Tartalomjegyzék

- ELŐSZÓ.

- A JÁPONIKA S A KÖTÉL.

- TUDÓS ÉS KALANDOR.

- COELESTA – ALBINUS.

- VÁRÓ ÉS VÁRT.

- RÉGI SZÉP IDŐK.

- GYWLA FEYERWAR.

- GYÖNGY-SOROK.

- AZ IFJÚ OROSZLÁN ÉS TERVEI.

- NŐ-DAEMAGOG.

- AZ ÉJ BORZALMAI.

- FEJEDELMI TRÉFÁK.

- SÍRBAN ELEVEN.

- ZSARNOK ÉS KÉM.

- FÖLD ALATT ÉS FÖLD FELETT.

- FORRONGÁS.

- A HAVAS.

- EMBERVADÁSZAT.

- KEVÉLYSÉG ÉS SZERELEM.

- KILENCZ ÓRA.

- AZ ÁGYÚTEKE S A JEGYZŐKÖNYV.

- ERDÉLY 1611-BEN.

- A TALIZMÁN.

- A VÉDANGYAL.

- BETLEN GÁBOR.

- AZ ALAKOSAK.

- A LÉLEK FÖNSÉGE.

- A KŐPÁRKÁNY.

- VÉGRENDELET.

- A HOLTAK MEZEJE.

- VÁRATLAN.

- A FORDÍTOTT PAIZS.

Jósika Miklós

Az utolsó Bátori

MAGYAR REGÉNYIRÓK KÉPES KIADÁSA

Szerkesztette és bevezetésekkel ellátta MIKSZÁTH KÁLMÁN

13-14. KÖTET

Gergely Imre rajzaival

Budapest

Franklin Társulat

magyar irod. intézet és könyvnyomda

1911

A borítón Jósika Miklós látható (forrás: Wikipédia)

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár
Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindle-varázs készítette (szerkesztette: Kovács Györgyi),

további PRC/MOBI könyvek a Kindle Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat, azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2012

ELŐSZÓ.

A Bátori Gábor kora egy volt Erdély évkönyveiben, a legháborgóbbak közül. A kalandor szeszélye tág mezőt nyert az abban forrongó örökös változások közben; s a szerelem szenvedélyesen, cselekvőleg, gyakorlá hatalmát. Lényegében ugyanaz volt, a mi most: de színezete a kor regényességéből vont magához. Menete nem volt azon csendes, csergedező, melly a csevegő pataké, nem rónákon ömleszté ábrándos árjait; a kor viszonyai s veszélyei sziklabérczeket tolának útjába, ezeken korbácsolt fel, ezeken zuhogott le, ezeknek ékein porlott el ezüst gyöngyökké.

Nemes volt vagy nemtelen, nagyszerű vagy kisdedes, miként a lélek s a szív, mellyből forrott ki. Ördög a kaján szivében, gyáva a szűkkeblűében; vállalkozó s merész, de ingatag a csapodáréban; szent, isteni, erős és hatalmas! mikor nemes lélekben lobogott. Illy szerelem belső világát, s szentek szentjét tárja fel e regény, nem csalékony képzeti képekben, hanem úgy, miként az tiszta, fellengő kedélyben él és növekszik; miként minden csalódásai s viszonyai után is nemes marad, s bárminő ingerektől nógatva, bár mindig küzdve ellentoruló indulatokkal, mindannyiszor angyalian s nagyszerűen lép föl, valahányszor tettre, cselekvésre kerül a dolog.

Czélja e mellett történetünknek, megmutatni, hogy a legkiválóbb, legszebb tehetségek, fonák nevelés által elaljasodnak; hogy a honszeretet a rénynek s erőnek legmagasb csodáit képes előállítani; végre, hogy a rény a legvadabb, legkegyetlenebb emberrel szemközt, önmagát soha meg nem czáfolja, s hatalma kimérhetlenül nagyobb, elhatározottabb, kivivóbb bármi testi s anyagi erőnél.

Megfelelt-e a jelen regény mindezeknek, s hű maradott-e korának eseményeihez, s történeti személyeinek lelkületeihez, mennyire szabad volt regényben annak maradni: azt elitélni nem a szerzőn áll – s egyedül az, a miről jót mer állani, hogy akaratban s jó szándékban nem volt hiány.

A JÁPONIKA S A KÖTÉL.

- – - – Szilaj volt ő, szilajabb a bérczi pataknál.
És szabad és – - – nehezekre – - – sovárgó!

Vörösmarty.[1]

Neked térden kellene csúsznod előt-
tem! – - – szemtelen! – -

Victor Hugo.[2]

Július vége felé 1609. egy tisztes fekete alakot látunk, keskeny folyosóra emelkedő hágcsón haladni, s fölérkezvén, gépileg balra fordulni, kimért halk léptekkel folytatván utját; a folyosó bal oldalán, néhány számokkal jegyzett, összefirkált ajtó látszik, s ezekkel szemben hosszú puszta fal; az egész szűk látkör világítását a folyosó jobb végire nyiló elég tágas ablakból nyeri. Ha illy alakot most festve látnánk: százat mernénk egyre föltenni, hogy Melanchton, vagy az öreg Calvin: a hosszú, bokáig érő fekete talár, a tisztes szakál, s azon felül széles föveg, melly közép a karimátlan kalap s a prémetlen kalpag közt, csalódásunkban megerősítnének. De e történet korában, Kolozsvárnak akármelyik ura, polgárja, sőt utczán szaladgáló gyerkőczéje is benne t. Kapornai Demeter urat, vagy a mint ő, mint a régieskedés kedvelője, és szögedi fi, magát aláirni szokta, t. Kapornai Dewmewtewrt, ismerte volna meg.

Midőn a mi szorgalmas és pontos tanítónk, a délutáni fél kettőre a folyosóra föllépett, bizonyos zsibaj hatá meg füleit, melly közé csörömpölés s hangos hahoták vegyültek: valami elegye a korcsmai s vásári lármának; s abból mint vezető hang hallatszék ki néha egy visító szózat.

Tanárunk komolyan álla meg, fejét csóválva, s roppant sárgára pörkölt somfa-botjára támaszkodva: «Hm! hm!» – mormogá magában – «ez a Dimon hangja?» – Néhány lépést haladott ujra, egyszerre a zaj lecsillapodott, s éles magánhang hallatá magát, szónokilag meg-megszakadva, s hol fel-, hol leemelkedve, mint egyé, ki valami oktatást tart.

E felkiáltással: «Male feriati pueri?» s előre nyujtott bottal lépett be t. Kapornai ur, hirtelen kilincsnyomás után, a végig nyitott ajtón, a hullámzó gyermektömeg közé, hol őt nevetséges jelenet várta.

Ugyanis, a serdülő múzsafiak nem a tisztes lóczákon, a diákosan ugynevezett falukon ültek, hanem részint azok előtt állottak csomókban s vigyorgó képekkel, részint a tanítói asztal alatti talajra csoportosultak; Dimon pedig a minden csintalanságok kifáradhatlan kezdője, azon tisztes asztalon állott, mellyről a humaniorákat szokta t. Kapornai úr lemennydörgeni; – még pedig hogy állott? Tudnunk kell, hogy Kapornai úr egyéb (nem tréfaképen legyen mondva) dicséretes tulajdonai mellett, igen jó gazda és takarékos volt, s e szellemben, tág hamuszín jáponikát vagy porköpönyeget tartott az oskolában, melyet, a pehely- s pormenten tartott hosszú talár könyökkopás mentő intézetekint, fel szokott az oktató órák alatt ölteni.

E tisztes tág öltönyt vette a szentségtörő Dimon magára; s ebben, a majd könyöknyivel termeténél hosszabban, szónokla le az asztalról, az őt bámuló gyermekcsoporthoz.

– Lemégy onnan, gaz kölyök! ez volt mind az, a mit Kapornai úr első meglepetésekor kitagolni tuda.

A gyermekek e diktátori hangra azonnal, mint az ungok a tavakba bevetett kő után, elhallgattak s a jövő pillanatban, mint tündérbottal illetve, helyeiken termettek; néhány összecsapódást, hanyatt- és orra-bukást kivéve, minden további veszély nélkül. Dimon nem volt utolsó ezek közt, s egy rántással kirázkódván tanítói hüvelyéből, az azt követő pillanatban a veszélyes harmadik vagy úgynevezett szamarak padjában termett.

Kapornai úr gondolkozni látszott; végre szembetünő erőködéssel magába fojtván, mint illő, méltó haragját: helyet foglalt az asztal mögötti széken.

Minden mély hallgatásban volt.

– Éretted, male feriate coriphaee! Dimon! a tanuló-órát meg nem rövidítem; de tudd meg, hogy lakolni fogsz!

– Nem követtem el semmi rosszat! mond Dimon daczosan.

Dimon árva gyermek volt, a legjobb tanuló az oskolában, de a legcsintalanabb is; ravaszságának s magát minden körülményben rögtön feltalálni tudó tehetségének nem volt párja; e mellett feleselő vakmerő s házsártos fiú volt, s minden jó tanulása mellett, valódi mételye az oskolának; tizenhét évű lehetett már, a mi akkor tájban az alsóbb oskolákban sem volt ritkaság.

Születésén homály lebegett – s róla Kapornai maga is csak annyit tudott, hogy néhány évvel történetünk előtt érkezett anyjával, egy igen szép, de beteges nővel Kolozsvárra; ez adta őt által Kapornai úrnak. Halála előtt néhány héttel, mely Kolozsvárra érkeztének első évében lepte meg a nőt, Kapornai a gyermeknek szállást fogadott, s azt anyjának hagyományából fizette, sőt a magáéból is pótolta. Szükség Dimonról megjegyeznünk azt is, hogy ő egy volt azon jókor érők közül, kikben minden tehetség elébb fejlik ki. A többi közt az irást nagy tökélyre vitte, s az akkori divat szerint nagy könnyűséggel birt az első betüknek czifrán, színekkel s képekkel kifestésében. Másik tulajdona volt: mindenkit utánozni tudni, a mi sok nevetésre adott ugyan okot, de néki ellenségeket is szaporított. – Egyébiránt keblében neme a sátáni kedélynek lakott, mert kárörvendő, vakmerő s bosszúálló volt, s mindez bizonyos kedvcsapongással.

De térjünk tanítónkhoz vissza: – Taceas asine! Ez volt Kapornai úrnak nyomós felelete, a Dimon mentségére. – Lucas Pap! kiálta a tanító: s egy magas halvány oláh fiu állott fel köhintve, s fekete darócz szokmányát helyre rántva, könyvét igazítá maga eleibe, s egy két tekintetet vetvén lopva abba, várta a kérdést.

– Mit tudsz Bátori Andrásról? kérdé Kapornai úr.

– Bátori András, felele Pap Lukács, szerfelett gyorsan és hadarva, – a híres Bátori Opos maradéka, ki már a XI. században Salamon és Geiza királyokkal, első cseh király Wratislav ellen, nagy dicsőséggel viaskodott; volt fia – - -

– Fia volt! szól közbe a tanító.

– Fia volt Bátori Andrásnak, a dicséretes lengyel király Bátori István bátyjának: 1582-ben Lengyelországba kihivattatott nagybátyjához, ki iránt s testvérei: István és Boldizsár iránt, kiváló atyai indulattal viseltetett: Pultowskóban a Jezsuiták felügyelése alatt – András nagy előmeneteleket tőn...

– Ne hadarj úgy! felit sem érti az ember.

Pap Lukács nagy lélekzetet vőn s folytatá: később egyházi rendhez lévén kedve, nagybátyjának jóvoltából mechowi prépost lett -

– Hamari!

– Hic sum, felele egy köpczös, kidagadt képű fiu.

– Folytasd. – Pap Lukács leült. Hamari folytatá kábultan s akadozva: Prépost lett – nagybátyjának jóvoltából – Pultowskóban, bátyjának jóvoltából.

– Ülj le, oktondi, semmit sem tudsz! – Dimon!

Dimon fölkelt.

– Folytasd.

Szép tartással s igen érthető hangon folytatá ez: – Mechowi prépost lett; később mint követ ment Rómába XIII. Gergely pápához, ki őt felszentelte: ott annyira megkedveltette magát, hogy a pápa, fiatalságát nem tekintve, bibornokká nevezte ki; 1589-ben már ermelandi bibornok-püspök volt.

– Jól van, elég! mond Kapornai úr, el nem rejthetve bosszúságát, hogy Dimon oly hibátlanul felel. – Török! folytasd.

Egy beteges kinézésű gyerek kelt föl, alig 13 évű, s folytatá halk, rekedt hangon: – 1594-ben VIII. Kelemen pápa Bátori Andrást követségbe küldötte Erdélybe, öcscséhez Zsigmondhoz, ki már akkor erdélyi fejedelem volt; leginkább azért, hogy őt a töröktől elállásra birja, és a II. Rudolf császár pártjára vegye, a mi sikerült is.

– Elég! most azt mondd meg nekem Köleséri: hogy és mikor lépett Bátori András a fejedelemségre? Ne reszkess úgy! tedd be a könyvedet.

– Bátori András – -

– Majd adok, Dimon! csak sugdoss; – állj ki ide perdite puer! térdepelj le tüstént! Dimon vontatva lépett ki, s közel az asztalhoz letérdepelt; arcza rángatásával minden módon igyekezvén tanulótársait nevetésre birni.

– Tovább, Köleséri, na!

– Bátori Zsigmond (így folytatá a kis Köleséri), minekutána egy képzelt összeesküvésért élete ellen, Erdély legjelesb férfiait kivégeztette: ujra alkudozásokba lépett II. Rudolf római császárral; 1598. Fehérvárott ünnepélyesen lemondott a fejedelemségről, s azt a császár megbizottjainak átadá. Az oly sokszor, s testvérének Boldizsárnak kivégeztetése által oly mélyen megsértett Bátori András hosszú levelet írt Zsigmondnak, kérte őt, hogy Erdélyről le ne mondjon, mellyet ősei vérökkel védelmeztek.

– Bene, praestanter! mit tudsz tovább?

– Zsigmond, az opoliai s ratibori kárpótlást reménye alólinak találván, újra szokása szerint megváltoztatta gondolkozását, s ugyanazon évi aug. 20-án ideiglen kibékülvén nejével Cristiernával, a fejedelemséget átvette. – 1599-ben újra lemondott Erdélyről, s az oklevél, mellyben azt a császárnak átadta, már készen s aláírva volt, a nélkül, hogy Erdély rendei erről legkevesbet tudtak volna. De alig távoztak el ezen oklevéllel a követek Prága felé a császárhoz, már ujra megváltozott Zsigmondnak gondolkodása, s elhatározta magában, a fejedelemséget bibornok nagybátyjának, Bátori Andrásnak átadni.

– Praestantissime! Tanuljatok Köleséritől, gaz gyermekek! Ülj le fiam, igen helyesen feleltél. – Muntyán! mi történt tovább?

– Átaladni – - felelt a felszólított oláh fiú nagy lélekzetet véve, ijedt képpel; 1556-ban aztán – (igen gyorsan hadarva) – aztán február 29-én a bibornok megérkezett Kolozsvárra reménytelenül; Zsigmond sietett hozzá, s kegyetlenkedéseit ifjú könnyelműséggel s rossz tanácsadóival mentegetve, tökéletesen kibékültek ... (itt Muntyán felakadott) ... kibékültek, tökéletesen ki – ki – bé – békültek -

– Ülj le semmirekellő! Dimon! hogy van tovább?

– Igy térden állva feleljek? mond a kérdett duzzadtan.

– Fölkelhetsz, a míg felelsz.

Dimon fölkelt, s kevélyen folytatá: Márczius 20-kán, Medgyesen, az egyházban tartott azon nevezetes országgyülés, melyben Zsigmond, bátyjának, Andrásnak ünnepélyesen átadta a kormányt; kezénél fogva vezette őt a gyülésbe Zsigmond, melyben Erdély nemességének csak egy része volt jelen; az egyház, a város, és annak minden utczái fegyveres erőtől voltak körözve.

– Örömest vette-e Bátori András át a kormányt?

– Nem! sőt ellenkezve; de végre a változó fejedelem kéréseitől nem menekedhetett.

– Török! mi történt tovább Bátori Andrással?

– Nemsokára, a kormány átvéte után, októberben, Mihály vajda beütött Erdélybe, azon ürügy alatt, hogy a székelyek jogait védendi: kik a Székelytámad nevű, s reájok gyalázatot hozott várat, engedelméből lerontván, nagyobb részt hozzá is állottak.

– Nem jól van! kiált közbe Dimon.

– Akkor szólj, midőn kérdenek, – mond Kapornai mérgesen; – mi nincs jól?

– Csak Gyergyó és Csik-szék tevé azon föltételt, hogy a Székelytámad várt engedjék nekik lerontani, melyet a Székelybánja nevetséges nevű várral együtt, mint örökített gyalázatokat tekinték.

– Azt kifeledtem, – mond Török elpirulva, de tudtam; János Zsigmond építette azokat – tudtam jól.

– Ha tudtad, miért nem mondtad, kiált fel Dimon vigyorogva.

– Hallgass! – tovább fiam, Török!

– Bátori András Szeben alá érkezett táborával sietve; már október 27-én reggel 7 órakor csatára került a dolog; vitézül harczolt a bibornok, de a csatát elvesztette, s elébb maga, később seregei futásnak eredtek; mondják 3027 embert vesztett, s Mihály vajda csak 200-at.

– Kemény! folytasd. – Egy csinos szőke ifjú állott fel, kinek ízletes öltözete előkelő családbóli származását bizonyítá. – Bátori András (így folytatá az ifjú) mintegy 100 fegyveressel Udvarhelyre, onnan Csik-székbe szaladt: azonban Ördög Balázs felbujtotta a székelyeket, s azok a hegyek szorosaiban Naskalat nevű helynél, az éhes, szomjas és fáradt fejedelmet véletlenül megtámadták; hallatlan vitézséggel hosszasan védte magát Bátori András Mikó Miklóssal együtt, ki már a leölt s részint megszaladt 100 közül egyedül vala nála; a fejedelem sebet kapott homlokán, s összerogyott. – Fejét vágatta le Ördög Balázs.

– Mikor?

– November 16-án, felel Kemény.

– Nem igaz, mond Dimon; november 2-án.

Kapornai bosszúsan rázta fejét. – Ez meg nem ment a büntetéstől, szólt, semmirekellő! annyival hibásabb vagy, mert az Isten észt adott, de nem tudod jóra fordítani.

– Ne fészkelődjél! térdepelj csendesen s fogd be a szádat.

Dimon büszkén tekintett maga körül, mintha mondaná: mit tudtok ti oktondik! csak én tudok mindent.

– Mit mondott Mihály vajda, midőn a Bátori fejét elébe vitték?

– Ő és Flórika, a neje, így sóhajtottak fel: Szegény lelkész!

– Nem igaz! kiált fel Dimon.

– Igaz biz az – agyarkodik neki Kapornai.

– Bocsánatot kérek, de nem igaz, ismétlé Dimon, hiszen oláhok voltak, tehát ezt mondták: Szerakuly Popa![3]

A gyermekek nevettek, a mi Kapornai urat kissé kivette állásából. – Hm! – mond – igaz! de az egyre megy! Si tacuisses, philosophus mansisses. Egy szavadat se halljam többé; mert kettőzöm büntetésedet, mellyet úgy sem kerülsz ki.

Dimon összevoná homlokát s maga elébe bámult, mint ki terven gondolkozik; néha arczának kifejezése vad elszánásra mutatott, s vonásait láng borítá el.

– Mondj nekünk valamit Bocskairól – szól Keményhez a tanitó.

– Bocskai István – felel Kemény, – váradi számkivetéséből lépett fel, s fegyveres erőt gyűjtvén magának, 1604 körül több nevezetes győzedelmet vett a németeken; Betlen Gábor feles erdélyiekkel jött segítségére: de mind a mellett ezen évben Erdélybe be nem jöhetett. 1605-ben Meggyesen választatott fejedelemnek. Ugyanezen évben Mehemet vezér őt királynak nevezte ki, sőt megkoronázta, de ő e czímmel sohasem élt, s végig magát csak erdélyi fejedelemnek nevezé. 1606-ban békét kötött Rudolffal, Erdély és Magyarország nagy része fejedelmének ünnepélyesen elismertetett; de nemsokára meghalt.[4]

– Elég! praestanter, igen helyesen!

– Gyergyai! Bocskai után ki lépett a fejedelemségre?

– Felsővadászi Rákóczi Zsigmond, (felelt a kérdett karcsú s igen virgoncz kinézésű ifjú) született – -

– Nem akarom most azt tudni; csak röviden; ott kezd: Egri kapitányból – úgy sem igen sok nevezetes dolgot tett ezen egyébiránt igen jámbor fejedelem.

– Semmit! mond Dimon, az ujjával rajzolgatva a deszkázaton.

Gyergyai folytatá: – Egri kapitányból Erdély kormányzója lett, 1607 február 8-kán; fejedelemmé választatott márczius 3-kán, Kolozsvárott fényes szertartással a piaczi egyházban hivatalába iktattatott; de ugyan azon évben már december 5-én lemondott a fejedelemségről, s Felső-Vadász nevű falujában csendesen meghalálozott.[5]

– Requiescat in pace! mond Dimon még mindig rajzolgatva ujjával.

Kapornai úr, Dimonnak minden közbeszólására lángba borult; azonban dicséretére mondhatjuk, hogy a derék tanító, példás béketűrését el nem veszté. Ő Dimonnak semmit sem nézett el, s mindamellett titkon bizonyos kevélykedést érzett magában e tanítványa tekintetében: kitől az elsőséget, vásottsága mellett is, eltagadni igazságtalannak vélte. De az is igaz, hogy Dimon ezen, bármiként elrejtett előszeretetben, nem kevéssé daczolt, s ma különös szeszélye eredett Kapornai úrban az epét lehetőségig felkavarni, a mi bizonyítványa volt hálátlanságának.

– Sok borsot törsz ma orrom alá, mond a tanító, Dimonhoz fordulva, azonban csak béketűrés, gaz ficzkó! meg is lakolsz érette, miként még sohasem!

Dimon makacsul hallgatott, s egy-egy gúnytekintetet vetett tanítójára, s a reá bámuló gyermekekre, kik helyette reszkettek, s vakmerőségét mindenesetre túlságosnak találták.

Kapornai összeharapta ajkait, úgy látszott, hogy a vásott fiunak illetlen, tanítói méltóságát mind inkább-inkább sértő tetteit nem ok nélkül nézi el; összevont szemöldein, s bizonyos kárörömet villanó szemhunyorításán olvasható volt valami nyugodt számítás, például ilyes valami: kezemben üstököd, majd eltelik a tanítói óra – akkor!... de mind ezt, a mennyire lehetett, el szerette, s a lehetőségig tudta is, rejteni komoly grammatikusunk.

– Gyermekek! így szólala meg, – papirosszeleteket készítsetek! Gyaníthatjuk, hogy 1600-ban kissé kimélőbben bántak az irlapokkal, s azoknak minden legkisebb szelete használtatott; azért is akkor apró betűkkel írtak, s a mostani széles tisztájú, úgynevezett fényes franczia vagy angol kiadások, mint hallatlan pazarlás tekintettek volna.

– Csendesen! figyelmezzetek, s pontosan irjátok le, a mit mondandok.

– Hát én így térdepelve irkáljak? kérdé Dimon.

– Eredj helyedre, semmirekellő! oda a harmadik padba.

– Helyes! mond Dimon gúnynyal: az első eminens a szamarak padjába, míg a fülesek elől ülnek.

– A legnagyobb füles az, a ki eszét rosszra forditja – kiált rá Kapornai; nem tudni magának a tanító szeretetét megszerezni, nem a szabályokat megtartani, épen ollyan ostobaság, mint ki a leczkéjét nem tudja; nauci! flocci! assis! et polturae kölyök! te nem tanulsz: reád minden ragad! Kár az Isten szép malasztja egy illyen...! de csitt! figyelem gyermekek!

– Rákóczi Zsigmond sok kincset vivén ki az országból, öregsége s talán kényelem miatt, lemondott az országlásról; s őt Bátori Gábor, dicsőségesen uralkodó fejedelmünk követé – (Dimon tüsszentett) – kit Ecsedről Kornis Boldizsár, több követtársai, a fejedelemségre ünnepélyesen meghivtak. Kolozsvárott beiktattatott, s onnan Fehérvárra a fejedelmi csarnokba költözött, később Erdélynek több helyeit beutazta; a többi közt a Bárczaságban hosszasan mulatott; Betlen Gábor nemsokára a török portától, hová a fejedelemtől küldetett volt, a zászlót s egyéb fejedelmi díszjeleket, a nagyúrnak helybenhagyó oklevelével együtt meghozta 1608-ban, tehát taval. Mit fog az ifjú erővel teljes sarjadéka a nagy Bátoriaknak ezután szeretett honunk előmenetelére s dicsőségére tenni, azt a jövendő megmutatja.[6]

Kapornai elvégezvén a rövid hazai történetek elbeszélését, mellyet a tanulók nagy része szorgalmasan leírt szava után, fölemelkedett üléséből; a délutáni négy órának fövénye még le nem folyt egészen a szerény, asztalán álló, fövényórában; de úgy látszék, mintha a fenmaradott időcskét valami ünnepélyes cselekvésre kivánta volna fordítani; arcza szokatlan méltóságnak kifejezését nyeré, vegyítve mogorvasággal, melly alól nem kevéssé világlott ki neme az önerőben bizó dacznak.

– Állj ki Dimon! ezt mondá emelt hangon a tanító, s a felszólítotton kívül az egész gyermekcsoporton hirtelen rémülés vala észrevehető; ők jól tudták, hogy a béketürő Kapornai, ha egyszer e dicséretes keresztényi öntagadásnak fonala megszakad, igen hatalmas bizonyítványokkal szokott magának elégtételt szerezni.

Dimon, egy tekintetet vetve az ajtóra, s másikat az ablakra, nem épen minden aggály nélkül állott ki a síkra, hol már őt a horihorgas, úgynevezett paterfamilias, neme a porkolábnak, vagy oskolai hóhérnak kicsinyített idomban, várta szíjjas korbácscsal, mellynek nyulánk kigyójára, bizonyos kedvteléssel tekintgetett néha, arczának a lehetőségig kemény kifejezést adván.

– Te, gaz gyermek! mond Kapornai Dimonhoz fordulva, a minap szamarat festettél a táblára, s nem átallottad az alá, per amorem! az én nevemet firkálni! – Csitt! ne tagadd, te cselekedted. Tegnap a szivacsot tintával töltötted meg s kezeimet befeketítetted... hallgass! szó se legyen! – Ma, tisztes jáponikámat vetted föl, na! tagadd ezt is! s nevetségessé igyekezted személyemet, hangomat, öltözetemet tenni; tanulótársaidat kicsődítetted magad körül, s olly hallatlan zajt ütöttél, mint egy korcsmában! Mindezekért ötven botot s egy hónapi tömlöczöt érdemlenél, de kegyelmes akarok lenni; feküdj le! Kánya, mérj neki 12-tőt fel, amúgy hajdúsan, érted?

– Feküdj le; – mi az? te nem engedelmeskedel? Fogd meg Kánya!

Dimon nevetett.

– Semmirekellő! mond Kapornai, elvesztvén egészen béketűrését – fogjátok meg!

– Engem akarnátok-e bántani? – kiállt föl nevetséges pathoszszal Dimon, egy lóczára ugorva; – ti kedves bajtársaim, kikkel kenyeremet, erszényemet megosztottam! kikért kész vagyok minden pillanatban a tűzbe menni! sőt e hórihorgas familiást, ha meg kell lenni, kivetni az ablakon, hogy gyilkos keze többé ne nehezkedjék gyöngéd tagjaitokon! ide mellém! körülöttem! ne hagyjatok!

A gyermekek közt önkénytelen hullámzás támadott, a padok ürülni kezdettek, s Dimon körül egy gyürű képződött, melly fölött mint torony állott ő, erejének s befolyásának érzetében. Az egész jeleneten valami oly fél komoly s fél nevetséges volt, hogy Kapornai hirtelen nem találta fel magát; mindenesetre meg volt lepetve, e zendülés által, mely az iskolai évkönyvekben talán egyetlen volt. Azonban érzé azt is, hogy itt engedni gyöngeség, s ha ezt teendi, tanítói méltósága örökre a kútba esett. Neki riasztá tehát Kányát még egyszer, s maga is lelépvén hatalmas botjával a talajról, Dimon felé közeledett. A hálátlan gyermekek közül csak kettő maradott Kapornai úrnak pártján: Pap Lukács, egy kedvencz árulkodója; s az oskolai fogd-meg, Kánya vagy piczus, miként őt gúnynéven nevezték!

Kánya a tolongó gyermek-csoporton keresztül végre Dimonig férkezett, s kinyujtván hosszú sovány karjait, úgy látszott, az volt szándéka, őt lábainál fogva lerántani állásából. Ez mindenesetre goromba, s rosszul számított fogás volt; s Dimonnak könnyen nyakába kerülhete, s ezt ez észre is vette, s hirtelen haragra gyúlt.

Dimon vállas fiú volt, s erőteljes, bár a hímerő benne ajkain sarjadzó pehelyekben nem kezde még mutatkozni; vonásai nagyok s kinyomottak voltak, nem kellemetlenek; s feje nagy barna szemeivel, egyenes görögös orrával s eleven ép színvegyületével, magasabb testen, aligha szépnek nem tetszett volna. Észrevevén Kányának szándékát, hirtelen arra a gondolatra jött, hogy ezt legjobb lenne megelőzni, s lehuzattatás helyett leugrani. Ezt meggondolni s tenni, pillanat míve volt; mint a hiúz, melly a fa alatt elkullogó szarvasra ugrik le a magasból, hátába ásván éles körmeit: úgy s oly meglepő hirtelenséggel zuhant Dimon, testének egész súlyával Kányára, kit e váratlan üdvözlés egy pillanat alatt a földre terített.

A gyermekek félreugrostak, s nem lehet tagadni, hogy arczaikon némi káröröm vala olvasható, hogy az oly sokszor, s mint látszék, oly kedvteléssel ütlegeket osztogató iskolahajdú, egyszer valahára maga is a földre került.

Dimon lábát tette a kapálódzó Kányának nyakára: – Csak egy nyomásomba kerülne nyomorult – kiálta fel dühösen, s ajka vonaglott s szemei villogtak – s megszűnnél lenni! Ezt mondván, gyorsabban a villámnál az ablaknál termett, s annak széjjel rántván szárnyait, párkányára ugrott fel, kezével könnyeden fogódzva az ablak keresztfájába, tekintete vadságot s elszánást mutatott, bal kezében közép hosszuságú kés villogott, melyet kebeléből vont ki.

– Per amorem Dei patris! kiált fel Kapornai, megrettenve tanítványának, nem késétől talán, de veszélyes helyzetétől. Az oskola ablaka magas volt, alatta több ölnyi mélység s durva kövezet, Dimonnak, mint hivé, hajszálon függött élete: – Leszállsz onnan, ördög szülte! mond fél ijedt, félig mérges hangon.

– Nem addig, felelt Dimon kinyujtva a légbe egyik lábát, – míg meg nem bocsát domine humanissime! A börtönt, éhségét, szomjat, ha tetszik, kiállom; de veretni magamat nem hagyom, inkább... s itt újra oly vakmerő hajlást ada testének, hogy Kapornai úrnak a haja borzadott fölfelé.

– Megállj sátán fia! – kiált Kapornai; – Kánya, fogd meg a semmirekellőt!

Ez közeledett, s a gyermek-csoportban fenyegető zugás hallatszott: Ne menj oda! mindjárt leugrik! nem kell bántani!

– Az első, ki ide közelít, mond Dimon kevélyen, késembe fut, a milyen igazán Dimon a nevem, s három év óta első eminens vagyok! – Bajtársak, barátim, véreim! hagynátok-e e gyalázatot történni az első eminensen? az oskola díszén? – kenyeres bajtársaim! mint az ebet hagynátok megverni, az egész oskola gyalázatjára?

Kapornai valóságos Caesar volt a tanítók közt, zajnak, csintalanságnak, kicsapongásoknak edzett homlokkal, s oly lélekkel, melly nem tudta, mit tesz az, tanítványaitól félni. Oh! tanítványai látták őt, feldöntött tintatartók, repülő könyvek zápora, lábcsoszogások s porfellegek közt, emelt somfájával állani, mint egy Atlást! de mindamellett, a mostani helyzet kissé megzavarta. «Ettől a kölyöktől», így okoskodott magában, «minden kitelik! valamellyikbe találja szúrni kését, vagy leugrik az ablakról, és nyakát szegi!» Ilyes, s ezekhez hasonló gondolatok közt habozva, végre jónak látta szándékát megváltoztatni. «A gyermek», gondolá magában, «úgy is kezemben van; nem mindig fog ablakpárkányon állani három ölnyi magasságon, s hegyes késsel kezében, s akkor majd lakoland e gaztetteért is!»

– Jól van! kiált fel Kapornai, az előbb tett fontolgatás következésében, most az egyszer megbocsátok, tedd le késedet s szállj le; de fogadod-e, hogy több rendetlenséget el nem követsz?

– Nem követtem el eddig is, mond Dimon, s arczán diadali öröm sugárzott.

– Ne feleselj, semmirekellő! hanem igérd meg, hogy több zajt nem ütsz: ha nem, – megfogatlak, vagy leugratlak; kár is oly nyakért, melly elébb-utóbb függeni fog.

– A hogy tetszik! – mond Dimon, eleresztve az ablak keresztfáját: teljes bocsánat, domine humanissime! vagy ugrom!

– Megállj!... kiált Kapornai, valóban megijedve újra, no jó, most az egyszer tehát nem bántalak, s büntetésül veszem azon ijedtséget, melyet kiállottál.

– Igazán nem bánt, domine clarissime?

– Igazán, csak szállj le.

– Fusson ki a szeme, ha...?

– Semmirekellő! nem elég szavam?

– Ugrom, ha nem felel, domine humanissime! – s ujra kinyujtá lábát.

Kapornait a méreg ette, ajkai felduzzadtak, s csak keresztényi jó szivének, melly ellenségének sem kivánja rosszát, s hosszasan gyakorlott, a mint tudjuk, béketűréssel járó, tanítói egykedvűségének tulajdoníthatjuk, hogy a garázda gyermeknek szemtelensége őt erőszakra nem ingerelte.

– Fusson hát ki! mond mérgesen.

– A kegyedé? domine clarissime!

– Az enyim! akasztófa – - -

– Jól van tehát! most hiszek; – de úgy, tessék kimenni az oskolából! s ti is mindnyájan oszoljatok, folytatá, a reá bámuló fiukhoz fordulva; – te Kánya legelől.

Kapornai még állott darabig, végre szinte önkénytelenül, keserű haraggal távozott, s őt mindnyájan követték.

Kapornai míg a hosszú folyosón végig ment, az adott eskü és szó értéke felől okoskodott magában, mormogva, s botjával hadonázva. – A casus itt dubius mindenesetre; az eskü kényszerített volt, villogó kés vala a gaz fiunak kezében, e mellett élte veszélyben! Hanem is a Kapornai uré; de felebarátunkat tartozunk úgy szeretni, mint önmagunkat: ergo élet = élet; s ha ez igaz, így okoskodott tovább, ezen esküt megtartani nem kötelesség. E közben leért Kapornai úr azon tisztes személyig, ki az oskola ajtaja előtt szokott a hivatali órákban őrt állani, s ez a pedellus vagy porkoláb. Egy-két szó, mellyet ennek fülébe sugott, arra mutat, hogy Kapornai úr, szemét kifutástól nem féltette, sőt helyesnek látta, törik-szakad, tanítói méltóságát sértetlen fönntartani; mely szándékában őt bizonyos gúnykifejezés a pajkos tanulók arczain, még inkább megerősíté.

Míg Kapornai a kettenkint menő tanulók soraitól követve, haza felé vevé útját: addig Dimon leszállott az ablak párkányáról. Darabig járt fel s alá az oskolában, komoly képpel s mozgó ajkakkal, gondosan béreteszelvén annak ajtaját. Hogy Kapornai úrnak esküjében nem egészen bizott, gyaníthatni, mert sokszor az ablakhoz tért vissza, s abból lelenézegetett; végre mint a ki nagy tettre határozza magát, s a ki gyanúpörrel él, hirtelen fölugrott ujra az ablakra, s onnan halkal ereszkedett le annyira, hogy csak ujjaival tartózkodott a kőpárkányon. Az ablak néptelen udvarra nyilt, s így merész tettének nem valának tanúi. E helyzetben nyujtogatta lábait lefelé, mellyek ujjhegygyel értek az épület első párkányáig. Dimon e támaszfokot megsejdítvén, nem sokat gondolkozott, hanem bámulandó merészséggel leereszté magát. A suhanás gyors volt; a vaskos gyermeknek teste nagyon vágyakodott a Newton nehézkedés törvényeit igazolni: de Dimon, lélekjelenlétét sohasem veszté el, és így midőn emelt kezei a párkány irányába értek, mint a vadmacska, kapott abba. E második nyaktörő állásponton, újra az előbbi kezelést vevé elő, melynek következésében, kissé hosszabb nyulás után, az alsó ablak rostélyzatát érintheté. Alig vevé ezt észre, midőn, eddig nem megrettent, hanem bosszús és kissé aggódó kifejezése arczának, örömragyogóvá változott. A merény majdnem végre volt hajtva; újabb leereszkedés őt a rostélyig, s egy másik egész csendességgel a puszta udvarnak kövezetéig vezette.

Míg gyaníthatólag a pedellus őt az oskola kapujánál várta, mindig apadó béketűréssel: addig Dimon az udvart odahagyva, a sötét várfalak árnyában nyargalt köröskörül az Óvárig, hol szurtos utczácskában álló alacsony házikóba, roppant kidőlő fedéllel, látjuk őt besuhanni.

*

Másnap Kolozsvártt furcsa történetecskét beszéltek, azt t. i. hogy a mult éjtszakán bőr álorczás ember nyitott be éjfél tájban t. Kapornai úrnak szűz hálószobájába, s minden értesítéseket kikerülve, mély, szinte földalatti hangon pénzét kérte el, föltekert pisztolyt szegezvén a megrémült tanárnak mellére,[7] ki gyaníthatólag ily ármányos eszköz ellenében, tanítói Caesarságát asztal alá ejtette. – Kapornai úr ezen esetről nem örömest szólott, de még sem állhatá meg, hogy egy-két barátjának elő ne beszélje: így a titok némi változtatással a közönséghez átszivárgott, mint minden titok, melyet egynél többen tudnak.

Miért hallgatott e rablásról a takarékos tanító, s miért nem adta fel a tolvajt; azt Kolozsvártt sokfélekép magyarázták. Volt, ki az egész dolgot mesének s koholmánynak vélte; mások azt gondolák, hogy Kapornai úr, ki sokat tartott tanítói méltóságára, talán szégyenlé megvallani, hogy egyes ember által úgy magára engedett ijeszteni.

Mi azonban mint bizonyost állíthatjuk, hogy a dolognak mélyebben fekvő oka volt; s azt valóban nem is lehetett rablásnak nevezni, mert az éjjeli látogató Dimon volt, s anyjának hagyományát vette e sajátságos uton és módon Kapornai úrtól kezéhez; egy csomó bepecsételt irásból állott ez, melyet anyja fiának húsz éves korában kivánt csak átadatni, s néhány nem nagy értékű ékszerből.

Hogy az éjjeli látogató Dimon volt, a kolozsváriak is gyanították később; mert ez a följebb leírt merész tette után eltűnt, sem az oskolában meg nem jelent, sem szállásán nem találtatott; gazdája azt állítá, hogy ágyát reggel fölvetve, s szobáját üresen lelte. Ehhez járult még egy hosszú kötélre akadás más nap reggel, melly a várfal egyik rovatékjához kötve, a városon kívül földig nyult le. Kapornai úr már a tegnapi egyezkedést egy rossz gyermekkel nagyon szégyenlette, annál is inkább, mivel ezen eset, tanító-társainak, s a pajkos tanuló rajnak sok anyagot adott rossz tréfákra; tarthatott tehát tőle, hogy ha e történetet, úgy a mint van, közhírré teszi, kettőzendi a nevetők seregét, s a mellett gyávaságot áruland el, mely tisztének méltóságát egészen aláássa.

TUDÓS ÉS KALANDOR.

Még a név is, mellyet keresztség-
ben kaptam, bitorlott – -

Shakespeare.[8]

Néhány nappal az előbbi szakaszban elbeszéltek után, egy vándort találunk a Bárczaságban,[9] közel Kőhalomhoz. Estve felé van; a nap már a hegyek mögé ereszkedett, csak tág sugáröve reszket a nyugoti égíven, s annak boltjait lángtengerré gyujtja. A hegyek oldalaiban, sűrűn emelkednek a tölgyek, szomjú levelekkel várva a közelgő harmatot, s a falusi egyháznak éles harangja cseng távulról.

Vándorunk, egyszerű útias öltözetben volt, de némi ízlést lehete mégis azon észrevenni; jó nagy poggyászcsomót emelt görcsös botján, s vígan fütyörészve haladott. Arcza igen fiatal volt, de teste majdnem egészen kifejlett s erőteljes, bár kisded.

Egy nagy hárs árnyában állott meg – s poggyászát maga mellé vetve leheveredett. A rózsaködben ömlengő bérczélekre veté szemeit, s arczán sajátságos kifejezés ült – elegye az elszántságnak, s némi kedvcsapongásnak, – melynek árnyazataként, borongott ajkai körül – veszélyt jósló mosoly.

«Ennyire eljöttem már», mormogott magában: «lássuk hogy állunk pénz és eleség dolgában». Ezzel tarsolyát vonta előre, melly oldala mellett csüngött, s annak fedelét kezdé szellőzni. – «Egy darab fekete kenyér. Ez nem sok!» mond nevetve: ezután oldalzsebébe kezde kaparászni: «s a Nadányi uram 3 aranya!» folytatá. Vándorunk maga elébe rakta aranyait: «S ez a csomó!» kiált fel, hirtelen komolylyá válva! ez tehát egész örökségem, s azon néhány ékszer, mely anyámtól maradott reám! – vérbér! igen! ára egy egész életnek! hah! pokol! miért is kelle nekem születnem! Most értem ama gúnynevet, mely a vért kergette arczomra, most tudom, miért borzadtam atya s testvér névtől! Istenem! nincs e világnak oly királya, kit így el tudnék atyának fogadni.»

A vándor arcza a legkeserűbb kifejezést nyeré, s szemei elvadultan nyugodtak egy tekercsen, melyet avult hólyag borított. «Miért tartom én e leveleket» mond felugorva, s felemelve a tekercset; – gödröt ások késemmel! s abba temetem őket, s úgy adom az enyészetnek át.»

Ezzel kebléből hosszú kést vont elő, s féltérdre ereszkedve, szúrta azt a földbe maga előtt: így veszteglett néhány pillanatig, emelt fővel, égnek tekintve, mintegy szemrehányólag, s jobbjával a kés markolatába fogódzva. Egyszerre fölkelt, arcza valami ördögi kifejezést nyert, s a tekercset görcsösen szorítá össze kezébe. «Engemet», mond mély ércztelen hangon, «a bűn vetett az életbe; ördög munkája volt az, hogy vagyok; az Isten» – tevé fájdalommal hozzá – «csak engedte, nem akarta... Hah! s én e tekercset el akartam ásni, nem – nem! te megmaradsz! – - ördög műve vagy! s ez hiába semmit sem tesz. Miért ne lennének e levelek kezeim közt, melyeket bár örökre olvasatlan hagytam volna! – ok nélkül csempészte volna-e a sors ezeket kezembe? – Ah! az ördög nem úgy szokott számítani! ide, ide! – mond kebelébe rejtve azokat; – ide, ti foszlányból gyúrt tanuk! te nyomorult irlap! szólalj meg egykor, mint az Ibicus darvai, s ha szégyenemet kürtölöd – sujtsd a bosszú villámit utána; más talán örülne e felfedezésnek: ah, én, én! irtózom tőle! – a leereszkedő kegy tekintete lelkem egész büszkeségét felkölti. Meg tudnék elébb halni, mint atyám nevét megnevezni, ha trón függne is betűin!

A vándor elhallgatott, arcza elhalaványodott, s keble viharosan emelkedett fel s le.

«Kissé körültekintek a vidékben» – gondolá hosszú szünet után – «s újra a vadásztanyára megyek. – Nadányi urammal még sok beszédem van.»

A vándor megindult; mintegy negyedórát haladhatott, – midőn kopogást hallott az uton. Néha-néha hátratekintett, s egy utána ügető lovagot vett észre, ki mindig egyenlő távolságban maradott tőle. A vándor önkénytelen mosolyra voná ajkait. «Isten bizony! e két paripát», mond, lábaira tekintve, «nem adnám azon négy ügető lábért, melly nem tud hozzám közeledni, bár jóformán halad.»

Ha a gyalogló nevetett; a lovag, ki utána ügetett, nem kevésbbé volt meglepetve azon ármányos gyaloglónak haladásán, kit lova gyors menetelével sem tudott beérni. Ő ezt egyelőre nem nagy figyelemre látszott méltatni; de később bántotta a vizsgaság, szemébe nézni azon embernek, ki, mint látszék, legkisebb erőlködés nélkül, mindig egyenlő távolban marad tőle, sőt néha a tér kettőjök közt inkább nyúlik, mint rövidül.

Végre sarkantyúba kapta lovát, s néhány percz mulva gyaloglónkhoz ért.

Ez megállott, s merész tekintettel vizsgálta a lovagot tetőtől talpig; akkor vállat vonítva tovább haladott.

– Megállj ficzkó! mond a lovag, eleibe ugratva, ki vagy? A hang, melylyel a lovag ezt mondá, parancsoló volt, s azok közüli, melyeken látszik, hogy engedelmességre szoktak.

A vándor megállott s batyúját levetette maga elébe. A botot nem mondhatni, hogy a lovagra emelte, de annak oly könnyűd fekvést ada kezében, melly minden emelintést elősegíthetett: egyébiránt egész állása a fiunak inkább valami kihívót, mint alázatost mutatott, bár a lovag, ki őt megszólította, magasb helyzetűnek látszott.

Nem fog ártani, ha őt leírom; lehet, hogy e történet folyamában többször találkozunk vele.

Azon lovag, ki a vándor előtt megállott, mint hosszan lenyuló lábaiból s fejének magas helyzetéből gyanítni lehetett, volt egy öles legalább; arcza fiatal, serkedő bajuszszal s rövidre nyírt hajjal, melynek egyetlen tömött üstöke jókora csigát képezve feküdt homlokának jobb oldalán, fehér bársony, vidralábakkal prémzett süvegtől oda szorítva.

Vonásainak szépsége s szabályossága, melyek épen középutat látszottak a görög s rómaiak közt tartani, meglepték a vándort. Az arcz valami felsőségi szellemet, gondatlan vidámsággal vegyülve lehelt, s egészen azon boldog évek bélyegét viselé, midőn a teljes fiatal erő bizonyos dacznak s elszántságnak kifejezését sugározza vissza. – Termete, mennyire ülő helyzetéből ki lehete venni, athletai volt, s a szépség törvényeivel vonalról vonalra megegyező; nem kevéssé emelte azt öltözete is ki: török kaftánnal bélelt, térdig érő dolmány volt ez, a legnehezebb selyemszövetből, melynek sötétvörös alját gazdag aranyvirágok kigyózák keresztül. A nadrág szarvasbőr, fekete, igen rövid s felül lehajtott topánnal végződő; dolmányán felül, jóval övön alul érő, s bíborral bélelt barna ködmön vagy zeke neme volt öltve, majdnem tenyérni, gazdagon kövekkel kirakott négy kapocscsal minden oldalán.

Lován, mely kékes-szürke volt, éjsötét fővel, a török eredetet nem lehete első pillanatra meg nem ismerni, bár azon fajnak ritkább s legnagyobb áru példányai közé tartozott, mert 15 maroknál jóval magasb volt.

Száraz feje, bár nem olly finom, mint az arab lovaké, eleven kiálló szemekkel s vidám tekintetével, egészen keleti szellemű volt; nyaka kissé az arabokénál teljesebb, de mégis nyulánk; gyönyörű idomú dereka, tiszta erőteljes lábai, s fátyolként a légben ömlöngő farka és sörénye.

Lovagunknak oldalán gazdag hosszú tőr csüngött, s nyeregkápájából két elefántagyarral s gyöngyházzal terhelt pisztolyfő vagy – ágy látszék ki.

– Ki vagy? ismétlé a lovag vidám, de mindig felsőbbségi hangon.

– Egy vándor tudós! mond a kérdett nevetve.

– Tudós? s ily kevés készülettel? Értelek, a régi közmondást elengedem neked, de mondd, vagy mondja kegyed tudós ur! mi az, a mit tud?

– Hej! felel ez, nem kevés: írni, mint senki talán szebben s czifrábban egész Erdélyben.

– Helyes! mond a lovag; tovább?

– Tovább? Ismerem Erdély történeteit, a dákoktól Bátori Gáborig.

– Mit tartasz a fejedelemről?

– Legelőbb is azt, hogy ily ficzkónak mint én, több hasznát vehetné, mint Imrefinek, bár nőm nincsen![10]

A lovag nevetett. – A fejedelem, felelt, nem sokat hajt a bölcsekre; írni maga is tud, s Erdély történeteit ezután szándékozik érdekesekké tenni, eddig úgy sem sok nevezetes történt. A fejedelemnek, drága tudós úr! ember kell a talpán, ügyes, használható, gyors, és mindenekfölött bátor és hív.

– Bátor mint az oroszlán, ez igen jó – de hű mint az eb! hogy férhet ez össze?

– Könnyen! mond a lovag! ha a hűségnek oroszláni, azaz: királyi bére jár.

– Kegyed emberem, volt a felelet; s ha Gábris így gondolkozik, ő is emberére lel bennem!

– Gábort mondj kölyök! kiált fel az ifjú.

– Halkabban uram! mond ez gúnymosolylyal, Zsigmond végig Zsigácska maradott, s Bátori Örzsi – na – de erről hallgatunk.

A lovag összeharapta ajkait s úgy tetszett, hogy tudósunknak nyiltszivű kifejezései őt inkább mulattatták, mint keseríték. – Tehát bátor vagy?

– Oh igen, mond ez; egy öles emberrel még mindig meg tudnék vívni.

– Hallod-e legény! ezt nagy kedvem volna megpróbálni.

– Tessék! felel a ficzkó, félrevetve botját s feltűrve dolmányát, melly alul egy a legerőteljesebb karok közül látszék ki, dagadó izmokkal.

A lovag lapított körtealakú órát vont ki zsebéből, a mi akkortájban igen ritka bútor volt. – Nincsen időm, mond az órára tekintve s ismét kebelébe rejtve azt, máskint megbántatnám veled hetykeségedet.

– Kegyednek, mond nevetve a vándor, egy araszszal több jutott, mint bajvívásra szükség, míg kegyed egyet fordul, én hatot; nekem ellenben néhány évvel kevesebb, azért a dolog kétséges!

– Igazad lehet, mond a lovag. Itt, tudós úr egy pár tallér, emlékül a jövő csapszékig!

A ficzkó az odanyujtott ajándékot köszönettel vette, a nélkül, hogy kifejezéseiben vagy tartásában legkevesebbé láttatná azon koldusfogást, melly a vett ajándékkal az alárendeltetés fogalmát köti össze.

– Most – így szólt a lovag, mondd meg, hová mégy?

– Magam sem tudom, talán Weirauch uramhoz, a kőhalmi királybiróhoz, felel a kérdett, ha még él; vacsorára s egy éjre.

– Weirauchhoz? úgy egy úton járunk. Én ugyan ott nem vacsorát keresek, s nem éjjeli mulatást, fájdalom! tevé hozzá tréfás komolysággal, de mégis valamit, mi mindezekkel fölér! – Hallod-e ficzkó, te nekem tetszel, s ha egy kis kerület s órányi távolság nincs terhedre, jobb helyet tudnék én neked a tisztes várfészeknél amott; értesz-e fiu? jobbat, azaz: jövedelmesbet. Mit mondasz reá, ha azt igérem neked, hogy a fejedelem szolgálatába beszerezlek?

– Mit? felel vigyorogva az ifju, azt, hogy állok elébe; Istenemre! nem lesz kárára, ha befogad!

– S mire tudná ő neked hasznodat venni, irásodon s testi erődön kívül? szólj, hadd halljuk!

– Igen sokra, uram! például megtudni azt, a mit senki sem tud; izenetet venni és küldeni serény lábon, s a csatatéren egy karral többel bírni, mellynek erejében bízhatik, nemde? mond kifeszítve erőteljes karját.

– El tudnál-e egy várba jutni, mely teli ellenséggel? – meg tudnád-e mondani, mennyi embere van annak, ki netalán fegyvert készít fejedelme ellen? s mindezt ismeretlen s gyanítatlanul?

A ficzkó kissé gondolkozott. – Miért nem? mond, próba választaná el a dolgot; szivem helyén van, még semmihez sem fogtam, mit végre nem birtam volna hajtani, s a kutatás szenvedélyem!

– Igen jól van! szólt a lovag, folytatva utját Kőhalom felé; reá állasz-e tehát?

– Reá! jó fizetésért, miért nem?

– Látod amott a völgy vége felé a füstoszlopokat emelkedni?

– Igen, felelt a vándor, ott Bátori Gábornak vadásztanyája van; Betlen Gábor, Kornis Boldizsár, Kamuti István, Kamuti Farkas, Imrefi s több mások, mindössze harminczan vannak ott vele, a fejedelemnek öt vezetéke van, a többi közt az Ali, melyet taval a török udvartól nyert; tegnap estve a vacsoránál a fejedelmi sátorban a szászokról volt szó: Weiszről vagy Albinusról.

– Megállj, ördögfajta! honnan tudod mindezt? úgy hát láttad a fejedelmet?

– A fejedelmet? – ha ismerném, sem szólanék, felel az ifjú; hiszen kegyed talán nem is tudja, hogy a vadásztanyán őt nem szabad nevén nevezni! Aztán szükség-e mindent látni, hogy tudjuk?

A lovag mindinkább bámult a mellette gyorsan haladóra. – Ha hasznodat nem tudnám venni, mond, reá vervén tenyerével az egyik pisztolynak ágyára, egy utat tétetnék veled hazádba Lucziferhez; ez volna első követséged.

– Ketten vagyunk uram! felel a fiú büszkén s czélzással.

– Ördögöt! kiált fel a lovag, s vér futá el képét.

– Csendesen, uram! hevesség mindig árt, s mit érnél vele, ha lepukkantanál? én halva pecsenyének sem érek sokat, mert több a csont s izom mint hús rajtam! élve pedig...

A lovag kissé enyhült, s úgy látszott, hogy követőjének szemtelenségét el akarja feledni. – Elég! mond, mi együtt maradunk; itt megrántá lovának kantárát: hallod-e! mi a neved?

– Dimon – felel a kérdett.

– Dimon? micsoda név ez? se magyar, se székely, se szász, sem oláh!

– Sehonnai, uram! mint gazdája, felel a fiú, nem minden illetődés nélkül; rokon kissé a Daemonnal, milyen jó és rossz is van.

– A név keveset tesz, mond a lovag nevetve; tehát Dimon. Hallod-e Dimon! menj egyenesen a vadásztanyára! jelentsd magadat Imrefinél! csak ennyit mondj, hogy Ecsedi küldött. Még ma, ha későn is, látlak. Lódulj ficzkó! meglehet, hogy a fejedelemnek jobban megtetszel, mint nekem is: úgy szerencséd kész! s ha első próbádnak embere leszesz, akkor...

– Akkor – ? kiált föl Dimon.

– Akkor biztos is szerencséd, érted-e, s tartós! tehát azzal bír, mivel a legritkább szerencse a földön. Eredj, nekem sietnem kell; kissé többet késtem, mint akartam; ma látlak még.

Ecsedi sarkantyúba vette lovát, s egyenesen a kőhalmi vár felé tartott; mely vénhedt rovátkáival sötétlett egy magányos dombon előtte.

Dimon utána tekintett. – Istenemre! derék ficzkó! – lovon, s tőrrel oldalán inkább tetszik nekem, mint ittason sátorában!

– Fel tehát! Bátori István fiához Ecsedről! – Dimonnak ajkai körül sátáni mosoly lebegett. Nézzük, várjuk el, tud-e hív barátot faragni belőlem egy Bátori? – nem fogok kevésbe kerülni!... Alkura lépek, – miért nem? de olcsó áron el nem altatja az ördögöt bennem! – Fel! hozzáig! a magasra fel! így alkuszunk.

COELESTA – ALBINUS.

Tíz s nyolcz évű valék s gazdag szép álmokkal,
A remény ringatott dallva, csalásokkal.
Egy csillagom fénylett. Isten valék neked, szí-
vem egyetlene.

Victor Hugo.[11]

Kőhalom jelenben meglehetős kiterjedésű szász helység; csinos tágas falusi épületekkel, mint a magyarországi sváb helységek. Történetünk idejében a házak többnyire náddal voltak födve s nem sokkal különböztek a többi erdélyi falukon létezőktől; főleg a székely s tiszta magyar helységek egy fokkal sem állottak alább a kinézés tekintetében, mint Kőhalom; de igen az oláh helységek. Lakóiról, a derék földmivelő akkori szászokról azonban elmondhatjuk, hogy ők ruházat, külső s belső házi csín tekintetében a legfölsőbb fokon állottak Erdélyben.

Kőhalom fölött sziklás dombon emelkedett a most is romjaiban szép, bár nem nagy váracska, mint őr a magasban felsőségi tekintettel bámulva alá, s mondva: «ha baj lesz, férfiak, ide jertek!»

A domb, mellyen e vár állott s áll jelenben is, akkortájban sűrű bozóttal volt benőve; közel a kapuhoz agg tölgy terjeszté széjjel sátorát; a lakosok azt ezer évűnek mondák, mert derekának kerülete 24 nyomnyi volt, bár most még gyökének sem létezik nyoma.

Azon napnak estéjén, melyen Dimonnal és Ecsedivel találkoztunk a kőhalmi uton, a vár előtti tölgy anyai árnya alatt két hölgyet veszünk észre ülő helyzetben; az idősbnek jókora könyv van kezében, a fiatalabb előtt kerekes guzsaly áll; halkal olvas az első, gyaníthatólag Luther irataiból, melyek már akkor az előbbi tilalmak daczára, mindenhova elterjedtek; a másik szorgalmasan folytatta fonását, hajszálnyi fonállal hizlalván a doromboló orsót, nyomva a legszebb s legkisebb lábakkal annak kerekét.

Hogy róluk jelenben, s későbben is a történet folyamában eleven képzetünk lehessen, szükségesnek látom öltözetöket is leírni.

Az idősbön testhez szoruló ujjas váll volt, de nem magyaros, mert hátul füződött; szoknyája nehéz szövetű, kötője csipkealakú s fehér, mint tavaszi hó; fején homlokhoz lapuló fejkötő volt, keményített csipkékkel. Egyébiránt az öltözet sötétszinű s szerfölött tiszta volt; de egészen házias, s ment mindazon ékszerektől, mellyek a szásznőknek ünnepi öltözetüket jelenben is nem kis áruvá teszik, mint nyakszorító, karperecz, vert öv, boglárok s egyebek. Arcza kerek volt, gyönyörű sárgás haja hátra fésülve; a legszebb kék szemekben könnyelműség s vidámság, vonásaiban szabály s kellem egyesülve; teljes szájacskájának ajkain egy állandó mosoly, az egész arcz kifejezésének valami vidítót adott.

A másik valamint vonásaiban, úgy öltözetében is választékost – s mondhatni fellengőt mutatott. – Ő magas, emelt termetű volt, alakjának felső része nem közelített annyira azon most csudált háromszöghöz, melly a derekat szinte kifelejti, de karcsú volt, ollyan derekú, minőt a Rafael ecsetje szokott hölgyeinek adni, tele idommal s szabálylyal; kezei, minők remek szobrász vésője alatt alakulnak, s lábacskák, melyek az egyensúly elvét bizonyítják, csudás kicsinységével azon pontoknak, melyek egész testnek képesek alapul szolgálni.

Hajai szőkék, lágyak s tömöttek voltak, homlokán kétfelé választva, tükörsimán és fényesen folytak le válláig; nem voltak fodrosok, nem művészi tekercsekbe vagy csigákba szedettek; természetesen hajlottak befelé össze végeik, egyetlen, nyakát körülfolyó csőbe: s már ezen állásuknál fogva valami különöst mutattak, mi talán senkinek másnak nem állott volna jól.

Arcza meglepő érdekességgel bírt; homloka ég volt, vidám és felhőtlen, bár nem ment az indulatok némelykori villányitól, mellyek azon hirtelen vonultak olykor keresztül, mondva: «most ezt érzem, most ez bánt, most ez emeli lelkemet»: mert az ő homloka szólott. Sötétek s nagyok voltak a szemek, s barna hosszú szálaktól födöttek; napok, melyek meleget osztának, árnyékolva a legkeskenyebb szemöldöktől. – Élvezet neme volt e szemekkel találkozni, hozzájok tapadott a tekintet, s néha bosszankodva kellett rólok a nézőnek szemét lekapni, mintegy ellenkezve azon varázszsal, mely azt oda lánczolá. Tekintete a vért lángba hozta, s a szivet dobogtatta; ki őt látta, nem kétkedett többé a szem diadalán, melynek egyetlen sugara örök szerelmet gyujthat.

Ha ezekhez egy orrot veszünk, mely egyenes vonalban huzódott lefelé homlokával; egy teljes szájacskát, mely a csókot látszott feltalálni, fogakkal, minőt harmatgyöngyök rózsalevelek közt: lehet némi képzetünk e szép teremtésről.

Ah! nem lehet még; hol maradott mosolya, ezen ég nyilása, e bájvillámlat; ollyan mint szűz első mosolya Évának, midőn az Éden rózsáin végig úsztatta tekintetét, s mondotta: «én vagyok! én szeretlek!» olly derült gyöngéd, mintha minden mosoly ennek csak árnyéklata lenne, mintha minden öröm, minden kedvesség ide térne vissza, a forrására minden kellemnek.

S ha már ennyit tudunk róla, még semmit sem tudunk. Őt ismerni, vele sokat kell lenni, hogy megfoghassuk, mi és mennyi telik ki arczából: – igen; volt egy játéka, egy csererejtvénye ezen arcznak, melly azt a legérdekesbbé, s egyszersmind a legkülönösbbé tette: s az azon átmentében állott kifejezésének, a hevességből a szelidségre, a szilárdságból az engedékenységre, a komolyságból a jókedvre, mely azt szólóvá tevé némán is; legszokottabb kifejezése arczának komoly volt, de nem komor, sőt néhai mosolyai e komolyságnak keménységét is enyhítették.

E leirásból talán valaki változó kedélyre s ingatag lelkületre hozna következtetést; de aligha nem hibáznék. Itt, a történetnek küszöbén, elég legyen csak érinteni lelkületét azon hölgynek, ki alkalmasint szerepet játszandik történetünkben, – ne szabjunk a képzelő tehetségnek szűkkeblű korlátokat. Lesz talán alkalmunk lelkével is megismerkednünk; talán mint nyitott könyvet fogjuk azt áttekinthetni; de ha ez nem is történnék: tettek tükrei a léleknek, s tettekből legbiztosabb a következtetés valakinek lelkületére.

Csak annyit legyen tehát itt szabad megjegyeznünk, hogy arczkifejezését, s néha szavainak hirtelen átszökését ellenkező hangokra, tetteinek feddhetetlen, mindig egyenlő hibátlansága czáfolá meg; s mennyivel makacsabb, ingerelhetőbb volt kedélye: annyival, úgy hiszszük, nagyobb lelkierő kellett tettekben, az utat el nem vétni, s bárminő küzdés árán diadallal végezni.

Fején e meglepő hölgynek majdnem kalpagalakú föveg volt; hasonló kissé azon pamutbélű gyermek-fövegekhez, melyek a lágy fejecskét ütéstől óvják. Vannak, kik e viseletnek eredetét egy szász hölgynek egy dobossali szerelméből származtatják, ki Beszterczén a szászok lázadási szándékát fölfedezvén, melyet hölgye árult el neki, nagy vérontásnak vette elejét. Mondják, a szász hajadonok azóta, a történet emlékeül viselik a dobot csinos fejeiken. Én a történetet hihetőnek, talán valónak is gondolom, de azt nem, hogy annak emlékére viseltetnék e föveg; talán inkább a kalpag hasonlatosságára. Az, a melly jelenben a legszebb leányfőt Erdélyben ékesíté, égszín bársony volt; felső s alsó karimáját rövid arany rojtozat folyá körül, s e kettő közt a legszebb keleti gyöngysor emelkedett le és fel, szögleteket képezve; tetejéből hátul német-alföldi széles csipkefátyol ereszkedett le majdnem bokáig. Igen becses ékszer akkori időben, melyhez csak a legvagyonosbak juthattak zsidó dugárosok által, kik azt arany áron adták ki kezeikből.

Derekát váll vagy ujjas neme födte, a magyar válltól annyiban különböző, hogy füzér helyett, csinos apró boglárokkal kapcsoltatott elől öszve, s hosszú ujjai voltak. Öltözetét elég bő, s a vállal egyszínű gesztenye-sötét szoknya egészíté ki, sűrű egymáshoz érő gömbölyű redőkkel, kissé éles tapintású szövetből s egy pár fekete czipő, elől széles köves csatokkal, s magas keskeny vörös sarkkal.

Vállon felül otthon, főleg estve felé, vagy télen által, a szász hölgyek sajátságos öltönyt viseltek, mely mai napig divatban van nálok. Ezen öltözet kissé öven alul ér, bő szárnyai elül öszvehajolnak, s ujjai tágak; többnyire nehéz aranynyal áttört, vagy kaftán-alakú török szövet vétetett ahhoz, s bélése, főleg a tehetősbeknél, árával s finomságával a külső szövet fényével vetekedett; ezt kurtichennek nevezik a szászok. Hölgyünké sötét meggyszín volt, arany és színes virágfüzérektől átfolyva, nyuszt-lábakkal béllelt, s neki szerfelett jól állott.

Dereka körül, elül szegletekbe hajló, vert ezüst, gazdagon aranyozott, s kövekkel kirakott öv vonult, mely öltözetének sötét szinét kiemelte. Illyen volt ő, s így kell őt e történetben képzelnünk, kevés változtatásokkal.

Egy órával naplemente előtt hagyá ő el Weirauchnéval, a király-biró nejével, kit az előbb irtunk le, a várat, s az agg tölgynek árnyában foglala helyet; ez kedvencz ülése volt. Bájos visszaemlékezések emelték-e annak becsét, vagy a szép s terjedt kilátás tevé azt kivánatossá, nem akarom meghatározni.

Weirauchné folytatá olvasását, a fiatalabb fonását.

– Sokáig időz Szerafin férjemnél, mond a nő, kis szünetet félbenszakasztva.

Ugy látszott, hogy az ifjabb el volt andalodva, s gondolatjai messze jártak. – Igen! felelt egykedvűleg.

– Valamit jelenteni jött, mond a nő folytatva, s hiszem – hogy jót; arcza sugárzott az ifjúnak.

– Ő mindig jókedvű – szól a leány, csak azért, hogy valamit mondjon: ajkait azonban összeharapta, s szemei a távol kanyargó úton nyugodtak; kifejezése arczának perczenkint békétlenebb lőn.

– Tiszta léleknek jele, – kezdé újra Weirauchné. Tudod-e, hogy ő atyádnak kegyencze, Czili?

– Oh igen! – felel ez, s méltán; ő olly emberséges, becsületes ifjú!

– S haszonvehető, fejezé be a nő.

Ujra szünet lőn. Weirauchné ajkai körül csintalan mosoly vonult el; a leány orsójára tekinte le, s úgy látszott, küzdésben volt; fonala egyre szakadozott, s apró lábai szélmalomként hajtották a kereket. – Ki nem állom tovább! – ezt suttogá alig hallhatólag magában, s kissé toppantott lábával.

– Te bosszankodol, jegyzé meg a nő nevetve.

– Én? – a világért sem! s nem is tudnám miért?

– Ki tudna ily szigorú lenni! lásd, a nap most vonul el kies völgyünkről, piruló arczczal, mint a bucsúzó szűz, míg le nem haladott!

– Oh, te igen hibázsz, Ágnét! ha azt hiszéd, hogy én talán békétlen vagyok! – Sohasem tudnám egy szavát nem tartó férfin törni az eszemet.

– Hiszen az idő még el nem mult.

– Ah! mond hevesen a leány, fölemelkedve kissé üléséből, kit szíve vonz, megelőzi azt.

– Tehát mégis eltaláltam; kedvesem! te tudod, ő a Bátori kiséretében van, tehát nem maga ura, de el fog jönni.

A leány hallgatott kis ideig; kevés percz mulva Szerafin, kit az elébb említénk, lépett ki a várkapun, s egyenesen feléjök vevé útját.

– Kivánjon kegyed nékem szerencsét, Coelesta! mond vidáman Szerafin a leányhoz szólva.

– Szivemből! felel Coelesta, hirtelen összeszedve magát, oly kifejezésével arczának, melyen semmi nyugtalanság nem látszott többé, sőt részvét és szivesség; de szabad-e tudnom, mihez?

– A hermányi vár parancsnokságával tisztelt meg a brassai tanács. Oh, Coelesta! talán nemsokára pálya nyílik, kegyednek bebizonyítani, mennyire becsülöm s tisztelem nemzetemet, mely bennem az ifjúban annyi bizodalmat helyez!

Coelesta nyájasan mosolygott, s futó tekintetet vetett az ifjúra. Szerafin 23-24 évü lehetett, kissé fölül középszerű termeten vékony, karcsú, testi alkotása nagy könnyűségre s hajlékonyságra mutatott, de nem erőre s tartósságra, bár ép egészséges szín emelé arczát. Szőke, kissé göndörhajú volt, s eleven világló szemei, igen elhatározott kifejezésűek; egész arcza, szépen hajló vonalaival, meglepő érdekkel birt, valami férfiast mutatott, s lelkületre gyaníttatott.

– Atyám, mond Coelesta nyájasan, igen örülni fog; tudja-e, hogy ő kegyedet kissé elkényeztette? a mi nem szokása.

– Én az érdemes férfiúnak, – felelt Szerafin, némi magasztaltsággal, – szeretetében kevély vagyok: de, Istenemre, nem tartozom azoknak sorába, kik a mások jóságát egyszeriben önérdemöknek tulajdonítják; én tudom, mit szeret bennem Weisz, azt, hogy szívvel-lélekkel szász vagyok, s kész minden pillanatban életemet adni nemzetemért: ez minden érdemem.

– Jó Szerafin! kiált fel Coelesta, tartsa meg kegyed e szép hevét szivének, a hála érzete egy a legszebbek közül, s honos minden nemes lélekben.

– Tudom én, mond Szerafin szenvedélylyel – kinek köszönhetem e helyzetet, mely az ifjúnak ily szép pályát mér ki. Oh, Coelesta! kegyednek atyja igen nemes férfiú, őt akkor fogják az övéi jobban megismerni, ha főre, vezérre lesz szükség; s én tartok tőle, e körülmény közelebb van, mint sokan gyanítják.

– Hiszi? – szólt Coelesta, egészen neki hevülve a tárgynak, mondottam ezt atyámnak, elindulásakor Ráduly vajdához. Én az okot, mely ürügyül szolgál a béke-felmondásra, kevesellem.

– Legalább most! jegyzé meg Szerafin.

A ki Coelestát hallotta volna Szerafinnal beszélgetni, s a nélkül hogy őt láthatná, férfiúnak, az ország viszonyaiba avatottnak vélné. Weirauchné ölében tartá betett könyvét, s hol Szerafinra, hol Coelestára tekintgetett; mint ki előtt oly dolgok jőnek szóba, melyekhez vagy nem ért, vagy érdeknélküliek előtte.

– Ráduly azon 8000 forintot, melyet a fejedelemnek igért, azt hiszem, legalább valószínű azt hinnem, nem makacsságból hagyá eddig fizetetlen; pénztára alkalmasint üres a szegény vajdának, folytatá Szerafin.[12]

– Oh, szól közbe Ágnét, néki pénze elég van!

– Magam is azt vélem, mond Coelesta; de mindemellett a béke felbontására ez csekély ok.

– Bízzuk Weiszra, kiált fel Szerafin; ő majd jóra fordítja a dolgot!

– Ha lehet! fejezé be Coelesta. Kegyed, folytatá nyájasan, siet ugy-e? s én nem tartóztatom!

– Kellene talán sietnem, – mond Szerafin, s szemeit érzéssel teljesen nyugtatá Coelestán.

– A mit kellene, – szólt Coelesta komolyan, – azt meg is kell cselekedni! kegyed megszűnt a maga embere lenni; a szászoké most; a mienk! én nem tartóztatom.

– A mienk! kiáltott fel kissé hevülve Szerafin; s így Coelestának is van némi része bennem! vigyázzon! nehogy a szászokat az osztályban megrövidítse; félek, a nagyobb rész Coelestának jutott.

Coelesta arczán békétlenség mutatkozott, bár azt nyomban, szokott komoly kifejezése arczának követé. – Annak, mond hirtelen, nem szabad lenni! A pálya, mely kegyed előtt nyílik, töltse be egész lelkét, így növekedni fog azoknak becsülése s méltánylása, kik kegyedben biztak! s ne feledje, hogy ezek közt nem utolsó Coelesta.

Szerafin érzette erejét e megjegyzésnek, de ellenállhatlan varázs lánczolá őt le; lova, melyet utána hoztak, a kapu előtt ásta a földet lábaival, s nyerített.

– A ló, mond Coelesta mosolyogva, inti urát távozásra! Egy vár parancsnoka, tevé hozzá vígan, hölgyek előtt udvarol: míg Rádulylyal bomlik el a frigy, s ki felel róla, nem jön-e a jövő pillanatban egy oláh csapat a havasokon keresztül a főtlen várnak falai elébe?

– Ily rögtön nem történik az Coelesta; bár én látom, hogy kegyed űz engemet maga elől. Adja az ég, hogy a hölgyek legszebbike s legnemesebbike, tevé egy sóhajjal hozzá, választásában ne csalódjék! s az, kit a mint hallom, örömestebb szenved maga körül, – kit talán e pillanatban vár! legyen érdemes oly kincsnek bírására, melynek becsét érteni s felfogni tudni, már magában érdem; s ez békültet ki, egy férfiúval, kiről eddig – -

– Ne tovább! kiált fel Coelesta, lángba borult arczczal kevélyen.

– Ah! megbocsásson nékem, Coelesta! ha kitör, a mi szivemet feszíti. Mit tarthatok arról, ki Bátori Gábornak közelében van, s neki meghittje?

Coelesta indulatos feleletre készült, de hirtelen nem is szólhatott.

– Kegyed nem ismeri a fejedelmet, szólt közbe Ágnét.

– Tetteiből igen, mond Szerafin mogorván, ha személyesen nem is.

– Semmi helytelen tettét nem tudom eddig, folytatá Ágnét, kissé sértve.

– S hát helyeset igen? Semmit sem tenni magában bűn. Brassóban taval, század magával volt, folytatá Szerafin keserűn; – meglehet, hogy a hölgyeknek nem sok okot adott a panaszra; tánczban, vendégségben, lakomákban nem volt fogyatkozás, de értebb férfiak Gáborból új Zsigmondot jósoltak.

Coelesta mind inkább pirult. – Megbocsátok kegyednek, Szerafin! mond, vannak perczek, melyekben a lélek mindent veszélyes színbe borít. A fejedelemről itt szó nem volt, őt nem ismerem! akkor, midőn taval Brassóban mulatott, én itt voltam nénémnél. De a következtetés egyébiránt is sántít; még abban az esetben is, ha a fejedelem hibás: lehet valaki, hivatalának következésében, vele s közelében, a nélkül, hogy hibáiban osztozzék.

– Bocsánatot, Coelesta! Szól búsan Szerafin, kegyedet megjegyzésem sértette; ez nem volt akaratom! az ég tanúm, életemet adnám nyugalmáért, engem tiszteletem, sőt több ragadott el. Feledje kegyed a mondottakat, egyet ne soha! azt, hogy az élet bárminő körülményeiben, – ah! azok előre nem láthatók, s engem szomorú előérzet feszít, – bárminőkben Coelesta! e kebelben egy szív dobog, mely minden tettre, minden áldozatra kész, s talán bir annyi erővel: szavának embere lenni, ha szükség!

Ágnét kedvetlenül vette e beszédnek ily fordulatát, s kis szünet után felszólalt; Kegyed csalatkozik mind a fejedelem tekintetében, kit fiatal tűz s erő-özön talán ragad néha, de kiről még eddig semmi rosszat nem tudunk; s még inkább csalatkozik – tevé különös arczkifejezéssel hozzá – Ecsediben, kihez a fejedelmet talán ifjú barátság köti, s ki nem is volt taval Brassóban!

– Hát mit mondanak kegyetek azon 25,000 forintról, melyet mindjárt az első országgyűlésen csikart ki a fejedelem a szászoktól.[13]

– Ez ajándék volt! kiált fel Coelesta hevesen; s a mit egyszer ajándékoztunk, azt nem gyöngéd s nem illő felhánynunk! – Coelesta e közben néha az útra tekintgetett; már a nap egészen lehaladott, csak bágyadt sugárai, mint kiterjesztett legyező derengettek a bérczek élein föl, s hűs esti szellő zörgött az agg tölgynek levelein keresztül; úgy látszott, hogy Coelestának, a Szerafin időzése, perczenkint nagyobb terhére válik, vagy azért, mivel a tárgy, melyre a beszéd folyama hajlott, ínye elleni volt – vagy mivel lelkét egészen más foglalta el. Ki nem állom tovább! mondá magában.

Az ifjún könnyen látható volt azon kapkodás neme, melynek következésében, menni s mulatni akart egyszerre; s valóban hasonlított kissé azokhoz, kik fölkelnek székeikről, süveget vesznek, bucsúznak, s még egy óráig mulatnak.

Coelesta felkölt: Ágnét! – mond – az idő hűl, én bemegyek.

– Ah nem még! felelt Ágnét némi czélzással; éppen most haladt a nap lefelé!

– Szerencsét, és azt szivemből óhajtok kegyednek, Szerafin! szól Coelesta komolyan, de nem kedvetlenül.

Szerafin végre észrevette, hogy néki csakugyan üdvös lesz távozni: szivesen köszönt, felült lovára, és ment.

Ágnét az úton nyugtatta szemeit: – Lám! – kiált fel egyszerre – hogy igazságtalan voltál, Coelesta! nézz oda az útra!

A leány arczát hirtelen öröm sugározta körül; de mint a ki valamely indulatnak felvillanását vissza kivánja ijeszteni, vonásai komolyokká lettek. – Egy fél órával későbben az igért időnél, szól, de már ha jő, megvárom; üljünk le. – Mozgásba hozta kerekét. – Találkoznak Szerafinnel, mond, az útra tekintve, Szerafin süveget emel!

Ágnét oda tekintett: – Ecsedi a köszönést nem fogadja!

Ez illetlen! – jegyzé meg Coelesta; – megállanak – - heves kézmozdulatok!

– Nem remélem, hogy Szerafin valami illetlenséget mondott volna! Ecsedi talán el volt szórva, s ez oka nem köszönésének.

– Hiába volt, mond Coelesta, tüstént annak pártjára állva, kinek igazságát gyanítá, ő kevély! s Szerafint nem ismeré; ha ismerné, becsülné! – Elválnak egymástól, száguld Ecsedi a kanyargó úton fel: mindjárt megtudjuk, mi történt.

VÁRÓ ÉS VÁRT.

Lobogó lánggá a csendes szikra gyúl,
Egy ád üdvöt néki, s csak egy, a mitől múl,
Egy deríti éjjelét lelkének;
Vágyai vannak merülve szemébe.
S az ő szivének mennyei kéjébe,
Fejlik szent pompája szerelmének.

Körner.[14]

Néhány percz mulva Ecsedi a várkapunak közelében termett, s leszállván lováról, az ott tátongó őrnek adá át, ki azt beljebb vezeté a várba. Közeledett Weirauchné s Coelesta felé; az első hirtelen fölkelt üléséből; s tisztelettel meghajtván magát, mosolygó arczczal üdvözlé az érkezőt.

Coelesta föltekintett, s komoly képpel fogadta a jövőt, ki ezen nem kevessé látszott megütközni, arczán kemény kifejezés villant keresztül, mely megsértett hiusághoz, vagy valami felsőségi helyzet iránti vétség nehezteléséhez hasonlított. Azonban eléggé udvariasan köszönt, s fövegét a lóczára vervén Coelesta mellé, üstökén egyet igazított:... kis szünet lőn.

– Coelesta! – így szólalt meg Ecsedi, – te komoly vagy, mi bajod? én a perczeket számlálom, míg az óra üt, melyben téged láthatlak! az óra, az egyedüli, melyben örülök, hogy szemem lát, mert vonásaid szépségén nyughatik tekintetem; örülök, hogy keblem hangokat rejt, mert azok átviszik lelkem gondolatjait a tiedbe, s neked mondhatják, hogy szeretlek; s te ily keserű némán ülsz előttem. Czili, szivem hölgye! szólj, mi bánt?

Coelesta nem minden zavarodás nélkül emelte szemeit az ifjura, ki magasan, egész férfiúi erejének érzetében állt előtte, mintegy oszlop, meglepő ellentételt képezve Coelestának gyöngéd harmatszőtte alakjával.

– Még mindig szótlan vagy? ah, én késtem ugy-e? tehát hallgatásod szerelem, úgy-e kedves Czilim! angyali gyermek! nem az bánt, hogy jöttem, hanem inkább az, hogy késtem? Weirauchné csintalan mosolylyal inte igazlólag fejével.

Ecsedi Coelesta mellé ült, s karját átfűzte derekán. – Eltaláltam-e? mond lángolva, – Czilim! ugy-e te nem neheztelsz többé? – Én egy ajánlást teszek néked, folytatá tréfásan: látod, egy csókot sem kaptam még tőled! egyetlent sem! ez halálos bűn. Istenemre, nincs hölgy oly szigorú, mint te! s aligha akárki más nem jőne azon gondolatra, hogy te nem szeretsz! miként lenne, ha az első csók békecsók lenne? édes és fűszeres! lángoló s őrült; – ah, Czili! míg nem csókoltál, nem éltél!

Coelesta kissé kibékülni látszék! de néha-néha keresztül vonult homlokán egy fellegecskéje a neheztelésnek. – Fél órájánál több, hogy itt ülök, mond, várva a nem jövőt, és tudod-e, hogy a várás szerepe a férfiút illeti? s kevés gyöngédségre, s még kevesebb szeretetre mutat, hölgyet, szerető leányt várakoztatni.

– Utamban egy kalandom volt, jó angyalom! ez hátráltatott; a kaland váratlan volt! ha ez nem történik, jó fél órával előbb lettem volna itt.

– Ezúttal – felel Coelesta nyájasan – inkább kegyes, mint igazságos bíró akadok lenni, s megbocsátok.

– S a békecsók?

– Jelenben elmarad.

– Gondolnám – - – tevé Weirauchné hozzá.

– Ugy-e kegyed is szükségesnek látja, a béke-egyezkedést szokott pecséttel megerősítni; kérem, szóljon pártomra.

– Elég! fejezé be Coelesta, kissé tovább ülve, hogy Ecsedi ne oly közel essék hozzá.

– Ki volt az az ifjú? mond Ecsedi, kivel az úton találkoztam az elébb: innen jött.

– Szerafin, felel Coelesta; a hermányi vár parancsnoka. Szerfelett derék munkás, bizodalmas ifjú.

– Én ki nem néztem belőle, felelt Ecsedi megvetőleg; valami kopjásnak véltem az őrizet emberei közül.

Coelesta komolylyá lőn. – Nem, mond röviden, te nem azt hitted.

– Valóban, felel Ecsedi, ilyes valamit; mióta van Hermányon?

– Mint parancsnok, csak néhány nap óta.

– Újon gyúrt főnök tehát. Hm! az sustorog gőgjében, mond Ecsedi.

– Az ifjú nem rossz ember, jegyzé meg Weirauchné; kissé szeles, de közelebb ismerve igen használható.

Ecsedi elhallgatott.

– Te valamit titkolsz előttem, mond Coelesta nyájasan, titok! tudod-e, hogy ennek közöttünk nincsen helye. Ti találkoztatok s szóltatok együtt: mi láttuk!

– Igen keveset, felel Ecsedi kevélyen, nem is tudom, mit beszélhetnék sokat Szerafin urammal.

– Kezei sebesen mozgottak.

– Talán legyeket űzött maga elől, Czilim! – mond Ecsedi nevetve, a fiú bátor tekintetű, s rájok ijeszthetne.

– A legyekre? szól Weirauchné nevetve.

– Legfeljebb, felelt Ecsedi.

Coelesta fokonkint komolyabbá lőn.

– Gábor! mond az ő ellenállhatlan kedvességével, s arcza oly bájló kifejezést nyere, mint az égből szállté, te jelenben igazságtalan vagy, s ez nékem fáj! de jobban ismerlek, mint hogy valóságnak hinném, mi a pillanat míve. A bátor, a lovag Ecsedi nem gyűlölhet férfiút, ki bátor, lelkes mint ő, s hasznos polgár! úgy-e Gábor, én nem csalódom, midőn szivedben nem keresem azon keserűséget, mely arczodon borong!

Ecsedi hallgatott, ajkain gúnymosoly ült, de csak pillanatra: – Az én Coelestám – felelt – sohasem csalatkozandik, ha bennem azt gyanítja, mit szive valónak óhajt.

– Igy Szerafinnal szent a béke, úgy-e?

– Én nem haragudtam reá! arra idő kell; s némely ember, haragom határain kívül esik.

– Ez kevélység, jegyzé meg Coelesta, – s ennek helye csak ott volna, hol semmirekellőről lenne szó; ott ily nyilatkoztatást önérzetnek magyaráznék, de Szerafin jeles férfiú, tehát több kikelést nem akarok hallani, tevé hevesen, s nekipirulva hozzá: – bizonyos határon túl, védenczünket letiporni engedni – gyávaság!

– Védencz! ezt nem tudtam, mond Ecsedi, összevonva homlokát.

– Védenczem e tárgyban, felel Coelesta, férfiú hölgyvédelemre nem szorul; ez annyit tenne, mint a szerepeket fölcserélni. Egyébiránt, atyám neveltette őt, az atyátlan árvát, s köztünk lelki rokonság van.

– Ez mindenesetre oly kiváltság, kedvesem, mely mellette szól; – de szűnjünk meg, én engedek! mond Ecsedi.

Weirauchné feszengett ülésében, melyet az elébb, bókolások közben, Ecsedi intésére foglalt el. Ugy látszott, hogy a vitatkozás itteni befejezése őt ki nem elégíté; az Ecsedi és Szerafin közti szóváltás még mindig talány volt előtte. – Hogy valami történt, azt tökéletesen hitte, s arra a két ifjúnak heves kézmozdulatai is mutattak. – Ecsedinek arczán, mindannyiszor valami keserűség mutatkozott, a hányszor Szerafinról volt szó, bár ő ezt a lehetőségig akarta titkolni. Weirauchné nem vala barátnéja a rejtélyeknek, s így még egy kérdést koczkáztatott: – Szerafin valamit szólott kegyedhez; mi legalább ide fenn úgy vettük észre!

– Semmit, felel Ecsedi, elszóródást szinelve, vagy a semminél kevéssel többet érőt.

– Tehát mégis valamit! jegyzé meg Weirauchné fürkészve.

Coelesta békétlenül rázta fejét: – Hagyjuk e tárgyat! vágott a beszédbe élénken. Mondd nekem, Gábor, bizonyosan indul-e holnap a fejedelem?

Weirauchné ájtatos képet csinált.

– Igen, felel Ecsedi; itt az őzek s nyulak ritkulnak, mi tovább vonulunk sátrainkkal, mint atyáink a szittya földön egykor! – Mindennek van ideje, Czilim! a fejedelemre Fehérvártt fontosb dolgok várnak. Ráduly aligha nyugton marad, nekünk is tehát készülni kell! A napokban azt mondá a fejedelem, hogy szeretné Oláhországot Erdélyhez kapcsolni: azt hiszem, a terv nem oly nyaktörő, s kardjaink munkára kelnek!

– Itt Erdélyt kell elébb összecsatolni, mely bomlásnak indult! – mond Coelesta egy sóhajjal; Erdélyt, melyet forrongó pártok hasítnak széjjel; mindenekfölött a szászoknak kell nyugalom, kik annyit szenvedtek!

– Semmivel sem többet, szól Ecsedi, mint a székelyek; de miként ezek, úgy azok is, önokozta veszélynek következéseit tűrik.

– Önokozta veszélyek! kiált fel hevesen Coelesta; nem minden áldozatban vettek-e részt a szászok? nem mindig ők tárták fel erszényeiket, ha pénz kellett? s mégis, mennyi igaztalan kikelésnek, mennyi méltatlanságnak volt kitéve Erdély e legszorgalmasabb, legigyekezőbb nemzete!

– Oh igen, szólt közbe Ecsedi, segítettek! okosan s körültekintve, miként czímjök hangzik,[15] s a tág köpönyeget mindig szél felől kerítve magukra. A János Zsigmond kora még nincs feledve, s főleg a Bátoriak a szász hűséggel nem igen dicsekedhetnek; mindig a némethez szítottak, s aligha titkon most is nincs egy hatalmas párt részükre, mely alattomosan főz, munkál és csak alkalomra vár!

– E nyelv ajkaidon, Gábor! te ócsárlója, vagy talán épen ellensége tudnál lenni nemzetemnek? kárhoztatni azon óvakodást, melyet önvédelem, s e távol honból került nemzetnek kétes helyzete szinte önkénytelenné tesz? nem áll-e az egyesség esküje a három nemzet közt? s melyik szenved annyi rövidséget, mint mi! Sehonnából kerültünk-e? Istenemre! Geiza- s Andrástól hivatva, telepedtünk völgyeitekbe, s egy század nem tölt el, s azokat atyáink édenné varázslák.

– Igaz, mond Ecsedi; de épen azért van érdekében a szásznak, hogy egyetértő legyen, s bizodalmat mutasson!

– Ah szól Coelesta, van-e abban hiány? nem a szászok bizalmatlansága okozza a háborgásokat jelenben, hanem Erdélynek helyzete; nyugodnának a honi fejedelmek, igyekeznének annyi háborgós évek sebeit begyógyítani: nem kellene őrt állanunk falainkon, nem remegnünk, hogy az oláh éhes farkasként tör által havasainkon, s hajtja barmainkat el, s aratja véres karddal aranyló kalászainkat el! – aratja, a mit nem vetett! s gyűjtené, minek alája nem vonta barázdáit!

– Ah! kiált fel Ecsedi, te igen heves védője vagy nemzetednek, s oly bajokat emlegetsz, melyek közösek mindnyájunkkal. Biztos-e a mi helyzetünk? nem nyugszanak, mint keselyűfészkek, váraink a szirtgerinczeken s sziklaormokon? nincs-e oldalunkhoz nőve a kard? s nem hajtattak-e nőink s férfiaink tatár rabságra? s nem minden baj, minden veszély azon természetes következtetésű eszmét idézi fel, hogy egymást értsük, s hatalmunkat növeljük?

Coelesta fejét rázta néha; Weirauchné egészen némává vált; olykor kábult, bámuló tekintetet vetett Coelestára, a hölgyek legszebbikére, ki mintegy túlszárnyalva nemét, érzéssel s élénken szólott azon nemzetnek ügyében, a mely leányának tartatni büszke volt.

– Itt az érdekek még nincsenek kiegyenlítve, folytatá Coelesta; nem régen hatalmas pártok állottak ellenségesen szemközt! s van-e ez jelenben jobban? a vérengző csaták kis időre elnémultak; de hamu alatt izzik a zsarátnok! s egy szellet fuvalma lobogó lánggá növesztheti! a szászokon nem múlik, nem múlt soha, de óvakodnak s fontolnak, mert sokszor fájdalmasan szedettek reá! – ah! ki ne óhajtaná a békét? ki ne vágynék nyugalomra, ennyi zűrzavar, ennyi nyomorult bábfejedelem után, kiknek választásukkor mindig össze-vissza zúzatnak az érdekek.

– De mit bizonyít mindez, kiált fel Ecsedi élénken, a fejedelemnek hódoltatási tervei ellen? s nem szükség-e a nyakas zavargó oláh vajdáknak kezeiből kiragadni a hatalmat, melynek veszélyes kitöréseit magad is említéd?

– Most Ráduly békét óhajt, sőt keres, felel Coelesta szelíden, minek őt felizgatni? az erő a béke szárnyai alatt fejlik ki, s hol erő van, ott tiszteletes távolt tart a szomszéd, ha nem háboríttatik.

Weirauchné ijedten emelé föl fejét: – Feir aus net en versechung![16] kiált fel, összetéve kezeit; hogy szólhatsz ily kevés tisztelettel az erdélyi fejedelmekről! Oh, Coelesta! te igen nyilt, igen heves vagy! s igazságtalan! hevességed mindnyájunkat veszélybe dönthet.

– Hagyd őt szabadon szólani! mond Ecsedi; ő most nem Coelesta, nem azon szelid galamb, azon égi lény, ah! melynek egy tekintete, vagy lehelletének fűszere, vagy hangjának édessége mennybe ragad; ő most a Weisz leánya, a szászné; – s én tűröm, szóljon szabadon! Nem is voltak az erdélyi fejedelmek eddig olyanok, kikről hímet lehetne varrni, az egy Bátori István, a nagylelkű, a királyi férfiút, – s talán Bocskait kivéve. Bátori Zsigmond és András jeles férfiak voltak, de gyengék ők is! Erdélynek kormányára, testi-lelki erőre van szükség. Itt akarni kell! s féken tartani tudni, az indulatokat, úrnak lenni, s parancsolni, nem kérni, mint az eddigi fejedelmek, a gyávák! Mi egy fejedelem, ki mások akaratát fontolgatja, s hol egyiknek, hol a másiknak érdekei, nézetei s szenvedélyei körülövedzik, a helyett, hogy az egyenes utat tartsa, s tegye, mit józan esze javal!

– Ez csarnoki elv, kis módosítással! kiált fel Coelesta; de én talán hibázok, te nem jól fejezted ki magadat. Igenis, kell akarni tudni! igenis helyes, nem vonatni a fejedelemnek magát orránál fogva! s cselekedni, erőteljesnek kell a kormánynak lenni; de mindezt a törvény s alkotmány szellemében. Gyávaság s önkény az erkölcsi romlottságnak ugyanazon fokán állanak!

Ecsedi elhallgatott! úgy látszott egyelőre, hogy felelet lebeg ajkain, de azt elfojtá magában; szeme szenvedélylyel nyugodt a szép beszélőn. Coelesta szép volt! de ő szebb volt, ha másnemű érzetek olvasztának szavakat ajkaira; a honvédelem dicskoszorút vont homloka körül; ő egy angyal volt, ha nemzete ügyében felszólalt, mely kiáltá mennyből alá: – Dicsőség a magasban az Urnak! s béke a földön jó embereknek! szép volt ő így is: bárha a szenvedélyes védelem elragadta, arcza elveszté női báját, s szinte férfiúszilárdságúnak és szigorúnak látszott.

Ecsedi őt szereté hallgatni, de mindamellett nem egyszer tevé fel magában, vele semmi ilyes vitatkozásokba nem elegyedni. Mi okozta ezt, talán később tudjuk meg; annyi igaz, hogy Coelestának nyilatkozataiban nem egyszer volt olyas valami, mi Ecsedit sértette; néha úgy tetszett neki, mintha e hölgy túlszárnyalná őt eszével, s mintha ő önmaga előtt összezsugorodnék lélekben. Jelenben is ilyesmit érezhetett az ifjú; Weirauchné elnémulva ült a lóczán, s néha-néha nézett Ecsedire, fejének csóválásával s tekintetének komolyságával értésére kivánván adni, hogy Coelestával nincs egy véleményben.

Ecsedi néhány pillanat óta integetett Weirauchnénak, ki ezen intéseket végre megértette, s felvévén könyvét, csendesen a vár felé távozott.

– Hová, Ágnét? – kiált utána Coelesta.

– Mindjárt visszatérek, felelt ez, egy oldaltekintetet vetve Ecsedire.

– Az est hűs, mond Coelesta, még mindig pirult arczczal, a vitatkozás hevétől; nem mennénk-e be Gábor? a királybiró eddig végezte dolgait, s egy játék ostábla igen kedvére lenne.

– Maradj! felelt röviden Ecsedi.

Coelesta, ki utolsó szavainál fölemelkedett üléséből, újra helyet foglalt az ifjú mellett.

– Te készülsz? nem örömest vagy-e velem egyedül? adtam-e okot valaha arra, hogy tőlem félj, Czilim!

– Félni? mond Coelesta, mintegy fel nem foghatva a szó értelmét; nem is tudnám, miért? hiszen mi barátok vagyunk, ha néha vitatkozunk is! Azonban Ágnétnak különös fogásai vannak, melyekkel ki nem békülhetek.

– Fogásai?

– Igen; például, nem tudom, ha vetted-e észre, hogy ő, ha jösz, többnyire dolgot keres magának, s úgy látszik, szándékosan, mintha bennünket távozásával le akarna kötelezni.

– S ha teszi, legszebb angyalom! mi vétség van abban? igen, én nem tagadom, örömest vagyok veled egyedül; ilyenkor kettőnkre kerül a sor, s minden egyéb hallgatásba merül, s ha egyedül vagyunk, nem vitatkozunk!

– Ennek oka az, mond Coelesta, jelentő mosolyával, hogy a tárgy, melyről szólunk, szerelmünk, – s ebben egy értelemben vagyunk. De Ágnétnak különös sziveskedése nem gyöngéd, s őt oly furcsa szinben tünteti elő, mintha – - – itt Coelesta megpirult s elhallgatott.

– Mintha viszonyunkat védené, vagy pártolná, ugy-e? én oly forró hálát érzek szivemben iránta ezért; úgy látszik, ő egészen tudja, mennyire van lelkem veled elfoglalva, talán inkább mint önmagad.

– Mint én? kiált fel a hölgy; e szemrehányás igazságtalan, Gábor! merőben az; én talán szeretnélek, ha nem hinnék is neked, mert a szeretet önkénytelen; de akkor nem mondanám azt neked: lám én azt örömmel mondom, én szeretlek!

– És fogsz-e mindig szeretni?

– Szeretni? hiszen az csak egyszer lehet!

– S ily hidegen, mint eddig?

– Ily hidegen? szól Coelesta sértve. – Mi birhat ezen új igaztalanságra? ah, ha lelkembe láthatnál!

– Minő bizonyítványait adtad eddig szeretetednek, szólj! Én lángolok, én tekintetedet szomjazom; engem egy csókod, egy ölelésed mennybe ragadna, és te – !

– És én, mond Coelesta, szint azt érzem; s hidd, mihelyt szabad lesz azon férfiút ölelnem, kit oly lelkemből szeretek: boldogságom fő oka leend azt bebizonyítani, mily örömest élek szabadságommal!

– Egy csók oly ártatlan kifejezése a szivességnek! leánybarátnéid, atyád, minden gyermek, részesülnek abban, s tőlem tagadod azt meg!

– Ah! mert... mond Coelesta sebesen s kissé hevesen, s újra elhallgatott.

– Mert?

– Mert, oh, hogyan kérdezheted? ott a gyermek, rokon, barátné ajkai csókolnak; tégedet én, Coelesta, a szerető hölgy csókolnálak! lelkem szállna ajkaimra, s engem e csók őrültté tenne, s talán életem e csókba olvadna fel.

– Coelesta! kiált fel Ecsedi, nemed legtisztábbika s legszenvedélyesbike! félsz-e, rettegsz-e éltedet az enyémmel összeolvasztani? oly ijesztő előtted azon gyönyör, azon ittas odaolvadás, melyet oly elevenen festél kevés szavakkal?

Coelesta Ecsedire bámult. – Nem értelek tisztán, Gábor, mond, vidám nyájassággal; de azt hiszem, hogy boldogságomat élvezhetni, felteszi azt, mindent kerülni, mi meggyőződésem ellen van. Míg a lélek nyugodt, addig tart csak a boldogság, ezen túl bódulás következik; s nekem úgy jő, hogy egy ölelés, minekelőtte a lelkész áldó keze nyugszik fejeinken, engem nyugtalanná tenne. Lásd, a perczeket számlálom most, míg jösz; most repülnek az órák, ha veled vagyok, a napoknak szárnyai vannak, s csak akkor nyúlnak végtelenre, ha várlak és nem jösz! Én azt hiszem, ha viszonyunkban bármi változás történnék, lelkem nem volna oly édes-nyugodt; s a mit kéjelegve várok, a mi örömittassá tesz: akkor csak elmémet zavarná meg!

Ecsedi kissé komolylyá lőn; meglehet, hogy neki Coelestának nézetei igen fellengőknek, igen túlságosaknak tetszettek; s talán ő, ki öleléseivel s csókjaival, ki tudja, talán, mondom, nem oly fukar volt, mint Coelesta, nem is látott azokban oly nagy veszélyt. Az életben sok függ az első benyomásoktól! kinek először életében egy gyöngéd, magaslelkű hölgygyel volt viszonya, kinek lelke megbírta a hölgyi képzetek magasb röptét követni; ki a szeretetet az ő légi, az ő szellemi alakjában szívta először szűz és ifjú szívbe: annak az érzések e legmagasztaltabbika, mindig dicskoszorújától csillogva fog feltűnni; s bárminő varázsoszlatók, bárminő keserűk legyenek utóbbi tapasztalásai, a szeretet Isten marad, hiszen az Isten a szeretet.

Ő talán odaolvad, talán lángra gyúl könnyelmű nőkarok közt, talán hosszú szomjjal szivja fűszeres csókjaikat, talán odahal az élvezet édjébe; szíve dobogni, idegei rángani, szemei lobogni fognak: de lelke vissza- és mindig visszasóhajt elvesztett édenére.

Ecsedi a férfikor előestéjén volt, alkalmasint a legszebb a két honban. Magyarországból jött, mint mondá, a fejedelemmel – a vidám, örömvadász, gyönyörkedvelő Bátorival, kinek udvarában színe az erdélyi nőknek fordult meg. Alig hihető, hogy ő ott szemekkel ne találkozott volna, melyekben a nap tüze fénylett, – s feleleteket ne vett volna, melyek nem oly visszaidézők, nem oly bátortalanítók lehettek, mint a Coelestáéi, s azért neki a szerelemről oly magas, oly fellengő fogalma nem volt, mint a gyöngéd szűznek. «Az ártatlan», ezt gondolá magában, – «az együgyű», tevé talán titkon hozzá; de mégis bámulta őt, mert a mi Coelestánál szemérem vélt, s talán az akkori idők szellemében kissé vakbuzgó tartózkodás: az annyira visszasugárzott az ő egyetlen arczárói, hogy azt balra magyarázni nem lehetett.

Ecsedi dereka körül fűzé karjait, magához vonta kissé a szép hölgyet; Coelestának arcza lángolt; valami oly szenvedő, oly áldozó volt annak kifejezésében, a mi a szívig hatott; gyöngéden hárítá el kezecskéivel az ölelő karokat, s arczán a szerelem lángja lobogott.

– Weirauch, mond Coelesta fölkelve, – eddig végezte dolgait; most ideje bemennünk, te itt maradsz vacsorán nálunk?

– Ma tovább mulathatok, felelt Ecsedi, a fejedelemtől kinyertem az engedelmet; vacsora után sétát teszünk a vár körül, vagy te hárfádon játszol és énekelsz egyet német dalaid közül, vagy magyart, mely oly édesen hangzik ajkaidról; én csak éjféltájban távozom.

– Valóban? kiált fel Coelesta vígan, – ah! mint örülök, jer! folytatá s mint gyermek lebegett könnyű léptekkel a szálas férfiú mellett, ki őt a vár sötét kapuján keresztül követé.

Míg ők az estét együtt töltik Weirauchnál, addig jónak látom az olvasóval tudatni, hogy Weirauch megkülönböztetett tisztelettel viseltetett Ecsedi iránt, s ugyanezt tevé neje, minek tanúi valánk az elébb.

Coelesta ezt magának könnyen tudá magyarázni; Weirauch a Bátori-háznak lekötelezettje volt, mint egykori oktatója az ifjú Gábornak Ecseden, hol őt Bátori István jótéteményekkel halmozá. Mívelt lelke a jeles férfiúnak igen természetessé tevé, kiváló szivességet mutatni mindazokhoz, kik a fejedelmi udvarhoz tartoztak; annál inkább tehát egyhez, ki, mint értésére esett Coelestának, a fejedelem különös barátságával dicsekedhetett. Ecsedi megjelenése Weirauchéknál mindig neme az ünnepnek volt; bár Weirauchné, s talán Weirauch is tudták, hogy e látogatások inkább rokonukat illetik, mint őket.

Ecsedi Coelestával Weirauchéknál ismerkedett meg, s iránta az első pillanat óta szembetünő hajlandóságot mutatott.

Coelestának az erőteljes, vidám, minden tréfára kész, de még inkább a mívelt lelkű, szerfölött úri s legalább előtte gyöngéd magaviseletű ifjú megtetszett; ő összehasonlításokat tett, s ismerői körében távol sem talált egyet is, kit akár külseje tekintetében, akár míveltségét nézve, Ecsedihez lehete mérni. Coelesta 17 évű volt, midőn az ifjút legelőször megpillantá; Weirauchéknál egyebet róla magasztalásnál nem hallott, s ez tökéletes összhangzásban lévén öntapasztalásával s érzésével, nem bámulhatunk, ha idő s alkalom, a mi előbb méltánylás volt, szerelemmé varázslák.

RÉGI SZÉP IDŐK.

- – - – harcz van két hős között,
- – - – - – - – - – - – - – - – - – - – -
Vágják – - egymást s az összeütközött
Kardok villámlának gyors kezeik között.

Vörösmarty.[17]

A nap s az est zsibaja elnémult már; mély kéken és sötéten borult a lég kúpja a szendergő erdőkre, a harmatos rónákra; öblében, mint tágas koronán, a menny gyémántjai ragyogtak, ábránd sugaraikkal lekémelve azon andalító csendre, mely édes álmakat ringat ölében, s a szunnyadó testben örök munkás lelket tündérhonba röpíti át, melyet vágyai népesítnek, a hol szeszélye soha sem látott összetételeket rajzol ki magának, s hol néha oly boldog, oly mondhatlan nyugodt, hogy ébredni fél.

Minden csendes volt; oly csendes, hogy a lesre kullogó rókának lépteit s a martalékra esengő éji madár szárnycsapásait meg lehete számolni; mint koronkint ismétlett dalvég, hallatszott a prücskök zenéje s a nádasok lakóinak rekedt nyögése.

A kőhalmi várból lekanyarodó út néptelen volt, mint barna szalag ömledett el a bércz alján; távolról csillámló tűzszemek szikráztak, s a félhomályban sötét csomók, mint földön nyuló födelek, ékbe szorult tetőkkel látszottak; jobban vizsgálva, végre a szem a fejedelmi tanyát ismerte meg kevély sátraival, s lobogó máglyáival, melyeknek füsttornyai az éjjeli légben magasra emelkedtek, repülő szikráktól átcsillogva, s fönnhullámzó könnyű fellegbe sűrűdtek.

Néhány percz mulva távol zene úszott dalözönével az éjcsenden keresztül, nem gyöngéd, nem lágy érzelgésre izgató fuvalmak: víg, erőteljes nyirettyű-rándítások, harsány dudának idegbolygató zugása, s a rezgő czimbalom enyelgő hangtáncza, s egy-egy víg kurjantás. Ott a tanyán, mint tetszék, vígan valának a vadász urak, bár már éjfél közeledett.

Akkortájban a fejedelmek életét nem lehet a mostanihoz mérni. Most roppant palotákban laknak, melyeknek márvány ívei az udvari fény- s pompaűzés zaját visszhangozzák; de e zaj komoly s kimért; arczok, léptek, mozdulatok bizonyos rendszerhez vannak szabva; őszinte nyiltság, feszületlen öröm, víg kedvcsapongás távol vannak űzve; méltóságos léptekkel, szorongó pompában, ünnepélyes alakban látunk mindent. S ha a fejedelmek, mint földi istenek jelennek meg: őket fönségök elszigeteli másoktól; egy két szó nyájasan, de többnyire köznapi dolgokról s érdeknélküliekről, a közben fölállítottakhoz mondva, – vagy szabályos, az elintézés szellemét lehelő táncz, hol nem szívünk, nem szemeink, nem ízlésünk választ párt magának – vagy nyilvános lakomák, hol a hívottak nem esznek, s a nézők a csendesen ülőket bámulják. Ezek s ehhez hasonlók czímezik a jelen udvari életet.

Történetünk korában voltak ugyan csarnokaik az erdélyi fejedelmeknek, melyeket ők akkortájban pompásaknak s nagyoknak hittek. – Bátori Zsigmond, midőn az erdély fejedelemséget az opoli s ratibori herczegségekért könnyelműen odacserélte, s a cserét megbánván, ujra Erdélybe jött: egy hosszú levelében panaszol, hogy ő a kényelem minden élvezeteivel ellátott pompás palotákat s csarnokokat adott az opoli s ratibori korhadt építményekért. S ki magának eleven képzetet akar az akkori keleti fényűzésről szerezni; az olvassa meg Betlen Gábor végrendeletét, a Bátori Zsigmond lakodalmát, s az egyes családok pompameneteleit.[18]

Valami zajos, kedvre ébresztő, s kiáltó volt az akkori nagyoknak körében. A fejedelem legtöbbet Fehérváron lakott, s ott szobái csillogtak a fénytől. Asztala nem volt magányos, számos vendégek ültek a körül, utánozhatlan szépségű keleti öltözeteikben. A fejedelmek maguk, nem egyszer ebédeltek, tánczoltak kedves embereiknél; töltöttek napokat, heteket a tehetősb uraknak mezei lakjaiban, vagy városokban, hol ideig-óráig udvart tartottak. Hölgyek, mint az ifjú tavasz, oly elragadó kelleműek, s éltes nők zöld öreg vonásokkal, melyeken a szép maradványok még agg-korban is igéztek, lengék az ily gyülekezeteket körül. A fejedelem nem chinai távolban, hanem közéjök vegyülve éldelte az ily örömeket.

De a mi az akkori udvari életet lényegesen megkülönbözteté a mostanitól: az a táborozás, vadász és mulató tanyázás volt; ömlengő lombjai alatt ezredes bükkerdőknek, vagy zöld rónákon, vagy festői szirtormon, mely a szemnek elnémító látást engedett; a vidékek legszebbjeire üttettek föl a fejedelmi sátorok, mint annyi bibor paloták, aranytól átvillogva; lobogó zászlókkal tetejökben, emelkedtek ezek a zöld gyepen, néhány óra alatt a néma magányt a legzajosabb emberi lakká varázsolva, mint tündér ige által.

Számosan vonultak más, nem sokkal kisebb fényű szövethajlékok a fejedelmi sátrak körül; s mindezeknek több osztályaik voltak, mind annyi szobák, melyeket gazdag kamukakárpitok választának el egymástól.

Festett faoszlopokon csillogtak a sátrak előtt a gazdag csabrágok, csujtárok, czafrangok, nyergek s fegyverek, melyeknek aranyában a nap sugarai játszadoztak, vagy a máglyák éji világa ütközött meg.

S midőn vidám élet zajgá ezeket körül! Eleven kiáltó színekbe öltözött férfiak, kiknek oldalai ritkán voltak kardtól üresek; számtalan cselédek örök mozgásban, s mindig parancsra készen.

Néhol hintók vászon fészerek alatt veszteglettek, – bár ezek ritkábban s csak éltes nők számára. Lovak, szépek és vidorak, mint szeglavi arab vagy damaszki mén, hangoztatták nyerítéseiket pompásan felczafrangolva; vagy harapdálva abrakjokat, vagy ifjú suhanczoktól vezettetve, s emelt fővel tekinte körűl s topogva lábaikkal, míg ezüst zabláikról hófehér tajték szakadozott le.

Mindennek eleven, élénk hadi tekintete volt; minden sürgött, mozgott: mindenütt hangzott a zene, topogott a táncz, – s kerültek kézről-kézre a nehéz arany billikomok.

Csak hadban s fenyegető veszélyekkor vala e táborozásoknak valamivel komolyabb szinök; de akkor is lényegesen különböztek a mostaniaktól abban, hogy ezeket, főleg esti s éji órákban, bizonyos hadi csend, ellentéte a hadi zajnak, tünteti komoly alakban elő; – azokban ellenben feszületlen mozgás és rajlás szelleme özönlött át.

Néha a fejedelmek holdakig táboroztak vagy tanyáztak így, kevés ideig mulatva egy helyt, főleg vadászat alkalmával, melyet szenvedélylyel űztek s nagy fénynyel, s melyben mindaz, a ki némi követeléseket tehete, élénk részt vőn.

A Bátoriak kiválólag pompás fejedelmek voltak: roppant birtokaik, melyeknek maradványaiból annyira uraskodnak jelenben, mind a két hazában oly kiterjedésűek, s oly jövedelműek voltak, hogy a Bátoriak, mint egyes birtokosok, s nem fejedelmek is, terjedt befolyással birtak. Lakjaikat úgy lehete akkori időben tekinteni, mint minden szépnek, jelesnek gyűlhelyét; s még az ingó lápok s nádas tavak közé szorult Ecsed vára is, ősz falaival, úgyszólván elszigetelve a lakó földtől: nem egyszer oly örömnek, vigalomnak s fénynek tanyája s gyűlhelye volt, mintha Budán, az ország szivében, emelkedtek volna büszke tornyai.

Bátori Gábor, ezen agg hirű és diszű törzsöknek utolsó ivadéka, nem kevéssé birt azon fény- és csillám-szeretettel, melyet később csak egy Betlen Gábor vala képes, nemcsak utánozni, hanem felülmulni.

Az ifjú Bátori népes udvart tartott, s kiket szeretett, azokat gazdagon ajándékozta meg.

Tudva van, hogy Betlen Gábor a dévai várat, Kamuti Farkas a gyalait, tőle nyerték ajándékban,[19] hogy másokat ne említsünk. Ő szenvedelmes kedvelője volt mindannak, a mi mulatság; bizonyos elszóródás mutatkozott ilyen alkalmakkor rajta, s ő nem igen tudta, mi az elég. Vadászat szenvedelme volt, s Erdélynek legszorongatóbb szakaiban minden üres időt annak kielégítésére használt.

Ő atyjánál, Bátori Istvánnál, Magyarhonban nevelkedve, Erdélyt csak híréből ismerte, azért, midőn választatása után oda érkezett, azt keresztülutazta. Szokása volt az ifjú Bátorinak ilyenkor álnevet venni magára, bár ez Erdélyben némileg nevetséges volt, hol őt ha egyelőre nem is, de később mindenki ismerhette; lehet azonban, hogy ő ezáltal nagyobb fejedelmeket s uralkodókat kívánt utánozni – vagy néha egyéb okai is voltak nevét titkolni. Ha egészen oly társaságban volt, melyben semmi aggály nem nyomá, s melynek tagjai szerencséjöknek tartották az ifjú fejedelemnek mindenben kedvét tölteni: egészen levetkőzte felsőségét, vidám, bohó, tréfás társalkodó lett; ilyenkor különös szeszélye volt néha nevét kedvesebb embereivel fölcserélni, ez sok tréfára adott alkalmat, s főleg uralkodása kezdetén, hol tulajdonai közül a szebbek valának azok, melyek a legtöbbször a felsőséget birták; mondják, hogy ő maga, igen élesen s csipősen szokott az ellen kikelni, ki abban a szerencsében lőn részes, az ő szerepét, azaz a Bátori Gábor nevét, viselni.

Ezen öntagadás, s ilyenkori feszületlen magaviselete, s nem rossz kedélyre mutató bánásmódja okozzák, hogy őt azok, kik közelében voltak, az imádásig szerették, s magukat jövendőre nagy reményekkel kecsegtették.

Ellenben tagadni nem lehet, hogy azon neme az embereknek, mely édes kötelességet talál abban, s némi hivatást, egy ifjú fejedelemnek inkább elszóródásaiban, mint komolyabb irányában, segédkezet nyujtani: nem azok közé tartozik, kik a tűzpróbát képesek kiállani; s így azok, kiket az ifjú életvidám fejedelem leginkább megkedvelt, s kikkel legörömestebb mulatott: felületes, könnyelmű emberek voltak, s neki minden módon hizelkedtek.

Lesz talán alkalmunk a történet folyamában, mind ezekkel, mind azon kevesekkel, kik e lecsapóktól dicséretes kivételekként különböztek, megismerkednünk.

Most történetünkhez térünk vissza. Éjfél már nem lehetett távol, midőn egy fölfegyverkezett lovag, sebesen vágtatva érkezett azon bércznek aljához, melyen a kőhalmi vár áll; hosszú tőr csüngött oldalán, azaz: egyenes kard háromszögletű éllel, mely akkori időben, leginkább ellenség előtt volt divatban, – s egy pár pisztoly nyugvék nyeregkápája mellett. A lovag megállott az úton, s körültekingetett; a hold nappalian világított: pisztolyait vizsgálá meg; s kivonván hosszú tőrét, mint egy ezüst sugárt villogtatá azt, könnyű vágásokat és szúrásokat próbálgatva vele.

– Hetyke ellenségem, mond magában, – úgy látszik késedelmes! hm! az ily hősöknél elébb röppen el a szó az ajkakról, mint kard ki a hüvelyből! Hátha megbánta idézetét – folytatá magában nevetve; vagy talán már a vadász-tanyára is ment? Nem, az nem lehet; úgy találkoznom kellett volna vele! A legkülönösb az, hogy őt ma láttam először, kétségkívül Ecsedi! a Coelesta leirásából könnyű volt reá ismerni. Hm! még is furcsa volna, ha el nem jönne! ej! ő eljő! lehet-e ily esetben nem jönni?

Az ifjú leugrott lováról, megkötvén egy szálasabb bokorhoz, az úton lépdelt fel s alá. – Unalmas várakozás! kiált fel békétlen hangon, – s nekem haza kellene sietnem. – Hm! azt hiszem, nem sokáig fog tartani a viadal; az ily nagy emberek ügyetlenek, s tőröm nem rövidebb az övénél! – Itt elgondolkozott... De mit fog Coelesta mondani! ő szereti azon kevély magyarhoni ifjút; ah! hogy ne csalódnék benne! de mindegy! ő szereti, s nekem sohasem bocsátja meg halálát, pedig ki felelhet ily viadal kimeneteléről?... Arczára komolyság borult. Ej, kiált fel – szabad-e hátra lépnem? ő idézett ki, s minő kevélyen, minő megvetőleg! – Istenemre, ez bosszút kiván! s én Coelesta szemei előtt gyáva lennék, ha ilyesmit el tudnék tűrni?

Szerafinnak, kire nem volt nehéz ismernünk, némileg igaza volt; ő magát nem vádolhatá semmivel; mikor Coelestától elbucsúzott s hazafelé indult, összetalálkozott Ecsedivel, a mint láttuk, s köszönt neki; Ecsedi rátekintett s a köszöntést nem fogadta. Mi volt természetesebb, mint az, hogy Szerafin mélyebben nyomván süvegét fejébe, gúnynyal jártatá végig szemeit Ecsedin? s ez azt rossz néven vette s egy gúnynévvel illette az ifjút, mely illetlen, sőt goromba s a derék szász nemzetet sérti.

– Talán felszúrta orrodat, bak-szász! hogy nem süvegellek? mond Ecsedi.

– Az nem! felelt Szerafin rögtön; de fel az, hogy én süvegeltelek, embertelen!

Egy szó a másikat adá; s rövid vitatkozás után az ellenséges felek abban egyeztek meg, hogy éjfél után a találkozás helyén kissé próbálják meg: nyelvök hosszabb-e, vagy bátorságok? Szerafin, mint láttuk, első volt a helyen, s ha arczát tekintjük, melyen önbizodalom, sőt kevély harczvágy mutatkozott; el kell hinnünk, hogy Ecsedi emberére talált.

Egy-két percz mulva kopogás hallatszott, s a bérczen lefelé léptetett Ecsedi, oly egykedvűséggel fütyörészve, s oly csendesen, mintha az egész idézetet feledte volna.

– Aha! kiált fel már távolról, vitéz cherub vagy Szerafin! hermányi parancsnok, üdvöz legyen! Ez derék; az ily pontosságot szeretem! ezután süveglem kegyedet.

Szerafin hallgatott.

– Várjon kissé, mond Ecsedi, levetem zekémet, majd úgy jobban mozoghatok, nem teszünk-e egy próbát lóháton? de kegyed alkalmasint kardot hozott magával, s én csak a nyárssal jöttem! folytatá nevetve, hosszú tőrére csapva.

– A hogy tetszik! felelt Szerafin, kit az udvarias megszólítás, s Ecsedinek lovagi készsége szinte kibékültetett ennek előbbi illetlen magaviseletével.

– Lóra tehát, bajnoktárs! mond Ecsedi, lerántva zekéjét, s távol vetve magától.

Szerafin hirtelen lován termett. – Fegyvereink hasonlók, mond, kirántva hosszú tőrét, találkozásunkkor egy tekintetet vetettem a kegyed fegyvereire, s olyakat hoztam én is magammal, pedig kölcsön, a közelebbi helység Hanjától.[20]

– Mindegy – felelt Ecsedi, rövidre szedve lovának kantárát, s a ló fejének oly fordulatot adva, hogy Szerafinnak bal oldalához férkezhessék.

– Még egyet! – kiált neki Szerafin büszkén, – a viadal előtt kegyed a sértést visszavonja! ez lovagi szabály!

– Örömest! mond Ecsedi; – úgy is csak kiszaladt ajkaimról! A kitétel üres, folytatá Ecsedi, s nem sértő! bak vagy hím, egyértelmű itt Erdélyben; teringettét! a szász nemzetben bűvös a hímerő, hiszen úgy szaporodnak, mint a raj!

– Magyarázat nélkül! kiált fel Szerafin, fordítást adván lova fejének, mint a ki hirtelen észrevette Ecsedinek szándékát, s azt ki akarta kerülni.

– Visszaveszem örömest; csak fogjunk a dologhoz! – mond Ecsedi élénken, – hallja kegyed, amott a tanyán minő vígan vannak a vadász urak; szeretném már magam is az öblös billikomból a Weirauch méhserét lemosni! De a hely itt szűk, néhány lépésnyire több tágasságot lelünk!

– Igaz! felel Szerafin, s a két ifjú, mint legjobb barát, vágtatott egymás mellett, míg egy kis térhez ért.

– Itt a hely tágasb! – mond Ecsedi.

Lovagjaink elváltak egymástól; hosszú tőreik, mint lángoló sugárok villogtak a ragyogó hold fényiben; mondhatlan ügyességgel s gyorsasággal rohantak egymásnak, vagy kerülték ki könnyű fordulatokkal csapásaikat és szúrásaikat, melyekre e neme a fegyvernek sokkal alkalmasabb volt, mint az előbbiekre.

Majd negyedóráig vívtak már siker nélkül:

– Így nem boldogulunk! – kiált fel Szerafin egy hasztalan próba után, gyalog talán többre mennénk! Kegyed még nem vérzik?

– Nem! – felel büszkén Ecsedi, s remélem, nem is fogok! – tehát gyalog? – nem bánom.

Lovagjaink könnyen szökeltek le a tajtékban fürösztött ménekről, melyek lankadtan ereszték földre nyulánk nyakukat, s a közel bokrokhoz kerítve kantáraikat, gyalog álltak szemközt egymással.

– Pihenjen kegyed kissé! – mond Ecsedi.

– Nem vagyok fáradt, – felel Szerafin, – s a csata kezdődött kettőzött hévvel; Ecsedinek keze vérzett már, de karja nem lankadott; s kevés pillanat mulva Szerafint hosszú tőrére fűzte, mint egy foglyot.

Az ifjú bajnok összerogyott; Ecsedi egy rántással kiszabadítá fegyverét véres fészkéből, s a földnek szegezve azt, állott szótlan darabig... – Élsz-e még? – kiált fel nem egészen részvét nélkül.

Szerafin összeszorítá ajkait – Igen! felelt kis szünet után, aligha nemesebb részeket ért a tőr, lélekzetem szabad, de erőm perczenkint apad.

Ecsedi félreveté tőrét, s gyorsan feltépvén Szerafinnak ruháit, igyekezett vérét egy széjjeltépett kendővel megállítani.

– Birna-e kegyed – mond Ecsedi – Kőhalomig lovon ülni? én segítek!

– Talán, – felel Szerafin rekedten.

E pillanatban recsegés hallatszék, mint töredező ágé – s ezt zuhanás követé; gyenge nyöszörgés hatá meg Ecsedi füleit, s az egészet eléggé czifra káromkodás fejezé be.

– Mi volt ez! – kiált fel, még mindig a Szerafin sebének bekötésével bajoskodva, s a magáéval, mely igen csekély is lehetett, nem gondolva.

Nemsokára a sűrűből egy vaskos alak botorkázott ki, egyenesen Ecsedinek tartva, s még mindig káromkodva s mormogva magában.

– Te Dimon! itt? mit keressz? talán leskelődtél! gazfi, mindjárt ide szegezlek tőrömmel!

– Nagyságos!

– Mit mondtál! kit nagyságolsz?

– A sátánt! – kiált fel Dimon mérgesen; – ki ezen ármányos utazást téteté velem, a legmagasb tölgy tetejéről az éles görig!

– Jer, segíts, mindentudó! értesz-e sebekhez? kötözd be e derék bajnokot itt!

Dimon nem minden ügyesség nélkül látott a munkához; Szerafin kissé üdülni látszott, a seb nem vala veszély nélküli; de a fegyver nemesebb részeket nem hatott által, bár a bajnok oldalát át meg átfúrta.

Míg Dimon munkáját folytatá, Ecsedi pihent, s a vért itatta be sebéről egy kendődarabkával. – Mit kerestél itt ficzkó? – kérdi Ecsedi Dimont faggatva.

– Ott a tanyán, felelt ez, meguntam magamat; kegyed a szokottnál tovább késett; ez némi kis víg tréfákra ada alkalmat; egészségére és szerelmi szerencséjére billikomok ürültek.

– Hallgass! kiált közbe Ecsedi haraggal.

Szerafinnak halvány vonásait láng borította el: Coelesta! hangzott ajkairól, minő kézre, s minő ajakra jutottál!

– Csendesen bajnok! mond Ecsedi kissé zavartan, az egész dolog tréfa, s kegyed hallgatni fog! amott a tanyán telvék az agyak; reggelig az esti s éji feledve lesz!

– No s tovább! mond Ecsedi.

– Ezután, folytatá Dimon, kissé nyugtalanok lőnek az urak, veszélyről is szólának, mely talán kegyedet érhette; de nem volt, ki a dolog után látna! a lábak el valának zsibbadva, a fehérmegyei kövér bor mint ólom vette azokba magát! s így nekem kelle mozognom!

– S mit kerestél a fán?

– Kopogást hallottam, uram, s távolról a kegyed zekéjére nem ismertem! s mivel a lovagot tőrével hadonázni láttam...

– Most az egyszer megbocsátok! mond Ecsedi kevélyen, de ha még egyszer lépteimet követed parancs nélkül, az első fára akasztatlak! – a fejedelem tudtával – tevé kis szünet után hozzá.

Dimon daczosan nézett maga eleibe; lelkében különös gondolatok csatáztak, aligha Ecsedinek kevélysége őt nem sérté mélyen; némi bosszúvágy villant elméjén keresztül; de Dimon a tettetést tökélyre vitte, s tudott hallgatni, midőn az üdvös volt, bár feledni soha.

– Köszönöm uram! mond nevetve – a magas szállást! ha kegyed úgy látná jobbnak, én itt a földön örömestebb maradnék. Hát ezzel a legénykével mit cselekszünk! a seb a lehetőségig jól be van zárva, szellő nem érheti, s nem vérzik többé; egy bokor alá vonom, s lován majd haza kisérem kegyedet, úgy is az esés kissé megmorzsolta térdeimet!

– Jer segíts! kiált fel Ecsedi, s felfogván ketten Szerafint, lovára helyhezék, melyen alig tudott tartózkodni, keményen a nyereg kápájába fogódzva.

– Te pedig, mond Ecsedi parancsoló hangon, Dimonhoz fordulva, kiséred őt Kőhalomig, de nem a várba, hanem le a helységbe mégy, s ott a Hannak adod által; még pedig a fejedelem nevével! – felel róla a szász és egész családja; – majd a fejedelemmel is szólok a dologról, s nem kétlem, helyben hagyandja.

Dimon némán engedelmeskedett, s a Szerafin lova mellett ballagva, igyekezett őt a lehetőségig egyensúlyban tartani.

E közben Ecsedi lovára ült. – Még egyet! kiált Dimon után: ha végezted dolgodat, a tanyán elvárlak, szükségem van reád. – Ezzel gyorsan vágtatott, az útból kitérve, réten, szántóföldeken keresztül, a távol füstölgő tanya felé, hol még mindenki talpon volt, mint azt a mindig hangosb zajból gyanítá.

Míg Ecsedi gyorsan haladott, addig Dimon csendesen kiséré betegét, kinek lova lassan lépegetett, mintha urának baját gyanítaná.

Néha Dimonnak arczán békétlenség mutatkozott; de úgy tetszett, mintha érdekében állana kedvetlenségét a lehetőségig eltitkolni.

– Hogyan vagyunk? így szólalt meg végre Dimon, ki nem örömest hallgatott, s kit a rövid, de lassan áthaladott út a közel Kőhalomig, már untatni kezdett.

– Gyengén! mond Szerafin bosszusan.

– Tehát nem igen beszélgethetünk, pedig óhajtottam volna egyet is mást is kérdezni.

– Bátran, mond Szerafin, röviden felelhetek talán.

– Mondja meg nékem, mikor várják Weiszt haza, Ráduly vajdától?

– Folyó hold végével alkalmasint itthon lesz.

– Kegyed szász? mint gyanítom.

– Igen, szívvel-lélekkel.

– Jól van, legyen csendesen, majd beszélek én. Látja, én a sors labdája vagyok, s annak jutok birtokába, ki jól ki tud fogni. Ha Weisz érti azt a kezelést, valakit lekötelezni, kinek hasznát vehetné, bennem emberére találna!

Szerafin figyelmetesb lőn, úgy látszott, mintha valami gondolat ötlött volna elméjébe; darabig szótlan tekintett a mellette haladó Dimonra, ki valóban úgy nézett ki, hogy haszonvehetőnek látszék; azonban nem akart hirtelenkedni, s csak ennyit felelt: – Weisz igen hálás, és a jót ritkán feledi.

– Én, mond Dimon, a fejedelem szolgálatában vagyok, azaz leendek; mindenesetre kegyed a dolgot úgy tekintheti, mintha már megvolna. Minő viszonyban áll kegyed Weiszszal?

– Eléggé szorosban, mint a hermányi vár parancsnoka állhat egygyel a legnagyobb befolyású brassai polgárok közül, – ki előbb-utóbb alkalmasint brassai polgármester leend.

– A hermányi parancsnokot van tehát szerencsém tisztelni? mond Dimon szokott kétértelmű alázatosságával, Szerafint? – hm! hm!

– Nos? mond ez.

– Semmi, egyátalában semmi; s tehát e hó végével Weisz visszatér? Nem tudna-e kegyed nekem alkalmat szerezni, a derék Weiszszal megismerkedni?

– Miért nem? válaszolt a kérdett; én Weisznak bizodalmával birok, s kegyed velem szabadon szólhat.

– A mit én mondhatnék, valóban nem kis érdekű a szászokra nézve.

– Brassóra s a bárczaságiakra?

– A hogy veszi az ember, az egész nemzetre, de mondja meg nekem kegyed, mit tart a fejedelemről?

– A fejedelemről? különös kérdés egy fejedelmi szolgától.

– Szolgától? kiált fel Dimon büszkén; mondja kegyed, kisérőtől vagy biztostól, vagy akármitől; én szolga nem vagyok! Ördögöt! aligha eddig Belzebubnak nem írtam volna oda nevemet, ha ez szolgaság nélkül történhetnék!

– Hát kivétel. Arra nézve, mire én tevém a megjegyzést, egyre megy a dolog.

– Oh, értem! mond Dimon hamisan; kegyed egészen a szász bölcsesség s vigyázat szellemében szólott; teringettét! kegyedben udvari ember veszett el; de szóljunk őszintén, én megkezdem. Nekem az egész fejedelem nem különösen tetszik; ifjú, az igaz, tehát még sok válhatik belőle: István vagy Zsigmond, mint a szerencse adja; de egy nagy hibája van, embereit nem tudja megválasztani.

– Ez gúny, melyet kegyed maga ellen mond! hogyan?

– Gyermekség, uram! Én mai csibe vagyok a fejedelmi udvarban, de eszem egy sasé, s füleim élesek, – oh! az én figyelmemet semmi sem kerüli ki; én alkalmasint úgy tudom már a dörgést a fejedelmi udvarban, mintha ott nevelkedtem volna fel; pedig 4-6 óránál tovább nem mulattam a vadásztanyának sátrai között, s az egész kiséretben csak egy ismerősöm van.

Szerafin kissé elmosolyodott, de mosolya hirtelen fájdalmas összeszorítására változott ajkainak. – A sebláz kezdi jelentgetni magát, mond, fogaim vaczognak, s szemeim hálózottak; messze vagyunk-e még?

– Mindjárt megérkezünk! felel Dimon.

– Végtelenre nyulik az út, s nekem otthon kellene lennem! veszett seb, csak rosszabbul ne legyek!

– Majd találkozik Kőhalomban valami vén banya, ki segít kegyeden! csak még egy kis béketűrés. De hogy az elébbi tárgyra térjek: van a fejedelmi udvarban egy Imrefi nevű úr, mondom kegyednek, kevélyebb a fejedelemnél, mindenki térdet-fejet hajt nekie; egy Kamuti nevű is ott lézeng a többi tányérnyalók közt; ez a két ember ellenemre van; kevélyek mint egy tatár khán, s oly valami beavatkozó s féltékeny van vonásaikon, mit ki nem állhatok; s ezek az emberek, látja kegyed, ennyit tudok már, legtöbbet érnek a fejedelem előtt.

– Valóban sok öt órai mulatásra – de hiszen ezt mindenki tudja. – Hát Betlen Gábor? kérdé Szerafin.

– Betlen Gábor fényes nagy birtokú úr, s mint olyan bir némi felsőséggel, a tele erszény bizonyos félkört áraszt körüle; nekem ő sem tetszik.

– Nem! s miért? tudtomra ő egészen ellentéte a két előbbinek.

– Azt nem vitatom! De igen okos; látja kegyed, a világon nincs unalmasb, főleg udvaroknál, mint az igen okos ember. Akad néha egy vagy más titkolni valónk; a legkényelmetlenebb helyzet oly emberekkel találkozni, kik a vesékig látnak. Annyit ér valaki, ez elvem, a mennyi hasznát lehet venni; az életrevalóság első tulajdon; az élhetetlen, ki minden léptekor botlik, ha csupa ész és tudomány is, semmit sem ér; de az életrevalóságot oly jó dolog bizonyos félhomályban gyakorolni. Nem üdvös, ha az első lap olvasása után gyaníthatjuk, mit foglal az egész könyv magában; – ez a Betlen pedig úgy néz ki, hogy az embert elébb találja ki mint akarná.

– Mit gondol azzal a becsületes ember?

– A becsületes nem sokat; de annál többet a vigyázó. Látja kegyed, ha valaki itt a Bárczaságon Weiszról azt merné mondani, hogy nem becsületes ember, úton-útfélen agyon vernék.

– S méltán, mond Szerafin, minden fájdalma mellett élénken.

– Jó, hiszen én nem mondom, s tehát ne fáraszsza magát az agyonütéssel. De szóljon őszintén: szeretné-e Weisz, ha a fejedelem mindent tudna? Kegyed megütközött! Csendesen, uram! én a Weisz pártján vagyok, s újra kérdem, hogy ha mindent tudna? értsen meg kegyed, úgy egészen és tisztán mindent? például, hogy egy Nadányi nevű úri ember a Bátori Gábor udvarában igen jó iró, és -

– Ördögöt! mond Szerafin, a sátán bujt-e beléd?

– Nyugodtan, uram! majd folytatjuk e tárgyat; itt az első kunyhók! amott a Han háza, gondolom, mert a bitófa áll előtte, s a nyakszorítóval kinálkozó kaloda.

Dimon hatalmasan koczogott a Han kapuján; hosszas várakozás után a tisztes Han egy «Det dich der tejvl»-lel[21] kinyitá az ajtót, s merészen ellenmondott a vendégfogadásnak; azonban Dimontól megtudván, hogy ez fejedelmi parancs, azonnal levonta báránybőr süvegét, s Szerafinnak megszólalása szász köznyelven mindent rendbe hozott. Nemsokára a kór meleg vánkosok közt feküdt, s Dimon ágya mellett ült, elébbi beszélgetését folytatandó, melyben Szerafin, előttünk még most nem tudott okokból, bágyadtsága s fájdalma ellenére, élénk részt látszék venni.

E közben a Han eltávozott, s egy agg szászné hajlékához sietett, kit az ottani lakók nő-Aesculapként tekintettek.

GYWLA FEYERWAR.

Hol van az egykori fény?
Hol van az egykori zaj?
Nincsenek!

Kazinczy.[22]

Másnap reggel a fejedelmi tanyának csak ugarja látszott, a sátrak eltűntek, a lovak nem nyerítettek többé, a zene nem hangzott. Hajnalban távozott el a szép lovagcsapat, s nemsokára terhes szekereken vonult a tábor bútora utánuk. Kis zömök lovon ügetett Dimon a kiséretben, az álmatlan éj után oly vidáman, oly beszédárban s oly tréfaszeszélyben, mintha a hosszú éjet lágy pelyhek közt töltötte volna.

A fejedelem Fehérvár felé vevé útját, hol akkoron legtöbbször mulatott.

Fehérvár egészen különbözött a mostani Károlyfehérvártól s az egykori Apulumtól. A haditan szellemében készült sánczolások helyett tartós vakolatlan fal vonult a várdombon az épületek körül nyulánk bástyákkal, magas hegyes csúcsban végződőkkel; nevezetesb kapui a szent Mihály s szent György voltak.

Történetünket jóval megelőző időkben a város kiterjedése igen nagy volt; nemcsak a mostani dombot borította el, hanem alant a téren annyira kiszélesedett, hogy a Maros, ha régi iróinknak hitelt adhatunk, a külváros közepén folyt, holott az most attól meglehetős távolban esik. Van, ki öt német mérföld kerületűnek állította.

Történetünk korában Fehérvárt nem tartották jó védelmezhető helynek, inkább mint város (civitás) említtetik a régi oklevelekben.

Tágas, gyönyörű völgynek közepében emelkedik büszkén fel a domb, melyen már nevezetes épületek állottak; alatt a Maros hömpölyög, hajókkal s tutajokkal terhelt hullámival; távol kékellő bérczek, néma rengetegek, s a szép völgyben számos falvak s majorok.

Már a dákok idejében létezett e helyen valami kis város, melyet később a rómaiak nevezetes gyarmattá tevének; Apulum név alatt találjuk azt a régi irókban említve; római sírkövek, emlékiratok s egyéb régiségek kétségtelenné teszik egy hajdani virágzó római telepnek itten létezését egykor.

Később mint Alba-Julia jön elő; de kétséges, Julius Caesartól vette-e, vagy Gyula vezértől e nevezetet; történetünk korában a régi mód szerint még mindig Gywla Feyerwarnak iratott.

IV. Béla idejében tatárok földig rontották falait, s a fejedelmi város romjai közt bogáncs s katangkórók ingadoztak. De később felépült újra, míg 1537. évben dühöngő vihar rombolt falai közt, s a gyönyörű egyháznak kevély tornyát s több nevezetes épületeket összezúzta.

Első szent királyunk István óta püspöki jószág és lakhely volt Fehérvár; Zápolya János özvegye, Izabella birta később, s azóta ezer ellenséges viszályok csatahelye lett; de 1556-ban elveszté az özvegy, – s a város a fejedelmek birtokába esett vissza.

Főékessége Fehérvárnak a székesegyház vagy szent Mihály egyháza volt, mely jelenben is fennáll, s egy a régiségekben oly gazdag Erdélynek legnevezetesb emlékei közül.

Sokan állítják, hogy a rómaiak idejében állott már egy része, s az Antonius Pius és Julia Mater tiszteletére épült, – s ezen állítást némely, a falakban létező római faragások igazolni látszatnak.

Később e római imádhely falai közt, melyekre nyulánk gót boltok iveztettek, szívemelő hangok dicsérék az egy igaz Istent. Tornya legmagasb Erdélyben, s a kilátás tetejéről nagyszerű, a tágas rónaság alatt mint bájfestvény kivehető, s a szem varázsa tiszta légben a látást le Déváig s Branyicskáig nyujtja.

Történetünk idejében épült újra fel romjaiból, Bátori Gábor által. Ritka egyház mutathat annyi nevezetes sírkövet elő. Bátori Zsigmond és Miklós, Géczi János, Martinuzzi György, Bocskai István, Betlen Gábor s neje Károlyi Zsuzsánna, Betlen István, Rákóczi Zsigmond és Ferencz s többen itt nyugszanak.

De mi e pompás épületnek nagyobb nevezetességet adott s ad jelenben is, az – a Hunyadiak sírkövei, s az Izabelláé, kiknek szobrai fekve vannak a kőkoporsókra faragva, s főleg az utóbbinak a jelen divathoz szembetünőleg hasonlító öltözete meglepi a nézőt.

Ha e régiségnél talán kelletinél tovább mulattunk, siessünk egyéb épületeit megtekinteni a városnak. A fejedelmi csarnok nevezetesb volt belső elrendezése- s királyi ékességeire nézve, mint külsőjére. Zápolya János Zsigmond azt fejedelmi pompával készíttette ki.

Voltak ezenkívül több megyéknek és székeknek itt épületeik; laktak tehetős kereskedők falai között, s mivel a fejedelmek legtöbbet itt mulattak, Fehérvár gyűlhelyévé lőn a legelőkelőbb erdélyi családoknak: Kornis Boldizsár, Kendi István, Kamuti Farkas, Imrefi, Betlen Gábor és másoknak voltak itt nagy kényelemmel kinálkozó szállásaik, vagy tulajdon házaik; s Fehérvár, főleg országgyűlési alkalommal s farsangkor, egyét a legélénkebb s keleti fényű képeknek láttatá.

Hintók gyönyörű hölgyekkel vonultak fel a városba hajlongó uton, vagy gazdag urak czifra lovaikon, keleti kisérettől követve, érkeztek távol birtokaikról; a különböző viseletű nép, festői öltözetében, nem ritkán törökök s moldvaiak, adának a jelenetnek érdekes tarkaságot.

De minő fény és pompaűzés szelleme folyá a magas fejedelmi s úri csarnokokat körül: szintoly visszataszító, sőt undorító ellentétet képeztek a többi épületek. Van régi iróinknál egy oklevélnek nyoma, melyben a sövénykerítések s szalmafödelek tiltatnak el Fehérvárott; a kövezetlen utczákon, téli vagy esős napokban, patakokban hömpölygött a sár, s kormos szalmafödelik szennyesen emelék füstkörnyezett ékeiket a néhol elszórt csinosb épületek közt, s ez a külvárosokban alant még nagyobb mértékben létezett.

Azonban ha a téli napok elmultak, s az ifjú tavaszt az érett nyár követé, minden vidámabb s kedvesb alakot nyer; élénkebb mozgás egyesült a vidék bájával, Fehérvárt egygyé tenni a legkivánatosb lakok közül.

Erdélynek férfiai utazási szenvedélylyel nem kis mértékben bírtak, s kevesen voltak, kik Bécset, Konstantinápolyt ne látták volna, s többen Franczia- és Németországba is utaztak, s némi képzetök volt a külföld kényelméről s pompájáról. De a szelid nőnem a hon völgyei közt növekedett fel; világa azon kis kör volt, hol azt annyira szerették; óhajtásaik nem voltak oly túlcsapongók, otthonos örömek, s női foglalatosságok, melyekben ritka tökélylyel birtak, tölték be a napokat s estéket. Kis mentécske szorult néha légi termetökhez, s a Betlen, Bánfi, Wesselényi, Kornis, Dániel s több családok hölgyei, karcsú méneken ülve szívták az esti vagy reggeli lég fűszerét tiszta kebleikbe, gyakorlati életszerű szellem emelé a lelket, s ment volt az a németes érzelgéstől s franczia kicsapongástól; valami nyilt, tisztes, szabad és őszinte mutatkozott a derült erdélyi hölgy vonásain; lehet, hogy módjok kissé rátartóbb, tisztelethez szokottabb volt, mint jelenben; ki csudálná! a szép hölgy mindig s mindenütt istenség marad, s hódolatot idéz elő.

Feltünőleg úri s nemes volt az egykori magyar hölgyek tartása. A nő a férjnek barátnéja volt a szó legteljesebb értelmében, s Erdély női közt hajdanszerű erényre, s magas lelkületekre találunk.

Ha a szép női világnak sajátságait akartam az elébb kiemelni, nem szabad elmellőznöm, hogy nálunk az érdem kétszeres volt, mert tudás tekintetében a nevelés sokkal szigorúbb volt, mint jelenben. Ha most a zongorát pengetni, kissé rajzolni s tánczolni tud valaki, s Európa minden mívelt nyelvén képes bennünket arról értesíteni, minő keveset tud: akkortájban anyának, háziasszonynak, szükség esetében férfiúnak nevelték a leányt. Erdély remek özvegyek példányait állíthatja elő, kik férjeik elhunytával férfiúi lélekkel tudtak apák, anyák, gazdák, gazdasszonyok lenni, s törvényes dolgaik után eljárni. Az erdélyi családok levéltárai az asszonyi ész és ügyesség ritka kincseit tudnák előmutatni.

Női gyöngédség s férfiúi lélek egyesült a Szerédinék, Gyerőfinék, Gyulafinék – s több másokban.

A fejedelemnek mostani megérkezésekor Fehérvárra, több előkelő család mulatott ott.

A férfiak közt, minden további szó nélkül, maga az ifjú, férfiasan szép fejedelem tartatott a legszembetünőbbnek, legszeretetreméltóbbnak; az asszonyok néhányai – mert kivétel mindenütt van – mindenkép igyekeztek általa észrevétetni, s megkülönböztetni; s e tetszelkedési versengés közöttök sok tréfára, de sok komoly jelenetre is adott okot. Ha Bátori Gábor valamelyikhez ezek közül szólott: a szerencsés, arczát a legbájosb kifejezésre alakítá, mosolyába a kegy varázsát ömleszté, s hangjának dalszerű hajlást ada; látszott a boldogság, a diadalérzet tekintetéből: ellenben az észre nem vett, nem igen fojthatá magába titkos neheztelését s kedvetlenségét.

A fejedelem ma nem oly szeretetreméltó, mint máskor: vagy nem tudom, mit talál Bátori ezen s ezen; vagy úgy látszik, hogy ízlése aljasul; s több ehhez hasonlók hallatszának. A fejedelem, ki mindezt észre sem látszott venni, titkon igenis jól tudta, minő zavart okozott az udvarnál megjelenő hölgysereg néhányainál. Némi víg szeszély, lelkületének könnyűsége okozák, hogy magának több tréfát engedett meg, mint talán kelle. Ez, habár a női sereget kissé élénk, de nem fenyegető mozgásban tartotta, a férfiaknak, főleg a férjeknek nem volt ínyökre; s lehet, hogy a fejedelem magának ilyen játékaival több ellenséget szerzett, mint későbbi komolyabb befolyású hibáival.

Mindeddig valami tartós szerelmi viszonya Bátorinak nem volt tudva, bár itt-ott hallatszék, hogy a szép Imrefiné fogja a díjt a többi felett kivívni. S mások futó szerelmi kalandról beszélgettek – Kamuti Farkasnéval – ki jelenben Drágon volt jószágában. A fejedelem minden hölgyhez nyájas volt, a férfiak közt egyelőre senkit sem különböztetett meg: ez okozá, hogy udvara népes maradott. Betlen Gábor igen sokszor volt az udvarnál, s nem árt, ha az olvasót ezúttal Erdélynek egyik legérdekesb férfiával megismertetem.

Betlen Gábor középmagasságú férfiú volt; teste inkább zömök mint nyulánk, de nem volt csín s idom nélküli. Kiváló volt benne járása és tartása, melyekből sok méltóság s felsőség tűnik ki. Arcza hosszas, de nem keskeny, szemei eleven kékek, s vonásai bár nem tökéletes szabályúak, de kellemetesek valának; őt a fejedelem után Erdélyben a legérdekesb férfiúnak tartották. De a mennyire Bátori Gábor őt külsőjében felülhaladta, annyira magasodott fölötte Betlen tudományával és tapasztalásával, s e tudásban semmi feszes, semmi tudákos nem látszott; a legfontosb tárgyak áttekintése, helyes eszközök feltalálása, egy magát soha meg nem czáfoló cselekvési erő, neki sajátjai valának; e fölött társalkodása nyájas, lekötelező, néha ellenállhatlan bájjal magához vonzó, bár kissé éles, s nem egészen ment némi gúnyszeszélytől, mely azonban forrását nem kedélyéből, hanem elméjének, hogy úgy szóljak, önkénytelen s akaratlan fensőségéből vevé.

Bátori iránta némileg lekötelezve érzé magát, mert az erdélyi fejedelemségre meghivatását leginkább Betlennek köszönheté, ki hűséggel ragaszkodott a Bátori-házhoz. Az emberi természetben van valami elleninger minden lekötelezés iránt; hasztalan! az ember természetét sohasem vetközheti le: szeretjük, becsüljük azt, kinek valamit köszönhetünk; de hiuságunk egy nemét az alárendeltetésnek látja abban, ha valakiről mindig eszünkbe jut: «Ez az ember gondolhatja, hogy a jó, a mit éldelek, tőle származott» vagy: «én nem állanék e fokán a méltóságnak, ha ő nem lett volna».

Ha a kedély tiszta, s a lélek kiválólag nemes: ott egy jobb meggyőződés elnémítja hiuságunkat.

Bátori is érezte e nemét az alárendeltetésnek, s bár kénytelen volt Betlennek nemes tulajdonait megismerni, s az irántai közvéleménynek hódolni: titkon nem igen szívelhette őt; udvarában az egy Betlen volt, ki vele néha ellenkezett s vitatkozott. Ezt Bátori egyelőre béketűrőleg vette, de később kissé visszatetszett neki, hogy ő, kinek minden szava, minden tette gerjengő magasztalókra talált, az egy Betlenben akadjon komoly birálóra.

Bátran elmondhatjuk, hogy Betlen az ifjú fejedelemmel elmebeli fönségét sohasem éreztette szándékosan, sőt igyekezett azt a lehetőségig tűrhetővé tenni. De a fejedelmet nem is a mód, melylyel Betlen szólott, sérté s kedvetleníté; hanem a felsőség s értelmi súly maga. Bátori bosszankodott, hogy Betlennek miért van mindig igaza, s miért nem jutott egy vagy más, a Betlen által indítványba hozottak közül, neki elsőbben eszébe. Ez egyelőre bizonyos kimért módjában az ifjú fejedelemnek vala csak észrevehető, de ezen távozkodás lassankint határozott visszavonulássá vált. Bátori ugyan Betlent nem kerülte, de őrizkedett vele hosszabb értekezésekbe vegyülni; a haza dolgairól ritkábban szólt vele, s ha Betlen komolyabb tárgyakat hozott elő, az ifjú Bátori tréfára fordította a dolgot, s egyébről kezde beszélgetni, mintha mondaná: «azt nálad nélkül is elvégzem, vagy végbe viszem», s mintha tudatni akarná Betlennel, hogy tanácsát s javaslatait kicsinyli.

Betlen ebben s az ezekhez hasonlókban a Bátori elméjének könnyüdségét gyanítá egyelőre, mely a lehetőségig túlteszi magát komoly tárgyakon. Hogy beavatkozásai az országos dolgokba, melyeknek viszonyait, követelhetéseit, s valódi szükségeit senki sem ismerte Betlennél jobban, hűtötték meg a fejedelmet iránta, vagy talán titkos cselszövény játszá ármányait a homályban, – erre a gondolatra oly tiszta, s magas lelkületű férfiú mint Betlen, csak későbben jöhetett; végre csakugyan kezdé ő észrevenni, nem a Bátori visszavonulását, mely oly éles elméjű embernek első árnyéklatában sem mellőzheté el figyelmét, hanem annak valódi okát.

Betlen Gábornak fájdalma kétszeres volt; először, mivel ő volt első, ki az erdélyieket Bátori Gáborra figyelmezteté: s így annak gondatlan tettei, ha ilyenek történhetnének, némileg reája is hatnának vissza. Másrészt, mivel Bátorit valóban szerette, s az ifjú, észszel, erővel s lélekkel teljes fejedelemben minden sarjait látta a Bátori-ház nagyszerű bűneinek is; ő egyszeriben felbirta fogni ily lelkületű ifjúnak egész helyzetét. Ha őt oly férfiak veszik körül, kik a szebb, nagyobb tulajdonoknak igyekeznek irányt s táplálatot adni: akkor Bátori Gábor egy leend a hon legnagyobb fejedelmei közül; ellenben, ha még eddig nem vétkes, legalább tudva nem ilyen, kicsapongásai segéd s mindig kész kezekre találnak: akkor Bátori Gábor vérengző, könnyelmű zsarnokká válik, mint Zsigmond.

Két veszedelmes ember volt a Bátori udvarában: Kamuti Farkas, gazdag birtokos, egyébiránt nyers módu s ment minden társalkodási kedvességtől, fukarságának mindent áldozó, e mellett kegyetlen, s Erdélyben ismeretes jobbágykinzó és zsarnok. Kamutinak külsője is érdektelen volt: magas termetű, s kissé ragyás képű, mely többnyire egyforma verességgel volt borítva, s verhenyeges, kemény hajzata miatt még lángolóbbnak látszott. A másik, Imrefi; kiknek neveiket már hallottuk. Imrefi egy volt azon emberek közül, kikről tudjuk, hogy a legrosszabb lelkülettel vagy inkább semmivel sem birnak; hogy hűségökre, komoly körülményben nem számolhatunk; szóval, hogy tisztán semmit sem érnek, s még is nem gyűlölhetjük egészen. Imrefi csinos férfiú volt, arcza mindig vidám, termete emelt, módja kedves; csatlakozásaiban gerjengő, e felett ügyes, és semmi sem kevésbbé, mint gyáva vagy félénk. A hol Imrefi volt, a komolyság tova nyargalt; ő mindent könnyű vállra vett, s kifogyhatatlan volt új mulatságok s új tréfák kigondolásában.

A fejedelmet imádni látszott, s annak visszarettenthetlen magasztalója s hizelkedője volt; de hizelkedéseinek mindig tudott valami oly fordulatot adni, hogy azt mások is kénytelenek voltak ismételni, és az szinte nem is tetszett hizelkedésnek, hanem egy szenvedélylyel csatlakozó hűség önkénytelen ömledezésének.

A fejedelem később annyira megkedvelte Imrefit, s bohóságaiban annyi anyagot talált új tréfákra s nevetésre, hogy nála nélkül el nem lehetett; bátran állíthatjuk, hogy Imrefi egyelőre a fejedelem előtt, öntulajdonaiért volt kivánt s keresett; bár gyönyörű kis neje, egészen képmása férjének, víg szeszélyére s könnyelműségére, de cselszövő kedélyére nézve is, a fejedelemnek igen tetszett, a mit a csintalan nő nagyon jól tudott.[23]

Igen sok érdekes hölgy volt akkor Fehérvártt; mi csak azokat emeljük ki, kiket az akkori időkben a divat megkülönböztetett. Ezek közt, minden tekintetben első helyet Kornis Boldizsárnénak kell adnunk.

Egy érdekes divat-asszonyt leírni nem oly könnyű feladat, mint az ember gondolná; s ezzel, a ki előttünk van, a baj kétszeres. Kornisné a szó közönséges értelmében nem volt szép, de kedves asszony volt, kedves annyira, mint azt toll le nem írhatja, s ha nem szép is, de nem is rút, semmi sem kevésbbé mint rút. Termete csinos volt, sőt választékos, csak kissé alacsony, s ezt a lábak legapróbbjai hordák, de hogyan hordák! oly kecscsel s könnyűséggel, minőt látni alig, leírni pedig épen nem lehet. Látott az olvasó egy philadelphiai creolnét, vagy mendozai hölgyet? ezek előképek; Kornisné midőn csinos szép alakjával, gyöngéd nemes tartásával lejtett el valaki előtt, vagy lépett egy terembe, vagy hajtá meg magát búcsúra: ezekre emlékeztetne, ha most élne. Arcza egészen különös volt; kis, sima, redőtlen homlok, alatta rövid orrocska s csinos áll – mindez világítva két eleven, nagy, s mély tüzű szemtől! Ilyen volt ő. Állacskáján himlőtől okozott forradásnak kevés nyomai valának észrevehetők; sokan e kis szépséghiányban új szépséget találtak.

Egyébiránt ő vidám volt; ajkai körül leírhatlan mosoly enyelgett néha; – ha nem szólott, ha e vonások nyugalomban voltak, főleg ha ült: őt aligha valaki észrevette volna; de ha ajka megnyilt, s az asszonyi hangok legédesbike, legszívighatóbbja, megcsendült; ha e szabálytalan, igénytelen vonások saját nemű kifejezést nyerének, s arczát mintegy ujjá teremték: nem volt férfiú, kinek vére sebesebb mozgásba ne jött volna. Kornisnénak alakjáról a belső béke s boldogság sugárzott vissza.

A fejedelem őt megkülönböztette, s örömest társalkodott vele, nemcsak az udvarnál, hol férjével együtt többször megjelent, hanem tulajdon házánál is, hová – az egy Kendi István házát kivéve, legtöbbet járt.

Kornisné e nemét a hódolatnak egészen más szellemben vevé, mint közönségesen nők szokták venni. S Kornis maga egyelőre igen örült a vidám, barátságos fejedelem társaságának. Kornisné férjét imádta, mondják, hogy e házasságot valóságos regény előzte meg, s Kornis nagy bajjal nyerheté meg nejének kezét, melyre igen sokan vágytak, s többiek közt Imrefi is, ki ellen Kornisnénak bizonyos undorodása volt, melyet nem tuda mindig fékezni. Ily szövetségek, melyeket ellenséges sors előz meg, többnyire sokáig tartják meg némi szinezetét a regényességnek; s Kornis oly szeretetreméltó férfi volt, bár nem ment minden hibáktól, hogy a varázs közöttök fenmaradott.

A második hölgy, ki figyelmünket megérdemli, Kendi Istvánné. Őt Fehérvártt, sőt talán egész Erdélyben, a legszebb nőnek tartották, bár nem oly érdekesnek, mint Kornisnét. Alakja inkább junói mint könnyed volt, és idommal teljes tojásdad arczának vonásai tiszták; aggszerűen nemesek, s szemei gyönyörűek.

Kendiné kevés férfiúnak tetszett, bár a nők őt közönségesen a legszebbnek tartották. Hasonlított ő egy képhez, vagy szoborhoz, melynek tiszta idomai a szemet bámulásra ragadják; de a szivet érintetlen hagyják.

Kornisné barna volt, s szemei feketék; Kendiné szőke, s szemei a legszebb barnák. Kornisnénak minden mozdulata gyöngédségre, s szerény öntagadásra mutatott, bár szemeinek nemes világa fajt s forró csatlakozást gyaníttatott: Kendinének ellenben módjában valami kimért, valami számított volt, s vonásaiban heves szenvedélyt lehete olvasni, – s ezen ellentét lelkületökben is mutatkozott. Kornisné feddhetlen, tiszta volt, de azzal nem kérkedett, ez nála természet volt, és igaz. Ő jó volt és okos, a nélkül hogy azt tudni, azt akarni látszott: azért nálánál engedékenyebb, mások gyöngéi iránt, nő nem lehetett; bár maga iránt szerfelett szigorú tudott lenni, s bizonyos belső éberség, lelki szemeit mindig nyitva tartotta. Ő másoknak könnyelműségét mentegette, a nélkül hogy ezáltal mutatta volna, hogy azoknak védőkre van szükségök. Ön hibácskáin, ha csakugyan voltak, könnyeket tuda ejteni; érzése mély volt, ízlése szerfelett nemes; minden, a mi rajta volt, a mi körülte létezett, helyes tapintatra, s választékos egyszerűségre mutatott. Ő könnyű, kedves előadású volt, s valamint öltözetében s egész házában, úgy beszédében is valami keresetlen vala feltünő.

Kendiné ellenben pompás asszony volt; ha társaságba belépett, öltözete, ékszerei, ünnepélyes alkalmakkor kisérete, szóval minden, pazar fényüzésre mutatott; társalkodása neki is vidám volt inkább mint komoly, de látszott rajta, hogy szavainak bizonyos nyomatékot kiván adni; vitatkozásokban heves, néha kitörő tudott lenni; s valamint maga rényes, sőt kissé fellengő: úgy másoktól is sokat kivánt; a férfiak hódolatát, mint érdemlett adót fogadta, s egy kötelesség nemét, melyre számított. Őt feddhetlennek tartotta a világ, mint Kornisnét; de ő rényével pompát űzött, itéleteiben szigorú volt: mások gyengeségei ellen kikelt, s ha ezt tevé, beszéde valami felsőségi szellemmel bírt, mely sértő s visszaidéző volt egyszerre, azért őt, főleg nők, kevesen szerették; s bár Kornisnénak nem kevesb irigyei voltak, ő azokat igénytelensége által nem egyszer békéltette meg, míg Kendinének kevélysége s szigorúsága, ellenségeinek számát szaporította.

Kendinét férje, az akkori idők szellemében két rokonaival kérette meg, a nélkül, hogy vele szerelemről valaha szólott volna; Kendiné nem kis vonakodás után nyujtá kezét a derék jeles Kendinek, ki számtalan tulajdonaival szép lelkének, mindenesetre, nagy követeléseket tehetett; bár kevesebb önállással birt, mint gyanítni lehetett volna, s nem egyszer hagyá magát nejétől kormányoztatni. Kendi nejét becsülte és szerette, bár természetök kissé különbözött, s Kendiben több valódiság, több őszinteség volt mint nejében; Kendiné is szerette férjét, s örült, ha a világ őt, mint hű s csatlakozó nők példáját magasztalá.

Ezen ellenkező lelkületű két nő, igen természetes, hogy közelebb viszonyba egymással nem léphetett. Kornisné Kendinét a legszebb nőnek tartá s mondá; Kendiné ellenben, ritkán mulasztá el az alkalmat, valami kétértelműt mondani Kornisnéról; semmire sem neheztelt inkább, mint ha valaki Kornisnét szépnek találta.

A harmadik személy, kit egészen el nem mellőzhetünk, s kit felebb említénk, Imrefi Jánosné. Nem volt akkor egész Erdélyben nő, kiről annyi mindent össze-vissza beszéltek volna, mint a szép Imrefinéről.

Kevés idővel a fejedelem beérkezése után Erdélybe, már voltak sokan, kik titkos egyetértést gondoltak Bátori és Imrefiné közt észrevenni; Imrefiné egy volt azok közül, kiknek mint szokjuk mondani, egy szavokat sem lehet hinni, s kiknek a szemök sem jól áll. Hevesség és kicsapongó szenvedély egyesültek benne, s őt egygyé tevék a legveszedelmesebb személyek közül. Ehhez szép, élénk, sőt aligha nem kissé szemtelen arcz járult. Volt-e már akkor, midőn a fejedelem Erdélybe jött, közte és a szép Ilona közt – mint őt közönségesen nevezték – valami viszony? nem tudni; azonban annyi igaz, hogy Imrefi, nejével sokszor volt a Bátori-háznál, s a többi közt egyszer, majdnem egy hónapig mulatott Ecseden.

Imrefinénak igen világos szőke haja volt, s majdnem igen világos kék szeme is. Vonásai nemesek s szabályteljesek, bár arczának kifejezése sohasem volt gyöngéd; benne első pillanatra meg lehete ismerni egyét azoknak, kik, mint szokták mondani, átúsztak már a Rubikont. Mindjárt tudott a rossz világ egy történetecskét róla; azonban, mióta a fejedelem Erdélybe jött, Ilona kissé okosabban viselte magát.

Ha az ember figyelemmel tekintette Bátorit, midőn Imrefinével beszélgetett: könnyen láthatá, hogy ő kissé kerüli azt, azt, hogy a világ közte s Imrefiné közt egyetértést gyanítson: ez ellenben épen azt látszott óhajtani.

Míg neje tánczolt, vagy játszott, addig Imrefi a kanták közt mulatta magát; de mint látszott, legkevésbbé sem búfelejtésre; ő alkalmasint tudta hányadán van, s kisebb gondja is nagyobb volt a szép Ilonánál. Míg neje terveket koholt cselszövényes agyában, addig Imrefi lovairól, s vadászebeiről gondolkozott, vagy szép hölgyek lángoló tekintetében keresett kárpótlást.

Így a Bátori Gábor udvaráról alkalmasint tudunk már annyit, a mennyire most egyelőre szükségünk van.

GYÖNGY-SOROK.

Nyerd meg őt ajándékokkal, ha szavakra nem hajt.
A néma ékszerhez a hölgy inkább szokott hajlani
Habár hallgat az, mint a szóhoz – -

Shakespeare.[24]

Néhány nappal a fejedelem megérkezése után, Kornisnét egyik szobájában látjuk, öltöző asztala előtt ülve. Könnyű szabású termetére, fehér fellegzet selyem-szövet borult, mögötte egy vidám képű, közép idejű nő állott, ki műértőleg keríté magyar kontyba sötét selymét gazdag hajzatának.

Később fekete, majdnem sisak-alakú csipkefőkötőt illesztett fejére; Kornisné egyenkint nyujtá neki oda a gazdag bogláros tőket, melyekkel azt fejéhez tüzé.

Nemsokára fel volt öltözve, a szolgálónő épen aranynyal hímzett fehér fátyolt készült fejére tűzni.

– A fátyolt magam teszem fel, mond Kornisné.

– Az igaz, felel a nő, hogy kegyed jobban tud ahhoz, mint akárki más; csak egyet ráz rajta, s az oly szép redőkbe ömlik össze, mintha Kendiné két óráig szedegetné fel s le.

– Csak te látod azt úgy, édes Szintainém! mond Kornisné szerényen, Kendiné szép, s a szépnek minden jó áll.

– Szép, mond Szintainé, nem minden gúny nélkül, meglehet, de ha kegyed belép valahová, ott Kendinére rá sem néznek.

– Már mondottam neked nehányszor, szól közbe kissé békétlenül Kornisné, hogy az ilyen hizelkedéseket nem szeretem. Ha férjemnek tetszem, s ha más nem talál nevetségest öltözetemben, ez elég.

– Igen jól tudom, minő szerény az én jó asszonyom! De mindamellett másoknak szeme is nyugszik a kegyed szép termetén, nemcsak a Kornis Boldizsár úré, – tudnék én szólani.

– Mondd meg nékem, vág közbe Kornisné, ki az a fiatal ember, kit már néhány nap óta látok néha szobádban?

– Egy fejedelmi apród, Dimon nevű.

– Nemes apród?

– Nem asszonyom! másod rendű.

– Honnan ismered?

– Még taval láttam, mikor Kolozsvártt mulattunk; a bátyám házánál volt szállva az Óvárban mint tanuló, s Nadányiéknál sokszor megfordult, ki őt, a mint mondják, már akkor használta s minden titkába beavatta. Ez azon nevezetes szépíró, kiről már szólottam néha.

– Különös képű ember, mond Kornisné, én félnék tőle; de azért, tevé mintegy engesztelőleg hozzá, igen jó ember lehet.

– A fejedelemnél nagy kegyelemben van, mint mondja, felel Szintainé s ő igen sokat tud, a mi az udvarnál történik.

– Annál vétkesebb, ha fecseg, fejezé be Kornisné. – Rakj itt el holmit, Imrefiné hozzám igérkezett; kész-e a reggeli?

– Minden készen van, mond Szintainé; – az ebédlőben már meg van az asztal terítve.

– Jó, tehát én megyek.

– Asszonyom!

– No?

– Nekem egy kis beszédem volna!

– Szólj bátran, jó Szintainém, mi bajod.

– Asszonyom! szól Szintainé félsuttogó hangon, körültekintgetve; én kegyednek egy titkot fedezek föl, ha megigéri, hogy el nem árul.

– Engem illet-e a titok?

– Oh! igen, és még valakit, egy igen-igen nagy urat, s olyat, kinek kegyét az egész udvar vadászsza; ha Kamutiné, Imrefiné, s talán a kevély rátartó Kendiné is tudnák, a mit én tudok, bosszújokban elvesznének.

– Oly veszélyes titkod? – úgy, jó asszony tartsd meg azt magadnak, főleg ha nem szabad azt senkinek megmondanom; mert férjem előtt el nem hallgathatnám.

– Csak előtte ne szóljon kegyed, az Istenért!

– Mi az, talán őtet illeti a dolog? valami baj, az Istenért, szólj!

– Illeti igen, azaz kegyedet illeti, és így őtet is, ha tudja, de mi szükség azt neki tudni!

– Én egyátalában nem értelek; de ha a dolog őtet is érdekli, tudni akarom, szólj bátran!

– Csak meg ne nehezteljen asszonyom! Szintainé köhintett; – mit tehet arról kegyed, hogy szép, szeretetreméltó, s hogy tetszik? itt kissé elakadott a nő: hogy mindenkinek tetszik, de különösen a fejedelemnek, ki halálosan szerelmes kegyedbe, de annyira, s oly igazán, hogy ha kegyedet elválaszthatnák Kornis Boldizsár uramtól, ő kész lenne...

– Szintainé! kiált fel Kornisné, a legnagyobb meglepetéssel, mely arczán tükrözé magát, mintha hallásának nem hinne, mit mondasz? te mindenesetre tréfálsz – s próbára akarsz engemet tenni! (Kornisné elmosolyodott) úgy-e? tevé ujjával fenyegetve hozzá.

– Esküvel vagyok kész bizonyítani, a mit mondék, – felel Szintainé, ki a kérdést biztatásul tekinté.

– Nem nem! mond Kornisné magában, lehetetlen, Szintainé; s ily nyilatkozás? – de mi czélja e tréfának! Te ma víg szeszélyedben vagy Szintainé – hahaha – mond Kornisné, nagyon.

– Ha valaha komolyan szólottam, most történik az, asszonyom! felelt Szintainé, ki a Kornisné vidámságát egészen másként magyarázá magának, – én a kegyed szerencséjét óhajtom, s annak örülök; a mit mondék, való!

– Te, mond Kornisné hevesen, te szólasz így? – igaz tehát, folytatá mélyen megilletődve, mit oly sokan állítanak, s mit nekem hinni oly nehéz volt mindig, hogy nincs rény többé a világon, hogy becsület, hűség, hála, minden és minden csak üres hang! Kornisné lefödé arczát, önérzetének egész méltósága sugárzott abban.

– Elég, Szintainé! mond kevélyen, fölegyenesedve, gyerekkorodtól óta nevekedtél házunknál; anyám örökben tartott, – férjem jótéteményekkel halmozott...

– Asszonyom! kedves jó asszonyom! kiált fel Szintainé, kezét vonva ajkaihoz.

– A mit én tettem éretted, azt nem említem: azt számítás nélkül cselekedtem! – többet mondok: én szerettelek, nekem legkedvesebb cselédem valál! Kornisné egy könnyet törle ki szeméből.

– Kedves, legjobb asszonyom! – rebegte Szintainé térdre hullva előtte: az Isten tanúm, mennyire szeretem s imádom jó, áldott asszonyomat s hogy épen e szeretet és hála...

– Szeretsz? és férjemet? kérdé Kornisné sértve. Szintainé zokogni kezdett.

– Hogy szivemet nem ismerted, te, ki nem cselédem, több, barátném valál: ez fáj! – igen Szintainé, én nem vagyok érzelgő, nem szentes; de hála Istenemnek! én becsületes asszony vagyok. – Férjemet szeretem! Ah! az ég tudja mennyire szeretem, s mennyire van okom őt szeretni! S te hihetted, hogy a hiú fejedelemnek ábrándozásai nekem hizeleghetnek? te hihetted ezt? – Nem akarom tudni titkodat, azt sem, honnan vetted azt, ki szédített el, ki tett az urak legjobbika iránt hálátlanná; de, Szintainé! – mi egy hajlék alatt többé nem maradhatunk!

– Kegyes asszonyom! kiált fel a nő elhalványodva s igazán megijedve, ezen első, s az égre esküszöm! utolsó vétségem oly nagy volna-e, hogy ezért kenyeremet elveszíthetném! – oly nagy-e hibám, hogy örökre ki legyek űzve azon háztól, hol nevekedtem! én kegyed nélkül el nem élhetek; mivé leszek? könyörületet kérek asszonyom! csak ez egyszer!

– Magadra mondottad ki az itéletet! – felelt Kornisné elhatározottan, de szelid hangon, vétségnek nevezed te a hálátlanságot; nem vétség az, Szintainé, a hálátlanság bűnterhelt kedélynek gyümölcse, – nem a hálátlanságon kezdődik a vétek, hálátlan csak vétkes lehet! Te el fogsz házamtól távozni! – de én holtig gondoskodom rólad; ihol e nehéz erszény, még ma két telket iratok át neked, – szükséget sohasem szenvedsz, sőt kevesebb gonddal fogsz élni mint eddig; de nekünk el kell válnunk! én többé nem tudnálak úgy szeretni, mint egykor; a cselédhűségnek is megvan a maga féltékenysége.

Szintainé reszketett.

– Asszonyom! mond, engemet Dimon ámított el, mindent kivallok, csak ez egyszer!

– Nem akarok semmit tudni! s nem haragszom, megbocsátok neked szivemből; de – távoznod kell.

Kornisné igen illetődve volt, szokott vidámságát mély komolyság váltá fel. Szintainé le volt verve; egy szót nem tuda szólani; Kornisné távozott, s alig hallhatólag mormogá magában: «Egy új Zsigmond tehát! szegény Erdély!»

Közel az ajtóhoz megfordult, arcza visszanyeré pillanatra azon elragadó mennyei jóságú kifejezést, mely sajátja volt. – Szintainé! mond a legszivesebb hangon, kezét nyujtva, melyet az hévvel vont ajkaihoz; én nem haragszom, igazán nem haragszom, légy nyugodt, holtodig gondoskodom rólad, szivemben egy csöppje nem maradott az epének! de nekünk el kell válnunk. Egy könny lopódzék a Kornisné szemeibe, s ő hirtelen távozott.

A reggelinél, hol nemsokára férje s Imrefiné jelentek meg, Kornisné komoly ugyan, de nem volt komor, – s csak férje, ki őt annyira ismerte, vett némi változást észre rajta. «Ő szólani fog, hiszen mindent megmond nekem!» ezt gondolá Kornis magában, s nejét nem faggatá. A reggeli közben Imrefiné, ki mindig tudott valami ujságot, említé, hogy a fejedelem a napokban Weisz és Benkner brassai polgárokat várja; hogy Ráduly vajdára nagyon neheztel,[25] s aligha a követségnek jó kimenetele leend.

– Egy fakó lovon vesztek össze, mond nevetve a szép Ilona; én mondottam Bátorinak, hogy a dolog csekélység s nem érdemel neheztelést!

– Egy fakó lovon? – hallottam a dolog felől, mond Kornis. Kedvesem! hátha a Hozdalámmal megkinálnók ő nagyságát; ez a vajda Hárnyikjánál nem alábbvaló!

– Igen, igen! mond Kornisné, jó lesz: úgy is a minap a fejedelem sokáig nézegette.

Imrefiné kissé felhúzta az orrát. – Bátori, jegyzé meg, örömest fogad ajándékot – főleg nőktől, tevé kissé hamisan hozzá; én azt tanácslom, hogy te barátom kináld meg a lóval.

– Ah! dehogy! mond Kornisné, minő gondolat ez!

– Miért nem? felel Imrefiné, Bátori igen hálás! emlékezel-e, midőn Kamuti a török kardot adá, mely a fejedelemnek megtetszett? ezt neje által téteté, s másnap a Kamutiné nyakán a legszebb hat sor keleti gyöngyöt láttuk, mely valaha erdélyi hölgyet ékesített.

– Ha nem hinném, mond Kornisné kissé kevélyen, hogy tréfálsz, meg tudnék rád neheztelni!

Kornis kebeléből csinos bőrhüvelyt vona ki, s odanyujtá nejének: – Nézd meg ezeket, mond, hiszem, nem alábbvalók a Kamutiné gyöngyeinél, – örülök, ha neked örömet okozhatok ezen ajándékkal.

Kornisné kinyitá a hüvelyt, s a legszebb tíz sor keleti gyöngy mosolygott elébe, nagy, egyenlő, s tiszta vizű, mely a szivárvány színjátékát ragyogá elébe. Imrefiné nem minden irigység nélkül pillanta a gazdag ajándékra.

– Gyönyörű! kiált fel Kornisné azon élénk örömmel, melyet majd minden hölgy érez szép asszonyi ékszer megpillantásakor, s szives öleléssel köszöné meg azt férjének.

– Ritka szépségű gyöngyök! mond Imrefiné, nagy figyelemmel tekintve rájok; de nekem úgy tetszik, mintha már láttam volna ezeket valahol! igen, igen! e nagy smaragd a gyöngyök csatjában nem úgy néz ki, hogy ember feledhesse, ha egyszer látta! Imrefinének fokonkint pirult arcza, s ajkai körül bizonyos rángás vala észrevehető.

– Egy gazdag zsidótól vettem, mond Kornis egykedvűleg; úgy hiszem, nem vagyok első, kinek áruját kinálta.

– S az ára? kérdé Imrefiné kétes, gyanús mosolylyal.

– Valóban csekély, legalább én annak tartom! de ez nem tartozik ide, ha neked tetszik, folytatá nyájasan intézve szavait Kornisnéhoz.

– Zsidótól? s olcsón? tevé hozzá Imrefiné; én sajnálom, hogy itt talán barátnémnak ártatlan örömét zavarom meg, s kegyednek Kornis kedvetlenséget okozok; de szólanom kell, hogy nagyobb kedvetlenséget kerüljünk ki.

Kornis figyelemmel nyugtatá szemeit Imrefinén, s Kornisné, ki kedvtelve nézegeté s próbálgatá gyönyörű nyakára a gyöngyöket, hirtelen letevé azokat, mintha égnének kezében.

– Örömömet megzavarni! kiált fel élénken Kornisné; szólj édes Ilkám! én meg nem foghatlak!

– A gyöngy, mond Imrefiné nehezen rejtett kárörömmel, lopott jószág!

– Lopott jószág? szól Kornis megzavarodva, kegyed csalatkozik! bizonyosan csalatkozik!

– Nem, nem! felel Imrefiné élénken; én e gyöngyöket Ecseden láttam a Bátori kincstárában, Bátori Erzsébet viselte egykor! – emlékezem tisztán csatjának e roppant kövére, s volt erről akkor szó, midőn nekem mutogatták.

Kornisné halvány lett, mint a liliom. – Egy kérdést! mond hevesen; Boldizsár! mi áron vetted ezen ékszert?

– Valóban, mond Kornis mindinkább megütközve, igen csekélyen; egy régi bogláros övemet adtam érte, azon széleset, tudod kedvesem, mely neked nem tetszett, s 150 velenczei aranyat.

– 150 aranyat és régi övet! hahaha? kiált fel nevetve Imrefiné, ily fejedelmi ékszerért; ha vásárlani valóm lesz, folytatá némi gúnynyal, kegyedet bízom meg.

Kornisnén szembetünő nyugtalanság mutatkozott, mely annál terhelőbb volt, minél inkább szegezte Imrefiné reá gyanúsan és rejthetlen kárörömmel szemeit.

Kornis kis szünet után megszólalt: – Gyerekség! mond, ne aggódj kedvesem! a dolog kevés óra alatt világosságra jön, a zsidó még itt van, s Szintainé tudja szállását; tüstént utána küldök.

– Szintainé! kiált fel hirtelen s meglepetve Kornisné, s azonnal elhallgatott, mintha megbánta volna.

Imrefiné gúnyredőkbe szedte arczát. – Oh, mond kétértelműleg, ha Szintainé tudja szállását, úgy a dolog világosságra jő; de én megvallom, hogy jobbnak látnám, ha kegyed az egészet elhallgatná.

– Semmi esetre! mond Kornis hevesen.

– Meglehet, folytatá Imrefiné, hogy csalódtam; de igen óhajtanám, ha nevem egészen hallgatásban maradna e vizsgálat alkalmával.

– A hogy tetszik, mond Kornis; de úgy nem igen fogjuk a dolgot kitudhatni.

– Oh! felel Imrefiné, igenis könnyen; ma este Bátorinál a tánczmulatságban barátném a nyakába teszi a gyöngyöt; ha Bátori ráismer, a dolog bizonyos! ha nem, úgy én csalódtam; vagy Bátori tud a dolog felől... azaz, rosszul fejeztem ki magamat: talán Bátori maga adta el, midőn fejedelemnek választatott, úgy is akkor sok pénzre volt szüksége.

Könnyű volt eddig észrevennünk, hogy a szép Ilona a fejedelmet mindig nevéről nevezte, s nem nagyságolta, ez neki különös szeszélye volt, s ezáltal mintegy tudatni akarta, hogy Bátorival közel viszonyban van.

Kornisnét Imrefinének utolsó szavai mélyen sebzették, s Kornist a nőnek gyöngédtelen beavatkozása e dologba, s nyilatkozásainak kétértelműsége felbosszantá. – Nőm, mond indulatosan és kevélyen, sohasem fog nyakára oly ékszert tenni, melyről csak egyszer is mondatott, hogy lopott jószág! akár igaz ez akár nem! a dolognak pedig szorosan végére járok, arról meg lehet kegyed győződve.

Kornisné egészen el volt gondolatokba merülve, ezer ellenkező érzések ostromolták őt; egy titkos sejdítés emelkedett keblében, melyet örömest elvitatott volna jobb meggyőződésétől. – Szintainé azon nő, kit jótéteményekkel halmozott, kit barátnéjának nevezett és gondolt: beavatva, sőt eszközéül sülyedve egy alacsony cselszövénynek! s ő annak tárgya, s talán könnyű diadalként tekintett tárgy! – Lelke megrázkódott e gondolatra, s női önérzete a legmélyebben, a legfájdalmasabban volt érintve. Tehát ajándék által, zsidók és cselédek közbejöttével akart a fejedelem engemet azoknak sorába lerántani, kiket kegye boldogokká tesz! – Volt tehát egy pillanat, melyben rólam emberi kebel ily elvetemülést feltehetett. «Istenem!» mond magában, «mit vétettem neked e keserűségért, melyet reám mértél!»

Kornisné egy volt azok közül, kik fájdalmukat mélyebben ássák, kifogyhatlan fürkészésökkel; ő csak maga iránt volt ily szigorú!

A reggeli, mint láttuk, nem a legvidámabban végződött. Imrefiné igyekezett ugyan a jókedvet helyreállítani, de nem fékezheté nemét a csipősségnek s kétértelműségnek, mely Kornisnét mindinkább s inkább sérté; végre bucsút vőn, s Kornissal, ki őt kiséré, eltávozott.

Kornisné legbelsőbb szobájába vonult, s egy magas hátu karszékbe vetvén magát, gondolatainak árját követé. – Úgy tetszett neki, mintha az egész ármány kibontakoznék előtte.

Szintainénak vallomása, a Dimon gyakori látogatásai, az ecsedi gyöngysorok, a zsidó, kit alkalmasint Dimon tanított meg, s a nagy értékű ékszernek olcsósága, mindez némi egybeköttetésben látszik lenni. Kornisné a fejedelemmeli érintéseit gondolá által, s megfontolgatva mindazt, a mit neki Bátori néha tréfásan ugyan, de elég érthetőleg mondá, nem kételkedett többé, hogy egy alacsony cselszövénynek tárgya.

Azonban az egésznek természetéről még tiszta fogalma nem volt. Első gondolatja az lőn, férjének öngyanításait fölfedezni. De ettől két tekintet ijeszté őt el: Kornisnak hevessége, s a fejedelemnek bosszúálló kedélye, melyet Kornisné kezde már benne sejteni. Ha férje a dolog valódi minőségét fölfedezendi, közte s a fejedelem közt meghasonlás történend; ellenben ha nem szól, könnyen megeshetik, hogy az egész feledségbe megy. Szintainén is szánakozott, s gyanítván, hogy ő is avatottja a cselszövénynek, nem akará őt férje haragjának kitenni, ki némely dolgokban nem érté a tréfát.

Leginkább Imrefinétől tartott, ki a világnak mindenkori bibelődését személyével azzal szokta visszatorlani, hogy ő sem kimélt senkit. Neki, mint minden hozzá hasonló nőnek, némileg érdekében volt azokról valamit levonni, kiket a világ feltünőknek jelölt ki. Imrefiné, mint gyanítjuk, tehát nemcsak könnyelmű, hanem romlott szivű is volt, s elégtételt talált abban, ha valakit a maga állásvonalába ránthatott el. Egyébiránt ezen esetben Imrefiné lelkében a szokott kajánság – egy kis féltékenységgel is vegyült, s annál veszedelmesebb következésű lehetett.

Kornisné nagy küzdésben volt; lelkének regényes szelleme, s talán ifjúságának e történetet megelőzött kedvetlen napjai okozhaták, hogy néha kis fontosságú dolgok gyöngéd, kényes becsületérzetét sértve érintették. Meg nem mondhatni mindent férjének, szivét szorította össze; neki elég tiszta fogalma volt átlátni ily titkolódásnak veszélyeit, habár az legnemesebb czélból is történik.

Igy űzte egy gondolat a másikát; végre egy körülmény határozott. Kornisné azt vélte, hogy ha Szintainét elbocsátja szolgálatából, a fejedelem, ki azt alkalmasint megtudja, s okát gyanítni fogja, felhágy sikertelen próbáival, s majd falusi magányban, távol az udvari zajtól, egy kedvező pillanatban férjének mindent fölfedez. E gondolat őt kissé megnyugtatta, annál is inkább, hogy oly gyöngéd teremtés mint ő, mindentől irtózott, mi zajt üt s mende-mondára ad okot.

Nemsokára férje belépett a szobába; arczán bosszúság s kedvetlenség volt kivehető.

– Szintainé készül, kedvesem! mond nejéhez közelítve; a te akaratodból történik-e ez? kérlek, szólj nyiltan!

– Igenis felelt Kornisné.

– S szabad-e okát tudnom?

– Én neki két telket akarok ajándékozni, s holtig lesz gondom reá, tehát ne aggódj sorsán, ő boldog leend, egyébiránt, tevé mélyen megpirulva hozzá, maga is örül a nyugalomnak.

Kornisnénak elméjén azon gondolat villant keresztül, hogy igaztalant szólott – s először életében. Szive össze volt szorulva. Hány igaztalan szó fogja még ezen elsőt, e nehezet követni! Ah, minek titkolódzóm én? gondolá magában, s mégis nem tuda nyiltabban szólani; neki úgy tetszett, hogy férjének nyugalma kötelességévé teszi hallgatni.

Kornis fájdalmas tekintetet vetett nejére. – Te nem vagy nyilt, Ágnes! mond. Szintainé sír, őrülthez hasonló! Az elébb a zsidónak szállását tudakolám tőle, s ő megrettent. Ágnes! ha e dologban valami ok van itt, melyet nekem nem szabad, vagy nem üdvös tudnom, én nem faggatlak; de az ég tanúm, szivem választottja te! kiben egész boldogságom egyesül, hogy nekem fájna, mondhatlan fájna, ha Ágnesemnek bizodalmát elvesztettem volna! Szólj, jó angyalom! férjednél szelidebb, engedékenyebb biróra nem találsz! hiszen én tudom, hogy te maga a jóság s ártatlanság vagy, s így a mit fedezsz tőlem, a békét köztünk meg nem zavarhatja.

– Kedves Boldizsárom! mond Kornisné, kissé megingatva férjének jósága s bizodalma által, maradj e meggyőződésed mellett, ha most hallgatok, ha nem szólok, hidd, azért cselekszem, mivel a mit mondhatnék, csak sejtés lenne.

– Eddig sejtéssel sem valának titkok előttem, s szép tiszta lelked, mint szent könyv állott nyitva előttem, melybe angyalok írták gondolataikat.

– Nyitva volt és lesz mindig, felelt Kornisné mélyen megilletődve, e könyv előtted, Boldizsár! De ha engemet illető dolgokkal s öngondolataimmal szabad vagyok: nem így van ez olyanokkal, melyek másokat is illetnek; míg az, a mitől tartunk, csak sejdítés, nem valóság: addig talán vétkes, egy elhirtelenkedett gyanúnak szavak által szárnyakat adni.

– Szintainét te bocsátottad el tehát? ismétlé Kornis.

– Igen.

– Neked okodnak, nagy okodnak kellett arra lenni.

– S ha igen, Boldizsár! ha valóban volt okom: várj az időtől, én mindent fölfedezek előtted.

Kornis egy karszékbe vetette magát, s mélyen elgondolkozott, nejének titkolódása sérté őt; de a bizonytalanság is szorongató volt, s fejében agyrémek alakultak.

– Tehát köztünk is, mond, fölemeli fejét a homályos födözgetés! tehát lelkeink elváltak egymástól, mert gondolataink nem folynak többé össze; s van valami imádott Ágnesem keblében, mit nekem tudni nem szabad; az első titok köztünk! első árnyéklata a bizodalmatlanságnak!

Kornisné átölelte férjét, ajkai megnyiltak szólásra: – Nem, nem! mond magában, nem lehet! minek szóljak, a dolog talán agyrém, hiszen szinte hitelt halad, képzelet csak, s én szóljak! tegyem nagygyá, – a mi talán semmi! Kornisné igen jól ismerte férjét, kinél az indulatok néha hirtelen kitörésre jöttek, s akkor, mint a legtöbb heves ember, nem ismert korlátokat.

Kornis hallgatott, de tekintetének komolyságából látható volt, mennyire hatott a dolog lelkére; néhány pillanat mulva czifra csatlós lépett a szobába.

– Nos? kérdé Kornis, egyedül jösz-e?

– A zsidó eltávozott ezelőtt egy órával, szállását üresen találtam.

– S merre ment? kérdé Kornis felugorva székéről, s hirtelen haragra lobbanva.

– Bocsánatot kérek uram, felelt a csatlós, azt nem tudom, nem kérdeztem.

– Élhetetlen! mindjárt tudd meg, s kerítsétek elő a föld gyomrából is.

A csatlós hirtelen eltávozott.

– Ez a dolog, mond Kornis igen kedvetlenül, nem jó szint kezd magára váltani; én az egészet nem tudom egyeztetni! Szándékosan adatott-e az ékszer ily olcsón, vagy valóban lopott jószág? ennek szükségképen végére kell járnom!

– Szólj! így hangzott egy titkos intés Kornisnénak kebelében; még nincs ideje, felelt a megfontolás reá... Kedves Boldizsárom! mond a csinos nő, ne indulj meg oly nagyon a dolgon! előkerítik a zsidót! s ha nem, megtudhatjuk az egészet a fejedelemtől magától.

– De hogyan? kiált fel Kornis, a nélkül, hogy Imrefinét belekeverjük.

Kornisné gondolkozott... Várj, kedvesem! kissé fontoljuk meg az esetet, s ne hirtelenkedjük el. Meglehet, hogy a fejedelem valóban eladta a gyöngyöt, mint Imrefiné is mondá. Hátha Szilasinak néhány sort írnál, ő mindig közelében van ő nagyságának s megtudhatná a valót. – - De e mód sem egészen tetszik nekem, folytatá Kornisné habozva, kinek nagy oka volt hinni, hogy a gyöngyök – Bátori akaratával jöttek ily olcsó áron kezéhez.

– Nem jobb volna-e Imrefinek írni?

– Nem, nem, mond Kornisné hevesen közbe szólva, csak neki nem!

– S még mind tart ellenérzeted? én úgy hiszem, hogy ily esetekben tőle legjobban meg lehetne tudni a valót. S el nem gondolhatom, Imrefiné miért kivánja magát elannyira kivonni a dologból. Az egészben csak egy van, a mi kedvetlen, s ez az, hogy te Ágnes nem szólasz tisztán.

– Imrefi, szól Kornisné mintegy elfeledve magát, alávaló ember! ha őt a fejedelem ismerné! – Sohasem szólottam így senkiről Boldizsár, de előtted titkom nincsen; tehát őt ne avassuk semmibe; öngyanításaimról ha most nem szólhatok is, eljő az idő, melyben megtudsz mindent.

– Imrefi olyan ember, felelt Kornis, ki sem jó, sem alávaló, azaz egy ember, kinek elvei nincsenek, s kit a pillanat hatalma ragad.

– Te nem ismered őt, feledted-e...?

– Tudok mindent, Ágnes! Tudom, miket koholt ki, midőn kezedet vágyott megnyerni, mennyire bőszítette föl atyádat ellenem! De én, ki annyira szeretlek, vádoljam-e őt azért, hogy birtokodért mindent elkövetett?

– Alávaló rágalmaiért sem?

– Egy oly lelkületű embernek nincsen rágalma! ha a rágalom ártani akar, hitelt tesz fel; neki ki hinne?

– Hagyjuk ki egészen Imrefit.

– A mint akarod, Ágnes; úgy tehát magam szólok a fejedelemmel, úgy is a Hozdalámmal szeretném megkinálni.

– Szólj, azt igen helyesen gondoltad; az egyenes út a legrövidebb; de kérlek, a fakóról ne beszélj. A mai történet kissé elijesztett az ajándékoktól, s megvallom, nem szeretném, ha a fejedelemnek egy viszonajándékért lekötelezettje lennél.

– Gondolod, mond Kornis kissé sértve, hogy azért nem szólnék oly szabadon, mint máskor?

– Azt nem, Boldizsár; de szakasszuk e tárgyat félbe; oly hangon kezdünk beszélgetni egymással, mely előttünk idegen volt eddig, s idegen maradand mindig, hiszem: rezzent, illetett hangon. Jer, ölelj meg; én a te jó, hű Ágnesed vagyok; ez a kis fellegecske elvonuland, s szép egyetértő éltünk ege kiderül újra.

Kornis szivéhez szorítá nejét. – Igen, Ágnes, mond, én szólok a fejedelemmel, s te vedd a tíz gyöngysor helyett férjednek azon vallomását, hogy tégedet angyalnak hisz, ki égből szállt alá.

AZ IFJÚ OROSZLÁN ÉS TERVEI.

Más rendbéliek felfuvalkodtatták
vitézi virtusával, elméje élességével,
termetével, minthogy deli termetű
ember is volt.

Kemény János Erd. Fej.[26]

Annyira haladtunk már e történetben, hogy azok, kik a lélekbe szeretnek tekinteni, s a cselekvések mélyebben fekvő okait fürkészni, alkalmasint vágynak Bátorival bővebben megismerkedni.

Az erőteljes fejedelem, minden korabeli írók állítása szerint, gyönyörű, deli ifjú volt, felruházva testi s lelki szép tulajdonokkal. – Őt atyja, Bátori István, nagy gonddal neveltette, bár a nevelők választásában nem mindig volt szerencsés.

Ritka jártassággal birt a rendszeres tudományokban; e felett a latin s több élő európai nyelven tökéletesen írt és beszélt; főleg németül az akkori durva kiejtésen, latin szavakkal terhelve, melyeket latinul volt szokás ejtegetni is. Akkori időben, mint talán most is, a latin szavak annyira eláradtak a német nyelvben, hogy sokan a nyelvbeli tökélyt e latin tarkaságban keresték. Bátoriról többen, kik őt németül hallák szólani, azt tartották, hogy jobban s választékosabban tudja magát kifejezni a született németnél, s ennek oka az volt, hogy a honunkban divatozó latin szellem őt képessé tette, a németet úgy megterhelni latin kitételekkel, miként azt német tenni alig volt képes.

Mindazon nevelők s tanítók, kikre az ifjú tehetséges fejedelemnek nevelése bizva volt, kisebb-nagyobb mértékben a Bátori-háznak lekötelezettjei valának: s már helyzetök természetéből folyt az, hogy ők, Bátori háznál, Bátoriak közt és előtt, a feltünő szebb tulajdonit kivánták kiemelni a Bátoriaknak s hibáikat mentegetni; a nap, mely körül e magasztalási szellem áradozott, Bátori István, a lengyel király volt; de tudtak ők a többi Bátoriakról is – sok szépet és jót mondani, sőt Zsigmondnak kegyetlenségeit is törekedtek szépítgetni; őt mint jeles vitézt, mint könnyen minden jóra hajthatót, festegették az ifjú Gábor előtt; változékony természetét s a megfoghatlansággal határos habozását nem lelkülethiánynak, hanem a körülmények mostohaságának, a pártdüh cselszövényeinek, a német és török beavatkozásnak – szóval mindennek tulajdoníták, csak annak nem, a mi valóban volt: egy gyáva, ingatag, vérengző kedély természetes kicsapongásainak.

Nem csuda tehát, ha Bátori Gábornak ifjú keblébe jókor bizonyos kevély hivatkozás fészkelte magát őseinek érdemére, melynek könnyű lett volna a legszebb, legboldogítóbb irányt adni; de a mit nevelői, inkább értelmi felsőség híján, mint rossz szándékból mulattak el.

Bátori Gábor megszokta tehát őseinek nagy tulajdonait bámulni, megszokta hibáikat menteni hallani – s így nála második természetté vált, őseinek hibáit menthetőknek tartani. – A történeteket tudta, tudnia kellett, de elfogultan tekinté azokat; s ez volt azon veszélyes mag, mely mélyen fészkelte magát szivébe.

Mint ifjú oroszlán, dús erejének érzetében, lelke telve magas tervekkel, lépett a kormányra; erőteljes kézzel ragadá meg annak gyeplőit, de nem azon felsőségi áttekintés tehetségével, mely őt, az előbbi fejedelmeknek, egyes nagy s nemes tulajdonaik mellett, undok aljas bűneik átlátására s kikerülésére vezethette volna.

Az anyag ezen óriási lélekben megvolt minden nagyra s nemesre. Lettek volna férfiak körülte, kik elhanyaglott nevelésének csorbáit képesek volnának kiköszörülni: Bátori Gáborból nagy ember válna.

De, fájdalom, ilyenek kevés számmal voltak s ezek közt az egyetlen Betlen Gábor, ki szólni mert; s ez egy sem volt egészen ment minden hibától. Dicsvágy, mely szűk határokat nem ismert, s alárendeltetést nehezen tűrt, pompa s fényűzés, mely irigyeket támasztott – voltak csekély ugyan, de mégis árnyékoldalai e férfiúnak, a kinek párja, Hunyadi János és Mátyás után, Erdélyben nem született.

Meg kell itt jegyeznünk, hogy a Bátoriak mindig bizonyos titkos jogot tartottak az erdélyi fejedelemségre; mely számítás, egyrészt Erdélynek több e családbóli uralkodóinak létezéséből magyarázható, – másrészt azon terjedt befolyásból, melyet a gazdag Bátori-ház, mind vagyoni, mind értelmi súlylyal gyakorlott Erdélyben.

Mikor Bátori Gábor Erdélybe jött, magát a legszeretetreméltóbb oldalról mutatta, s valóban ő szeretetre, sőt bámulásra méltó ifjú fejedelem volt.[27]

A sors akarta-e vagy történet, az ég tudja, de legelőször is Erdélynek két aljas fia szövetkezett a fejedelemhez: Kamuti Farkas, s régibb ismerője Imrefi, kikről feljebb volt már szó; mindkettőről gyaníthatjuk, hogy ők a módokban, Bátorinak tetszését megnyerni, nem igen válogattak. Kamuti Farkasné, szinte bizonyos, hogy a legszorosabb viszonyban élt a fejedelemmel, legalább futólag, úgy szintén Imrefiné is. Bátorinak szive talán nem vett részt e viszonyokban, de annál nagyobbat érzékei, s mint bizonyost lehet állítani, hogy inkább ő volt az elcsábított, mint e két nő, kiknek kevélységök s hiúságok ringatva volt egy megkülönböztetés által, mely a szégyen bélyegét nyomá homlokaira.

Kamuti s Imrefi, bár érdekökben állt a fejedelemnek ilynemű elszóródásokban majdnem előző segédkezet nyujtani, még sem tudták azon hideg sértő gúnyt egészen elszivelni, mely mindazoknak arczáról visszasugárzott, kik velök érintésbe jöttek. A nők aljasb része irigylette s gyűlölte nőiket; más része legmélyebb megvetést éreztetett velök. A mint fölebb láttuk, a tiszta, szeplőtlen Kornisné volt azon egy, ki talán nem is gyanítván, minő mélyen sülyedtek, nem bánt velök sértőleg; de Kendiné s többen mások, megvetésök egész súlyával tiporták le őket.

Ez természetesen visszahatást szült; Kamuti s Imrefi látták, s tudták okát mindezen indulatok mutatkozásainak; nekik érdekükben volt, másokat azon helyzetbe rántani le, melyben ők voltak. Itt, titkos oka annak, hogy a fejedelem kicsapongásait mindketten nemcsak mentegették, hanem őt azokra ingerelték is, – s némi elégtétet s nemét a viszontorlásnak lelték abban, ha más férjek is, bár akaratlan s ellenkezve, azon gúnyban részesültek, melynek ők könnyelműen, sőt szándékosan tevék ki magokat.[28]

A fejedelem nevelésében, minden arra fordított gond mellett, nevezetes hibák történtek, a többi között: hogy nevelői őt csatákban s veszélyekben hidegvérűvé tegyék, azon fonák gondolatra jöttek, vele a kivégeztetéseket nézetni. Bátori Gábort, mint gyermeket, néha sírva vitték az akkori kegyetlen kínzások s büntetések helyére; térden kérte nevelőit, hogy őt e borzasztó szemlétől kíméljék meg, – hasztalan! neki menni kellett, s ha a történetiróknak hitelt adhatunk: végre képessé vált, a legirtózatosabb kinlódását másoknak nyugodtan s borzadás nélkül tekinteni.

Midőn történetünk kezdődött, akkor már Bátori Gábor nem volt új ember Erdélyben; akkor már a nagyra született ifjút rossz tanács s mindenkori tömjénezés el kezdték térítni a jobb útról. Nem hirtelen történt ez, halkkal s fokonkint, mint talán módunk lesz e történetben azt látnunk.

A fonák nevelés kezdette a kevély ifjú tölgynek sudarát elhanyaglani; s azon ledér oldalnövéseket kényeztetni s hízlalni, melyek attól az éltető nedvet vonták el, s kifejlését hátrálták. Aljas emberek folytaták e rendszert, így vált a szép növény-király helyett összecsomódzott bokor belőle; melynek sűrű tömkelegében éhes farkasok vonítottak s medvék lestek martalékra. A helyett, hogy a sarjakat kimélet nélkül lenyesve az elevenig, a gondos erdész, óriás tölgyet nevelt volna, mely sudarát toronyként emeli s koronáját terjeszti dús levél-pompájában, mely fölött a sas tekint a napba, s mely a vándor fellegeket vonja sátorának közelébe, s azokat megsürítvén, hagyja eső-gyöngyökben leömleni a szomjú földre.

Midőn tisztviselő új hivatalba lép, akadnak azonnal emberek, kik utasítás s figyelmeztetés ürügye alatt őt helyzetének körülményeivel s azon személyekkel ismertetik meg, kikhez bízhatik, vagy kiktől üdvös tartania. Az ily figyelmeztetőknek lelkületök, nézeteik, rokon s ellenérzeteik határozzák el színezetét az ilyenkori előterjesztésöknek. Egy azok közül, kikre Bátori Gábort mint igen használható, s nagyon népszerű emberekre figyelmezteték, Weisz volt, a brassai tanács tagja, mély belátású, nagy tapasztalású férfiú. Egyelőre bizodalmára méltatá őt az ifjú fejedelem. S ennek bizonyítványa volt az is, hogy őt, mint fölebb érintve volt, Serban Ráduly moldvai vajdához, küldötte követségbe.[29]

E követségnek oka ez volt: Bátori Gábor a mult évben még, elküldötte Weisz Mihályt, Imre Jánost és Sarmasági Zsigmondot Ráduly vajdához, kik vele Tergovistban békealkura léptek; a béke következésében Ráduly vajda a fejedelemnek 8000 forintot ajánlott, s mint némelyek állíták, egy Hárnyik (oláhul: merész, ügyes) nevű fakó lovat igért; de sem egyiket, sem másikat el nem küldötte.[30]

Bátori Gábor, mint nem egy fiatal fejedelem szokott néha, túlbecsülte erejét s tehetségét; voltak pillanatai, melyekben magát egykori magyar királynak, s a török birodalom megreszkettetőjének képzelé; Moldván s Oláhországon vágyott ő hódítgatásait elkezdeni s így később szaporodó seregeivel tovább s tovább terjedni. Bátori örült tehát az alkalomnak, Rádulylyal ujjat húzhatni, s azért elég oknak képzelé a békefelmondásra az ajándék halogatását.

Valósággal hitt-e Bátori Weisznak, vagy csak használni akarta őt darabig? a történet folyamában alkalmasint ki fog tűnni; annyi bizonyos, hogy a szászokat nem szivelhette; Andrásnak halálát leginkább Szeben városa hűtelenségének s hanyagságának tulajdonítá, annak védelmében: s ez nála nemcsak mondott, hanem valóságosan hitt oka volt azon gyűlölségnek, melyet mások még neveltek, a helyett, hogy csillapítottak volna; különösen Imrefi, ki néhány szebeni polgárnak adósa volt s tőlök fizetésre nógattatott, esküdt ellensége volt a szebenieknek.

Bátorinak feje tele volt mindenféle tervekkel; élénk feszültségben tartá őt Weisznak megérkezése is; nem csudálhatjuk tehát, ha azokhoz naponkint inkább vonzódott, kik nézetében osztoztak; azok iránt pedig halkkal s fokonkint hűlni kezdett, kiknek érettebb véleményük oda ment ki, hogy Erdélynek nyugalomra s békére van szüksége; Bátori Zsigmondnak habozásai Erdélyt pénztől, embertől megfoszták; a dühöngő Básta utolsó velőjét kiszivta az országnak, és féktelen gyülevész hadai mindent rettegéssel s irtózással töltöttek be. Most, midőn pillanatra a sebek hegedni kezdettek, nem lehete semmi veszélyesb, mint Erdélyt új zavaroknak kitenni.

De Bátori Gábornak lovagi szelleme s ifjú hevessége az ily tanácsot gyáva félelem sugallásainak nevezte; nem egyszer mondá, hogy abban álland egykor büszkesége, hogy Erdélyt mély békességben s nyugalomban lássa; hogy áldás terjeszsze szárnyait völgyeire, s gazdag hegyeinek ércztömegei kincstárába gyüljenek; de mindezt csak akkor, ha birodalmának oly terjedékenységet adand, mely őt az európai nagyobb uralkodóknak sorába helyzendi.

Ilyeneket s ehhez hasonlókat hányt vetett elméjében, és sugalltak tanácsadói.

Imrefi jól ismerte Bátorit, tudta mindig a legkedvezőbb pillanatot kilesni, ha valamit ki akart vinni: így tökéletesen czélt ért abban is, hogy a fejedelem mindazokat eltávoztatta, kiknek nézeteik az Imrefi gondolkozásával s érdekeivel összeütköztek.

De ideje történetünkhez visszatérni.

Egy nap telt el újra. Bátori Gábor csarnokjának egyik pompás teremében ült; a falakon eleven festvények tündöklöttek, Zápolya Zsigmond-János idejéből, jeles olasz festőnek művei, néhány czifra faragású hát- és karrostélyzatokkal ellátott pamlag vagy hosszú szék, mint akkor nevezék, a fejedelmi fényüzésnek fő jelei valának, mint azon időkben a legritkábban látott bútorok: velenczei tükrök, különös görbülésű kerítvényekkel, hasonló anyagból, s márvány asztalok, a legszebb színvegyületűek, melyek kihajló aranyozott sárkányokra nehezkedtek; néhány asztali s fali óra, kék és zöld aranyzású; s végre chinai, úgynevezett agg-fényegű szekrények s állványok egészíték a teremnek bútorozását.

Bátori, a keskeny ablakok egyike előtt állott, keresztbe font karokkal; magas athletai tagjain magyar szabású, de kissé tág házi öltözet volt a legfinomabb biborból, s nyírett fején egy jobbra csomódzó gazdag üstök mutata a dús hajtenyészetre; előtte Imrefi állott egy darab keskeny papirossal s olvasott:

«Convetio Generosi Joannis Nadányi, pro officio stabuli nostri Praefecti supremi.»

«Per annum lészen ő kegyelmének készpénz fizetése 500 forint.»

– Írj neki 600-at, – mond a fejedelem, – hogy panasza ne legyen.

Imrefi jegyzést tett, s folytatá:

«Ruházatjára 10 sing skárlát, singe per 10 forint.»

«Atlacz vagy kamuka 9 sing.»

– Írj neki 10-et.

Imrefi folytatá: «Asztala konyhánkról.

Bora per diem 2 veder.
Fehér czipója 24.
Abrak czipója 24.
Lovaira abrak 400 véka.
Széna 10 öl.

Datum in civitate nostra Gywla Feyerwar, die 29. July 610.»

Bátori átfutotta szemeivel az irást, s egy közel álló asztalon aláírta.

– Gondolom, mond, Nadányi uram megelégedhetik fizetésével, s talán jobb kedve lesz; nekem úgytetszik, mintha nem örömest volna udvarunkban.

– Meg is lehet elégedve, felelt Imrefi, Bátori Zsigmond ő nagysága csak 400 forintot fizetett lovászmesterének. – Imrefi meghajtá magát s távozni akart.

– Egy szóra! mond Bátori; Kornisné, mint hallom, falura utazott.

– Csak női fogások, nagyságos uram! – mond Imrefi nevetve; azonban meglehet, hogy Kornis jobbnak látta a menyecskét haza küldeni.

– Dimon esztelenül látott a dologhoz, oktalanság volt a zsidót eltávoztatni, az még folytathatá szerepét: magam akartam később Kornisnéval tudatni, hogy az ajándék tőlem jő. – A mint látjuk, Bátori nem tudta az Imrefiné beavatkozását.

– Én ezt előre megmondhattam volna nagyságodnak; ő haszonvehető ficzkó, de az ily dolgokat jobb lesz, ha ezután nagyságod maga végzi, vagy okosabbra bízza.

Bátori kissé elmosolyodott: – Reád, úgy-e, Imrefi?

– Miért nem, felelt ez.

– Ha Kornisnét engedékenyebbé tudnád tenni, Istenemre, Gyalut neked adnám.

– Nagyságod feledi, hogy Gyalut a szép Katának, vagy mit is mondok, Kamuti Farkasnak igérte; – ő nagyon is számot tart reá.[31]

– Igazad van, – szóval, Imrefi meg nem bánod, de okosan!

– Nagyságos uram!

– Szólj!

– Minden tanácsnál s közbenjárásnál többet tehet személye. Istenem! szeretném a nőt látni, ki ellent tudna állani nagyságodnak, ha nem tartóztatja félelem vagy egyéb tekintet, s ilyeneken, gondolom, lehet segíteni.

– Vigyázva Imrefi, ezer szem lesi itt tetteimet! s bár lelkem nyugodt, mert alávalóságra képes nem lennék, nem akarnék szivem gerjedezéseinek is többet engedni az elégnél!

– Nagyságod oly lélek- s erőteljes férfiú! – Erdély szerencséjének tarthatja, hogy ily fejedelemmel bír! Ne higgyen nagyságod azoknak, kik minden ártatlan örömét meg kivánják zavarni: azok a legkétszinűebbek!

– Őszintén Imrefi! én azt hiszem, hogy azok, kiket e vádod érdekel, igazabban szólanak hozzám, mint te! s többen mások. Ezt a fejedelem oly képpel mondá, melyből kitetszett, hogy nem bánja, ha Imrefi őt megczáfolja. – Lehet, hogy indulatim néha elragadnak, – folytatá – de azokat sohasem tudnám üldözni, kik jó tanácsaikkal éltetnek.

– Mert nagyságod őket nem ismeri, – felel Imrefi. Ha nagyságod Betlennek, Hallernek és Sarmaságinak lelkeikbe tekinthetne: meglátná azon titkos ingereket, melyek őket untató oktatásaikra birják.

– Hogy-hogy? – mond a fejedelem élénken, Betlen is?

– Ő is, ő leginkább burkolja kétszín s irígy lelkét a külső szelidségnek színébe; de én nem szólok, nagyságos uram! az idő felvilágosít mindent.

– Felvilágosít? mit?

– Igen, nagyságos uram! én ugyan nem tudok még semmi bizonyost, mert úgy régen szólottam volna; de engemet, nagyságodnak szolgáját, sért azon rátartás, azon oktatói szerep, melyet magának egy Betlen merészel megengedni, oly fejedelmi férfiú előtt, kivel szemben ő elenyészik a maga semmiségébe.

– De tanácsa helyes többnyire, – mond a fejedelem oly arczkifejezéssel, melyen könnyen észrevehető volt, hogy Imrefivel azért vitatkozik csak, hogy ez többet szólhasson, bár kifejezéseiben kissé illendőbb lehetne.

– Az egekre! nagyságod igen kegyes, s csak nagy őseitől reá öröklött szelidsége okozza, hogy a tiszteletnek ily szembeszökő hiányát, e dölyföt, e felsőségi szellemet csak illetlenségnek mondja; én rövidebben bánnék Betlennel, ha Bátori lennék.

– Én is, ha Imrefi lennék, talán – mond kevélyen Bátori. Nem tagadom – folytatá: hogy Betlen unalmamra van néha; a fejedelmi gondok s kellemetlenségek egész terhelő súlya sohasem nyom oly óriási erővel vállaimon, mint mikor e nyugtalan emberrel vagyok együtt; terv tervet ér agyában, ő mindent újra akarna teremteni.

– Majd meglátnám, mond gúnynyal, nevetve Imrefi, mit tenne e tűzfa Traján, ha maga ülne a fejedelmi széken, a mit igen örömest tenne, mint hiszem.

– Ő azt gondolja, hogy minden végrehajtható unszolásai, nógatásai halálra untatnak; de kímélnem kell, mert miként tapasztalom, sok népszerűséggel bír!

– Épen ez az, nagyságos uram! mitől én tartok.

– S miért?

– Nem örömest avatkozom az ily dolgokba; de ha nagyságod megengedi, nyiltan szólok. Betlen Gábornak minden törekvése az, hogy magának a legnagyobb népszerűséget szerezze Erdélyben; én nagyságodat csak egyre figyelmeztetem. Tudja-e, mikor erdélyi fejedelemnek választatott, ki beszélt legtöbb hévvel nagyságod mellett?[32]

– Betlen! de hiszen ez mellette bizonyít.

– De miként szólott? Örülnék, mond, ha Erdélynek a legjobb fejedelmet adhatnám! – Adhatnám! – kiált fel Imrefi – ő adhatná! egy ifjú oroszlánt, kiben a Bátori Istvánok éledtek föl újra; s kit karral, tanácscsal segítve, vezethetnék honomnak javára! Vezethetnék! – ismétlé Imrefi gúnynyal. – Ő, egy Betlen Gábor, a Bátori-nemzetség gyöngyét, egy ifjú Sándort, egy új Caesart – s vezetni?[33] ... Ne vegye nagyságod hűségemnek s szenvedélyes csatlakozásomnak ily talán fellengő nyilatkozásait, hizelkedésnek: Istenemre! nagyságod felül van azon. De epémet felforralja, ha ily puha mer oly kevés tisztelettel fejedelméről szólani, a ki...

– Elég, Imrefi, mond Bátori rosszul rejtett kevélységgel s örömmel; a mi túlságos magasztalásaidban, azt mint gerjedezést veszem, s mint – legalább eddig – tapasztalt hűséged jelét! Én magamat túl nem becsülöm; de ha élek, Erdélynek határait annyira tolom egymástól, hogy az irígység és kajánság szava szétolvad tág légkörében, mint kékes füstje egy kunyhónak.

– Én, mond Imrefi, Betlent eltávoztatnám! van abban ezer mód.

– Eltávoztatni, gondolod?

– Miért nem, például egy követségbe, Bécsbe.

– Mondasz valamit; de térjünk most az előbbi tárgyra vissza, – folytatá a fejedelem kezét vállára téve Imrefinek. Ha Kornisnéra gondolok, a vér forr ereimben, s tartózkodása szenvedélyemet óránkint neveli!

– Hm! felel nevetve Imrefi, nagyságod ízlése nem rossz; s én nem tartom őt alábbvalónak a szép Coelestánál.

– Coelesta! mond Bátori, fellobbanó szenvedélylyel, ti őt nem ismeritek! ott a lélek szeret. Bátori kissé komolylyá lőn, mintha szorongató visszaemlékezés gyakorlaná varázsát lelkén. – Coelesta! oh, az egészen más!

– S aztán, mond Imrefi, az emberi szívben több is megfér egy szeretetnél; szeretjük atyánkat, barátunkat, hölgyünket.

– S a többi! vágott közbe Bátori. Gondolkozz arról, a mit mondék s mindent fontolj meg. Én Kornisnénak szivét is szeretném megnyerni, nem csupán kedvezését: ő minden esetre gyöngye az erdélyi nőknek.

– Ha nagyságod minden szép nőt gyöngynek tekint, s mindegyiket, úgyszólván, kiválasztja a többi közül: úgy csak magát nyugtalanítja; én azt hiszem, a dolgot könnyebb vállra kellene venni.

– Hadd halljuk! mond Bátori elmosolyodva.

– Például, én az egész gyöngysort átfutnám; a tapasztalás aranyat ér, s azután választanék.

– A gondolat nem rossz: de mit mondanak a férjek hozzá? Igaz, tagadni nem lehet, szépek ezek az erdélyi hölgyek; oly szépek, hogy a választás fáj az embernek, s ha férjeik oly okosak volnának, minő szépek ők: Európába a világosság innen terjedne.

E pillanatban lépett be Betlen Gábor; pompás gazdag öltözetét hosszú mente födé, majdnem palást alakú, a legszebb nyusztgallérral, s egészen aranyszövetű; kezében könnyű nyusztsüveget tarta; bizonyos felsőséggel köszönt az őt kerülve távozó Imrefinek, s mély főhajtással a fejedelemnek.

– Nagyságos uram! mond Betlen, minekelőtte eltávoznám, kivántam udvarlásomat tenni nagyságodnak.

– Hogyan, Betlen? kegyed távozik, s nekünk erről nem is szólott?

– Nagyságos uram, engemet egy fontos kötelesség hiv; mindenből, a mit, fájdalom! darab idő óta csak sejdítenem, s nem tudnom is szabad, azt látom, hogy Erdélyben a béke felbomlik. A honnak s nagyságodnak magának érdekében van, hogy emberről s fegyverről gondolkozzunk jó előre.

– Bizza azt kegyed ránk, atyafi! s igérjen egyet nekünk, hogy seregeink valamelyik osztályát vezérlendi. Ez mindaz, a mit óhajtunk.

Betlen kissé sértve volt; de nemes kedélye a fejedelemnek hidegségét mások tanácsának s veszélyes befolyásának tulajdonítá.

– Nagyságos uram! mond, örülök, ha vannak olyan férfiak fejedelmem körül, kik észszel s erővel képesek helyt állani, s engem nélkülözhetőnek tesznek; de ha karomra, hűségemre s talán véleményemre is terhelő, előre nem látható körülményekben lenne szükség, bennem nagyságod mindig leghívebb alattvalóját találja fel.

Betlennek tartásában, hangjában, s férfiasan szép arczának kifejezésében annyi nemes, méltósággal teljes volt, hogy Bátorin egy kis megszégyenülés mutatkozott. – Béke tehát kegyeddel, bátya! mond a fejedelem kezét nyujtva, ha karjára szükségünk leend, számolunk igéretére, pedig az igen könnyen megtörténhetik.

Betlennek arcza komolylyá vált. – Nagyságos uram! szólt nyugodt hangon, nagyságodnak ősei közt nagy férfiak voltak, én ezeknek unokájában mindazon szép és nemes tulajdonokat láttam s látom most is, melyek a Bátori nemzetséget európai hirűvé tették; a férfiút nyiltság illeti, s ki fejedelmét igazán szereti, az szólani fog, ha annak érdeke kivánja, akkor is, midőn a mit mondani akar, – keserű! – higgye nekem, nagyságod, hogy épen azon mély, igaz tisztelet, melyet személye iránt érzek, bátorít oly nyiltságra, mely talán köznapi fejedelemmel szemben veszélyt hozhatna.

– Ah! kiált fel Bátori tréfásan, kegyed ma megint komoly kedvében van. Legyen meggyőződve arról, hogy mi hűségén sohasem kétkedtünk, s tehát azon sem, hogy kegyed szólani tudna s fogna, mikor kell; hagyjuk ezt a tanácskozási órákra. Tudja-e kegyed, hogy vadászatot szándékozunk adni a napokban? addig talán még mulathatna itt; Szilasira bíztam elrendelését, ő az ilyekhez igen jól ért.

– A legörömestebb részesülnék e szerencsében, felelt Betlen, a lehetőségig elrejtvén azon kedvetlenséget, melyet a fejedelem kitérő közbeszólása idézett elő; de dolgaim sietők; csak egy az, mire kérem nagyságodat, ne itéljen hirtelen mindenkit önnemes lelkéről. Az udvari lég meg van vesztegetve, s nagyságodnak ifjúságára s jószivűségére, egy faja az embereknek itt, nem a legtisztább reményeket merészli építeni. Darab idő óta nagyságod nem örömest közli velem gondolatait, s ha ezt helyesnek látja, egy leghívebb alattvalói közül kéri nagyságodat, hogy inkább öneszében bízzék, mint azokéban, kik elég szerencsések voltak bizodalmát megnyerni.

A fejedelem összeszorítá ajkait. – Tehát viszontlátásig, bátya! mond kissé erőltetett nyájassággal.

Betlen mélyen meghajtá magát s eltávozott.

– Hála az égnek! mond magában a fejedelem, hogy ezen unalmas embertől ily olcsó áron megmenekedtem. Ezután csengetett, s egy csinos ifjú apród lépett be.

– Imrefi, az itélőmester, jöjjön sietve!

Az apród távozott.

Betlen Gábort később a fejedelem csakugyan elküldötte Bécsbe, II. Rudolfhoz a béke megerősítésére,[34] mely a fejedelemségre léptekor köttetett a hatalmas német császárral. E követség szükség fölötti volt; de Betlen Gábor érezvén előre, mint fönnebb láttuk, hogy Erdélyben a béke nemsokára felbomlik, jókor kezde seregeket gyűjteni; minden jószága rakva volt naponkint gyakorlott hadfiaival, kiknek száma félelmesen szaporodott, s ez a fejedelemnek nem volt ínyére, holott Betlen csak honának javára gondoskodott, s a fejedelemhez példás hűséggel ragaszkodott.

Alig távozott ő el, s alig vőnek Bátori Gábortól több jeles férfiak búcsút, mint Senyei Pongrácz, Basa István, Borbély János és többek, azonnal hosszabb féket eresztett szenvedélyeinek, melyek őt egyrészt ábrándos terveitől elvonák ugyan, de másrészt ellenségeinek s titkos gyűlölőinek számát fenyegető nagyságra szaporíták.

NŐ-DAEMAGOG.

Conticuere omnes, intentiqe ora
tenebant.

Virgil.[35]

Míg ezek Fehérvártt történnek, forduljunk kissé vissza Brassó felé.

Azon tágas tér, mely a város kapuja előtt Vidombák felé nyílik, igen élénk képet mutatott. A várnak magas falain őrök lépdeltek föl s alá, megállva s a térre letekintgetve. Öltözetök térden felül érő zekékből állott; derekaik körül többrétű zsinórok keritődztek, s fejöket durva készítésű vas sisakok födék, kezeikben széles élű kopják valának.

A közeli falukból vásárra gyűlt a nép; nem sátrak alatt árulták termékeiket mint jelenben, hanem hosszú gyalulatlan deszkákból összerótt asztalokon rakták azokat széjjel, melyek fölött szalmagyékény fogá fel a hév napnak sugarait: több sorokban vonultak ezen ereszek a tágas téren, széles utczákat hagyván maguk között.

Szászok, oláhok, moldvaiak s a közelebbi székely székek lakói, mindnyájan egymástól különböző öltözeteikben, a képnek, mely előttünk terjed, érdekes tekintetet adtak.

De úgy látszott, mintha a vásárban valami szünet lenne; a nép nem szaladgált, nem sürgött az ereszek alatt, a szekerek nem vonultak fel s le, csak a vár falaira gyűlöngött Brassónak csinosabb néposztálya, míg azokat majdnem egészen ellepte. Halkkal, az ereszek közt nyiló legtágasb utczákon, két embersor alakult, zöld ágakat tartván kezeikben s ezek előtt elég csinos fegyverkezetű férfiak lovaglottak, rendet parancsolva.

Közel a város kapujához néhány gyümölcskufár kinálta áruit, lóczákra s alacsony székecskékre telepedve.

Egy lovag léptetett ki a városból, kiben azonnal az ifjú Szerafinra ismerünk, bár jóval halványabban s gyengébben nézett ki, mint máskor.

– Miért szenveditek meg e kofákat itten, a legszembetünőbb helyen? El velök, gyorsan! mond Szerafin a kapu mellett álló néhány fegyvereshez fordulva, kik azonnal a kofákhoz közeledtek.

– Mi volt ez? kiált fel igen hasító s rikácsoló hangon egy roppant kofa, elég fiatal ugyan, de majdnem férfias arczczal s kemény, jelölt vonásokkal. Öltözete e személynek igen rendetlen volt, s úgy néze ki, mintha azt hirtelen s igen ügyetlenül hányta volna magára, sötétkék pettyegetett kendő takará el főkötőjének tetejét, melynek csak fekete széles csipkéi valának elől láthatók. A kofa szemtelenül tekintett Szerafinra, a nélkül, hogy helyéből mozdulna, míg a többiek szedték össze bútoraikat.

– Mozdulj, semmirekellő! riaszt rá egyik a fegyveresek közül, vagy azt várod, hogy kopjám hegyével csiklandozzam meg vastag hátadat?

– Én a helybért megfizettem, ebnek parancsolsz! felelt a kofa gorombán; tágulj innen, vagy kis székemet lógatom fejednek!

– Megfogod a szádat, szemtelen! kiált Szerafin, kissé meglepetve e vakmerőségtől; oszoljatok! gyorsan!

– Egy tapodtat sem mozdulok, felelt a nő, hallja kegyed Szerafin! fia Szerafin Hanesznek, s unokája Szerafin Mihálynak, a hires könyvkötőnek, – hermányi parancsnok tegnapelőttől óta! Ismerem én az egész brassai tanácsot, s ha Weisz Mihály itt volna, pártomat fogná; öt év óta árulom itt az almát, – a szép Coelesta nem egyszer áll meg előttem s kóstolgatja ízes gyümölcseimet, ugy-e néne? mond egy kövér kofához fordulva, ki meredt szemekkel s nyitott szájjal bámult felé.

– Ne higgyenek kelmetek egy szót is e semmirekellőnek! mond a felszólított tanú ki már mindenét összeszedte; sohasem árult itt, s már ma mindnyájunkkal szembeszállott; nem ismeri közülünk senki, pedig helybeliek vagyunk!

– Fogd be a szádat, Jutka! mond a tenyeres-talpas nőszónok; kislelkű teremtés! így hagynád-e magadat jogaidból kivetkőztetni? gyáva! ha nem tudsz okosabbat szólni, hallgass! én nem mozdulok, mond mérgesen, csipőjére tevén kezét, míg kopjaéllel nem hánynak el helyemről.

A zajra a nép a kofa-daemagog körül kezde gyűlöngeni, s nem egy a tátongók közül adá jóváhagyását s tetszését nevetés és biztatás által értésére.

– Azt várod? tüstént meglehet! kiált egy fegyveres, neki tartva kopjáját.

A kofa hirtelen felugrott, s a kis székkel, melyen ült, félreütötte a kopját, almái közé hágott a kis asztalkára s felkiáltott:

– Halljátok mindnyájan sorsosim, brassai kofák! és ti, kik jöttetek Havasalföldről, és kik a Lóvész s a Pogányos alján, vagy a kis Egerpatak mellett születtetek, aggok és ifjak! szilva- és almaárulók! s ti, kik kövér bokflisdarabok mögött ültök, a henklis-árulónék és mindnyájan! Ez a hely itt, folytatá nevetséges pathoszszal, semmit sem vesztvén el kevély tartásából, a mienk! Az égnek boltja a mi sátorunk, s mindezekért mi megfizettünk, megkóstolták tejünket és szalonnáinkat, a város szolgái megtizedelték almáinkat, sőt csókot is nyertek fűszeres ajkainkról! S mi e helyet engednők!? oh ti, kik kevés pillanatokkal ezelőtt itt ültetek békességben, kikkel barátságos szóváltásom is volt! ti, kiknek nyelvök éles mint a kopjavég, és hosszú és pergő! ti elnémultatok? – Ide, mellém! fel a székekkel! kerítsünk egy bástyát magunk körül! Nem vagyunk-e mi a szépnem! ki meri ezt tagadni! s ti férfiak, kiket kecseink meg szoktak hódítani, ilyen nem lovagi módon akartok velünk bánni! – nem szelidít-e meg a mi bájos tekintetünk? folytatá, felfujván arczát, oh idők! oh erkölcsök!

Ezen egész szavalás alatt szembetünő volt a kofának azon szándéka, hogy a nézőket mulattassa. A míg ő, mindig inkább hevülő arczczal így szónokolt, az odaözönlő nép zajos hahotákkal nyilvánítá tetszését, és egészen a kofák részére látszott hajolni.

Ez fölbátorítá kissé a többieket is, a nyelvek megoldattak, s a kofák a szónokló közelébe tódultak, ki egyet, ki mást kapván fel védelmére.

– Ördögöt! mond Szerafin, segíteni kell a dolgon! Ide legények, mellém! Többen gyűltek Szerafin mellé, s az ostrom elkezdődött, különös mulatságára a vár falain egybegyűlt brassai tisztes polgároknak, kik nevetve s feszült várakozásban lesték a dolog kimenetelét.

Azonban a női sereg látván, hogy a dolog komolyra fordul, s a fegyveresek szegzett kopjákkal közelednek, hátrálni kezdett; csak ama szónokló tartá meg kevély állását, nem kis meglepetésére Szerafinnak, ki örömest került volna minden erőszakot, s az egész dolgot igen kezdé unni már.

– Itt vagyok tehát egyedül a csatahelyen! rikácsolá a kofa, hah, ti gyávák! ti nyúlszivűek! így hagyjátok el vezérnétöket? Ide, ide, a kinek bátorsága van!

Azonban minden vitézsége mellett a hatalmas némber kénytelen vala a sokaságnak engedni, s őt nemsokára körülfogták.

– Vigyétek a városházához! mond Szerafin valóban megharagudva, főleg azon nevetséges szerepért, melyet kénytelen volt e furcsa jelenet közben játszani.

– Te mernél elfogatni! te Szerafin! kiált fel a kofa, jer közelebb, ide, hadd súgjak valamit füledbe!

Szerafin helyt maradott, de a kofa óriási erővel lerázván magáról azokat, kik tarták, közelebb lépett hozzá.

– Nem szegezem magamat a törvénynek ellene, én fogoly vagyok; de gondolom, megelégszik kegyed, ha igérem, hogy még ma magam elmegyek a városházához; addig pedig... ekkor jó közel lépvén Szerafinhoz, valamit súgott neki.

Szerafin szembetünőleg meg volt lepve, s figyelemmel nézett a kofára, ki minden legkisebb zavarodás nélkül kevélyen s megvetőleg jártatá szemeit a sokaságon.

– Te vagy! kiált fel Szerafin, s arczán a csudálkozás kifejezése mutatkozott, melyet hangos, szinte önkénytelen hahota követett. Ördögöt! mond, mit keressz itt? ki a tatár gyanított volna! de minek ez álruha?

– Elég! mond a kofa, mindent megfejtek; ma találkozunk, szállását kegyednek tudom; mit nem tudok én?

Mindezt a pillanatonkint sűrűdő néptömeg bámulva hallgatá, a nélkül, hogy magának a jelenetet képes lenne megfejteni. Mindnyájoknak szemei a kofára voltak szegezve, ki, mint láttuk, egy két szónak súgása után képes volt Szerafint megszelidítni.

– Bocsássátok szabadon! parancsolá Szerafin, majd eligazítom a dolgot!

E perczben távol trombitaharsogás hallatszék, s azonnal mintegy felsőbb hatalomtól üzetve, mint könnyű felleg, melyet a vihar felkap, szétoszlott a nép, s nyargalt jobbra-balra az ereszek között. Nemsokára itt-ott elcsomózva újra elcsöndesedett, mint kinek figyelmét valami új tárgy foglalja el; csak hullámzó moraj zúgott köztök, melyet néha új trombitaharsogások váltottak fel.

Brassó kapuiból lépett ki csöndesen a tisztes városi tanácskar; elől a város birája ment, s őt követék a tanács nagyjai: a Trauschok és Miszek, a Mutternek, öt Clozius-testvér és többek; mindnyájan szederjes, bokáig érő dolmányokban, s tágas, bő, vállra vetett mentékben, fényes övekkel s nehéz ezüstös és rezes kardokkal; fejeiken alacsony, de roppant szélességű medvekalpagok ültek, s kezeikben hosszú pálczákat tartottak, aranyozott vagy elefántcsont gombokkal, melyről fényes zsinórok nagy bojtokkal csüggöttek.

Brassó hölgyeinek választottjai követék őket, hófehér öltözetben, tágas, szerfölött sűrű, gömbölyű redőkbe szedett szoknyáikkal, kis fövegeikkel, vörös bársonyból, s hosszú, bokáig érő fátyolokkal, melyeket gyönge szellő hullámoztatott utánok.

Nemsokára az Oláhországból jövő útról, erre felé kerülve, érkezett Weisz és Benkner. Pompásan czafrangozott keleti paripákon ültek, Serbán Ráduly vajdának ajándékain; mellettök a moldvai követ lovaglott török öltözetben, fejét majdnem dinnyealakú zöld föveg födé; utánuk feles kiséret léptetett ünnepélyes tartással, s nagy színvegyületben.

A birónak rövid lelkes üdvözlése után, melyre Weisz és a követ hasonló rövidséggel feleltek, az egész pompás kiséret, a szép hölgyektől képezett sorok közt, a város belsejébe haladott, melynek falairól «éljen»-kiáltások hangoztak.

Minekutána Weisz a moldvai követet szállásáig elkisérte, a maga háza felé fordítá lovának fejét; a nép tolongott körülte, s nem kis bajába került a szeretettől s bizodalomtól összevont sokaságon keresztülvezetni prüszkölő ménjét, mely egészen neki-vadult már.

Házának kapujánál Weirauch, Weiszné és Coelesta állottak, fenn egy ablakból Weirauchné tekintgete le s üdvözlé őt, kezével.

Szerafin helyet tágítván Weisz körül, lesegíté őt lováról; Coelesta szép arczán nemes büszkeség s vidám gerjedezés vala feltünő; atyjának karjába fogódzva, nyájas beszélgetések s gondoskodó kérdezősködések közt haladának fel a hágcsókon; Szerafin lassabban követé őket, ő csak lábbadó volt, mert sebe alig hegedt össze még.

Weisz úgy látszott, komolyabb a szokottnál; nemsokára egyedül maradott Szerafinnel szobájában, ki vele fontos dolgokat közlött. Ennek eltávozása után Coelestával tölté az időt, maga mellé ülteté őt és gyöngéd homlokát simogatva, kérdezősködött nagy gonddal s nyájassággal mindenekről, mik távozása óta történtek.

– Kedves Coelestám! ha Fehérvárról haza jövök, hová holnap hajnalban indulok, magamnál tartalak jó darabig; tudom, Ágnéttel lesz egy kis vitám; de te szivemhez legközelebb vagy, s ő engedni fog!

Coelesta nyájasan megköszöné atyjának gondoskodását, s dicsérettel emlegeté azon szivességet és barátságot, melyet a Weirauch házánál tapasztalt.

Társalkodásukból az tetszett ki, hogy atyja Coelestát nemcsak szereti, hanem becsüli is. Weisznak oly mély átlátása volt, hogy ő e feltünő teremtésnek egész becsét fel tudta fogni; azért titka előtte nem volt, vele közlötte aggodalmát és örömét, s ő atyjának e bizodalma által Brassónak minden viszonyaiba bele volt avatva.

Igen ritka eset az oly elme s értelmi felsőség, mely védhetetlen általános befolyást gyakorol; de a történetekben ennek mégis akadnak példái. Coelesta egy volt azok közül, kik úgyszólván előteremtik a bizodalmat; esze, tudománya, s azon bizodalom, melylyel Weisz iránta viseltetett, tudva volt. Ő előtte a férfiak országos dolgokról beszélgettek, s itéletét, megjegyzéseit méltánylani tudták.

Weiszt akkortájban Brassóban imádták; ő volt azon oszlop, mely körül gyűltek, ha aggasztó gondok és sejtések verék le a kedélyeket, s ily esetekben Weisztól soha senki vigasztalás és felbátorítás nélkül nem tért haza.[36]

Ugyan e tulajdona volt leányának is, bár benne minden nemes indulatok ki valának fejtve, a honszeretet látszék leginkább elfoglalni szivét. Spártai lélek lakott szűz keblében, s oly szilárd lelkület, mely a félelmet, a női kebeltől annyira ismertet, mindig le tudta győzni, ha cselekedni kellett. Felsőségi szellemét nevelte a leírhatlan nemes kifejezés arczában, s szavalásának ellenállhatlan, bizonyító s győző ereje, oly gyermeki egyszerűséggel vegyülve, hogy a ki őt szólani hallá, azt gondolta, hogy Coelesta öngondolatait olvasta ki szivéből; mert a nemes leánynak gyöngédsége vele minden szavát úgy intézteté, mintha az, a mit mond, egymástól várt vagy gyanított felelet lenne kérdéseire.

E történetnek elején láttuk, hogy Coelesta szeret; hogy szeretete szenvedélyes, hogy egész lelke azon ifjúé, ki szivét meg tudta nyerni. Neki csak így lehete szeretni! Atyja, Weisz, tudta, hogy Ecsedi néha Weirauchéknál megjelent, ezt Coelesta leveleiből gyakorta volt alkalma olvasni; de hogy leánya az ifjút szereti, még nem tudta, bár néha gyanította; aligha Weisz gyermekét másnak nem szánta, vagy inkább óhajtotta, hogy oly ifjú nyerhetné meg szivét, kit Weisz nagyon becsült, s kinek csatlakozása személyéhez neki jól esett; ezen ifjú Szerafin volt. Viadalának Ecsedivel tanúi valánk; sebe a kőhalmi nőorvos kezek alatt nemsokára gyógyulni kezdett, s három hét mulva már képes volt Hermányba visszatérni, hová őt kötelessége szólítá.

Coelesta előtt Szerafinnak kőhalmi tartózkodása nem maradhatott titokban; mihelyt azt megtudta, azonnal rábirta Weirauchot, hogy az ifjút házához vitesse. Ez meg is történt, s Szerafin, sebének inkább örülve mint azt fájlalva, életének legboldogabb óráit tölté Kőhalomban.

Coelesta és Ágnét igen vidámak tudának lenni; mihelyt Szerafinnak sebe gyógyulni kezdett, mindketten azon voltak, hogy az ifjú vitézt minél inkább felvidítsák. Weirauch maga szerfölött megszerette őt, mint egyet azok közül, kik közelebbi ismeretség után mindig nyernek.

Szerafin és Coelesta között e közellét alkalmával neme a testvéri viszonynak keletkezett; ők, hogy úgy szóljak, összeszoktak, mint egy háznak több ideig együttlakóival történik; köztök minden feszesség elmult, s Szerafin féltréfásan, félkomolyan eléggé értésére adta Coelestának, hogy szereti! és a becsületes derék ifjú csak lelkéből s igazán tudta szeretni.

S ha Szerafin néha egy szót ejtett Ecsediről, Coelesta hallgatott, sem ellenkezéssel, sem felelettel nem ada okot s ürügyet a beszélgetés folytatására.

Weisz megérkezésének hírére Weirauchék Coelestát Brassóba kisérék, hol Szerafin egy nappal elébb jelent meg.

Ő nehezen vált el Kőhalomtól; de nemes lelke nem engedé azt, hogy Ecsedit mint megsebzőjét nevezze. Coelesta s mindnyájan azt hitték, hogy rablókkal akadt össze, s ezektől őt Ecsedi szabadítá ki, s ezt Szerafin sem czáfolá meg. Neki lelkületében volt, minden nemtelen utat kerülni a maga megkedveltetésére, s önmagáért óhajtani szerettetni.

Coelesta föltéve magában, atyját titkába beavatni, neki szerelmét kivallani, s tőle tanácsot kérni; bár a mennyire lelkével eddig megismerkedtünk, alig hihetjük, hogy őt feltett czéljától valami képes lenne eltántorítani, míg annak helyes voltáról szent meggyőződés élt keblében. Örömmel várta az alkalmat e nyilatkozásra, s midőn, mint az elébb láttuk, Weisz oly nyájasan beszélgetett vele, azt hitte, hogy az jelen van.

– Kedves jó atyám! így kezdé, s kezét ragadá meg atyjának.

– Kedves Coelestám! jó ártatlan gyermek, szemeidben könnyek szivárognak: talán sziveden fekszik valami! mond Weisz; legjobb barátod, atyád áll előtted.

Nyiltan s őszintén beszélé el atyjának Ecsediveli ismeretségét; mondá, mily nagyon szereti őt. Mennyire emlékezete hatott, – s minő hív ily esetekben egy hölgy emlékezete, – mindent megmondott, a mit neki Ecsedi vallott, s azon távol reményeket, melyekkel biztatá, szivét tárta ki, minden redője bontakozott Weisz előtt, ő abban olvashatott.

Atyja kissé megütközött; nem mintha leányának vallomása valami kedvencz tervét semmisítené meg, nem, mert a derék férfiúnak óhajtásai, talán kedves álmai a jövőre lehettek; de előre kiszámított tervek bilincseit szorítani leányának szabad akaratjára, – ez jobb meggyőződésen kívül esett.

– Coelesta! mond komolyan, de szokott szives hangján: te tudod, hogy én téged nem mint leányomat szeretlek egyedül, hanem mint barátnémat becsüllek: e pillanat ünnepélyesebb, mint hogy hizelgés gyanújába jöhetnék, még akkor is, ha hizelkedni tudnék. Te nemednek dísze vagy! nekem soha egy kedvetlen pillanatot nem okoztál; minden tetted engem mennyei örömmel töltött el, s lelkemet emelé azon gondolat: Coelesta a te leányod! mivel viszonozhatnám én ezt inkább, mint ha én is mindent elkövetek, hogy boldoggá tehesselek. Te szeretsz! s én felteszem rólad, hogy választásod helyes; Ecsedit sohasem láttam, s a mi különös, nevezni csak tőled hallottam; de bizonyos előszeretetet s vonzódást érzek magamban oly ifjú iránt, kit Coelestám tud szeretni. Nem hiszem azt is, kedvesem, hogy benne csalódhatnál; bár szivem gyermeke! a szerelem azon egy indulat, melyben nő és férfiú, eszében, látásában el ne bízza magát! Írd le őt nekem úgy, a mint te őt képzeled, lelkét egészen úgy!

Coelesta megszólalt; hangja sohasem volt oly elragadó édű, arczának kifejezése szinte angyalivá változott; s ő leírta Ecsedit, színekkel, melyeket a szerelem lehelt festvényére, s szavakkal, melyeknek lángja, varázs hatalmával, atyjának idegeit rezegteté által. S midőn képe készen állott, s Weisz a férfiak legszebbikét látta maga előtt alakulni: Coelesta az ifjú lelkének festésére tért, úgy, mint ő azt képzelé; s az ő szép lelke, az ő magas erénye, s szivének hasonlíthatlan nemessége tükrözé magát azon képben, melylyel ő Ecsedinek lelkét rajzolá.

Weisz feszült figyelemmel hallgatá őt; férfias homlokán redők vonultak össze, és mindig összébb; arczának ép szine elhalványult, s ajkai körül fenyegető reszketegség mutatkozott; úgy tetszett neki, mintha ezen eleven rajzban valakire ismerne: s ezen gondolat súlya óriási erővel nehezkedett lelkére. Úgy jött neki, mintha szólnia kellene, mintha leánya egy örvény felett ingadozna, mintha őt föl kellene tartóztatnia! «S mégis, úgy tünődött magában, csatlakozhatom! igen, nem lehetetlen két ember közt ily szembetünő hasonlatosság – s ha a külsőnek élénk rajza talál, azon lelki kép, melyet leányom lefeste előttem, nem illik emberemre! s miért sujtsam le Coelestának szép boldogító álmait, míg bizonyost nem tudok!»

– S eltávozása óta – kérdé Weisz a lehetőségig eltitkolván nyugtalanságát – nem vettél-e semmi tudósítást róla?

– Oh, igen, – felelt a hölgy sugárzó arczczal; – a minap egy levelet, és ma egyet!

– Ma?

– Igen, kedves atyámnak jötte előtt néhány órával; s különös, ismeretlen nő adta azt egynek cselédeink közül kezébe, s azzal eltünt.

– Meg nem foghatom okát e titkolódásnak! Te mondottad-e Ecsedinek, hogy leveleit ily rejtélyesen juttassa kezeidbe?

– Én? nem, felelte Coelesta elpirulva: nekem nincs okom titkolódzni, s előbbi vallomásom bizonyítja, hogy nekem az én jó atyám előtt titkom nincsen.

– Hát az első levelet miként vetted?

– Egy utas hozta Kőhalomra, Fehérvárról.

– Válaszoltál-e?

– Az elsőre igen, s ugyanattól küldöttem el, mert Brassóból visszamenet, Kőhalomba tért be.

Weisz mély gondolatokba volt merülve. – Megvannak-e leveleid?

– Az egyik itt van, felelt Coelesta, kivonván azt s által adván atyjának.

– Egy pár sor csak, mond Weisz figyelemmel vizsgálva az irást; úgy látszott, hogy vonásai kissé kiderültek. Az irás, mond, egészen ismeretlen előttem, a levél elég rövid.

– Ő mindig úgy ír: valódi szerelemnek rövidek kifejezései; kérdi, ha szeretem-e még! – mondja, hogy szeret; s a napot jelöli ki, melyen látandom! s ő szavát tartó, nem elég-e ez?

– Három hét mulva tehát Kőhalomban fogod látni őt? miért nem itt?

– Ő nem tudhatta, hogy Weirauchéktól ide fogok jönni!

– Igazad van, Coelestám! az ég adjon neked szerencsét! – Én vágyok őt látni!

– Tudom, hogy meg fog tetszeni atyámnak; oh igen nagyon meg fog tetszeni!

– Bohó, mond Weisz, megcsipkedve arczát, te azt gondolod, hogy őt mindenki a te szemeiddel látja!

Kopogás hallatszék s Szerafin lépett be: – A tanács, mond, együtt van!

Weisz megcsókolta Coelestának homlokát: – Isten veled! most sietnem kell a tanácsba, tudod, holnap jókor reggel indulok.

– Mindnyájan együtt vannak?

– Igen – felelt Szerafin.

Weisz s Szerafin eltávoztak; az utczán barátságosan beszélgettek együtt.

– Nekem ezekkel az emberekkel sok bajom lesz – mond Weisz.

– Aligha nem, felelt mosolyogva Szerafin; nagyon körültekintők, s igen-igen óvakodók!

– Épen most van annak ideje, jegyzé meg Weisz, nem minden gúny nélkül. Most cselekedni kell!

– Még pedig minél elébb.

– Új kémünkben valóban haszonvehető embert találunk-e? mit gondolsz Szerafin?[37]

– Mióta kegyedtől parancsot vevék ilyenre szert tenni, egyre sem találtam, kit távolról is ehhez lehetne hasonlítani; ezerkép el tud változni; ha ma kegyed őt mint alma-kufárt látta volna!

– Nekünk ilyen ember kell, – szól Weisz: Nadányitól van-e levele?

– Nincsen; azt állítja, hogy levelekkel közleni hirt, nem okosság; emlékező tehetsége azonban bámulandó, s ő szóval, mint mondá, többet végez, mint más száz levéllel; a ficzkó egészen eredeti. Nadányitól izenetet hozott.

– A fejedelemnek gyakran lehet-e közelébe?

– Oh igen! a fejedelem őt maga is használja.

– Mint minden kém, talán a gazfi kétfelé munkál; így szükség őt részrehajlóvá tenni; örül-e a pénznek?

– Ha örül-e?... azt hiszem, üdvét áruba bocsátaná.

– Ez jó! – bár az ily gazembereket utálom, mostani körülményeinkben szükséges rosszak; s őket nélkülözni lehetetlen! Csatlakozik-e a fejedelemhez s embereihez?

– A fejedelmet nem gyűlöli, de mégis úgy tetszik, mintha inkább hajolna részünkre; a ficzkó kevély, a fejedelem kicsinylő módja őt sérti; Imrefit, Kamutit gyűlöli, – egyébiránt eleven krónika, kegyed bámuland rajta.

– Én csak annyit akarok tőle megtudni, – mond Weisz komolyan, a mennyi nemzetemnek érdekében van, pletykáira szükségem nincsen; egyébiránt jókor arra akarom szoktatni, hogy a fontost a szükségtelentől megkülönböztesse, s fejemet minden hiábavalósággal meg ne zavarja, – de majd erről többet.

A tanácsház kapujához érkeztek most, s csendesen haladtak fel a hágcsókon.

– Mindenek felett, mond Weisz, kegyednek hallgatásában bízom; nekünk nagy vigyázatra van okunk.

Szerafin kezet adott, a két férfiú érté egymást. Később a tanács teremében foglalának helyet, s a vitatkozások elkezdődtek.

Erdélyt akkori időben nem úgy kell képzelni, mint most. – Erdély jelenben roppant birodalom tagja, érdekei egy általános kormány érdekeivel folynak össze, s a jelen fölvilágosodott században azon esetek többnyire megszüntek, vagy más neműek, melyek hajdan a kedélyt örökös mozgásban tartották.

A kis hon számtalan pártokra volt darabolva; s mint minden időben, voltak emberek magas lelkülettel, kik egyik vagy másik pártnak vezércsillagai s állandó menedékhelyeiként, hű, mindenre kész csoportot tudtak maguk körül gyűjteni.

Mások ellenben a közös zavarban szerettek halászni, s hol egyik, hol másik felekezetnek elveit tűzvén ki, ezeknek ürügyök alatt, személyes s néha szennyes érdekeiknek tömjéneztek; egy felekezetből a másikba pártoltak el, a mint szűkkeblüségök azt kivánta.

Henye, otthon ülő, a haza érdekeivel mit sem gondoló emberek akkortájban nem voltak annyian mint most; s ennek egyik oka, hogy igen sokakat a körülmények kényszerítének cselekedni, akkor, midőn lelkeiknek pulyasága a kába részvétlenséget óhajtá. A török s német párt igéretekkel, ajándékokkal, fenyegetésekkel mindig mozgásban tartá az erősbeket, s folytatott kínos remegésben a gyávákat; minden fejedelem-választás össze-vissza zavarta az elméket, s mint annyi vegytani elegyítésekben, új meg új összeköttetések képeződtek.

A magyar, székely, szász, ellenségesen, irígy szemmel, s felizgatott lélekkel álltak szemközt, hol fegyveresen, hol rántásra kész, bár pillanatra hüvelyben nyugvó karddal.

Városok, várak, sőt egyes faluk elkülönözve képzelék magokat; s bizonyos óvakodás, bizonyos féltékeny gond jogaik s javaik megtartásában s biztosításában mutatkozott: mely az egyes telepek embereit összébb vonta, s egy nemét a patriarchai együttartásnak szülé; ily esetekben a kormányt nem születés, nem vagyon, hanem veszélyes helyzetekben az ész, a férfiú-erő, a feltaláló tehetség vívta ki magának.

Azon arányban, melyben városok és várak elszigetelt családot látszottak képezni; az egész ország szétbontakozott: a fejedelem nem volt békés, összhangzó testnek feje: hanem szilaj, ezer különböző érdektől szertetolongó csoportnak százrétű gyeplőit kellett óriási erővel összevonnia.

A szászok együtt tartottak, s a fejedelmekhez, egyet sem véve ki, sohasem csatlakoztak annyira, mint a német császárhoz, kiknek kormányát mindig óhajtották, s ezen óhajtás következésében nagy áldozatokat tettek.

Brassó különösen, tömérdek erőt fejtett ki, s Weisznak életében, majdnem elszigetelt köztársaságot képezett, melynek követjei, kiküldöttjei, kémei voltak; mely számos fegyvereseket gyűjtött s fizetett, s mintegy gyűlpontja volt az akkori szász nemzet érdekeinek, honnan a többiek segedelmet s vigasztalást vártak.

Weisz nem sokáig időzött a tanácsteremben, hová az elébb láttuk belépni; ő röviden szokta mindig véleményét előadni, s nem szónoki virágokkal, hanem nézeteinek szembeszökő helyességével hódította meg a kedélyeket. Haza érvén, családjával s házi dolgaival foglalatoskodott; mert minden kötelesség, bármi kisszerű, szent volt előtte.

Éjfél tájban ablaka még világos volt s az éji őr reggel mondá többeknek, hogy igen későn látta Szerafint egy tisztes barátnak kiséretében, kinek hegyes csuklya volt fejére vonva, a Weisz házába belépni. Ki lehetett a szerzetes, gyaníthatjuk.

Másnap jókor reggel, Weisz a moldvai követséggel együtt útnak indult Fehérvár felé.

AZ ÉJ BORZALMAI.

Kedves! volnék király! adnám országomat,
Hintaim, pálczámat s népem, mely térden áll,
Porphyr fürdőimet, arany koronámat,
S melynek a tenger szűk, nagy hajóhadamat.
Ha rám pillantanál.

Volnék Isten! lég és földet özönével,
A daemon s angyali kart, mely nékem hódol.
Adnám s a mély chaost tenyésző méhével,
Öröklét, eget s tért, a világ-tekékkel
Egy csókért ajkidról.

Victor Hugó.[38]

Weisz megérkezvén Fehérvárra, ott sokat nem úgy talált, mint szerette volna; őt a fejedelem, mint szokták mondani, kegyesen, de hideg becsülettel fogadta.

A követ a béke-ajánlásokat gazdag ajándékokkal kisérte, de a 8000 forintot el nem hozta. Bátori minden nemzeti jog ellen, a követet lezáratta;[39] bár Weisz és Betlen Gábor, ki a fejedelmet rövid időre meglátogatta, eleget kérték, hogy ne cselekedje; leginkább Imrefi tanácsára történt ez, ki azt erősíté, hogy ha Rádulynak szabad önmagát meghazudtolni, s a fejedelemtől nevezetes pénzmennyiséget, melyre számított, megtagadni, gyengeség lenne követeit szabadon bocsátani s ezt annál is inkább, mivel a török udvarnál, melynek Ráduly vajda alattvalója, a követeket, a had kijelentésekor, le szokták tartóztatni, – s nem példa nélküli az ily tett a moldvai vajdáknál is.

Lehet, hogy e neme az álokoskodásnak, ez előtt egy évvel, a fejedelem által utálattal s megvetéssel intéztetett volna vissza; de azok, kik körüle voltak, messze vitték már őt az aljasodás fokain, még mindig tömjéneztek ugyan jobb meggyőződésének, s még nem volt Bátori annyira megromolva, hogy ily gyalázatos tettet meg mertek volna előtte a maga nevén nevezni: azért azt csak mint visszatorlást ajánlották, s az ellenkezőt gyávaságnak festették: így tudták, főleg Imrefi és Kamuti egyrészt lelkiismeretét elaltatni, másrészt őt halkkal tettekre szoktatni, melyek veszélyes magvát hordák méhökben – a legzsarnokibb önkénynek.

Weisz Fehérváron tudakozódott Ecsedi felől: de többen az akkor ottan levők közül azt állíták, hogy őt nem ismerik; mások különös arczkifejezéssel, bizonyos rejtélyességgel feleltek kérdéseire, s mondák, hogy Ecsedi elutazott. Nadányi és Dimon nem valának jelen, s így semmi bizonyost nem tudhatott meg.

Weisz elégületlenül hagyá oda Fehérvárt, s Bátorinak azon igérete, hogy a farsang egy részét Brassóban töltendi, inkább vala alkalmas őt szomorítani, mint felvidítani.

Míg Weisz Fehérvártt mulatott, ott különös történet foglalkodtatá azon nemét az embereknek, kik a legfontosabb körülmények közt is találnak rést, aprólékosságokkal bibelődni.

A fejedelem, néhány héttel Weisznak megérkezése előtt (ezt beszélék), Kendi Istvánnénál volt estve; Kendi Istvánt egy nappal azelőtt Kolozsvárra küldötte titkos követségbe, némelyek állítása szerint pénzt keresni; mintegy két óráig mulathatott ott, midőn egyszerre a lármaharang a Kendiház tornyában megszólalt. Meg kell jegyeznünk, hogy az akkori időben majd minden ház védelemre volt számítva, és éles hangú haranggal ellátva, melynek zsinóra a belteremekbe szolgált, s váratlan esetekben a cselédek összecsődítésére használtatott.

A harangnak hangjára Kendinének cselédjei fölszaladtak a szobába. A fejedelem még ott volt, s öltözete kissé rendetlen állapotban; Kendinének arcza lángolt, azonban úgy látszott, hogy annak minden erejéből nyugodt kifejezést törekszik adni.

Bátori meglepetve s megzavarodva tekintett az öreg számtartóra, ki első lépett be a többiek kiséretében.

Kendiné nem minden aggály nélkül szólítá meg: – Ambrus! ő nagysága kételkedett abban, ha cselédeim résen vannak-e parancsaimra s én ezt be akarám bizonyítani. – Nagyságod! folytatá erőtetett nyájassággal, most meggyőződhetett, hogy Kendi Istvánné egy azok közül, kiknek elég lelki erejök van, s elég védelmökre kész karjaik, szükség esetében.

– Valóban asszonyom! felelt Bátori kissé élesen, kegyednek népe igen tudja a házi rendet, s nem kétlem, hogy azt mindig össze tudja hivni, még akkor is, ha ezzel védelem helyett örvényt nyit magának és férjének lábai előtt. Ambrus! folytatá, egy aranyat adván a számtartó kezébe, itt a kend éberségének jutalmául!

– Nagyságod távozni akart, mond Kendiné: legyen szabad a hágcsókig lekisérnem. Ezzel a fejedelmet lekisérte, s a hágcsóknál búcsút vőn tőle.

A cselédség, talán az egy Ambrust kivéve, a dolgot természetesnek vélte, s abban semmi különöst nem talált; de a fehérvári mondogatók esküdni mertek volna arra, hogy Kendiné a harangot nem ok nélkül húzta meg; s hogy a fejedelem szavaiban czélzások voltak, melyek az ezen haranghúzást megelőző jelenetnek több magyarázatait idézék elő. Kendinek s Kendinének eltávozásuk az udvartól hetednapra, a dolgot még hihetőbbé tette; s a legtöbben azt vélték, hogy a szép Kendiné alkalmasint, minden pompás erénye mellett, talán többre bátorítá a fejedelmet, tetszelkedéseivel mint maga is akarta, s hogy az élénk lángoló ifjú, igen is szükségessé tevé a beharangozást, melyet, elég hamisak voltak némelyek, kissé elkésettnek állítani.

Három hét tölt el Weisznak távozása óta, s a történet feledségbe kezdett átmenni.

*

Azok közül, kik Fehérvárról eltávoztak, mint tudjuk, voltak Kornisék is. Ők a Székelyföldre mentek, hol Homorod-Szent-Pált birták örökül, zálogban az udvarhelyi várat is.

Azon része Erdélynek, melyet a hún eredetű, termetes, bátor s élénk székely nemzet bír mesés századok óta, dús a legszebb vidékekkel. Örök erdők, melyeket akkortájban a vad bölény, medve s farkasok laktak, s melyek most is csak gyéren ritkultak meg, vonultak keresztül-kasul rajta. A fenyvesek roppant magasságra nyúlnak fel; s ha a vihar gyökereikből kicsavarja őket, bántatlanul rothadnak el, idővel moh és gyep, penész és kúszó növények borítják el azokat, s alattok nedves tekervényes boltozatok támadnak, lakjai a tévedő vadnak s a rengeteg csúszóinak. Vészeknek nevezi ezeket a székely vadász, s kerüli gonddal, mert a reájok lépés nem egyszer került már láb- és nyaktörésbe.

Gyergyóban és Csikban havasok emelkednek, örök hóval a hegyek gödreiben, s ezer patakokkal, melyeknek sajátságos agg hangzatú neveik vannak; magas hegyeiknek is különös, többnyire történeteken s mondákon épültek neveik, mint a Tátrahágó, Pogányos, Gyilkos, Lóvész, Apahavas, Solyomtár s több számtalanok. Másutt barlangok fúródnak a bérczek keblébe, vagy sziklatetőn tiszteletes romok néznek a völgyekbe századok óta alá.

Egy a legnevezetesbek közül az udvarhelyi várrom, mely történetünk korában nem épségben ugyan, de nagyobbrészt lakható állapotban volt még, nem nagy emeletű földkompon gyökereztek hamvas tömegei, éjszaka az előtte két oldalt elvonuló Udvarhelytől. – Bátori István, a vajda kezdé építtetni 1403-ban, s csak 1562-ben végezteté be Zápolya; Bátori Kristóf idejében «arx Udvarhely» nevet viselt.

Az udvarhelyi várat, a barátoknak átadott osztályt kivévén, akkortájban Kornis Boldizsár birta, ki azt feleségével kapta; mondják, Bátori Zsigmond adta volna még a Kornisné atyjának zálogba; a mi igen hihető; mert Bátori Zsigmond sokszor megszorult pénz dolgában.

Fehérvárról Kornisék ide jöttek mulatni. S a milyen módos, előmutatható s érdekes nő volt az ifjú Kornisné az udvarnál, oly kedves, nyájas és vendégszerető volt itt is; ritkán volt egyedül, szenvedélylyel intézé női foglalatosságait; házában példás rend, nagy tisztaság s pazar nélküli bőség uralkodott.

Itt a házi örömek közt a fehérvári rémképek eltűntek; Kornisnénak tiszta, engesztelhető kedélye, mely mindig másokat magasztalt fel, s magát tevé hátra, a dolgot halkkal, kedvezőbb alakban kezdé előtüntetni. «Hátha a fejedelemtől, a mi történt, csak próba volt, egy tréfaszeszély!» gondolá magában; sokszor az is jutott eszébe, ha Szintainéval nem bánt-e igen szigorúan. De természetes gyöngédség, mely sajátja volt, arról győzé meg, hogy nem szabad oly cselédet közelében szenvednie, ki egyszer, ha könnyelműségből is, róla felteheté, hogy férje iránt hűtelen lehet.

Kornis maga, Udvarhelytt kevésbbé elfoglalva, többet volt nejével; néha ültek csendes estéken a várnak egyik erkélyében, vagy biztos csendű szobában együtt, s szíveik megnyiltak s összefolytak, s azon kedves közlő beszélgetés, melynek édjét csak két összehangzó szív érti, az egyensúlyt, mely úgyis csak megzavartatott kissé, de meg nem bomlott lelkeikben, helyreállítá. – Kornis most távol volt a fejedelemtől, hevességének hirtelen fellobbanása tehát káros következésű nem lehetett, s így neje neki mindenről tiszta vallomást tett.

Kornis nyájasan fogadá nejének őszinteségét, s bár mindenkép igyekezett egykedvűséget mutatni, mégis e vallomás egy férget szállított szívébe, mely annál biztosabban rágott maga körül, mennél inkább gondolá Kornis szükségesnek, gyanújával s annak talán képzelt veszélyes következéseivel, az ártatlan Ágnest szende nyugalmából fel nem rázni.

*

Félhomályos éj terül a csendes tágas völgyön, Udvarhely körül; az ég sötét falain itt-ott fellegek vonulnak el, s csak gyéren fénylenek az ég örök lámpái a szunnyadó földre alá. Távol a hegyek ormain sötétlenek gyászos feketén az agg bükkösök és tölgyesek. Szemben velük emelkedik az udvarhelyi vár, számos épületeivel s bástyáival; a város felőli oldalnak nehány ablakai még ki vannak világítva; többi közt a bástyák egyikéi, melynek vékony hegyes födelén kettős kereszt csillámlik. A vár ablakainak világa az alant kanyargó Küküllőnek árjaiban tükrözi magát; s alább a városban, mely hosszú zsindelylyel födött alházakból áll, csak itt-ott csillámlik még egy mécses, kétes fényt árasztva maga körül.

A város néptelen utczáin egy sötét alakot látunk fel s alá járkálni; néha a házaknak kapuja előtt áll meg, néha hosszú kopjájára támaszkodva bámul maga eleibe, gondolat nélkül. Majdnem szemben ezzel, alacsony csapszékből élénk hegedű és síphangok hasítják az éji csendet keresztül, durva rekedt dalok, s egy-két élénk kurjantás bizonyítja, hogy az ott benn mulatók nem gondolkoznak még a lefekvésről, bár már tíz felé jár az óra.

Míg azon férfiú, kit az elébb látánk, gépi egyformaságú menetét folytatá: addig az egyik utczának homályából, egy majdnem hozzá hasonló kezdett előtünedezni, halkkal lépvén a piacz felé, s az előbbi férfiúnak irányában.

Míg ezek így csendesen közeledtek egymáshoz: az udvarhelyi várnak keresztes bástyájából, mely akkor a barátoknak volt átadva, s imádhelyül használtatott, szent ének reszketett a csendes éji légen keresztül:

De profundis clamavi ad te domine;
Domine exaudi vocem meam! etc.

A korcsmai zsinat kissé elcsendesedett, s a lelket emelő szent éneknek dalözöne minden lejtésében hallható volt.

A két férfiú azonban jó közel állott már egymáshoz.

– Andoriás hó! kiáltott kissé fojtott hangon az első.

– Hallom komé, mond a másik. (Meg kell jegyeznünk, hogy a székely atyafiak hallatlanul húzzák a szavakat.) A szent atyák a várban a hórát éneklik, mond a később jött, – még minden ébren van ott, látja ked a Kornisné asszonyom ablakait, úgy világítnak, mint a kegyelet[40] eső után.

– Bort ide, bort! zúgott ki a csapszékből, s egy rekedt szózat éneklé:

Tege délben Kajántóban,
Bíró lett a csík a tóba,
Tó kiszárad eb havára,
Bíró kerül kosolyára.

S a vár bástyájából újra hangzott olvadó ömléssel:

In te domine speravi,
No confundar in aeternum etc.

S a két őr emelt süveggel tekinte a magas keskeny ablak felé; s vad sziveikbe szent érzet lopódzott, s ajkaik imádságra lebegtek.

A csapszék nyilt ajtaján hallatszék újra a rekedt énekes mámoros dala:

Oláhfalván a vásárba,
Belefult a ló a sárba,
Sárból gaj lesz tavaszára,
Lóból szappan kolosmára.

Gője rág a kapuzábén;
Endrő lyukat ver a fején,
Lófő székely lesz Endréből,
Szalonna-hát a gőjéből.[41]

A csapszékben újra, de már élénkebb szóváltás hallatszott, kiabálásoktól s káromkodásoktól kisértetve: nemsokára végig nyílt az ajtó, s egy zömök fíczkó, akit aligha nem láttunk valahol, repült inkább, mint lépett ki abból, éles, fülsértő hangon fenyegetődzve és szitkozódva; néhány kipirult képű czinkos jelent meg az ajtó előtt, emelt ököllel; a ficzkó néhányat botorkázva, a nem legtisztább földre zuhan végig nyúlva; s a jelenetet a csapszékből kirepülő, s melléje hulló süvege fejezé be. Ezen viadal után csend lőn.

A repülő, s igen kellemetlenül a rögök közé érkezett emberünk kissé hallgatott, végre fölemelkedett, arczán bizonyos nevetséges méltóság érzete vala kivehető; a kihányattatást úgy látszék igen rossz néven vette; végre halkkal fölemelkedett, magáról és süvegéről leverte a port, s körültekintett.

– Teringettét! kiált fel gorombán, ezek a székelyek nem sok becsületet tudnak! pedig legkedvesebb népdalukat énekeltem; na hiszen több nap is lesz még, majd visszaadom a kölcsönt!

– Ki vagy? kiált rá a tulsó szögletről Andoriás.

– Ember! felelt ez: vak vagy-e?

– Mit keres ked itt; nosza jőjön a városházhoz; itt az ily kóborlónak nyakkötőt szoktak adni! látja ked a kalodát amott?

– Csendesebben ficzkó! mond a fenyegetett. Én Kornis Boldizsár uram embere vagyok; nem visz-e valami ösvény közelebb úton a várhoz?

– Itt a házak közt kimehet ked, amott kanyarodik az ösvény a vár felé! látja ked, miként fehérlik távolról! – De míg elbocsátanók, egy ejtel[42] borra valót fog fizetni! mond a másik őr botot emelve.

A férfiú nem felelt erre. – Késő lehet már az idő! ugy-e földi? kérdé kikerülve.

– No csak ide azzal a bor árával! fejezé be Andoriás, aztán elmehet ked Isten hírével! tíz óra elmult, a szent atyák sem énekelnek többé.

A férfiú kissé gondolkodott, de mint a kinek érdekében lehetett zajt nem ütni az utczán, valamit nyomott Andoriás markába, s néhány lépésre távozva, a sötétben eltűnt.

Nemsokára a csapszékből is oszlani kezdettek az ivók, s hazafelé tántorogtak, ki vezettetve, ki támaszkodva szomszédjára, ki végig jól-rosszól találgatva az egyensúlyt önlábain.

Az őrök magukra maradtak, s néma csend terült körülök.

Néhány percz mulva lódobogás hallatszott, s két köpönyegbe burkolt lovag vágtatott el előttük; a csapszékből kilökött férfiú egy sötét szögletből ugrott elő.

– Ki vagy? kiálta reá az egyik lovag.

– Én, nagyságos uram! mond a ficzkó vigyorogva; csak utánam! de kissé csendesebben; itt még ébren a nép.

Még néhány szót suttogtak együtt, azután az őrök által kijelölt ösvény felé vevék útjokat.

*

E napon az udvarhelyi vár szelid asszonya, Kornisné, kedvetlenebb volt a szokottnál; vagy azért, mivel férjének fejedelmi parancs következésében Szebenben kellett utazni, azon ürügy alatt, hogy a szászok kedélyeit kitapogassa, s őket a Ráduly elleni had terheinek viselésére rábirja, vagy mivel megfoghatlan előérzet és sejtés neme szorongatá szivét. Férjét kérte, hogy másnap reggel utazzék el. Kornis maga is igen indulatos s elszánt volt. A fejedelem parancsa okozta-e e kedvetlenséget, vagy egy más levél, – mert Kornis több levelet kapott az nap Fehérvárról, – nem tudjuk; de elhatározását megváltoztatni nem lehetett, s ő az nap csakugyan eltávozott.

Kornisnénak nem jött álom szemeire; darabig csinosan bekötött, s drága arany kövekkel terhelt, kapcsokkal ellátott bibliából olvastatott magának egy öreg baráttal.

Vastag sárga viaszgyertyák kétes fényt árasztottak lelkes arczára, s annak oly elszánt, ihletett kifejezése lőn, hogy az öreg tisztes szerzetes néha bezárta a könyvet s reá bámult mint egy angyalra; komolyan nézett Kornisné maga elébe, s ajkain bágyadt reszketség mutatkozott.

Végre a szerzetes eltávozott s Kornisné bibor pongyolát öltve magára, csendesen járt a szobában fel s alá; egy órával éjfél előtt álom kezde szemhéjaira nehezkedni.

Egyik hű nőcselédjét szólítá be, s hálószobájába vonult; magas kárpitok sátoroztak a kettős ágy fölött, s a szoba közepében függő mécses pislogott. Nemsokára Kornisné már pihent dagadozó vánkosai között; s nőcselédje az előszobában foglala éji nyughelyet, az ajtót gondosan bezárván.

Minden csendes és néma volt; az álom gyakorlá szokott hatalmát, csak a várfalakon kongottak kimért léptei az éjjeli őrnek. Már két óra lehetett, midőn az előszobában alvó cselédet kopogás tevé figyelmetessé. Ugy tetszett néki, mintha az ajtó előtt suttogást hallana; kissé megrettent, azonban eszébe jutott, hogy nem egyszer érkeztek oda későn vendégek, s talán ágyneműre vagy egyébre lehete szükség; felbátorítá magát, s félig fölemelkedett fekvő helyzetéből. A kopogás kissé hangosabban ismételtetett.

A nő felkölt, s megállva az ajtó előtt kérdé:

– Mi a baj?

– Csendesen! suttoga egy hang, mely ismeretlen volt előtte: meg ne rettegjen kegyed Klári, a várban tűz támadott!

A nő fojtott sikoltást hallata.

– Csendesen! imétlé a hang: nyissa meg az ajtót, de csak halkkal, hogy asszonyunk meg ne rettenjen, és a szükség esetében lehessünk segítségére.

A nő habozott, nem mintha félne az ajtót kinyitni, hanem mivel a tűzveszélytől megijedett – s hirtelen nem tudá, mit tegyen.

– Felköltsem-e asszonyunkat? kérdé suttogó hangon.

– Nem, felelt a halk szózat, csak nyissa meg az ajtót gyorsan, mert a tűz terjed!

Az ajtó megnyilt, s a meglepett hölgy előtt két ismeretlen férfiú állott; magas az egyik, kisdedebb és zömökebb a másik; hátaik mögött egy férfi cselédje a háznak vala kivehető, bámész képpel, s minden tagjaiban reszketve.

– Egy szót se szólj, vagy vége életednek! – mond a magasbik férfiú, feltekert pisztolyt szegezvén a nő mellére, kinek kebeléből új sikoltást, az előbbeninél sokkal élesebbet csalt ki az ijedtség.

– Fogd ölbe, s vidd ki innen, – folytatá a magas férfiú parancsoló hangon a kisebbikhez intézve szavait: te pedig, szólt a cselédhez, itt állsz őrt, s hogy ne unatkozzál, íme mulatságul ezt számlálgathatod! Ekkor egy csomó pénzt nyomott a markába.

Míg ezek történtek, s a zömökebb férfiú már ölbe vette Klára asszonyt, addig a Kornisné szobájában nesz hallatszék, mint a ki ágyában fordul meg. «Klári!» hangzott ki.

Mindnyájan eltávoztak, s a magas férfiú bezárta az ajtót, s a kulcsot oldal-zsebébe téve; ezzel egyenesen a hálószobának tartott; – épen ismétlé Kornisné kissé élénkebben kiáltását, midőn az ajtó kinyilt, s az éji mécsesnek kékes fényében Bátori Gáborra ismert.

Kornisné alkalmasint hallotta az előszobában történt suttogást; s midőn Klári első megszólítására nem felelt, felkelő öltönyét vevé magára, mely őt nyaktól lábvégig födé; így találta Bátori a csinos nőt épen indulóban az ajtó felé.

Nincs toll, mely képes lenne a Kornisné rémülését s meglepetését leírni! Az első, a mit tett, éles sikoltás volt, ezt követé öltönyének hirtelen szoros összefogása, s végre egy intés kezével, mely távozásra mutata: mi közben arcza, minden fenségében a megsértett női szeméremnek, tekintett Bátorira.

Bátorin könnyű, fűszin kamuka dolmány volt, gyémántos gombokkal, elől nyitva; ingének csipkegallérja kétfelé hajlott, s mellét, nyakát szabadon láttatá: arczában elegye a makacs elszánásnak, s bizonyos megszégyenülésnek vala kivehető, mely minden visszaidézéskor ily körülményekben önkénytelen tükrözi magát az arczon.

Bátori Kornisnéhoz sietett ki a fal felé vonulva, maga körül tekintett; a csengő-zsineget kereste kezeivel, de hasztalan! szándékosan-e vagy történetesen, ez magasra vala fölcsorozva, s ő azt el nem érheté. Kornisné megrettent az első pillanatban annyira, mennyire éltében még soha sem; de már a másodikban védelemről gondolkozott, férjének egy pár, ágya felett függő pisztolyára veté szemeit, eszébe jutott azonnal, hogy azok töltetlenek; végre egy késre emlékezett, mely az egyik asztalon szokott állani: erre felé vevé hirtelen utját, s harsányul kiáltozá cselédeit.

Bátori elébe állott, fiatal erejének s hevének egész hatalmával szorítá őt szivéhez, öleléseivel szándékozott kiáltását elfojtani.

– Csendesen oh Ágnes! mondá Bátori, minek e kiáltások, miért e sikertelen erőködés! legkedvesebbike s legbájlóbbika a nőknek, mitől tartasz? Akarod, hogy lábaid előtt esküdjem neked azon lángoló szerelmet, melyet épen most bizonyítok leginkább, midőn mindent koczkára tevék, s oly léptet mertem, melyből hátrálni már nem lehet.

– Távozz, bocsáss! nyomorult, alávaló! kit utálok lelkemnek minden tehetségéből! mond Kornisné s egész erejéből törekedett magát karjai közül kiszabadítani; úgy tetszett neki, hogy ezen egyenetlen küzdés közben ereje inkább nő mint hanyatlik.

Bátori fölemelte őt, s ölében tartotta; a nőnek lángoló arcza az övén nyugodott, s haragjának, szégyenének forró könnyei homlokára gördültek; szerelme lángokba gyult fel, e közellét s magának a merénynek természetétől. Ujra a földre helyezé a csinos nőt, bár még mindig ölelve tartá. – Oh Ágnes! mond Bátori, s hangja a legszenvedélyesebb kifejezést nyeré, s tekintete vágygyal s szerelemmel nyugodott Kornisné arczán, – egy szót mondj, te kedves, bájos teremtés! egy engesztelő hangot!... nyugodjék perczig csak szemed harag nélkül rajtam, csak pillanatig; s fejedelemségemet lábaid elé teszem s diadali örömmel viszlek ölemben csarnokomba! Ah meglátom én, ki ragadja ki a királyi sastól e szelid galambot! Ágnes, szólj, mit ér minden ellenkezésed? a dolog többre ment, mint hogy visszaléphetnénk; szived az enyémen dobogott, féltékeny hévvel ölelem mennyemet keblemhez; lehelleted fűszere ömledez el ajkaimon! megbocsáthatja-e ezt férjed neked valaha? légy enyim, hadd védjelek ellene s a világ ellen!

Mindezt Bátori gyorsan ejté ki, a szenvedély ékesenszólásával, s egy hangon, mely igen is képes volt a leghűltebb szivet lángokra gyujtani; Kornisné folyvást küzdött vele, egy pillanatig sem lankadva; így értek azon asztalnak közelébe, hol a kés állt, melyet az elébb említénk.

– Bocsásson nagyságod egy pillanatig! – mond Kornisné, magába fojtva bosszúságát.

Bátori még mindig karjai közt tartá őt; – úgy tetszett, mintha ezen élvezettől válni nem tudna, s mintha félne, hogy őt eleresztvén, örökre el kell vesztenie.

Kornisné ezen önkénytelen ölelés közben is – oly szeméremmel tudá magát födve tartani, hogy a fejedelem még válla havát sem pillanthatá meg.

– Még egyet! kiált fel Bátori, szivem imádottja, még egyet csak! vissza nem térhetünk; a te s az én becsületem azt kivánja, hogy határozz! Elválásodra lesz nékem gondom. Ágnes, mit óhajtasz! folytatá szenvedélyesen: vagyont-e? a Bátori-háznak kincstárait nyitom meg előtted, teremed padlóját gyöngyökkel rakatom ki, s utolsó cselédednek biboröltözete aranytól fog ragyogni! – Dicsőséget? ah, a te birtokodban oroszlán leszek! országról országra lobogtatom zászlóimat, s egy koronát illesztek fejedre, melynek fényétől minden más elhalványul! – Szerelmet, hűséget kivánsz? én szeretlek, Ágnesem! miként az ég szeret, midőn a hosszú inség után áldást bocsát le mennyéből! – szeretlek, miként az első ember szerethetett, midőn a nők legelsőjét pillantá meg s a nőnek eszméje a szerelem s a nő maga egy pillanat teremtménye voltak. Egy szót csak, Ágnes!

Kornisnénak sikerült magát Bátorinak karjai közül kifejteni, s az asztalon nyugvó kést ragadta meg. – Isten, mond, legyen áldott a te szent neved! a próba keserű! de te így akartad! Ekkor két kézzel emelé a kést keblére, szemét behunyá és fogait összeszorítá.[43]

Ezen irtózatos pillanatban nyílt meg egy rejtett oldalajtó. Bátorinak alig volt ideje, Kornisnénak karját feltartóztatni, oly hirtelen nyúlt ez a kés után, s oly hirtelen szegzé azt keblének; de kifacsarta azt kezéből, s midőn a közeledő léptekre kissé megdöbbenve fordult hátra: Kornis Boldizsár előtte állott, s még néhányan léptek elő.

– Ide mellém Ágnes! – kiálta fel Bátori, jobbjába szorítva a kést, melyet elvett tőle, – ne félj, védelmem alatt vagy! Igen; halld te Kornis Boldizsár! és ti, kik fejedelmi közelünkbe mertetek haramjákként rohanni! nem Kornis Boldizsárné többet, Bátori Gáborné áll előttetek!

E közben Kornisné hirtelen kiszabadítá magát a fejedelem közeléből, s férjének lábai elébe hullva, a szégyen, fájdalom és megsértett női önérzetnek egész méltóságával emelé arczát férjére. Kornisné e pillanatban elragadó szépnek látszék. – Ártatlan vagyok! ez volt mindaz, a mit alig fuldokolva ki birt mondani.

– Nem itt lábaim előtt helyed, Ágnes – mond Kornis kevélyen; – fel ide mellém, Kornis Boldizsárné! Egy mentegető szó se szeplősítse tiszta ajkaidat! Te nőm vagy! ez elég! az egekve, mond gúnnyal és megvetéssel, egy nőcselédemet se tudnám gyanúba venni e nyomorulttal! – Kornis meztelen karját emelé föl s tekintetében a legmélyebb megvetés s a legdühösebb gyűlölség szorultak össze.

– Alávaló leskelődő! mond Bátori; felségsértő páros! ki vagy te? hogy Bátori Gábor előtt így mersz szólani! tulajdon cselédeiddel fogatunk meg, folytatá, irtózatos kifejezésével a haragnak, körültekinve, s akarjuk látni azon vakmerőt, ki parancsunknak engedni vonakodik.

– Leskelődő vagy magad! gyáva végsarjadéka azon kevély törzsöknek, mely Istvánban érte el magasságát, s mióta az ledőlt, nyomorult beteges gallyakat hajt. Egy szavát sem hallottam nőmnek, de ismerem őt! Nem mint fejedelem jöttél házamba, hol vendégszerető gyanútlan magyar kebelre találtál mindig!... mint orzó, mint rabló loptad abba magadat! – kiált fel dühösen Kornis; – egy másik Zsigmond, ki Kornis Boldizsárnéban Bátori Erzsébetet vélt találni! A magyarnak hajléka szent és sérthetetlen!... folytatá Kornis, s tekintem azon méltóságot, melyet a bizakodó Erdély rosszul tanácsoltan ruházott reád! – átok azokra, kik fölmagasztaltak!... tekintem, hogy egyedül állasz többek ellen. Szabad vagy! távozz! de ha lovagi lélek van benned, találkozunk férfi férfi ellen, kard kard ellen! én Isten itéletét kérem.

Bátori dühösen tekintett maga körül, arczán legkisebb jelensége a félelemnek nem vala látható; de megszégyenülés és azon alacsony szerepnek terhe, melyet jelenben viselt, tükrözé magát vonásaiban. Bátori Gábor, az a Bátori, ki Kőhalom alatt egy polgári születésű ifjúval vívott, s kit ezen ifjúnak lovagi érzelme oly engedékenynyé tett, nem volt többé; csak a sértő zsarnok, kinek semmi sem szent.

– Vess, mond kevélyen, egy fejedelemséget a mérlegbe, s vívok veled, kölyök! – vívtam én már mulatságból, erősebb férfiakkal náladnál. De te felségsértő vagy, kire pallos vár!

– Egek! kiált fel Kornisné.

– Oh ne szólj Ágnes! egy kérés ne szégyenítsen meg engemet! Rettegjen ő, a nyomorult bábfejedelem, az erdélyiek méltó bosszújától!

E pillanatban zörgettek a tulsó ajtón, melyet maga Bátori zárt be; alkalmasint Dimon, s a fejedelemnek még egy követője, kit vele együtt pillanatra láttunk Udvarhelyen; de be nem törhettek a nehéz ajtón.

A fejedelem Kornisra mutatott: – Fogjátok meg, kiált, mi Bátori Gábor, erdélyi fejedelem, s Magyarország részeinek ura parancsoljuk – fővesztés alatt.

A fejedelemnek kevély társa s fenyegető parancsa ingatag hullámzást okozott a gyáva cselédsereg közt; úgy tetszett, mintha e parancsnak engedni készülnének.

– Fejeteket üttetem le rendre, ha haboztok! szólt Bátori újra; fogjátok meg! s egy lépést tőn Kornis felé.

– Ágnes! kiált Kornis dühösen, megragadván nejének karját s kilódítván őt a nyitott ajtón, eredj! alatt ló vár reád, én követlek!

Ágnes megrettenve s mintegy kábulva sietett a hágcsók felé, mindig hátra tekintve, ha férje követi-e.

Kornis feje fölött forgatá meg kardját. – Vissza, alávalók! kiált, kik kenyeremen híztatok fel, s egy haramjának parancsára kezet mertek uratokra emelni! félre, kinek élete kedves! folytatá s utat nyitva magának a feléje tóduló cselédek között, hirtelen követé nejét, maga után zárva a rejtett ajtót.

A várban a lakosok fellázadtak a szokatlan zsibajra; a szent barátok emelt csuklyával jöttek ki szűk czelláikból, s bámultak a keskeny folyosóról az udvarra; alatt a cselédek, s más lakói a várnak rohantak össze.

Két csatlós, lovakat tartva állott a hágcsók közelében; a lovak a szokatlan zajtól nyerítettek, s a földet kapálták lábaikkal.

Hirtelen lóra kaptak Kornis és neje, s távoztak egyetlen cselédnek kiséretében.

*

Alatt Udvarhelyen a két éjőr a vár felé tekintve állott szemközt.

– Andoriás! mond az egyik.

– Gegő komé! szól a másik.

– Lódobogást hallok.

– Én is komé! nem jó emberek voltak azok a lovasok, kik a vár felé tartottak; fel merném pej kabolámat két kecskeollóra tenni, s babómat azon felül, hogy rossz fát tettek a tűzre.[44]

– Komé! kiált Andoriás a vár felé bámulva, nézzen csak ked amoda!

Gegő amoda nézett, s arczán a legnagyobb meglepetés és rémülés volt kifejezve. – Komé! kiált fel, nő a hegy!

Valóban úgy tetszett, mintha az őreinkkel szemben vonuló hegygerincz mindig magasodnék.

A rengeteg fölött kékes fényével derengett a korány, s mint a tengerdagály ömleszté s voná vissza halvány kétes világhullámait. Egyszerre napnyugat felől tompa morgás és sipegés kezde hangozni. Sötét szőnyeg, feketébb, sűrűbb minden fellegnél, vonul feljebb és feljebb a bérczek fölött; kerengő szél keletkezett, s az ég, mintha vas födelet borítnának reá, halkkal vonult be; a sötétség már az ég kupját kétfelé választá, fele a kelő napnak sugártengerében úszott, fele emelkedő pokolként sötétlett.

Egyszerre a nép, mely már egyenkint szállongott az utczákon, kirohant a lakokból; a harangok félrevonattak, s zavart üvöltés tölté meg a levegőt, sajátságos kezelés által neveltetve; mert mindenki kopogással, rézüstök kongatásával, sípokkal s ezer más módon igyekezett a zajt a lehetőségig nevelni. Néhány pillanat mulva Kornis száguldott a városon keresztül nejével, alig észrevétetve a megrettent néptől.

FEJEDELMI TRÉFÁK.

- – - villáma, s kitörése egy láng-
kedélynek – - vadsága gátlan vér-
nek, milyen a fiatalságé – -

Shakespeare.[45]

- A sáskák! a sáskák! hangzott mindenfelől![46] mérhetlen sokasággal ömlengett az undok állatsereg, hánykódó tengerként a magasban; néhol összefogódzva, fekete kötél gyanánt ereszkedett le a sötét tömegből. Az iszonyú zajra, úgy látszék, mintha fölebb emelkednének; egyszerre kettészakadt a barna szőnyeg, nyomasztó szél fodoritá a fák lombjait, a sáskák hegyet, bérczet, völgyet, síkot elfödtek; az emberek vállain hevertek, az épületek födeleire borultak, küzdve egymással s fel-felszállva. Két óra mulva az udvarhelyi völgy arab pusztához hasonlíta; egy fűszál sem lengett többé, a fák lombatlan láttaták vázaikat: minden el volt emésztve.

Fellegekként s károgva vonultak nyugatról varju-, csóka- s hollóseregek elő, kaján éhhel a gazdag martalékra rohanva.

E zajnak közepette, az egybetolongó, majd kétségbeesett nép közt romboltak keresztül Bátorinak emberei, kik, úgy látszott, nem távol a vártól valának elrejtve. Dimon volt vezetőjök; de a közönséges zavarban senki sem tudá őt Kornisnak nyomára igazítani, kit a tolongók nagyobb része talán észre sem vett.

Kornis sietve távozott; első gondolatja volt, útját Homoród-Szent-Pál felé venni; de később megváltoztatá szándékát s oly jól tudá útját elrejteni, hogy a fejedelem minden fürkészet ellenére, nyomába nem akadhatott.

A Gécziek birták akkor a létai havasokban az úgynevezett létai várat, mintegy négy órányira Kolozsvártól, festői völgyben, melynek öble most is a legkövérebb legelők egyike Erdélyben; menedékes bérczek körözik, sötét, szálas fenyőkkel borítva, melyek sűrűen s falként emelkednek a magasba. A völgy közepén szép idomú magas sziklán állott a kis várfészek, melybe csak tekervényes gyalogösvény vezetett; alatt a Jára vizének olvadt kristálya csúszik, csergedezik, vagy zúg, miként vagy sima csillámló porondon s ezer szinű kavicson, vagy sziklahasábokon halad keresztül; ezrei a pisztrángoknak s néha egy-egy termetes galócza játszadoznak légkönnyű habjaiban, s a folyam ezüstje a dús fűszőnyeg eleven zöldében ragyogó patakként kigyózik keresztül.

Ez volt a Kornis első rejteke, csak Szilasitól, Géczitől s Kenditől tudva.

Kornisnak kedélye kemény hánykódásban volt; hogy tette büntetlen nem maradhatott, ezt gyaníthatá. Szivébe mély bosszú fészkelte magát; s azon őskori daczos bántalomérzet, mely e nyelves században szavakban dühöng ki, benne nagyszerű alakot vőn. Vagyonának elvesztése, melyet mint bizonyost várhatott, nem vala képes Kornis erőteljes lelkét megzavarni; de nejének néma bánatja, mely mélyen szép lelkébe visszaidézve, csak alakjának görnyedt ingadozásában s lelkes vonásainak olvadékony sápadtságában vala olvasható, szivét összefacsarta. A boldog férj, a gazdag birtokos, a kényelemhez szokott, egyszerre kitaszítva az inség, testi s lelki rázkódtatások tengerébe, nem csuda, ha fájdalmának okozóját, mint szép hazája könnyelmű dulóját s zsarnokát gyűlölte, a szó legszigorúbb értelmében.

Terv tervet űze elméjében, s ha neje, kit a szerencsétlenség még szorosabban csatlott szivéhez, arra unszolta néha, hogy Magyarhonba távozzanak, hogy biztos magányban szerelmöknek éljenek s feledve mindent, igyekezzenek az elveszettekért kárpótlást önmagukban találni: akkor Kornis sohajtott s egy tekintet megtörött, reszketeg nejére, kinek egészségén féreg emésztett, őt majd dühödtté tevé.

Sokszor kiáltott fel magában: «Bosszúlatlan folytassa-e a gyáva Bátori szemtelenségeit Erdélyben? Egy Kendiné, egy Kornisné legyenek nemtelen szerelmének tárgyai! Nevekedjenek óránkint, perczenkint e zabolátlan indulat, e zsarnoki önkény? Istenemre! tűrje, ki akarja és tudja, én nem! Csókolja a vasvesszőt a gyáva, az erős azt szét fogja törni.»

Ágnes a szerény, a szelid, a nőileg gyöngéd, férjének nyaka körül fűzé gömbölyű karjait; szerelmének egész gazdag özöne átömlött férjének lelkébe s úgy tetszett, hogy e lángoló tekintet tengerébe a kárpótlásnak fulasztja dühének lángjait; hasztalan! a jövő pillanatban egy rejtegetett könny, vérét lobbanásba hozták. Kornisnak Erdélyben sok baráti s számtalan lekötelezettjei voltak, kikre számíthatott s a magános órák súlya veszélyes tervet érlelt meg lelkében. Kornis sokáig fontolt, de ha határozott, nem volt könnyű őt szándékában megingatni.

Nem sokáig maradhatott a létai várban, hová néha vendégek vetődhettek, bár Géczi akkortájban ott nem mulatott; mindenekfölött a naponkint hanyatló Ágnest kellett biztos helyre vinni, s ezt most inkább mint valaha.

Míg ezek történtek, az ősz bőségszarúját önté ki ott, hol a sáskák a vidéket látogatlan hagyták; s az ősz áldásait a tél hideg álma követé, hegyen-völgyön hó és zúz terült már s a lanyha őszi szellőt a dühös éjszak jéglehellete követé.

*

Messzire távozunk a magányos sziklavölgytől. Január 15-ikén 1610-ben, két lovagot látunk a szebeni úton Brassó felé haladni; lovagainkat a szigorú hideg ellen bozontos farkasbundák védék s fejeiken nyugvó medvekalpagjaik zordon tekintetet adnak neki; bár arczaik eléggé el vannak födve, egyikében könnyen a hermányi parancsnokra, Szerafinra ismerünk, kinek fiatal vonásai a hidegtől kissé összehúzva, nem mutaták a vidám kedélynek szokott kifejezését; a mellette lovagló idősbnek látszott, bajúsza jégcsapokban végződött, sűrű szemöldein fehér zúz ült.

A bárczasági völgy egy a legérdekesebbek közül Erdélyben; jelenben azt népes, általán cseréppel födött kőlakokból álló falvak elevenítik, s csinosan öltözött nép lakja; történetünk korában a kőházak megvoltak ugyan, de födeleik deszkákból és nádból valának; azonban csinosság tekintetében jóval felülmulták Erdélyben a többi helységeket, főleg az oláh falukat. Házaiknak homlokzata többnyire ékes élet képezett, melyen szentirási mondások valának olvashatók, a mi még jelenben is divatozik.

A regényes völgynek szépsége azzal az elsőséggel bír sok más szép vidékek fölött, hogy érdekét bár neveli a tavasznak virító bája, a nyárnak dús levélpompája s a gyümölcsös ősznek elragadó színvegyülete, de azt egyedül meg nem határozza. Szépsége, mely minden természetkedvelőt képes meglepni, a vidék fekvésében létezik s gyönyörű idomaiban, változó tekintetében a bérczek s öblözeteknek, s az emberi tanyázásnak minden vidékre oly jóltevő befolyásában, mely azt szépíti s eleveníti.

Történetünk jelen pillanatában, bár tél derekán s a nap lemente után jóval, a vidéknek sajátérdekű kifejezése volt, s a zord a regényessel látszék benne egyesülni.

Egy fordulatánál az útnak, melyen lovagaink beszélgetve s el-elhallgatva néha, haladtak, a vidék tágabb tekintetet engedett. A szunnyadó természetet sűrű szikrázó fehér takaró födé, melyet itt-ott az éjszaki szellő folyam hosszan nyuló rétegekre osztott. A bérczek oldalaira lombatlan gyászban feketén s némán borultak a rengetegek; a kriptai csendben lovagaink az éji bagolynak s a halálmadárnak szárnycsapásait számlálhatták meg. Miként Vidombák felé közeledtek, jó tova tőlök jobbra egy csoport éhes farkas ügetett vonítva a völgyön keresztül, a juhaklok felé tartva, melyek nem távol látszottak egyszerű sövénykerítéseikkel, s egy-egy bogárhátú kunyhóval, melynek kormos szalmahátából párolgott a füst fölfelé.

Látszott már Vidombák, igen közel Brassóhoz, egyházával, tornyával s utczáin emelkedő százados fűzeivel, melyek szélesen nyujták ki öltözetlen karjaikat.

Távolabb a rozsnyai, akkortájban ép és használt várfészek emelé ki hamvas homlokát a bérczek oldalából, s őrtornyának keskeny ablakában a mécsesnek ingadozó fénye csillámlott. A várnak mogorva kinézése sötét pompájával, különös ellentétet képezett a körülte hegyet-völgyet borító hó világával, mely a redőtlen égből leszikrázó csillagok sugáraival egyesülten, a vidéket majdnem nappali fénybe borítá. Alatt a Barcza vize csörgött jéghasábokon keresztül, melyek kéken fénylő törésekkel hevertek partjain, hullámai hófoszlányokat sodrottak magukkal.

Lovagaink már Vidombákon áthaladtak, még Brassót nem láthaták, mely a völgynek egy öblözetében terjed s a külváros véglakjaival majdnem ugyanazon pillanatban kezd csak kifejlődni rejtekéből.

Ugy látszott, hogy Szerafin régebben kezdett párbeszédet folytat. – Mit gondol kegyed Benkner, mond, meddig mulat a fejedelem Brassóban?

– Ki tudná azt, felel a másik; míg megunja magát, míg Imrefi s mások, kiknek szemeik s füleik mindig résen állanak, kissé betekintnek sziveinkbe.

– Én egyáltalában nem örülök e látogatásnak! bizonyos kútfőből tudom, hogy a fejedelem a szász nemzetet nem szivelheti s én e látogatásban rejtett tervet gyanítok.

– A nem-szivelhetés, folytatá Benkner, még elszivelhető lenne; de némely szivességei ő nagyságának s bizonyos alcibiadesi fogásai, melyeket ki nem állhatok, elmaradhatnának; – kegyed érteni fog.

– A multkor legalább úgy tetszett, a mint mondják, hogy nem a legmérséklettebben viselé magát Brassóban! vágyok tudni, ha jelenben okosabb lesz-e![47]

– Hm! mond Benkner, akkor Betlen Gábor volt vele, kitől Imrefi, Kamuti s más hozzájok hasonlók kissé tartottak; most Betlen távol van, én félek – -

– Mitől?

– Attól barátom, hogy e látogatásnak rossz következései lesznek!

– Weisz, a mit hallottam, okos gondolatra jött, arra tudniillik, hogy egymást követő mulatságokkal a fejedelem kedélyét elszórván, időt ne hagyjon neki alattas tervek koholására.

– Ennek jó és rossz oldala lehet, öcsém Szerafin! A fejedelem elszóródásainak, melyeket főleg darab idő óta méltán kicsapongásoknak, sőt pór elvetemüléseknek nevezhetnénk, szintoly veszedelmes és botránkoztató következményei lehetne, mint ellenünki terveinek. De nézz csak arra Brassó felé, nekem úgy teszik, hogy a város ég.

– Ég! – valóban, az égnek boltja, mintha lángolna fölötte.

Lovagaink gyorsabban kezdének ügetni; a mint közelebb s közelebb érkeztek, a vidéken leírhatlan báju világítás kezde derülni; Brassó fölött a légíveket rózsatajték habzá körül; halkkal vonultak e világhullámok fölebb, míg hánykódó lángtengerként borították az eget; itt-ott hajlongó füstgomoly tódult a magasba, s a közeledő hallérzékeit mindig növekedő moraj üté meg. Már a külváros véglakaihoz értek s nemsokára úgy tetszett nekik, mintha Brassónak fallal kerített belvárosa lassú tűzzel égne. De az égést nem követé a szokott szél és recsegés s a vár felé siető lakóknak arczain inkább örömnek s kedvszeszélynek, mint rémülésnek kifejezése vala olvasható.

Végre egy-kettőtől tudakozódván lovagaink, az egész jelenetet meg tudák maguknak fejteni s gyorsan siettek szállásukra, mely a külvároson volt.

Míg Szerafin és Benkner távoztak, addig a külvárosokban mindinkább pezsgett a nép s tódult zajongó gyorsasággal a nyilt kapuk felé.

Egy tisztes külvárosi polgár öltötte karjára nejét, egy vastag kihízott nőalakot, vidám feldagadt arczczal; s ez kézen fogva vezetett vagy inkább vonszolt, magas csinosan öltözködött leányzót, kinek karján csintalan gyerkőcze csüngött. E kis családi láncz egész erejéből törekedett magának a sűrűn tolongó nép közt utat nyitni a kapu felé, a mi végre, nem kis fáradság után sikerült is; a kapun belől a látvány még érdekesbbé lőn.

Egész Brassó ki volt világítva, s nem egy előtt a tehetősb lakók kapui közül, égett szurok, vas serpenyőkben, czifrán kifestett oszlopok fölött.

A polgár, kit az elébb élete párjával látánk bekapálódzni a városba, egy magasb épületnek hosszan nyiló tornácza alá vonta magát, mely a reá gyűlt sokaság alatt szinte recsegett. A téli kemény hidegnek daczára úgy látszott, hogy egész Brassónak népessége az utczákat borította el; zavargó zsinat hallatszott, mert alig volt egy az egybegyültek közül, kinek valami észrevenni vagy mondanivalója nem lett volna.

– Csak a tanácsházig vergődhetnénk, Hanesz! mond az előbb látott kövér nő, holdvilágképét tőle kitelhető bájjal emelve föl férjéhez.

– Csak egy kis ideig várj még, Marichen! hadd fujjam ki magamat, mindjárt teszünk egy próbát. Thezim! fogódzzál jól anyádba; le pedig kis angyalom, Merchi! ne tátsd el oly irtózatosan a szádat, s nézz lábad elébe.

A kis angyal egy kipirult képű, lapos orrú fiú, fél sírva, fél vigyorogva tekintett atyjára, s eleresztvén a tenyerestalpas Thezinek karját, kezeit zsebébe rejté, lábaival topogott; a szegény gyermek kissé megfázott az állásban.

– Kedvesem! mond a nő, a fejedelem Weisz uram tornáczából fogja nézni az ünnepélyt; kérlek, menjünk, ha lehet, kissé tovább.

Az engedelmes férj azonnal hozzáfogott újra a menéshez, a férfiszeretet neki oroszláni erőt adott; s így, éles könyökkel helyet szabadítván magának, végre a kecses Marichent s a két csemetét a tanácsházig czipelte magával.

– Oh me Gott! kiálta fel Marichen.[48]

– Oh! jegyzé meg Thezi.

– Ah! ah! rekeszté be a kis Merchi.

S valóban a szemle, mely itt előttünk terjed, talán többet látottakból is kicsalta volna némi kifejezését a bámulásnak.

Jobbra a tanácsház emelkedett, s ennek a többi épületekéinél magasb ablakai tele voltak mécsekkel rakva; a ház előtt négy, különböző szinű lámpákkal ékesített magas torony nyúlt fel, zöld eleven fenyőkből művészileg alkotott, melyeknek tetejéből szélbe hullámzó zászlók terültek, kissé távolabb az egyház tornya látszott, tűztől ragyogó ablaknyilásokkal s számtalan lobogóval.

Balra Weisznak háza állott. A ház kapuja mellett hosszú széles fatornácz vonult végig, melyen számos urak és nők valának kivehetők; az egész ház ki volt világítva.

– Nézd! mond a polgár lábhegyre emelkedő házi kincsének, amott a tornácz közepén azon magas férfiú a fejedelem.

– A ki mellett Weisz áll? kérdé a nő, ő valósággal; det dich dat weter – - ![49] még szebb, mint mikor először láttam.

– Mekter, Foater![50] rikácsolt a kis Merchi, csak kissé emeljetek föl, hadd lássam a fejedelmet!

– Gyere kis bájos teremtés! mond a polgár, s nagy bajjal emelé fel a sűrűségben a fiát; az ott azzal a tigrisbundával a fejedelem! mond Hanesz.

– Ah! kiált a kis fiú megelégedve.

A fejedelem barátságosan beszélgetett Weiszszal; baljára Imrefi állott, s még többen a vele ide érkezett magyar és székely urak közül; néhány főnemes (primor) vörös dolmánynyal s tigriskaczagánynyal különbözteté meg magát a többiektől.[51]

– Nagyságos uram! mond Weisz, udvariasan fordulva a fejedelemhez, méltóztassék a közelgő szövétnekekre figyelemmel lenni!

A fejedelem arra tekintett, s a mit nemsokára látott, sokkal mulattatóbb volt, mint hogy egész figyelmét el ne foglalná.

Marichen általellenben még mindig ájtatosan bámult a fejedelemre. – A tanácsházban, mond férjének, ma tánczmulatság is lesz?

Férje fejével igenelte a kérdést.

– Ni, ni! kiáltának föl egyszerre Thezi s a kis Merchi; s a tolongó néptömegben egy hangzó és visszhangzó «ah!» hallatszott.

Egyik utczából közeledtek számos alakosok a legfurcsább öltözetekben. Álarczaik hasonlítának azokhoz, melyek még a rómaiaktól fönmaradtak festvényekben, roppant szemekkel s nyitott szájakkal; öltözetük szeszélyes s a legtarkább színvegyületű volt; de mi akart voltaképen lenni, nehéz megfejteni; a legtalálóbb kitétel rá talán az ijesztő rémé; mindegyik ezen alakosok közül lobogó szövétneket tartott kezében.

Halkkal léptettek elő az utczán, s elég bajjal hárítván el a tolongó népet, két sort képeztek.

Ezeket egy majd kétöles óriás követé, elég ügyesen alakított roppant fővel, keleti öltözetben.

– Nézd csak, Linzchen! mond egy csinos fiatal szász, közel a tanácsházhoz a mellette álló hölgynek, ezen óriásnak bal lába a mi János szolgánk.

– Det dich der tejvl hulle soll! jegyzé meg a leányka,[52] ki keresné ott?

A nép az óriást ujjongva üdvözlé. Ezután egy szán csúszott a hóteljes utczán elő, melybe hat medve volt fogva. A medvék apró székely lovacskák voltak, medvebőrökkel födöttek; ezeket szerecsenek, nimfák és havasalföldi oláhok vezették mindenfelől, s a czifra szánon egy szerecsen király ült Junóval.

Azon háznak tornáczán, mely alá a mi külvárosi polgárunk vonult legelébb nejével, s mely a Weisz házának sorában, lejebb a kapu felé állott, több csinos hölgy kivehető. Közepe táján e hosszú födött folyosónak, különösen szembetűnt kettő: egy fiatal, alig húsz évű nő, drága prémezetű bundában, s egy magas leányka, kellemes kerek arczczal, s gyönyörű szőke fürtökkel.

– Nézd a második szánt, mond a fiatalabb, épen a fejedelem közelébe érkezett; vajjon kik ülnek benne?

Egy tisztes öreg, kiben első tekintetre lelkészt vagy tanítót lehet gyanusítani, szólalt meg: – Ez Jupiter s egy hátszegi oláhné! Meg nem foghatom, hogy tudták ily helytelenül összeültetni a párokat. – - Az egyik Huttern Mihály, a másik a szép Fridelga, Mondné.

– Igen jól néznek ki, jegyzé meg a fiatalabb hölgy; úgy tetszik, köszönt a fejedelem nekik.

– Oh, mond az idősb, a fejedem igen jól ismeri Mondnét; midőn először itt volt Brassóban, sokat tánczolt vele.

– Fridelgánál nem is tudok most szebb hölgyet Brassóban!

– Hát Coelesta? kérdé a nő.

– Őt nem ismeri a fejedelem s azt hiszem, Weisz maga sem örömest hozná őt ide Brassóba, míg a fejedelem itt mulat; aligha szemébe nem tűnnék.

– Meglehet, de gondolom, mond a leány negédesen, többen is vannak itt, kikre a magyar urak jó szemmel néznek.

Míg ezek így beszélgettek, több szán lejtett az utczán végig, mind alakos személyekkel, kik vagy keleti nemzeti öltözetűek, vagy a görög s római mithoszból kölcsönözöttek valának. Lehete látni a chinai császárt, egy czifra tatár chánt, Aeneast, Ulyssest s többeket; mindezeket megfoghatatlan elegyítésben. Az ünnepélynek elrendelésében ízlési fonákság s a régi történetekbeni járatlanság tűnt ki, az egész azonban sok hatással bírt.

A fejedelem igen gyönyörködött e mulatságban, melylyel őt a brassaiak meglepték. Weisz a zavart a párok összeállításában azonnal észrevette, s kissé bosszankodott, mert a magyar urak s a fejedelem maga tréfás gúnynyal birálgatták a szánok tartalmát.

Míg ezek csendesen haladtak, az elébb szóló nők közelébe érkezett egy fiatal ember, a mint látszott, egészen neki hevülve.

– Honnan Wolf? szól az ifjabb hogy nyájasan, kegyed egészen ki van fáradva.

– Ah, hagyjon kegyed! mond ez bosszúsan, az alakosok összeállítása rám volt bízva s épen midőn azok kezdettek seregleni, hivatott a polgármester magához; e közben Weisz az indulót harsogtatta s az oktondiak össze-vissza ültek egymás mellé; el kell sülyednem szégyenletemben...

– Ne búsuljon kegyed, jegyzé meg a leány, az ilyen alakmenet annál szebb, mennél több zavarral megy.

Nemsokára czifrán szerszámozott lovak kopogtak a Weisz házának kapuja előtt, s a fejedelem több leventék kiséretében lóháton tekintette meg a kivilágított városnak utczáit, a tolongó néptől követve, mely az alakosok eltűnte után halkan ritkulni kezdett.

Mintegy két óra telhetett így el; a tanácsház termében zengeni kezdett a hanga s lassankint a legválogatottabb népe a városnak vette útját arra; egy-két negyedóra mulva, a magas, világított ablakokon át már láthatók valának a fel s alá sétálók a teremben.

Brassónak női s leányai mindent elkövettek, hogy e mulatságban, melyet a fejedelem maga is szándékozott meglátogatni, a legcsinosabban öltözve jelenhessenek meg. A polgárok akkortájban sok ékszerrel bírtak, s mindezen hölgyeken a legfinomabb szövetű öltözetek, csipkék, övek, boglárok s karpereczek tündököltek.

Mintegy félkilenczre lehetett, mikor Bátori számos kíséretével megjelent a teremben. Igen tágas volt ez s felül gerendás tetejű, kiáltó szinekkel kifestve s néhol aranyozások is látszának. A falakon roppant gyertyatartók nyúltak ki, három és négyáguak, s köztök a szász nemzetnek híresb fiai életnagyságban kegyetlen ecsettel mázolva függének, s kisérteti szemekkel kisérék a rájok tekintőt; alatta lóczák vonultak el s egy szögletben szőnyegekkel ékített karzat emelkedett a hangászok számára.

Körültekintve, itt több ismerősre akadunk. Azon csinos nő és szőke leány, kikkel a födeles folyosón megismerkedtünk, a vendégek közt valának; a szép Fridelga férjével, Mond Demjénnel érkezett meg, fénylő fehér felleges selyembe öltözve, fejéről bokáig lenyúló ezüst csipkefátyollal; a csinos hölgy meglepő hatást tett, s szinte első volt, kit a fejedelem megszólított.

Imrefi, a veres Kamuti, két Bánfi, Sarmasági, Kereszturi, Mikola László s több mások, öltözetüknek keleti fényével különös ellentétet képeztek a szász férfiakkal, kiken bár nagy értékü ékszerek, mint gombok, övek, mentelánczok valának láthatók, – öltözetük egyszerű volt, s azon sem arany, sem szines himzés nem látszatott; többnyire jóval térden alul érő sötét szinű dolmányaik s tömött, vállakig lehullámzó hajaik voltak.

A magyar urak, az üstököt kivéve, törökösen nyirott főt viseltek, a mi keleti öltözetükhez, ha a szem egyszer megszokta, nem állott rosszul.

A fejedelemnek ezen este különös jó kedve volt. Néhány szász azt is akarta észrevenni, hogy feje nem egészen tiszta; a mi, ha a gonosz világnak hinni lehetett, darab idő óta nem volt ritkaság nála.[53]

Nemsokára a fiatalság tánczhoz fogott s maga Bátori, egy csendes lengyel táncz alkalmával, lengyelesen, a szép szász hölgyeket rendre eltapsolta tánczosaik kezéről s mindegyiknek tudott valami kellemest mondani.

Ez darabig meglehetős illedelemmel folyt, de néhány óra eltelvén, a fejedelem a mulatság s jó borok hevétől felizgatva, kissé szabadabban kezdé viselni magát; egy csinos hölgyet csókkal tisztele meg egy gyors magyar alkalmával, mire az kissé furcsa, vezetője pedig hallatlan hosszú képet csinált.

A kitánczolt nők és leányok izzadt képpel s rendetlen hajzattal, a férfiak borosan, félig kigombolódzva; a tisztesb öreg rendű matrónák álmosan lelemártogatva; a szász polgárok melléktermekbe s ivóasztalok közé elszéledve; a hangászok ásítva s vonóikkal fülhasítólag karczolva hegedűiken, az egésznek orgiai tekintetet adának, minek képzetét a magyar uraknak minden szemérmet feledő magukviselete még szembeszökőbbé tette.[54]

Egyszer a fejedelem a teremből a többi szobákba lépett, s eltűnt szem elől.

A hanga kis ideig megszűnt; a polgárok csoportozni kezdettek; ötöt, hatot, tizet látott a szem együtt beszélgetni, élénk kézmozdulatokkal.

A hölgyek ijedt arczokkal tekintgettek szét; az eleven, élénk beszélgetésből suttogás vált, s úgy tetszett, mintha valami nevezetes dolog foglalná el mindnyájok elméjét.

Öt fiatal szász állott a teremnek egyik szögletében.

– Láttad-e Misz, mond az egyik, a fejedelem hogy szorongatta nőinket? Fridelgát s még többeket meg is csókolt.

– Láttam, felelt Misz, kövesse meg magát ő nagysága, de mi kevesebb leereszkedésével is megelégednénk; – mit gondolsz Huttern?

Egy kisded, egyébiránt kellemes kinézésű férfiú felelt: – Azt gondolom, hogy nőmet és hugaimat tüstént haza küldöm. Vettétek-e észre, a fejedelem már másodszor kiment a teremből, az elébb Mondnéval; most Dixelnét nem látom, kivel oly hosszasan tánczolt s beszélgetett. A diadal, melyet ő nagysága kivívott, tevé hozzá gúnymosolylyal, nem igen nevezetes; gondolom, első ittlétekor már ismerte őket, miként igen sokan itt Brassóban.

– Nézd csak, mond Misz, Imrefit s a többieket, kik alig állnak már lábaikon s asszonyainkat rendre ölelgetik.

Egy magas, ideges férfiú szólalt meg, a ki eddig hallgatott. – Mi történhetik velünk? küldjük a hölgyeinket haza s ha a magyar urak belénk akadnak – - – !

– Nos akkor, barátom Gloss? kérdé Huttern.

– Akkor, mond ez hevesen, kilökjük őket az ajtón!

– S a fejedelem?

– A fejedelem nincsen itt, de ha itt volna is, viselje magát mint fejedelemhez illő.

– Egy véleményben vagyok veled, s én megkezdem, mond Misz, – s azonnal nejéhez közelített, ki többekkel sétálgatott s mint látszék, nem kis nyugtalanságban volt. A nők tüstént távoztak, s ezeket többen követték.

Imrefi Kamutival borozott egy asztalnál s Dimon az egyik ajtó mellett állott egészen józanon.

– Hallod-e Farkas! kiált fel Imrefi, nekem úgy tetszik, hogy ezek a szászok nőiket kezdik haza küldeni. Teringettét! ez gorombaság; – hol a fejedelem? mindjárt segítünk a dolgon.

Dimon közeledett Imrefihez: – Csendesen uram! a fejedelem most jól mulatja magát s épen az bántja a szász sógort; de talán szállására is ment már. Ne üssön kegyed lármát, én alant bezárattam a kaput a fejedelem parancsára; hírem nélkül csak a férfiak távozhatnak.

– Okosan, mond Imrefi hebegő nyelvvel, tehát bevárhatjuk a dolgot, visszatérnek mindjárt, a kik el akartak szökni.

Ezen pillanatban heves szóváltás hallatszott, káromlásokkal vegyülve.

– Mi az? kiálta fel Misz, dühösen nyargalva fel a hágcsókon a terem elé, nőinket akarjátok-e itt letartóztatni? Utánam ifjak! meglátjuk, ki szab nekünk tulajdon tanácstermünkben törvényt?

Míg a terem ajtajának közelében Misz és mások emelék föl szavaikat, addig többen gyűltek össze a magyar urak közül; mindnyájan fel voltak már a bortól hevülve.

Az ajtóhoz közel álló szászokat ki kezdék szorítani, míg a nők ijedve széledtek el a szomszéd termekbe.

A szászok azonban megfordultak, s erőnek erőt állítottak ellenébe.

– Oltsátok el a gyertyákat! kiáltá Misz, Huttern, Gloss és többen; mi nem bántunk senkit, de a ki bennünket bánt, a sötétben semmiről sem felelünk.

A szászoknál nem veszett el az intés: – kevés pillanat alatt minden gyertya el volt oltva; a mécseseket az utczára hányták, s a teremben irtóztató zenebona támadott; a magyarok- és szászoknak hallatszék váltva kiabálásuk.

A szászok végre az ajtó közelébe vonultak, s onnan székekkel s asztallábakkal védték magukat a magyar urak ellen, kik kardjaikat letették volt egy oldalterembe s azokhoz most nem férhettek, mivel oda a nők vették magukat s az ajtókat bezárták.

A nők leírhatatlan rémülésben voltak, míg egynek eszébe villant az ablakokat kinyitni és segélyért kiáltani.

Azonban ezen embertelen zajnak híre terjedni kezdett Brassóban; a nép a tanácsház körül gyűlöngött s fenyegető zaj és lázadás keletkezett.

Néhányan lábtókat emeltek az ablakokig, s a nőket kezdék rendre leemelgetni, kikben a rémülés, a szomszéd teremben mindig újuló zaj közt fokonkint növekedett.

Jóval azelőtt, mint a táncztermi jelenetek ily végletekre fajultak, a fejedelem lakására távozott egy hátulsó ajtón, – és már ágyában volt.

Egyik apródjai közül csendesen kopogott a félig nyilt ajtón.

– Ki vagy? kiált fel Bátori, nehéz nyelvvel s félálmosan.

Az apród röviden értesítette a fejedelmet a történtekről.

– Verekednek? mond a fejedelem nevetve, majd kibékülnek reggelig! ezzel falfelé fordult s nemsokára oly csendesen aludt, mintha semmi sem történt volna.

Weisz, ki jókor hazament volt, élénkebb figyelemre vette a neki is hírül vitt esetet s azonnal fölkelvén, sietve vette öltözetét magára; néhány percz mulva a tanácsháznak kapuja előtt termett, melyet már a bennlevők felnyitottak.

– Hol a fejedelem? kérdé Weisz, azzal a felsőségi hanggal, mely sajátja volt.

Néhányan mondák, hogy: a fejedelem eltávozott jobbkor.

Weisz azonnal a zajongók közé lépett, kik megjelenése által már kissé csendesedni kezdettek; végre józanul intézett szavai nem kis fáradság után, a csendet valamennyire helyreállították, s mind az oda özönlött tátongó nép, mind a felbőszült vendégek eloszlának, az utóbbiak közől néhányan véres fővel; a magyar urak káromkodva tántorogtak haza felé, a szászok fenyegetődzve. Dimon félrevonulva egy szegletkövön állott, keresztbe öltött karokkal s arczán pokoli kifejezése volt olvasható a gúnynak és kárörömnek.

SÍRBAN ELEVEN.

E neme a pinczének oly sötét, hogy
néhány lámpa segedelme nélkül – -
délben nem látni ott semmit.

Eugen Sue.[55]

Néhány nappal az előbbi czikkelyben elbeszéltek után, Weisz irószobájában ült; asztalán hosszú jegyzőkönyvek s irományok hevertek. Néhány percz mulva fölkelt s járkált fel s alá, mély gondolatokba merülve.

Még Weiszot közelebbről nem ismerjük; azért talán itt van helye, a feltünő férfiúval megismerkednünk.

Weisz, történetünk korában, 42 éves volt, inkább magas, mint alacsony; testalkata izmos, tartós erőre s hosszú életre mutató; arczának szabályos, bár kissé kemény vonásai, tiszteletet s tartózkodást előidézők; ajkai körül, midőn szóllott, kellemes mosoly mutatkozott s arczának ilyenkor igen derült kifejezése volt; haját Weisz röviden, de üstök nélkül viselé, a mi külsejének, főleg ha nem szólott, igénytelenségét még növelte; álláról hosszú fodor szakáll folyt le.

Medgyesen született 1569-ben, hol atyja cseh-honi, de később Medgyesen polgármester volt; az ifjú Weisz, vagy – mint legtöbbször nevezték – Albinus, még alig 17 éves, veszté el dögmirigyben szülőit; s magára hagyatva, mindent a mi volt, magának köszönhete.

Szatmárban már mint titoknok vala a császári parancsnok gróf Hardegg szolgálatában, ki őt szép magaviseletéért határtalan bizodalomra méltatá.

Onnan Prágába jutott leginkább gróf Hardeggnek közbenjárására, s az akkor ottan létező magyar cancelláriánál oly jeles szolgálatokat tőn, hogy két férfi- s két nőtestvérével nemességet nyert. Később Brassóban telepedett le, s Kámmel Ágnest véve nőül, s a tanácsba vétetett fel.[56]

A mily feltünő lelkülettel bírt Weisz, oly köznapi teremtés volt neje: jó lélek, de minden fönség, minden lelki emelék nélkül; jeles gazdasszony, kisded házi bajocskákkal elfoglalva, melyektől még leányának gondosb nevelésére sem maradt ideje. Ez okozá, hogy Weisz Coelestát maga nevelte, s midőn már serdültebb kort ért, Weirauch kőhalmi királybirónál nevelteté; részint mivel sokszori utazásai nem engedék, hogy leányának nevelésére minden szorgalmát fordítsa; másrészt, mivel Weirauchné közel rokona volt; Weirauch pedig maga ajánlotta Weisznak, hogy leánya nevelésének vég gyaluvonatát örömest megadja. Weisznénak kevesebb műveltsége nem tevé őt alkalmassá arra, hogy idegen beavatkozást nélkülözhetne. Ez az oka, hogy Coelesta hosszabb ideig mulatott néha Kőhalomban, hol őt anyja s atyja is gyakorta meglátogatták.

Weisznak lelkülete a legtisztább volt; forró ragaszkodás honához, mely szinte fellengő hálával párosult, fáradhatlan szorgalom s meglepő tapintási tehetség, mely őt képessé tevé minden helyzetbe magát beletalálni, valának kiegészítő része. Weisz e fölött bátor, baj- és veszélynek edzett férfiú volt; s mind e tulajdonoknak összesége teszi azon bizodalmat megfoghatóvá, melylyel iránta a brassaiak viseltettek.

Volt ezenkívül Weisznak egy föntebb nemű, s akkortájban igen ritka tulajdona, t. i. hogy hazájának viszonyait tisztán át birta tekinteni; ismerte a szász nemzetnek helyzetét, ismerte belső erkölcsi s anyagi erőtárházát; s azért képes volt Brassónak – méltósággal teljes állásokat kivívni.

Ő Bátorit nem szerette, s annak egyik oka az volt, hogy Weisznak hirtelen a szivekbe látó tehetsége jókor megismerteté vele Bátorinak habzó természetét, s bár ő eleintén koránt sem volt annyira megromolva, mint jelenben: Weisz, tanácsosairól s barátiról hozott itéletet s következtetést róla.

Ily fejedelemnek ellenében egész lelkierejére volt szüksége, s úgyszólván mindig védelemre kész helyzetben kelle állania. Weisz e kétes, szorongató helyzetnek tiszta felfogásából látta annak elkerülhetetlenségét, hogy a fejedelem udvarában magának barátokat szerezzen, s e tekintetben ő semmi költséget nem kimélt. Neki a török divánban, a császári udvarban s a Bátoriéban, voltak meghittjei; s azért többnyire mindazt, a mi másokat váratlan és készületlen lepett meg, jókor ki tudta kerülni; Weisz azon faját az embereknek, kiket ily szerepre használt, igen jól ismerte; mint szükséges rosszat tekinté őket s mindig oly gazdagon jutalmazá, hogy önérdekük gátolta hűtlenségöket.

Láttuk, hogy a Bátori udvarában Nadányi s Dimon Weisznak meghittjei voltak; ez valóban úgy volt, csak azzal a külömbséggel, hogy Nadányi egészen a szászok részén volt; Dimon pedig, már lelkületének mélyebb romlottságánál fogva, sem Bátorinak, sem Weisznak igaz híve, hanem egyedül önérdekét tekintő.

Weisz egy volt azon ritka férfiak közül, kikkel az ég szorongó állapotba helyzett népeket szokott oly sokszor megvigasztalni; s kiknek lelkeik és szellemük, az életadó nap körükben.

Ezen óriási lélek, férfiúi erejének egész érzetében, eszének, tudományának felsőségével, s az önbecs helyes méltánylásán, de nem túlbecsülésén alapuló önérzettel, állott szemközt Erdélynek fiatal zsarnokával, kiben ritka ellentéte volt a legszebb férfi-tulajdonoknak a legaljasabb szenvedélyekkel. Mint kőszál, ingatlan homokkal a torladozó hullámok közt, állott Albinus; s mindazon veszélyeknek előérzete, melyeket lelki szemei megjósolának, nem volt képes őt elrettenteni, sőt lelkének irányzatából foly azon természetes következtetés: hogy ily férfiú veszélyek közepette érzé felsőségét s annak szükségét leginkább.

Weisz föltevé erősen magában a fejedelemnek bizodalmát megnyerni, s mindaddig, míg nemzetének boldogulásával összefér, hűnek maradni, még pedig nem hanyag heverésben, hanem tettel és áldozatokkal. De, minő igazán akará ő ezt, oly szilárd föltétele volt az is: nemzetének nyugalmát biztosítani, boldogabb helyzetét kivívni – ha Bátorival, ha az egész világgal kellene is megküzdenie! s e lelki erő, e bizonyossága egy végczélnak, melyre törekedett, melyben minden egyéb oldal-tekintetűvé kicsinyült, adá lelkületének e tökély bélyegét.

A mult czikkelyben előadott viszálkodások s rendetlenségek eléggé tudaták a szászokkal, mit kelljen nekiek Bátoritól várni. Azonban Weisz nagy kíméléssel s okossággal hozta egyensúlyba a dolgot, s az egész zenebona okának a szászok előtt inkább a pillanat felhevülését mondá, mint talán egy mélyebben gyökerező gyűlölséget Bátorinak a szászok ellen, s szándékos sérteni vágyat. Weisznak e nagy erőbe kerülő mérséklése a fejedelmet is kibékélteté vele, ki az esetet igen kedvetlenül vette, s nem magyar kiséretét, hanem a brassaiakat hibáztatá.

Mindezek Weisznak kedélyére ellenséges befolyással voltak.

Ily lelki állapotban találtuk őt az előbb irószobájában. Weisz meg-megállott, s néha lassú sóhaj keblét, melyet újra a felbátorodás, arczának élénk s jelentő kifejezésében válta fel.

Egyszerre az ajtó felnyílt s Coelesta lépett be úti-öltözetben, rémült arczczal s hátra tekintve: – Atyám! kedves jó egyetlen atyám! csakhogy itt vagyok, itt lehetek! szóljon, az égre, van-e baja? történt-e valami? mond, s élénken borult atyjának keblére.

– Lelkem Czilim! felelé Weisz kissé meglepetve: nem vártalak, honnan jösz? s mit jelent ezen élénkség, e rémülés egész lényeden! szegény gyermek! hiszen te reszketsz: ülj le ide, e tág karosszékre.

Coelesta tagadólag rázta fejét. – Nem, nem! mond hirtelen és hevesen: nem ülök; oh atyám! ki gondolta volna...! itt elakadt; keble föl- s leemelkedett s ajkai lég után nyíltak.

Weisz kissé komor tekintettel nyugtatta szemeit Coelestán. – Láttad-e Ecsedit? kérdé.

– Oh atyám! ne említsd őt többé, te tudsz mindent.

– Gyanítom, mond Weisz s arczán némi megszégyenülésnek kifejezése villant keresztül.

– Ne kárhoztass, jó atyám, az ég tanúm, szivem tiszta s hibátlan!

– Coelesta! – kérdé Weisz, s szemei részvéttel nyugodtak leányán, kinek vonásain a belső küzdés tükrözé magát; – szólj, mi hozott ide ily hirtelen?

– A tanácsház előtt történt zenebonának hírét egy kőhalmi embertől hallottuk, kit Szerafin küldött Weirauchhoz, s kiről nekem is írt; oh atyám! minő kezekben valék én ott?

– Hogyan? Weirauch?

– Nem ő, atyám! ő derék, tisztalelkű férfiú, legfeljebb mint férj gyenge, s túl a rendin engedékeny: de neje...

– Ágnét?

– Igen ő, atyám; ő, ki mindent tudott; s mégis...! tevé Coelesta hevesen hozzá.

Weisz összeharapta ajkait. – De minek jövél ide?

– Atyám! kérdezheted-e ezt? Mi mindnyájan azt hittük, hogy élted veszélyben forog; a hirnök lázadásról szólott, s téged látott a dühöngök tömegébe vegyülni.

Weisz szivéhez szorítá leányát. – Szereteted s aggodalmadat, Coelestám! hálás szívvel fogadom, s egészen értem, de neked távoznod kell tüstént, a kocsis talán ki sem fogott még; szólottál-e anyáddal?

– Igen, mond Coelesta, de ő el van házi dolgaival foglalva; mihelyt végzi azokat, igérte, hogy ide jő.

– Jó Coelesta: bucsúzz el anyádtól, és siess vissza!

– Vissza? – kérdé Coelesta, s arcza lángba borult; – vissza, Kőhalomba? – nem, soha!

– Hogyan! kiált föl Weisz, meglepetve: szólj bátran, Coelesta, miért nem?

– Weirauchné ismerte Ecsedit, s mégis mindent elkövetett, hogy engemet kábulásomban megerősítsen; Weirauch annyiban menthető, hogy ő becsületszavát adta a fejedelemnek, hogy titkát el nem árulja; Szerafin leveléből tudtam meg mindent.

– Én is tőle hallottam tegnap a tánczmulatságban, hol a fejedelemre ösmert, bár én rég gyanítottam a dolgot, mond Weisz.

– Röviden fogtam Weirauchékat, folytatá Coelesta; első hevemben talán hálátlan valék, s Weirauchnét szemrehányásokkal illetém. – Végre vallottak, midőn elhatározott szándékomat jelentém ki az idejövetelre, s így a titok úgyis fölfedezhetlen nem maradhatott.

– Weirauchné tehát, kiált fel Weisz, a legközelebbi rokona házamnak! Ágnét? kit mint nővéremet szerettem! – s Weirauch maga? ah! mond Weisz keserűen s fejét fájdalmasan rázva! hallatlan, s minden hitelt fölülhalad!

– Weirauchnak minden bűne, – mond Coelesta, – a hallgatás volt; őt becsületszava köté, s a Bátori-házzali viszonyai; s ha Weirauchné nem szól, őtet is tudnám kimenteni. – Vannak igéretek s adott szavak, melyeket gondatlanul adunk: de megtartásuk mégis mindig némi színét viseli a becsületnek. – De Weirauchné szólott; ő képzetemet hevítgette, ő lelkemet áltatta, ő tanácsolt! – Oh atyám! tekinteted szigorúan, feddőleg nyugszik rajtam. Légy nyugodt! szivem zúzott, lelkem lázadt: de hozzád érdemes vagyok, – érdemes a férfiak legnemesbikének leánya lehetni.

– Coelesta! mond Weisz kissé elfogódva, az egekre, soha kétség irántad nem fért szivemhez! de mit tegyünk most? a fejedelem könnyen megtud mindent! nem lép kapunkon be senki, hogy előtte a jövő perczben tudva ne lenne.

– Több bátorságban vagyok-e Kőhalomban? olvasd atyám! Ekkor egy levelet vont ki kebléből. – Weisz olvasá; – a levél így hangzott:

– Coelestám! néhány nap mulva látlak, s egy szivet viszek elődbe, mely szerelmében túlözönlik, s mely szomjú pillanatid után! Gábor.

– Nem a fejedelem irása, jegyzé meg Weisz; tehát másokkal irat leányomnak! tehát sorban nevezik Coelestát egy Mondnéval s Dixelnével!

Coelesta elfödé arczát. – Rejts el, atyám! a hova akarsz, csak el, csak innen el!

– Coelesta! mond Weisz; még egy kérdésem van leányomhoz, kit atyai előszeretetem, nem hihetem, hogy túlbecsült volna: szólj, szereted-e Bátorit?

Coelesta elhalványult, később a megszégyenülés pírja futá el arczát, s keble láthatólag emelkedett. Mit feleljen? ezt küzdé ki lelke. Coelesta érezte szenvedélyének helytelen voltát, Ecsedi nem volt többé; nem állott előtte azon ifjú, kit szép lelke oly igéző szinekkel feste ki magának; a varázs megszűnt; az elvetemült csapodár, hiú s igaztalan zsarnok nyult fel előtte; s mindaz, a mit ő Bátoritól hallott, mint pokla a bűnnek, csapott lángjával tiszta szerelmére. Képzeletében Bátori soha sem állott a becsülhetés fokán; s bármiként hallá ő Weirauchéknál a fejedelem tetteit mentegetni: egy belső szózat tiszta lelkében rég kimondá az itéletet ellene. Coelesta Bátoriról egy képet rajzola ki képzetében; a csapodárnak, az önkényes zsarnoknak arcza, egy vonalában sem hasonlíta ahhoz, melyet ő Ecsediben, szerelmének lánghevében látott. Ő és Ecsedi, mint ég és föld, oly távolban álltak egymástól. S most e két különböző képet kellett neki összefűzni, e két lelkületnek kelle összefolyni: szerelem s gyűlölség, becsület és megvetés, lángoló szenvedély s hideg visszairtózás, vívtak egymás ellen; s lelke mintegy remegve kapcsolódván álképzeteihez s ifjú szerelméhez, nem volt képes attól hirtelen megválni. Ecsedit az ifjat, miként ő azt képzelé, miként remek lelke őt alakítá, még mindig szerette; s azon idomban, melyben szive csatlakozott első érzelméhez, borzadott vissza azon komoly valótól, mely kedves álmait üzé mostoha kézzel előle.

Ezek s ehhez hasonlók hullámzottak keblében; ezek kisérék őt furiákként, Kőhalomtól Brassóig. S most, midőn atyját, kinek képzelt veszedelme egyelőre őt képtelenné tevé magára gondolni, bátorságban látta; – most zajlott minden vére vissza szivéhez, s helyzetének iszonyúsága óriási súlylyal nyoma őt le.

Hosszú szünet után szólalt meg Coelesta: – Atyám! – így kiáltott fel hevesen, az öngúnynak, önmegvetésnek keserű kifejezésével; – minő nyomorú teremtés egy hölgy! igen, én gyűlölöm nemzetemnek titkos ellenségét. Bátori gonosz szellem képzetemben, kinek látásakor e ház boltjai alatt keresnék menedéket, s mégis – folytatá keserűen s mintegy a halálos itéletet mondva ki magára, – Ecsedit szeretem! – Oh, ne vádolj, jó atyám, miért csaljalak meg, miért önmagamat? Igen, szeretem! talán ez változni fog: de én szeretem inkább, mint valaha! Oh, ha te szivembe láthatnál, ha tudnád, miként akarnám Ecsedit eltépni, elszakasztani Bátoritól: miként tudnék mindenről lemondani azon meggyőződésért, hogy Ecsedi nem Bátori. Egek, ha mindez iszonyú álom lenne csak, s én a világtól elhagyva, összetört tagokkal, reám rohanó tigrissel szemben ébredhetnék fel, s tőlem, a mennyire látni tudok, két férfiú állana, az egyik Bátori, a másik Ecsedi, s így tudnám, hogy nem egy a kettő: örömmel halnék meg.

– Hát nemzeted, szász hölgy! hát atyád, Coelesta! – kiált fel dorgálva Weisz: – Gyenge vagy tehát te is? érzelgő, mint nemed többsége; hát nem vagy azon ritka gyöngy, melyet ezredekben egyszer emel a buvár ki hullám-sírjából; hölgy vagy, szenvedély-dühös, ki szerelmedért mindent képes volnál feledni, s feláldozni atyádat s nemzetedet.

Coelesta elfödé képét; mondhatlan küzdés tükrözé magát vonásaiban. – Oh atyám! kiált fel: igen, igen! a világnak nincs nyomorúbb teremtménye egy hölgynél! – Szivünk, e gyenge, e szenvedélyes szirt, melyen minden nőerény széjjelzuzatik! Coelestának arcza békétlen kifejezést nyert, keserű gúnynyal folytatá: Én Coelesta, Albinusnak leánya s a Bátori szolgáinak tréfa s gúnytárgya! – s oh szégyen, melyet legyőzni nem birok!... egy Imrefinének, egy Kamutinénak sorában; – s én, ki lelkemet kissé felsőbbnek hittem a köznapinál, talán mindazok közt, kiknek Bátori szerelmet esküdt az egyetlen, valék, ki általa egész mértékben rászedettem! az egyetlen, ki őt szivemnek teljességéből szerettem! oh atyám, taníts az utálatot fékezni, mely keblemben önmagam ellen emelkedik!

Weisz mindinkább elfogódott, kezét ragadá meg leányának. – Coelesta! kiált fel; én jobban ismerlek, mint te önmagadat; lelked tiszta! ez legyen a paizs, melynek védelme alatt bátran tekinthetsz a jövendőbe. Te ártatlan vagy, szived nemességének bizonysága az, hogy te szerettél ott, hol talán másokat érzékeik ragadtak el csak, és haszonlesés s aljas számítások vezérlettek.

– Hallgattak-e az én érzékeim? kiált fel Coelesta keserűen; – mivel vagyok én jobb másoknál! hiszen én szeretem, még most is szeretem őt!

Weisz nyugodtan tekintett reá; leányát tökéletesen ismerte: – Indulataid, kedvesem! mond nyugtató hangon, s az első csalódás kínja, függeszték ajkaidra azon önvádat, melylyel magad ellen vétesz! Ismerlek, ha tettre kerül a dolog, te Coelesta léssz újra! – szép lelked sohasem fogja magát tetteiben megczáfolni. Igen, Coelesta! én fel birom fogni lelkednek gyöngédségét; én értem azon fájdalomnak s belső küzdésnek természetét, mely fiatal szivedet összefűzi. Igen, leányom, én becsülöm azt; – maradj hű szerelmedhez! Szeresd Ecsediben azon lényképet, melyet magadnak alkotál; őrizd azt féltékeny gonddal, s e tiszta szerelem fog tégedet Bátori ellen védeni. Mint Ecsedinek özvegye, gyászold őt, s taszítsd erős lélekkel azon alakost vissza, ki az Ecsedi lelkes arczával, szép idomaival egy elvetemültnek lelkét födi.

– Atyám! kiált fel Coelesta, az eszmének regényességétől felmagasztalva: te értesz engemet!

E pillanatban kardcsörgés hallatszott s az ajtóhoz közelítő léptek. Weisz hirtelen nyitá meg a szomszéd szobának ajtaját; Coelesta hátravonult, s Weisz betevé az ajtót: idegent gyanított s nem akará tudatni senkivel leányának jelenlétét.

Imrefi nyitott a szobába; vidáman, mint mindig, de rátartólag.

– Jó reggelt, Albinus! – mond, hogyan érzi kegyed magát, a tegnapi víg vacsora után?

– Igen jól, felelt Weisz kissé erőtetett nyájassággal, és kegyed?

– A legjobban, tanácsos úr! Tudja-e kegyed, hogy a fejedelem nem győzi jó borát dicsérni, s vendégszeretetére számol.

– Nekem, – felel Weisz udvariasan, mindig kiváló szerencse leend ő magasságát megvendégelhetni!

– Helyes! mond Imrefi, egészen a derék szász nemzet szellemében szól kegyed! azért, minden további előzmények nélkül a dologhoz: a fejedelem nemsokára indul.

– Igen, mond Weisz, négy nap mulva; már a tanács parancsát vevé lovak s szekerek iránt.

– Helyesen, Albinus! de ő nagysága kiséretének egy részét holnap indítja s bútorai majd mind poggyászolva vannak már, szobái üresednek.

– Tüstént rendelést teszek, – felelt Weisz; ne kételkedjék kegyed, a fejedelemnek parancsára leend minden, a mit kényelmére elutazásáig tehetünk.

– Én rövidebb módot tudnék, s ő nagysága óhajtásával megegyezőbbet; csakhogy, miként észrevehetém, szeretné a fejedelem, ha az ajánlás kegyedtől jőne!

– Örömest! – mond Weisz, némi feszültséggel.

– Kegyednek itt néhány csinos szobája van, főleg ez, melyből a kilátás a térre s hegyekre igen kellemes; Bátori szeretné itt mulatásának néhány napját e házban tölteni, kikötve azt, hogy kegyed őt egészen házinak tekintendi.

Weisz meg volt lepetve, azonban igen tudta, kivel van dolga; Imrefi nagy figyelemmel szegezte rá szemeit. – Ezen leereszkedése ő nagyságának, mond Weisz, ezen érdemem fölötti megtiszteltetés, valóban meglepett; de azt nem gondolom semmivel inkább megérdemelhetni, mint ha kivánságát ezennel teljesítem; csak azt sajnálom, hogy itt a fejedelem korántsem fogja azon kényelmet feltalálni, melylyel első szállása, városunkban a legtágasb épület, bír.

Imrefi úgy látszott, hogy Weisznak e hirtelen nyilatkozása által kissé megzavarodott; azonban ezt a lehetőségig eltitkolá. – Én tehát, mond vidáman, sietek a fejedelemhez, kegyedet pedig felszólítom, ma estvére, ostáblára; a tegnapi veszteségemet helyre akarom hozni.

Weisz mosolygott; néhány pillanat mulva Imrefi eltávozott s Weisz az oldalszobába nyitott be. Coelesta lépett ki abból halványan, mint a sötétben sarjadzó növény levele; de arczának kifejezése nemes elhatározást s szilárd eltökélést mutata.

– Hallottad, mond Weisz gyorsan, a fejedelem – - -

– Igen, felelt Coelesta, visszanyerve egész lelki fönségét, nyugodtan: egy kérésem van hozzád atyám!

– Szólj, mond szenvedélyesen Weisz.

– Én Kőhalomba nem térek vissza többé! ez elhatározott akaratom; s te atyám érteni fogod azt. Ide a fejedelem jő, de kevés ideig mulat. Én tudok egy módot őt kikerülni; – igéred-e atyám, hogy el nem árulsz?

– Elárulni! mond Weisz, kissé fölhevülve, majdnem kemény hangon.

– Csendesen, kedves jó atyám! mond Coelesta ne neheztelj rám, ha esküdet kivánom, hogy a legkétségesb esetben sem árulsz el.

– Miért eskü arra! mit az én s magad becsülete szent kötelességgé tesz?

– Magam sem tudom, miért, felelt Coelesta: de érzem, hogy lelkem egészen nyugodt leend, ha rejtekemben atyai eskü biztosít.

– Minő szeszély ez?

– Ne nevezd atyám annak; s ha becsületed kivánja, titkomat el nem árulni: könnyebb lesz az eskü.

– Nem esküszöm arra, a mit nem tudok; – miként akarsz rejtőzni a fejedelemtől?

– Úgy, felelt Coelesta, hogy rám ne akadhasson.

– Coelesta! kiált fel Weisz: mi jár eszedben? minő rejtélyt foglalnak e szavak magukban? Luther követője, érett protestánsné! azt kérdem tőled, mit akarsz? – éltedet az égnek ura adta neked, azzal nem vagy szabad.

– Öngyilkosság! kiált fel Coelesta nyugodtan: nem atyám! annyira az ég nem fogja hagyni menni a dolgot; én élni fogok, s azt hiszem, soká! tevé nem minden megerőtetés nélkül hozzá. A mit tenni akarok, helyes; sem nevelésemnek, sem vallásomnak elvei ellen nincsen; tehát el nem árulsz?

– Nem! felel Weisz.

– Esküdj!

Weisz kissé békétlenül ismétlé: – Nem! minő igazán akarom, hogy Isten engem segéljen!

– Elég! mond Coelesta: atyám, e háznak rejteke tudva van előttem, hiszen magad avatál annak titkába; három napot ott tölteni nem oly nehéz, s ha a fejedelem távozik, újra föllépek a világosságra!

– Azon sötét, hideg, magányos helyben, azon borzasztó némaságban! az egekre, Coelesta, ezt meg nem engedhetem. S hátha a fejedelem épen e szobákat választja lakásul s tovább mulat?

– Semmi, felelt Coelesta: eleséget viszek le, s egy-két nappal több vagy kevesebb, nem fognak nyugtalanítani; s végre ha szükség kényszerít, a másik kijárást e rejtekből megtalálom.

– Szükség esetében, Coelesta! mond Weisz: fölkereslek magam; bár azon út eddig aligha össze nem omlott.

– Esküdre számolok, atyám; – ha életem és egészségemet féltve, elárulhatnál, ha ezt tehetnéd! – nem, nem! leányod becsülete több nálad mindennél! Én nem akarom látni Bátorit, az egekre, nem! – Szemeid feddőleg nyugosznak rajtam! – Oh, ne hidd ezt gyöngeségnek! én hiszem, hogy tekintetét veszély nélkül kiállhatnám! de egy benső szózat parancsolja nekem, azt, a mit hiszek, nem tudásnak, nem meggyőződésnek venni! S én is hölgy vagyok atyám! tehát...

Weisz kissé meg látszék nyugodni. – Értelek, mond; – Coelesta! bátorságodat nem bámulom: én benned csak gyengeséget tudnék bámulni. Eskümet ismétlem! nyugodt lehetsz!

Egy kocsigördülés tevé Weiszt figyelmetessé.

– Egek! a fejedelem! mond Weisz.

– Semmi, semmi! kiált fel Coelesta; egy szép kenyér van a szomszédszobában és korsó víz, több mint elég három napra, egy pár vánkos és takaró a vendégágyból; Isten veled, atyám! – Coelesta hirtelen távozott az oldalszobába, s az ajtót maga után behúzta.

A szoba, melybe lépett, keskeny, hosszas négyszöget képezett, egyetlen ablakkal az utcza felé; az ajtótól balra, közel az ablakhoz csinosan fölvetett vendégnyoszolya; az ajtótól jobb kézre, a tulsó szegletben, öntött rézszobor állott, melyet a hajdani Salinából ástak ki, s Weisz nagy áron szerzett meg (a szobor szirten ülő Pánt ábrázolt); egy asztal, néhány szék s magas, könyvekkel telt állvány, egészítik ki az egyszerű bútorozást.

Weisz e szobába szokta férfi-vendégeit szállítani; Weiszné pedig az otthonos nő, ha vendégek nem voltak, az asztalt mint raktárt használta; s nem egyszer voltak azon kenyerek, abroszok, kancsók felállítva.

Coelesta az ágyhoz közeledett, s egy vánkost s egy takarót göngyölt össze, mint látszott, igen sietve. Ezzel a rézszobor felé sietett, mely egy nyomásnak engedvén, zörej nélkül vonult jobbra, s rejtett hágcsót láttata. Coelesta hirtelen beleveté az ágyneműt; az asztalról egy kenyeret, alóla vízzel teli korsót vett fel, s az ágy mellől a gyujtószer-szelenczét s lámpát ragadván fel, a hágcsón lépett lefelé; apró lábaival tolva az ágyneműt maga előtt, tűnt el szem elől, s nemsokára egy vastag zsinór rántása a szobort előbbi helyzetébe voná. Mindez kevés percznek a munkája volt.

Coelestát szénsötét éj fogá körül, s lehellete nedves, poshadt légfolyammal ütközött össze; lejebb haladott azonban, míg a lépcsők kimaradtak, s előre tapogatódzó lábai sima, ingatlan területet értek. Itt helyzé le korsóját; – s a földet tapogatva maga körül, a kenyeret és lámpát közel magához a lépcsők egyikére tevé.

Síri borzadás reszketett idegein keresztül; Coelesta felbátorítá magát: «Itt senki sem gyanít», szóla magában mintegy biztatólag, «s gyermek vagyok-e, hogy a sötétség elrémítsen?» Csiholni kezdett, nem kis baj után a tapló a szokatlan kézben szikrát fogott, s a kénfonal lobbot vetett. Mihelyt a lámpa meggyúlt, elébb kétes derengés, később pirosló fény fogá őt körül, s az egész földalatti boltozat felvilágult; majdnem kerek alakú volt e rejtek, durva, vakolatlan ívek öblözék felülről, s szemben a hágcsókkal nehéz tölgyajtó emelkedett, roppant vasreteszszel, rozsdától s penésztől körülvéve; a falat köröskörül, elég magasan, zöldes csillámló penész födé.

Az egész üreg bútortalan volt, itt-ott a kövek közé szegek voltak tolva, s a földön néhány tölgydeszka hevert.

Coelesta körültekintett. «Egy kripta!» sóhajtott magában! «oh! boldog, ki a nap éltető fénye alatt éldelheti ártatlan örömeit! Lesz-e Erdély nyugodt valaha, s lesz-e a szász nemzet az!» e gondolat emelkedett szinte önkénytelen elméjében s a zsarnok fejedelmek önkényére gondolt; a kaján irígység s haszonlesés, a személyes érdekek sötét serge alakult képzetében; mindezek, mint annyi korlátok s legyőzhetlen akadályok tűntek fel elméjében; s a képzet súlya mázsányi teherre szorítá keblét össze! – Ő nemzetének sérveit hordá lelkében, s e pillanatban önbaja, öncsalódásai kissé elnémultak.

A deszkákat voná halkkal egymás mellé, s vánkosait helyzé azokra; a munka őt kissé fölhevíté: «Ez jelenben az én lakásom!» – mond, nem minden erőtetés nélkül mosolyogva; – «hasztalan! ezt meg kell szokni.»

A lámpa gyertyája jókora volt ugyan, de Coelesta úgy vélte, hogy azzal gazdálkodnia kell, mert nem tudhatá, meddig kell mulatnia; bárminő nehezen vált is meg a vigasztaló, sőt bátorító világtól, leküzdé félelmét; minden levitteknek oly helyzetet adott, hogy azokra könnyen rá akadhasson s láb alatt ne legyenek; végre még egyszer figyelemmel körültekintve a szűk rekeszben, mintha annak fekvését mélyen akarná elméjébe vésni, a lámpát elfúvá s ágyára heveredett le: az éj, fekete kormával fogá őt nemsokára körül; s miként a külvilág elvakult előtte, lelkének világa nyilt meg, s gondolatainak tündérországa derengett elébe.

ZSARNOK ÉS KÉM.

Nem a dolog az, mi sért jelenben,
Csak a szó, födjük tehát gőzlepelben.

Jule Lacroix.[57]

Bátorinak lelkében sok egészen másként állott már, mint kevés holddal ezelőtt. Bűnös merényének Udvarhelyen tanúi valának; s ha szabad annak hinnünk, mit a monda fennhagyott e történetről, úgy látszik, hogy Bátori soha ennyit nem mert volna tenni, ha őt Imrefi azzal nem áltatja el, hogy őt Kornisné szereti. A hiú fejedelem, ki talán e részben hizelkedő tapasztalásokat tehetett, hajlandó volt ezt hinni, s bízván szerencséjében, s az ily esetekben oly mindenható erejében a pillanat hatásának, többre ment, minthogy hátraléphetne. De kérdés, ha Kornisnénak tett szenvedélyes igéreteit volt-e valóban szándéka teljesíteni? Imrefi kétkedett ebben, de ha meghittjei között szó volt a dologról, mindig azt állítá, hogy Kornisné szerencséjét mulasztá el, midőn Bátori ellen védelmet férjénél keresett. – Kornisnak magaviselete s Kornisnénak nyilatkozásai Bátorit kétszeresen sérték; meg volt mint fejedelem alattvalójától sértve; meg volt hiusága a Kornisné erényes magaviselete által alázva. Kornisnak tette büntetlen nem maradhatott; Bátorinak helyzete megkivánta, hogy méltóságának ily nagy megsértése példásan megbosszultassék. De, mint láttuk, Kornis eltávozott, s még mindeddig sem neki, sem nejének nyomára nem akadtak, bár a fejedelem mindent elkövetett hollétök kitudására.

Szerette-e a fejedelem valóban Kornisnét, vagy csak akkor vált hiuságának ezen áldozatja szerelmének tárgyává, midőn először tartá a nők legkedvesbikét, a legünnepeltebbet karjai közt? nem akarom elhatározni; azonban úgy látszott, hogy ez utóbbi eset után a fejedelem azon kevés gyöngédséget is, mely nagy eredetének s míveltebbekkeli társalkodásának külszínezetekint ragadt reá, levetkezé; s már Brassóban minden szégyent, minden figyelmet feledve, a legelvetemültebb kicsapongásokra mutata kedvet, sőt szenvedélyt.[58]

Néha-néha tűnt fel elméjében Coelesta, azon egyetlen talán, ki legalább pillanatokra el tudá vele hitetni, hogy a szerelemnek egy nemesb, föntebb neme is van. De mi volt e pillanatnyi gerjedezés, Coelestának tiszta, mélyen szivében fekvő szerelméhez képest! Bátori, Kornisné mellett, őt könnyen nélkülözé, s bár ő egy volt azok közül, kik önmaguknak bizonyos jogot tartanak fel mindenki iránt, kinek egyszer szerelmét birták: mégis állíthatjuk, hogy Bátori Brassóba érkezvén, nem oly forrón vágyott Coelestát látni, mint egykor; de mikor jelenlétét megtudta, szenvedélye föléledt újra. Mint bizonyost hitte ő, hogy Coelestát látandja, s feltevé magában, szerelmét szellemi egéből a földre szállítani le: bámulhatunk-e rajta? ha hitte, hogy ez sikerülni fog; ő, ki a legtöbb hölgynél szerencsés volt, ki Kendinének ellenkezését női negédnek, a Kornisnéét férje közbenjöttének tulajdonítá, vagy legalább igen hajlandó volt tulajdonítani.

Kevés időre a Coelesta megérkezése után, már Bátori azt Dimontól, kinek szeme, füle mindenütt volt, s ki számtalan kémeket tartott, megtudá, s az Imrefi tanácsára történt, hogy Weiszhoz szállott; Weisz azonban leányáról semmit sem szólott, s a fejedelem maga sem látta őt; bár Weisz szobáiban meghordozá, remélvén, hogy talán másokat választand, nem azt, melyben az egyetlen lejárás vala a rejtekbe, Weisz eltávozása után a fejedelem Dimont magához parancsolá.

Dimon belépett, s közel az ajtóhoz állott meg, testszín-, kék- és ezüsttel hímzett apródi öltözetében, mely tagjainak ideges voltát tünteté ki, s arczának szóló kifejezése által emeltetett.

– Tudósításod nem igaz, mond a fejedelem megállva Dimon előtt. Albinusnak leánya nincsen Brassóban.

– A fejemre merek esküdni, nagyságos uram, hogy még el nem távozott, ő itt van, láttam a házba bejönni, s azóta azt szemmel tartottam, ő ki nem ment, itt van, talán atyja rejtette el.

Bátori békétlenül rázta fejét. – Hallod-e, Dimon, én látni akarom őt, ha itt van, s tudni, ha eltávozott. Ez az, a mit rád bizok; s ha láthatom – egy paripám a tied.[59]

– Bizza reám, nagyságod, felelt Dimon köszönetre sem érdemesítvén az igéretet, ha itt van, megtudom, ha a föld alá rejtezett is; – ha eltávozott, csak Kőhalomba mehetett, de ez hihetetlen; a szán, melyen jött, még az udvaron áll. Hátha nagyságod magától Weisztól tudná meg?

– Bolond! micsoda gondolat ez; így mindjárt gyanítaná, miért szálltam hozzá: s az ily dolgoknak fűszere a rejtély: – ezt te nem érted!

– Hát, mond Dimon, kissé neki bátorodva a fejedelem bizodalmas nyilatkozásai által, hát Ecsedivel mit csinálunk?

– Ő meghalt, felelt Bátori nevetve.

– Azt hiszem, jegyzé meg Dimon, hogy a hölgy a cserén nem sírja ki szemét, meghalt lovag s élő fejedelem közt könnyű a választás!

– Magam is azt hiszem, bár sem te, sem Imrefi nem ismerik e szásznét, a mit százszor mondtam már Imrefinek; én talán egy hölgyből sem csináltam oly keveset, mint ebből egyelőre: de Istenemre! ez az egy szeretett engem igazán, s ez ér valamit!

– Ez az egy! hahaha! felelt Dimon hizelgő nevetéssel, mely mindamellett némi gúnynyal vegyült.

– A szerelem sokféle! mond a fejedelem, arany és réz, ólom és vas; a Coelestáé gyöngy, melyet az ég harmatja érlelt s angyalok mosolya szinezett, s gyémánt, mely olvadó arany közt sértetlen ragyog! Igen, szűz keblében lakik az Isten, kit egykor imádtak! Ő az egyetlen, ki szeret és szeretett valaha, minden egyéb mese; ha nem öntapasztalásom szólana, nem szemeim látnák őt, magát is mesének hinném!

– Megvallom, igen szerencsés lennék, ha nagyságodnak be tudnám bizonyítani, hogy e gyémánt, a férfiak legszebbikének karjai közt, igen is olvadékony; talán Ecsedi már kissé olvadtában láthatá.

– Ő talán elébb, mint a fejedelem, de hiszen talán a biborral hölgyek könnyen kibékülnek! Sohaj emelkedett a Bátori kebléből. Hölgyek, mondám, folytatá sötéten, ő ég leánya! – őt le kell egéből szállítani; csak ha azt tudjuk, akkor a mienk. Értettél-e jól, Dimon? vedd jó vagy gonosz szellemedet segédül, folytatá nevetve Bátori, s ha szavadnak embere léssz, a lovat nem czafrangtalan állítom a szürkéd mellé. – Még egyet! nincsenek-e tudósításaid Kornis felől?

Dimon rögtön felelt: – Kornis elrejtezett, a szomszéd Magyarhonba-e vagy még tovább, nem tudhatom; nejét magával vitte.

– Ennyit én is tudok.

– Nagyságos uram! folytatá Dimon, Kornist bizonyosan kézrekerítjük, tulajdon cselédei közt vannak kémeim, de erre idő kell; jónak látnám, ha darabig minden nyilvános keresetet felfüggesztene nagyságod, neki elébb-utóbb vagy jönni vagy izenni kell valamelyik jószágába, s e kettő közül akármelyike történjék, én megtudom; de – fontosb dolognak akadtam nyomára!

– Szólj! mond Bátori feszülve.

– Nagyságod eddig csak valót hallott tőlem; engedje, hogy ezután is csak akkor szóljak, mikor valamit be is tudok bizonyítani.

– Nem bánom, de kit illet a dolog? megmondhatod.

– Kendi Istvánnak emberei, felelt Dimon suttogva, Szebent járják s ott a szász polgároktól feles pénzt vettek fel! minő czélra, nem tudom még; de gyanítom, hogy Kornis, Kendi s a szebeniek egy kövön fujnak.[60]

– Kornist példásan fogom megbüntetni, nem azért, mivel féltette nejét tőlem -

Dimon mosolygott.

– Ez igen természetes! tevé a fejedelem gúnynyal hozzá; hanem mivel bátyánkat, Zsigmondot, ki nemzetségét gazdagította, s Bátori Erzsébetet merte emlegetni, s bennem nemcsak a fejedelmet sértette meg, hanem Bátorit, – s ez egy Bátorinál több! A mit mondasz, fontos, a nyomra ráakadtál, vigyázz, nehogy eltéveszd azt megint, mindenütt sarkában légy a szebenieknek; most távozhatsz!

Dimon meghajtá magát s kilépett.

A fejedelem engesztelhetlen bosszút forralt Kornis ellen; de akarta, hogy kézrekerítésének egyéb valami szolgálhatna ürügyül, nem az Udvarhelyen történtek, melyeknek emlékezete őt mindig megszégyeníté; s ily ürügy népszerűtlen is lett volna.

De őt még egyéb is bosszantá, az t. i., hogy bár igen örült a Betlen, Haller, Sennyei s mások eltávozásának udvarából, kiknek komoly magukviselete mint örökös szemrehányás állott előtte, mégis nehezen tűrte, hogy társaságai szokott elevenségöknek nagy részét elveszték majd minden kellemesb nőnek távoztával Fehérvárról; mert a Kornis példája sok követőre talált, s ez igen alkalmas volt a fejedelem kisebbségét országszerte terjeszteni.

Azok közt, kik az udvarnál maradtak, egy volt Szilassi, ki hivatalánál fogva s mint vadászati felügyelő a fejedelemmel sokszori közel érintésbe jött.

Szilassi és Kornis közt gyermekségök óta, a tanulói ismeretségből, szoros, mondhatni regényes barátság vált, s azok közt, kiknek a Kornis esete fájdalmat s aggódást okozott, egy volt ő, s fájdalmát kétszerezé azon öntudat, hogy ezt némileg ő okozta; – a dolog így történt.

A fejedelem nem egyszer engedé magát az italtól elkábíttatni, s ilyenkor Kamuti s Imrefi vőnek részt ezen, egyelőre kissé titkolt szenvedélyében. Imrefinek megoldá az ital nyelvét, s nem bámulhatjuk, ha Szilassi, Imrefinek némely elejtett szavaiból, mind a Kornis Kolozsvárra küldetésének idejét, mind a fejedelemnek Udvarhelyre készültét megtudá. Szilassi úgy tetette magát, mintha semmit sem tudna, azonban titkon, meghitt embere által, Kornisnak mindent fölfedezett.

Szilassinak küldöttje Kornist már jó tova találta Udvarhelytől, s így történt, hogy ő abban a pillanatban érkezett meg csak, midőn a fejedelem már nejének szobájába lépett. – E hálóteremnek, mint minden akkori várakban s falusi épületekben, rejtett ajtaja is volt.

Kornis nejét, mint tapasztalhattuk, nem csak szerette, hanem imádta s lelkületének tökéletes ismeretén épült bizodalma is volt hozzá.

Tudta, mennyi sértőt s nejének becsületét kétségbe hozót beszéltek a gyöngysoroknak vétele alkalmával Fehérvártt a henye suttogók, s így érdekében volt lépteit úgy intézni, hogy ezek által nejének becsületét megmentse s a fejedelmet is megszégyenítse. – Szükség itt megjegyeznünk, hogy a gyöngyökről Bátori Kornisnak, ki azokat neki megmutatta, azt állítá, hogy azok eladattak, de kész azon az áron visszaváltani, melyet Kornis fizetett érettök. Ez meg is történt; de mindamellett a legtöbben kitalálták a valót s némelyek azt állíták, hogy Kornisné alkalmasint elfogadta volna e nemét az ajándéknak, ha Imrefiné közbejötte meg nem akadályoztatá.

Kornis, midőn a fejedelem szándékát megtudta, meg akarta őt előzni s hozzá nyiltan szólani: egy út, mely mint legegyenesebb, neki legczélravezetőbbnek is látszott; bár aligha számításában a fődolgot nem feledé, azt t. i., hogy e neme a nyiltságnak csak becsületes ember iránt lehet foganatos, Bátori pedig már e merénynél fogva is, becsület oldalán méltán kétértelmű volt.

Ezt azonban Kornis, mint láttuk, ki nem viheté; mert a Szilassi tudósítása után, bármiként sietett, a fejedelem már nejének szobáiban volt, a nélkül, hogy vele szólhatna s így ő tervét megváltoztatta; mélyen felingerülten ily vakmerő eltiprásáért minden illőnek és szentnek, Kornisban a bosszú dühe lobbant fel, de nejének becsülete mindenek fölött előtte állott. S így összegyűjtvén embereit, azokat a hálószobának rejtett ajtaja elébe parancsolá állani, melyek vékony falazata minden hangot átszivárogtatott. Kornis elég távol állott, hogy mindenkit meggyőzzön a felől, hogy nejének szavait nem hallhatva is teljes bizodalmát helyzi erényében, s így cselédei előtt Bátorinak s Kornisnénak egy szava sem veszett el, s épen azon pillanatban törték Bátorira az ajtót, midőn Kornisné, karjaiból kiszabadulva, kést ragadott.

*

Fel lévén így világosítva, a mi netalán homályos lehete, térjünk Dimonhoz vissza, ki, mint láttuk, a fejedelem szobájából kilépett. Az álnok kém tökéletesen hitte, hogy igéretének megfelelhet, s e részben legtöbbet számított Weiszra, kiről gyanítá, hogy egy vagy másként elárulja magát.

Dimon Weiszhoz sietett, s őt vette körül a maga módja szerint, a bizonytalanon mint bizonyoson kezdvén a dolgot.

– Tudja-e kegyed? így szólítá meg kérdőleg Weiszt, hogy a fejedelem előtt nem titok leányának ittléte.

– Itt volta talán! jegyzé meg Weisz igazitólag.

– Nem, nem! a kegyed leánya itt van, s előttem nincsen oka titkolódzni, én tudom a dolgot, kegyed elrejtette őt, s ezt, megbocsásson, nem okosan cselekedte.

Weisz egyáltalában nem hagyá magát megzavarni, mivel igen jól tudta, hogy az elrejtés titkát még eddig nejének nem volt ideje fölfedezni. – Leányom, mond nyugodtan, gyalog ment ki a város kapuján s egy ott már reá váró szánon Medgyesre, nagyatyjának rokonaihoz, Wolfékhoz.

– Nem ment, felelt Dimon makacsul, s kegyed, ismétlem, nem okosan cselekedett, a fejedelem a dolgot rossz néven vehetné s csak kimondom titok fejében, rossz néven is veszi. – Weisz engemet tatárnak néz, ezt mondá az elébb nekem ő nagysága; csuda, hogy nejét is el nem csukta előlem.

– Ha azt gyanítottam volna, felelt Weisz, ő bátran itt maradhata! tulajdon szándékában volt távozni.

– Nemes Albinus, körültekintő bölcs tanács úr! folytatá Dimon, én egyet mondok kegyednek: még ma, s ezt jól jegyezze meg magának, Coelesta Brassóba érkezend; ha ez nem történik, félek, hogy holmi rejtekekre akadunk, s azoknak lakóira – s ez nem lenne kellemetes kegyednek!

A mint látjuk, Dimon igen bizott érdekeiben; Coelesta el nem távozott a háztól, ezt tudta, s így állhatatosan megmaradt állítása mellett.

Akárkit mást ez kissé megzavart volna, de Weisz nem volt az a férfiú, ki lélekjelenlétét elveszti kétes esetekben.

– Leányom, mond Weisz, nincsen itt, s ha a fejedelem a vendégjogot kutatás által akarja megsérteni, ám lássa! de nem fogja feledni, hogy én nemes ember vagyok, és úr a magam házánál.

– A fejedelem, mond Dimon gúnymosolylyal, kissé feledékeny, ezt ne feledje kegyed; azonban nem titkolom, a kutatás reám van bízva, s bére – czafrangos paripa a fejedelmi ólból.

– Úgy, úgy, mond Weisz figyelve, hallod-e Dimon! te nekem hűséget esküdtél, ugy-e?

– Igen.

– Jó, tehát egyre kérlek.

– Halljuk!

– A fejedelemnek mondd, hogy Coelesta Kőhalomba tért vissza.

– Köszönöm! s hátha oda megy utána s a hazugság kisül?

– Azt mondjuk, hogy tudtom nélkül távozott Medgyesre.

– Mindig Medgyes, és újra Medgyes! a kegyed leánya itt van! Istenemre! meg nem foghatom a kegyed aggodalmát: hiszen mi van abban, ha ő itt megjelenik! az a kis tréfa Ecsedivel? gyerekség! s ez legfölebb némi kis enyelgésekre adand okot.

– Kölyök! kiált fel Weisz indulatosan, s te azt is tudtad?

– Ma mondá a fejedelem.

Weisznak homloka redőkbe vonult s arczának kifejezése illetődést s neheztelést mutata. Dimon! mond Weisz határozott hangon, e tárgyat bevégeztük; fejedelem tehet, a mit jónak vél, Coelesta nincsen itten; de a te üstököd kezemben van! s ha e dolog kellemetlen irányt vesz, tudd meg, hogy nekem egy szavamba kerül s az első hárson függesz a kapuk előtt! – Itt!... folytatá, egy erszényt nyomva kezébe Dimonnak, két lónak ára, sőt több!

Dimon képébe, a Weisz beszédének kezdetekor, vér tolult, s haja, mint a tüskés csont-tűi, borzadtak haragjában fölfelé; de az erszény kissé alább hangolá dühét, s kifejezése kellemetlen vigyorgásba olvadott által.

– Albinus mester! mond Dimon büszkén, erszény s akasztófa közt könnyű a választás; azonban, ha kegyed szolgálatom iránt bizonyos kiván lenni, egyet jegyezzen meg jól magának: akasztófát, szóval mindent, mi fenyegetés, kerüljön; eddig a kegyed kímélő bánása hajlatá kedélyemet inkább a szászokhoz, mint a fejedelemhez, kinek többször jut eszébe, hogy Bátorit mint szeretem! Istenemre! Bátori akárki lehet! – van, folytatá sajátságos hangnyomattal, ki szégyenlene azzal a névvel a világ eleibe állani. – Ördögöt! minden napi fíczkó vagyok-e én? Albinus! ha kegyed nekem árthat, s ez még kérdés, én az egész szász nemzetnek árthatok; s még a hársig, melyen függnöm kellene, legalább 300 lépés van s Dimon egy léptet sem tett hiában életében.

– Béke tehát! mond Weisz, magába fojtva neheztelését a Dimon szemtelenségén. Én ismerlek. Erdélyben nincs ügyesebb ember náladnál, ezt tudom, s hidd nekem, hűségedet aranynyal mérem fel; számíthatok-e rád?

Dimon gondolkozott. – Szerencséje kegyednek, mond, hogy negyednapra indulunk; a fejedelemnek, bizonyos dolgokban, nehéz szeszélyének ellene szegülni; azonban talán még segítünk.

Weisz ismerte Dimont, s alkalmasint eltalálta az utat, őt szorosabban csatolni érdekeihez, mint a fejedelem. Dimon végre eltávozott.

Weiszné tudakozódott Coelesta után, kinek eltünése egészen megfoghatatlan volt előtte, s azt rossz néven kezdé venni; nehogy anyai hevében a dolgot elrontsa, férje jónak látta őt az egészről tudósítani. Weiszné a dolgot nem értette.

– Minek elbújni? mond, mi szerencsétlenség van abban, ha Ecsedi, ki leányunkat szerette, nem Ecsedi, hanem Bátori Gábor s erdélyi fejedelem! hiszen ez leányunknak becsületére válik, s még ki tudja, mi történhetik.

– Kérlek, kedvesem! ne említsd a történhetőket, s bízd a dolgot rám s Coelestára.

– Te igen bölcs férfiú vagy, ezt tudom, de Coelesta bohó! s hiú – mit gondol ő? hátha a fejedelem el is feledte már? jut is az oly nagyuraknak egy kis falusi tréfa eszökbe; Bátori Zsigmond, mikor itt járt, igen örömest mulatott velem, s másodszor rám sem ismert!

– Ej, mond Weisz kissé békétlenül, te jó, jámbor lélek vagy, de ezt nem érted; csak arra kérlek, hallgass; ez a jelen körülményben a legokosabb, a mit tehetsz.

– Jó, jó; de hátha a fejedelem valóban szereti; vannak példák... hátha – - ?

– Hátha – hátha nem? vág közbe Weisz, elvesztve kissé béketűrését; higgy nekem, ne feszegesd a dolgot, s kérlek mindenek fölött, hallgass.

– Hm! Coelesta erdélyi fejedelemné! mennyit nyerne ezáltal a szász nemzet!

– Miért nem római császárné! rekeszté be Weisz; jó éjtszakát! mond kis szünet után s eltávozott.

Weiszné egész éjtszaka Coelestáról álmodott; hol fázni, hol éhezni látta leányát a rejtekben, hol mint erdélyi fejedelemnét, s ezen utóbbi álomjelenetkor az öröm felébreszté őt; a gondolat nagyságától elkábult, s a helyett, hogy férjét s leányát megfoghatná, mind inkább s inkább sötétedett agyában.

Ha a Coelesta elrejtésének titkát Weiszné elébb tudta volna, s Dimon Weisz helyett őt szólítná meg: – az nem maradt rejtve, mert ő ki nem mondható ügyességgel birt valami titoknak kifürkészésében; s talán annyira haladtunk már történetünkben, hogy e részben is kissé szellőzhetjük a leplet.

Nadányi, kivel Dimon még Kolozsvártt létekor ismerkedett meg, s ki őt legtitkosb és legfontosabb levelezéseinek folytatására használta, azt mondá neki egykor: «Dimon! te született kém vagy, s ha egyszer oda kerülsz, a honnan jöttél, a pokolba: fogadni merek, hogy Plutó gazda tudni fogja, az angyalok együtt mit beszélgetnek az égben.»

Nadányi jól ismerte embereit; nem volt olyan mód, melyet meg nem próbált Dimon, ha valaminek végire akart járni, s mennél kalandosabb s szeszélyesebb volt az út, melyen valaminek kitudásához juthatott, annál inkább örült annak; neki e neme a fürkészésnek, kilesésnek, szó felkapásának – szenvedélye volt s ő kész minden fáradságot tűrni annak kielégítésére.

Mi már őt mint tudóst, mint kofát s barátot találtuk e történetben, vagy személyesen, vagy említve, mert aligha kikerülte a figyelmet az, hogy a Weisznak Szerafintól ajánlott kém, kit barát képében bevezetett késő éjjel hozzá, nem más volt, mint a kofa daemagóg, s ez megint nem más mint Dimon, kit gyaníthatólag Bátori küldött Brassóba: egyrészt, hogy a szászok gondolkodását kitanulja, másrészt, hogy Coelestához írt levelét kézbe adja, a mit nő-álruhában teljesített.

Dimonnak szokása volt egyszerű, természetes kérdések által az embereknek viszonyait kitudni, s így nem bámulhatjuk, hogy ő Szerafintól Kőhalomban, midőn ő a megsebesültet oda kiséré, sokat kitudhatott. – Ugyanekkor nyerte meg őt Szerafin Weisznak szolgálatjára is, ki rég bízá meg Szerafint egy ügyes kémnek szerzésére.

Dimon által tudta meg Weisz mindazt, mi a Bátori udvaránál történt, vagy közvetve, vagy közvetlenül; s Nadányi, ki régen éldelte Weisznak gazdag ajándékait s kiben Weisz igen sokat bizott, nem egyszer külde neki Dimon által tudósításokat. S így még csak egy marad hátra megfejteni, t. i. miként tudta Dimon Ecsedinek viszonyait, s azt, mi a vadásztanyán történt. S ez igen könnyű lesz, ha megsúgjuk, hogy Dimont, még minekelőtte a kőhalmi úton Ecsedivel találkozott, már vizsgasága a távolról fénylő sátrak közelebb megtekintésökre csalá, s hogy ott Nadányiban régi ismerőjére talált.

Eleinte a fejedelem, kinek igen éles látása volt, Dimonban azonnal használható kémet gyanított; de nem igen bízta meg, mert Imrefi a Bátori kegyét s bizodalmát mindenkitől féltette s így Dimonnak a közelítésben lehetőségig akadályt okozott. Később a fejedelem a víg kedvű apródot nemére a tréfacsinálónak használta, mi akkortájban a tiszteletben tartott udvari bohócz – vagy épen bolond – hivatalra az első lépés volt.

Ez s az ezzel járni szokott gúnyszellem s kicsinylés nem volna ínye szerint az önhitt, gőggel teljes Dimonnak, kinek lelkületén által némi sugára szivárgott az álbecsületérzetnek, mely inkább óhajtatá vele, hogy gazembernek tartassék, mint ostobának vagy bohócznak, s mely a becsületérzetnek valódi nevét csak úgy érdemlette volna, ha egyiktől úgy mint a másiktól irtóznék. Egyébiránt volt Dimon kedélyében egy sötét rejtek, egy talányos öblözet, melybe csak néha-néha tekinte be. De egy tekintet abba őt ellenségesen állítá az egész emberi nemmel szemközt. Ilyenkor gyűlölt mindent, s úgy tetszett nekie, mintha fájdalmát az egész világon vissza kellene torlania, s mintha annak rendje, szokásai, előitéletei, becsülése s megvetése egyformán sértené őt. Atya s gyermek közti viszonyokról mindig gúnynyal szólott, mintha öneredetére emlékeztetnék, az atyai név képzetével lelkében mondhatlan büszke gyűlölség jött kapcsolatba, s ő, ki törvénytelen születését tudni vagy gyanítani látszatott, készebb lett volna meghalni, mint atyja megnevezésével vagy elismerésével azon gúnynevet igazolni, melylyel őt tanulótársai kifogyhatlanul kínozták, s mely legérzékenyebb, azaz hiúsága oldalán sértette őt.

Mióta Bátori némely dolgokat könnyebb vállra kezde venni, mióta tanácsadói s hizelkedői kicsapongásait mint fiatal férfiú erő- s víg kedvmutatkozásait nemcsak mentegeték előtte, hanem azokra bátoríták is; azóta a fejedelemnek voltak oly tervei, melyeknek kivitelökre Dimont igen használhatónak vélte s így ez halkkal mind több tért nyert Bátori bizodalmában. Mikor ő Udvarhelyre szándékozott, Kornisnak Dimon által izente meg, hogy sietve Kolozsvárra menjen, a mit Kornis, mint láttuk, eltávozván Udvarhelyről, kész is volt teljesíteni. Dimon azonban, fáradtságát ürügyül használván, Udvarhelyen maradott s ott gazdag ajándékokkal a kapuőrt megvesztegette, s így lőn képes a fejedelmet egy hátulsó ajtón a várba titkon bevezetni, mert Bátori kalandját rejtélylyel akará végig fűzni.

A fejedelem, az Udvarhelyt történtek után, már megbirhatónak hitte azon szemtelenséget s nyilvános igazságtalanságot, mely ily merénynyel szorosan összefügg, s e lépése tevé őt először valódi zsarnokká. Kornisnak közbejötte őt meglepte, de el nem ijesztette, s talán ha Kornis szeliden szólott volna a fejedelemnek, kellemetlenebbé vált volna helyzete; mert mikor igazságtalanok vagyunk, kapunk mindenen, a mi igazságtalanságunkat némileg födni vagy menteni képes, s azon, ha a dolog úgy fordul, hogy mást is hibába ejthetünk. Kornisnak nyilt, bátor felszólalását Bátori, Imrefi s többen hallatlan vakmerőségnek nyilatkoztaták, s ezt annál inkább, mivel a fejedelem kezét ajánlván Kornisnénak, annak becsülete, gőgös, fonák fogalmaik szerint helyre volt állítva; hogy ők Kornisnak szerelmét, megsértődését nem számították, az igen természetes. – Az első nyilvános gonoszság el volt követve. Bátori mindent feledve, föllépett a legféktelenebb önkénynek útjára, s azóta Imrefinek s Dimonnak befolyása fokonként nőtt. Ő nem titkolta előttük a szász nemzet elleni terveit s Nadányi volt első, kitől ezt Weisz mint bizonyost tudta meg.

Hogy Ecsedi s a fejedelem ugyanazon egy személy, azt Weisz gyanította; de Nadányi nem tudta a fejedelemnek viszonyát Coelestával, tehát Weiszt e névcseréről nem tartá szükségesnek tudósítani. Ő csak annyit tudott, hogy a fejedelem Kőhalomban egy szász hölgygyel jól mulatja magát, s nem egy az udvariak közül azt hitte, hogy látogatásai Weirauchnét illetik. Dimon pedig nem szólott, mert ő mindig úgy intézte lépteit, hogy se egyikkel, se másikkal el ne rontsa a dolgot.

FÖLD ALATT ÉS FÖLD FELETT.

Tudtam-e? hogy e hölgy a te leányod?

Lessing.[61]

Míg ezek Weisznak szobáiban történtek, Coelesta a nedves földalatti rejtekben mély gondolatok közt tölté idejét; néha fölkelt fekvő helyéből s csendesen vonult a hágcsók felé; a felső szobákbani víg zaj s beszélgetés őt kissé felbátorítá. «Még mindnyájan ébren vannak!» mond magában, «vajjon hány lehet az óra?» Coelesta óráját, az akkortájban igen becses ékszert, gazdag lánczon viselte nyakán, letevé ezt maga mellé s csiholt; a kova szikráinak futó világánál tekinte órájára: «Még csak tizenegy!» kiált fel, «minő végtelen hosszú itt az idő!» Szemeire nem jött álom, de úgy érzette, mintha tagjai meg volnának törve; ágyát igazítá meg s maga alá helyezvén a paplant, bundáját veté le s azzal betakaródzék.

Ecsedi állott előtte képzeletében, egész férfiúi szépségében s minden szava, minden esküje, minden igérete, mint elvesztett egének tündérdalai, hangzának visszemlékébe.

Kezét keblére feszíté; víg kurjongatás hallatszott a felső szobákból. «Istenem!» kiált fel, «ő vigad, míg én – - !» S újra mintegy feddőleg folytatá magában: «miért gyötröm magamat! illik-e, lehet-e nekem őt visszaóhajtani? nem kell-e inkább örülnöm, hogy a varázs megszűnt, s magamnak visszaadattam?... Igen, igen, ennek így kellene lenni!» Coelestának szemeire könnyek ereszkedtek. «Megszokni», mond mély fájdalommal, «azon szemben, melyben a szerelem egét képzelém sugárzani, a szemtelenség, a rendetlen élet kifejezését látni; azon ajkakat, melyeknek ékesenszólásuk szívemet édes dobogásra ébresztették, rút káromlásokra elvonulni; s kit leghűbb barátomnak véltem, abban nemzetem ellenségére ismerni! – Ez sok, – igen, igen sok!»

Két óra telhetett el; fönn a zsibaj megszűnt s a néma csend nemét a remegésnek árasztá lelkére. «Világot gyujtok», mond az álmatlan, fogai vaczogtak s jéghidegen zajlott le a félelem minden tagján. «Oh», mond hevesen, «te gyáva félelem! ti nyomorult hölgyi idegek! mit ér a lélek ereje, ha ti reszkettek minden semmire. Világot gyujtok», ismétlé, «ha csak pár pillanatra is, míg bátorságom helyre áll! – egy kis kanócznak világától», tevé keserűen hozzá.

Kezeivel motozott a tűzszer felé; e pillanatban úgy tetszett neki, mintha halvány kékes sugár szivárogna be az agg tölgyajtónak hasadékán: a mohos kőívek félvilágba borultak s e kétes félsötét még növelte remegését.

«Valaki van a rejtett földalatti folyosóban», ez volt első gondolatja; de ily későn! egek, ha ittlétem föl lenne fedezve!»

Tudnunk kell, hogy a föld alatt azon rejtektől kezdve, melyben Coelesta volt, sötét folyosó vonult el, mely a várfalakon kívül távol végződött. Régi időkben ily rejtett kijárások majd minden városban voltak.

Az, a melyről itt szó van, igen régi lehetett, s eredetét talán még a dákok vagy rómaiak idejéből vette. A Weisz házának előbbi birtokosa nagyatyjától hallotta, hogy e földalatti útra egy pinczének ásásakor akadtak történetesen s vizsgálódván abban, sok kincsre is találtak; további fürkészés után kimenetelt is leltek, mely egy völgybe nyilott s bozóttal és sziklákkal volt elfödve.

Coelesta összehúzta magát ágyában, de nemsokára visszatért bátorsága; «hátha», gondolá, «kincset keresnek a rejtekben; minden esetre ajtómon kemény retesz van, de világot nem gyujtok, nehogy magamat eláruljam.» Coelesta fölemelkedett ágyáról, szemei merőn voltak az ajtóra szegezve; úgy tetszett nekie, mintha a világ mindinkább terjedne, már a falakat tisztán kiveheté.

Újra neme az aggodalomnak fogá körül szívét. «Istenem, ha rám törnék az ajtót!» sóhajta fel s hirtelen nem tudá elhatározni, mit tenne akkor. Csendesen tartotta azonban magát, mindig merően az ajtóra függesztett szemekkel. «Hátha valami lobogvány», mond, «mi e rothadt légfolyamban semmi ritkaság; minden csendes!» Coelesta a földre szorítá képét; «igen, igen», folytatá mindinkább felbátorodva, «nem hallok semmit.»

Fél negyedóra telhetett el s a rejtek még mindig világos maradt; Coelestának elméje feszülve volt s ellenállhatatlan tudnivágy fogá őt körül. «Mi lehet ez! e tartós fény? emberek kétségen kívül; de mit keresnek ily későn e rejtekben? Hátha rablók?...» Hideg borzadás futá el Coelestát újra; «minden esetre», mond, kissé megkeményítve magát, «ajtómat kemény retesz védi; ha valamit akarnának, eddig próbát tettek volna!...» A hölgy csendesen emelkedett fel üléséből, az ajtó felé huzódott s szemét a hasadékra illeszté.

Szemei hosszú, alig derengő folyosón vonultak végig s jó távol a rejtektől úgy tetszék neki, mintha pislogó tűz körül magas, sötét alakokat látna állani.

«Istenem!» kiált fel magában, «ezek rablók, – huh! mint gonosz szellemek néznek ki.» Nemsokára élénk kézmozdulatokat látott, miként szemei mindinkább a sötéthez szokván, a tárgyakat jobban kiveheték.

Coelesta elvonult az ajtótól s a fal mellett tapogatózva, visszaereszkedett ágyára; mondhatlan nyugtalanság fogá őt körül, nem félelem többé, hanem belső ösztön, magának e jelenet felől bizonyosságot szerezni. «Nem igazban járó emberek, ez kétséget nem szenved», ezt gondolá magában; «de mit akarhatnak?... Egek? ha bátrabb volnék», mond keserűen s hevesen, «ha merni tudnék; oh, én gyáva hölgy vagyok, akaraterő nélkül! – Mi tehát ezen ösztön bennem? tudnivágy, asszonyi vizsgaság!» tevé öngúnynyal hozzá s lelke mindinkább belemerült e tárgyba. Coelesta fölkelt. «Nem vagyok férfiú!» mond, «nincs erő bennem, testi, anyagi erő; de van lélek! – S itt talán egy gonosz tettet hátráltathatok! Coelesta Albinus!» folytatá magában, «fel! vesd le a nőt magadról, Weisz leánya! cselekedj!» Így lelkesíté fel magát s az ajtóhoz sietett.

Minden teljes elhatározásnak lényegében van a felbátorodás, azon természetes okból, hogy az ily elhatározást bátorság szüli, és így nem bátorság annak következménye, hanem az a bátorságé. Coelestának melle dagadott, lelke nőtt, s ő érzé magában, hogy szíve elég erővel bír legyőzni félelmét. – Csendesen, nem minden zörej nélkül voná hátra a reteszt, s az ajtó halk nyikorgással nyilt meg félig. A sötét folyosóban lobogó tűz még nagyobb sötétséget árasztott a távolba azokra nézve, kik a tűz körül állottak, s az bátorítá fel Coelestát, ki a derengő világosságban a tűz körül állókat jól kiveheté. Hat-hét, köpenyegbe burkolt férfiú állta a tüzet körül, s miként látszék, Coelesta felé fordított arczokkal, melyeknek vonásait ki nem veheté.

Magas, többnyire egymástól elváló réteges palakőből összerakott boltozat vonult el előtte; közte fehérlő, sápadt moha turódzott ki s penészszel terhelt lég nehezíté a lélekzést; hézagokkint mintegy könyöknyire, kijebb álló durva kőívek adának e földalatti útnak nagyobb erősséget. A távol lobogó tűz sárga fényével színezé a körülte állók arczait, míg oldalaik sötét árnyékba valának burkolva s kétes fényfolyam, mindig pirosabb és világosb a tűz felé, ömlött el az oldalfalakon, ekként áthasítva sötét árnyaktól, melyeket a kijebb álló kövek vetének. Az egész jelenetnek borzasztó síri tekintete volt.

Coelesta néhány korhadt lépcsőn haladott csendesen le rejtekéből, lábaival tapogatózva, ment tovább-tovább a nedves homokon, mely alatta terült; szíve elfogódott, lélekzete megszakadozott, keble gyorsan emelkedett föl s le, s térdei törének meg alatta.

Egy mögé a kiálló ívek közül vonult, a falhoz támaszkodva, úgy tetszett neki, mintha mérföldeket gyalogolt volna, annyira fáradtaknak s kitágultaknak érzé idegeit. – Így pihent darabig, azonban semmit sem érthetett a tűz körül beszélgetőknek szavaiból, bár a hangoknak zavara elég élesen hatá meg hallérzékeit. «Bátorság!» így szólítá meg magát; «ha eddig tudtam jönni, gyalázat lenne visszatérni, míg bizonyost nem tudok.» Újra tovább haladott, igen csendesen; egyszerre lába valami hidegre lépett, a mi alatta megmozdult. Coelesta hirtelen összeborzadott, halk sikoltás emelkedett kebléből, melyet alig birt lefojtani magába, hirtelen felkapván lábát, mely alól egy kigyó emelt fővel sziszegve surrant el a fal hasadékaiba.

A tűz körül állók Coelesta felé fordultak, ki egy kőív mellé vonult újra, mely őt egészen elfödé; de tagjai reszkettek s fogai lázasan verődtek össze. «Itt mindent hallhatok», gondolá magában, «s ha észrevesznek, gyorsan nyargalok vissza rejtekembe, csak erőm engedje; tagjaim zsibbadnak!»

– Dixel! mond az egyik a tűz körül állók közül, nem hallottál-e valamit?

– Igen, valami bagoly lehetett; hiszen úgy csapkodnak itt felettünk a denevérek, mint egy felleg.

– Meglehet, szól a harmadik, ki járna itt? – Halljátok-e czimborák! tehát a végzés áll!

– Igen, feleltek mindnyájan.

– Ivor! kiált fel egyik, hány embered van?

Egy magas, száraz, kopasz fejű férfiú állott elő, kit Coelesta csak most vett észre. Öltözete moldvai volt s feje hátulját a török veres süveg födé; két durvamívű pisztoly, övébe szúrva, s hatalmas handsár, azonnal láttaták benne a havasalföldi harambasát.[62]

– Ötven fő! mond ez mély hangon, s ha kell, több is!

– Azt hiszem, mond egyik, kiben Coelesta azonnal Mondra ismert, a fejedelem kisérete majd kétszer annyiból álland, de a hely, hol meg akarjuk támadtatni, szűk, kevesebbel is végire lehetne járni.

– Azt reám kell bízni! felelt a rabló.

– Itt, szól Dixel, az igért bérnek fele!... Ekkor erszényt nyujta a haramjának.

Coelesta reszketett. «Egek!» kiált fel, «az Ecsedi élete veszélyben! Ő még mindig így képzelé a fejedelmet!» – «a Bátorié», tevé szorongva hozzá. «Ha az ég úgy akarta, hogy én ezt megtudjam? igen», folytatá mély vallási érzelemmel, «az ég akarta!» s feszült figyelemmel hallgatózott tovább.

– Jó, mond a rabló, s a martalékból mit kivánnak kegyetek megtartani?

– Semmit, semmit! szólanak közbe hirtelen néhányan.

– Tartsa meg magának kincseit a nyomorult nővadász, mond Dixel.

Coelesta Dixelt és Mondot azonnal megismerte, két roppant szász polgárt, kik Bátori ellen már első mulatásakor Brassóban, bosszút esküdtek nőikért s most többekkel együtt, kikre Coelesta nem ismerhetett, mint láttuk, azt már tetté akarák érlelni a tanácsházban történt verekedésért. Dixelnek feje be volt kötve s Mond karját hordá kendőben.

– Nem okosan veszi fel kegyed a dolgot, mond a tolvaj; ha poggyászát fel nem zsákmányoljuk, azonnal szembetünő lesz, hogy a fejedelemnek személyére, nem kincsére volt számítva a megtámadás, és ez kegyeteket veszélybe hozhatja!

– Veszélybe! mond gúnykaczajjal Dixel; ördögöt! honnan jöhetnék Bátori előtt épen én gyanúba?

– Hm! szól egy Coelesta előtt ismeretlen hang, csak jöhetne előtte, vagy más előtt épen kegyed gyanúba.

– Ej! kiált fel egyik távolabb álló, ha neje miatt jönne gyanúba, úgy sokan esnénk abba; hiszen a magyar tányérnyalók úgy bántak nejeinkkel, mint senki jószágával!

– Nőért! kiált fel Dixel mérgesen, főleg olyanért, mint a mienk, tevé hozzá Mondhoz fordulva, kár volna Bátorit elveszteni! De hogy udvari ebei fejeinket törjék be, s a hol csak lehet, gúnynyal illessenek bennünket, s mindezekre egy részeges fejedelem bátorítsa fel őket: ezt szenvedje, ki akarja, én nem; ha egyedül volnék, tudnék magamnak elégtételt szerezni![63]

– Helyes! kiáltának fel mindnyájan, veszszen Bátori! Az öblök sötét visszhangja nyögé penészes lehelettel vissza: «Veszszen!» Coelesta újra összerázkódott.

– S a martalék?! ismétlé Ivor, a tolvaj.

– Én ráállok, mond egyik az ismeretlen szólók közül, hogy kiraboltassék! Így a gyanú egyedül a rablókra háramland.

– Köszönöm! kiált fel gúnynyal a tolvaj, én az egész gyanú súlyát a zsákmány terheért magamra vállalom! a fejedelem fejét e helyen gördítem előtökbe.

– S az Imrefiét! kiált fel Mond.

– Az övét s még tizet, ha kell!

– A többire nincs gondom, felelt Mond; de ha a zsákmány a tied, úgy azzal, a mit adtam, beérheted.

– Nem! mond a harambasa; félbérért semmit sem teszek! a zsákmány társaimé, a viadalért; a bér a Bátori fejéért az enyim! – Hiszen, Mond mester, ismerjük egymást! nem egyszer volt a kegyed háza havasalföldi szerzeményeim raktára, s én nem valék fösvény!

– Jó, jó, szólt hirtelen közbevágva Mond: legyen egészen a kegyedé. De most távozzunk!

– Még egyet! kiált fel a haramja. Tudják-e kegyetek bizonyosan a fejedelem távozásának idejét?

– A mint mondottam, négy nap mulva, felelt Dixel, bizonyosan.

– Jó tehát, mond a rabló, köpenyegét vállára kerítve – béke kegyetekkel!

Ivort nemsokára a többiek is követék; Coelesta mozdulatlanul állt a kőívhez szorulva, mely mögül néha tekintgetett ki, míg a beszélgetés tartott. A férfiak haladtak, sötét alakjaikat a távol homálya elfödé Coelestának szemei elől: – a mit hallott, lelkét kétes zavarba dönté; azonban a pillanat hatalma egyelőre erősb volt minden egyéb ingernél, s a hölgy, mennyire ereje engedé, visszasietett rejtekébe; a tűz nem lángolt többé, s az alant szivárgó füst el kezdé borítani a folyosót; minden kriptai csendben volt körüle, csak a korhadt íveken czinczogtak egymásba fogódzva a denevérek, s egy-egy bagoly csattogott el feje fölött. Végre a lépcsőkhöz ért, lelke új remegéstől körülfogva; majd négykézláb őrült gyorsasággal kapaszkodott fel azokon, s a boltba érvén, az ajtót taszítá be, s hevert néhány pillanatig előtte. Coelesta kissé könnyebbülve érzé magát, s minden erejét összeszedvén, a nehéz reteszt elővonta.

Tagjai reszkettek s így vonult ágyáig; nemsokára fáradságosan gyujtá meg lámpáját, melynek körüle ömledő világa kezdé a belső vihart lelkében megnyugtatni. – Coelestának arcza az önérzet nemes kifejezését láttatá: azon gondolat, hogy félelmének ura tudna lenni, őt felmagasztalá. Kevés pillanat mulva lelke egészen visszanyeré rugósságát, csak tagjain szivárgott még néha lázas borzadás keresztül; a lámpát eloltá, s a történteket elevenen újítá meg lelkében.

«Tehát Ecsedi veszélyben van: életére törekednek, s ezen kellene segíteni; miként?» így aggódott magában. «A rejtek kijárása nyitva áll előttem; de ki felel róla, ha nem akadok-e ott a vérengző rablók kezébe s minden jó szándékom siker nélkül marad.»

«S ha a dolgot fölfedezem, s Dixelt vagy Mondot megnevezem, két családot döntök szerencsétlenségbe: Mond és Dixel házas, gyermekes emberek!»

«Istenem!» sohajta magában: «világítsd elmémet; tanítsd az utat eltalálni, melyen az Ecsedi életét megmenthetem a nélkül, hogy két családot szerencsétlenné tegyek, melynek, ha egyes tagjai hibásak is, a veszély az egészet érné.»

Coelesta elkábult ezen ellenkező tervek s gondolatok közt; darabig majdnem eszmélet nélkül nézett a sötétben maga elébe, azonban egész ifjú szerelme föléledt újra annál nagyobb, annál hatalmasb erővel, minél inkább akarta azt visszafojtani keblébe; mennél inkább látta, hogy Bátori szerelmére érdemetlen, hogy szerelme álom volt s képzelt tárgyat szorított szivéhez! – hasztalan! ő szeretett! s minden lelki ereje csak annyira birta e szenvedélyt legyőzni, hogy azt eltitkolni szánta el magát: eltitkolni örökre, és soha egy tekintettel sem árulni el többé! – - «Igen», mond, «elveim s kötelességeim parancsolják ezt: de tehetek-e róla, hogy szeretem? s engedhetem-e, hogy szerelmem első tárgya alávaló orgyilkosok által végeztessék ki? – Ő ifjú, hátha megtér valaha s bátorsága, esze, Erdélynek még hasznára lehet, s én hagyjam őt elveszni? nem, azt nem tehetem! – Coelestának nyelve kiszáradott, forró szomjat érzett, a korsóig huzódott; egy-két cseppel enyhíté ezt: «Gazdálkodnom kell», így sóhajta magában, «ki tudja, meddig kell itt alant lennem!»

«Itt», mond szinte felkiáltva, «hiszen nekem cselekedni kell! megmenteni Bátorit, atyámnak az egész dolgot tudtára adni! de hogyan, miként? – Darabig némán ült Coelesta, egyszerre egy eszme hatá meg lelkét, egy gondolatszikra, melyet tovább és tovább fűzött magában. Coelestának sajátja volt, minden tervét előbb kivitatni magában, s e harczot gyenge idegei s erős lelke magyarázhatóvá teszik: lelke többnyire győzött, s így most is.

Coelesta meggyújtá újra a gyertyát; ki őt látná fölkelve a lámpával kezében s nyugodtan a rejtek ajtaja felé indulni, bámulná; tagjai nem reszkettek többé; szemei eleven fénynyel villogtak s összeszorított ajkai s kevély tartása eléggé láttaták, hogy ő cselekedni akar és fog.

A megnyitott ajtón által haladott Coelesta újra a lépcsőkön lefelé; az első kőivek alatt megállott, s egy késsel, melyet még mindig oldala mellett függő útitárczájából vett ki, az egymástól elváló réteges palakövek közül egy lapocskát feszített le; ezzel oly csendesen s félelem nélkül, miként jött, vonulva vissza rejtekébe – leült ágyára, a követ térdére fektetve, késével írt rá valamit: nem sok volt, a mit írt, mert néhány percz mulva újra felkölt. Darabig állott a kőre feszített szemekkel; ekkor a rejteknek azon nyilása felé indult, melyen a Weisz szobáiból jött alá; a legnagyobb vigyázattal huzódott a lépcsőkön feljebb és feljebb, míg egészen fölért és füleit a nyilást fedő laphoz illeszte, hallgatott csendesen; keble kissé sebesebben vert. «Minden néma!» suttogá magában; «bátorság, Coelesta! a mit tenni akarsz, Istentől jő, ne félj!»

Leszállott újra, a lámpát eloltá s a rejtekajtajának nehéz reteszét hátravonta, s gyorsan, mintha e gyorsaság által önmagának félelmét, ingadozását akarná megelőzni, sietett minden neszt kerülve a lépcsőkön fel; egy erős zsinórt vett kezébe, fogai összeszorultak, keblét a nehéz lélekzet majdnem ketté repesztette. Coelesta megkeményíté magát, erőteljes hirtelen rándítást tett a zsinóron, arczát bágyadt fény folyá körül; a réz Pán ki volt helyéből mozdítva, a szoba világa szivárgott a lépcsőkre.

Coelesta néhány perczig veszteglett, semmi nem hallatszott. «A fejedelem alszik», gondolá magában, vagy talán még le sem feküdt s más szobában van;» s ezen utóbbi gondolat igen nyugtató vala reá nézve.

Csendesen emelte föl fejét, s körültekintett; szive hallhatólag dobogott; az oldalszobának ajtaja nyitva volt, s Coelestának úgy tetszett, mintha az előtt emberi alakot látna ülni, szunnyadólag leeresztett fővel. – «Testőr vagy apród!» gondolá magában.

Gondosabban tekintett szét a szobában; a fejedelem ágyában hevert, s mint látszék, mély álomban, mit nehéz koronkinti lélekzete bizonyított.

Coelesta határozatlan állott, végre halkkal lépett a hágcsókon fölfelé, alant hagyva czipőit, s így szinte hallatlanul. Ekkor fátyolát eresztette képére s a réz szobrot egy nyomintással visszafordítá helyére. Közel a réz szoborhoz állott Weisznak könyvtára, széles aggszerű állványon; Coelesta ezen állvány mögé vonta magát.

«Hogy menjek ezeken a szobákon keresztül?» gondolá magában; «az őrök alkalmasint ébren vannak; csak a másik szobába láthatnék! – Coelesta kijebb lépett s az ajtó közelébe érkezett; egy csinos apród ült az ajtó mellett, csendesen szunnyadozva; Coelesta bátorságot vett magának. – Néhány percz mulva kilépett az ajtón a szomszéd szobába s elhaladott mellette: már a másik ajtónál volt, midőn egy mozgás tudtára adá, hogy az apród fölébredt, Coelesta hirtelen megfordult; az apród fölemelkedett üléséből s kétes meglepett tekintetet vetett a hölgyre, ki kis ujjacskáját a fátyolon keresztül ajkaihoz illetvén, őt hallgatásra inté; az apród hallgatott, ajkai körül csintalan mosoly lebegett, míg Coelesta zörej nélkül megnyitván az ajtót, kilépett az előszobába, hol két testőr kivont karddal állt őrt. A testőrök kissé hátraléptek s egy szemtelen tekintetet vetve rá, összenéztek, arczaik önkénytelen gúnykifejezést nyertek. – Coelesta érezte az álgyanúnak egész súlyát, mely e férfiak vonásaiban tükrözé magát; az őrök szemtelen tekintete a vért csalá arczaira; ő lángolt, szivét szorulva érzé; azonban ujjával újra hallgatást intve, haladott ki az előszobából; fátyolán keresztül egy kevély tekintetet lövelt a testőrökre; kik azt nem láthaták. Coelesta a tornáczon volt, merénye sikerült, s tettének nemes czélja segíté őt azon szégyent legyőzni, melyet kétes megjelenése az apród és a testőrök előtt okozott: kik óránkint váltván fel egymást, azt hitték, hogy a hölgy, kinek vonásait a fátyol igen jól elfödte, a fejedelemtől jő, a mi talán nem volt ujság s hallatlan előttük.

Coelestának mindez megfordult elméjében; de egy vagy több emberi élet volt veszélyben; s ő feláldozta magát még azon esetre is, ha a fejedelem fölébredne. Gyorsan sietett most atyjának szobái felé, melyek a tornácznak túlvégire nyíltak; mihelyt a szabadban találta magát, azonnal minden lelki ereje felmagasodott, s önmagának jóváhagyó intést ada merényeért.

A kopogásra nemsokára megnyílt az ajtó, s Weisz leírhatlan meglepetéssel ismert a kopogóban leányára.

Coelesta atyjának mindent elbeszélt: de Dixelnek s Mondnak nevét elhallgatá; s az egész tervet a kivivőre, tehát egy megrögzött haramjára hárítá, Ivorra.

– Rég ismerem őt híréből, mond Weisz, s lesz gondom a dolognak elejét venni; a fejedelem más úton fog hazatérni, ha a haramját kézhez nem keríthetem.

Coelesta azon törte fejét, miként adja Mondnak és Dixelnek tudtokra, hogy Weisz tervöket tudja.

Weisz, minekutána leánya vele a dolgot közölte, bámulta bátorságát; önkénytelen szivmozdulattól nógatva, hevesen szorítá őt karjai közé. – Hát ha a fejedelem fölébredt volna? mondá Weisz.

– Akkor, felel Coelesta, neki mondottam volna meg az egész dolgot, sőt arra is gondoltam, ha ajtaja zárva lesz; nézd atyám, e palakődarabra írtam fel a haramja nevét s a czélba vett tervnek minőségét röviden; s most atyám rejts el, hogy senki ittlétemet ne gyanítsa, mert becsületem örökre el van veszve.

– Elrejteni? hová, leányom? a rejtekbe vissza nem mehetsz, a mi egyszer sikerült, másodszor őrültség lenne merni; s külről a retezett ajtón át nem mehetsz vissza többé.

– Erre gondoltam, mond Coelesta, a reteszt visszataszítottam, az ajtó nyitva áll. Ne tarts semmitől, atyám! csak vezess oda vissza. Itt van-e még Szerafin?

– Itt.

– Jó, ő visszavezet.

– De ha ott a rablókra bukkannátok; nem, az lehetetlen!

– Ne tarts semmitől, atyám, ők bizonyosan nincsenek ott; maguk mondák, hogy többé nem jönnek a földalatti folyosóba.

– Hallottad?

– Igen, bizonyosan nem jönnek oda. Ezt Coelesta alkalmasint atyjának megnyugtatására erősíté.

Weisz aggodalommal tekintett leányára. – Várj, mond, míg a fejedelem fölébred, itt lehetsz, azután talán lelek módot, ha szobáit elhagyja, a visszatérésre a nélkül, hogy azon veszélyes úton bolyongjál!

– Nem, felelt Coelesta; az őrök nem távoznak az előszobából, az lehetetlen. Szerafin el fog vezetni.

– Ő és én, szólt Weisz; de így sietnünk kell. Atyja azonnal magára veté ruháit s egy kis süteményt vévén kezébe Coelesta számára, sietett az udvarra, nemsokára az utczán voltak.

A város kapuja Weisznak parancsára kinyílt, s egy negyedóra mulva a felköltött Szerafin dobogó szívvel s mondhatlan érzéssel követé őket. Két óra lehetett éjfél után, tehát a téli korány még távol; kiértek a városból, s útjok keskeny völgybe vezetett. Kemény, száraz hideg volt, felettök azur pompában ragyogott a csillaghintett ég, lábaik alatt a hó ropogott. Mintegy háromnegyed órát mehettek így, mindig beszélgetve együtt, míg egy kiálló szikla mellett haladtak el.

– Közel vagyunk már, mond Weisz; Szerafin! kegyed leányom mellett maradhatna!

Coelesta kevély tekintetet vetett atyjára. – Maradni? kérdé.

Weisznak arczában a legnemesb bizodalom volt kifejezve. – Igen, maradni, erősíté: barátom – leányommal. E két utóbbi szót bizonyos hangnyomattal és sokat jelentő kifejezéssel ejté ki.

– Kiséretét Szerafinnak örömmel fogadtam el, úgy látogatásait is elfogadom, de rejtekemben csak egyedüllét biztosíthat; a fejedelem szobája közel van, s a beszéd, ha halk is, könnyen figyelmet gerjeszthetne; azonban, folytatá, barátságos tekintetet vetvén Szerafinra: kegyedet negyedóráig magamnál tartom, közleni valóim vannak.

– Jó, mond Weisz; remélem, a fejedelem nemsokára távozni fog, talán elébb, mint gondoltuk.

Éji vándoraink a rejtett út nyilásához érkeztek; idomtalan sziklahasábok dültek az előtt egymásra, melyeknek moha-füzérein hosszú fénylő jégcsapok függöttek; a bejárás inkább sziklahasadékhoz, mint öbölhöz hasonlított; hogy ritkán látogattatik, hoszszan elnyuló roppant pókhálók bizonyíták, melyekben a dércsöppek jéggyöngyökben hevertek. Már közepe táján voltak e sötét földalatti tanyának, midőn azon helyre értek, hol a tűz lángolt kevés órával ezelőtt; még szikrázott a zsarátnok a hamu alatt s a nedves homokban sok lábnyomok valának kivehetők.

Végre a rejtekhez értek, s Weisz, kinek gyanú távoztatásáért mulatni nem lehetett, szives ölelés után megvált leányától, biztosan megrázván Szerafinnak kezét.

Szerafin körültekintett, s a reteszt voná az ajtóra; Coelesta fáradtan ereszkedett fekhelyére, a lámpát gyujtá meg, arczának szép vonásain kétes kifejezés ült, komolyság vegyülve némi belső megnyugvás szellemével, melyet merényének sikere s tettének nemessége idézett elő; néha mély sóhaj emelé szűz keblét, s úgy látszott, hogy újra női gyengesége s bátortalansága tért vissza.

Szerafin a helyzet regényességétől elvarázsolva nyugtatá szép sötét szemeit a gyönyörű hölgyön; s e mély tekintetben tisztelet, szerelem s bámulás egyesültek; de ajkai némák maradtak, mintha várná, hogy Coelesta szóljon előbb, s ki őt így hallgatva, alázatos odabámulásban látná, nem ismerne benne azon élénk hadi tekintetű, leventekeblű ifjúra, ki Kőhalom alatt játszva vívott hatalmas ellenével.

Szerafin igen gyöngédérzetű ifjú volt; míg Coelesta Ecsedit szerette, bizonyos belső ösztönt érzett magában, őt ezen örvény szélén támogatni, melyen állott: a Bátori tanyáiban történt kicsapongások nem valának elrejtve előtte, s ő eleitől fogva Ecsedinek közelítésében egy csábítónak cseleit gyanítá. De mióta Coelesta megcsalódott, mióta ezen első csalódás óriási súlyát hordá keblében, a szép ifjú szentségtörésnek vélte vérző sebet illetni. Sohasem jő magaslelkű hölgyeknél szerelmi vallomás időnkívülebb, mint első csalódás után, valamint köznapi lelkületeknél soha jobbkor. Így voltak ők némán szemközt darabig, végre megszólalt halk, fojtott hangon Coelesta.

FORRONGÁS.

Az ördög vigye ezen ordítást, ők han-
gosabbak a viharnál – - -

Shakespeare.[64]

Fogadd be a tótot, kiver a házadból.

Közmondás.

Reggel Imrefi, a ki mindent ki szeretett fürkészni, megtudta, hogy éjjel fátyolozott hölgy jött ki a fejedelem szobájából. Nem bámulhatunk, ha ez őt némi enyelgésekre bátorítá, melyeket a fejedelem eleinte nem értett; míg végre többszöri kérdések után az egész dolgot megtudta. Bátori meg volt lepetve s az esetet magára nézve hizelgőleg fejtegette. A hölgy, így gondolá, nem merte álmából őt felébreszteni; világos, hogy kereste. A fejedelem gyanítása igen valószinű volt. – Imrefinek szoros hallgatást tőn kötelességévé, s mind az apródnak, mind a két őrnek, kik Coelestát látták s kiktől Imrefi megtudta a dolgot, keményen megtiltatott az esetnek nyilvánítása. – Hogy a hölgy Coelesta volt, ebben Bátori nem kétkedett, ki lehetett volna más? – Egyébiránt a leirás is egyenesen ráismertetett. Bátori tökéletesen hitte, hogy a látogatás ismételtetni fog; azért feltevé magában, az éjet kivirrasztani. Csak egy vala előtte megfoghatlan: miként jöhetett Coelesta a szobába; ezért Imrefivel együtt azt szorosan megvizsgálták; de a rejtek bejárása oly remekileg készült, hogy arra rá nem akadhattak, bár a réz Pánt is leemelték helyéről.

Imrefi sokat jelentőleg mosolygott. – Lám! mond, nagyságod most láthatja, hogy az ideszállás sikere nem volt ábrándozás, s a komoly Albinus hiába rejtegeti leányát.

A fejedelem ingerülve volt s némileg önmagára felboszankodva mély álmáért, mely őt, mint hivé, egytől a legérdekesb s legszédítőbb szerelmi kalandok közül fosztá meg; egyszersmind szerelme inkább érzéki irányt vett, s varázs lehelletét elvesztvén, nem bámulhatunk, ha Bátori magát egy diadallal kecsegteté, melytől soha távolabb nem volt, mint épen jelenben.

– Vegyük az egész dolgot, mond a fejedelem lángoló arczczal, úgy, mintha nem történt volna; egy tekintet se árulja el titkunkat Weisz előtt; értesz-e, Imrefi?

Valóban Weiszt úgy fogadá fölkelésekor, hogy ez semmit sem gyaníthatott, s a dolgot a fejedelem előtt titoknak hitte; hogy az apród, vagy az őrök ezt Bátorinak elbeszéljék, a dolog természeténél fogva valószínűtlen volt.

Aznap reggel jókor már Szerafin Weisznál volt s együtt hosszasan tanácskoztak; Coelesta Szerafint egészen beavatta titkába, becsületszavát vevén, hogy őt el nem árulja, még atyjának sem, kinek szilárd elveit igen ösmerte; s így Szerafin, Mond és Dixelnek beavatkozását a fejedelem ellen czélba vett merényben tudta. Coelesta kötelességévé tevé Szerafinnak e két férfiú családját megmenteni a veszélytől, a mit ez egy névtelen levél által gondola legjobban eszközölhetni. Mondnak és Dixelnek tudtára adatott tervök felfedeztetése, s hallgatás igértetett, ha mindent elkövetnek, hogy tetté ne váljék.

Azonban ez nem oly könnyű volt; a két férfiú dühös gyűlölséget táplált keblében a fejedelem ellen s a névtelen leveleket egyik a másik ingadozásának tulajdonította egyelőre; míg végre értekezvén a dolog felől, látták, hogy ez a neme az intésnek egy harmadiktól jő. Ivort felingerelni s ezáltal bosszúját felgerjeszteni, veszélynek látszott; azt végezték tehát, hogy az igért bért kezéhez juttatván, adják tudtára, hogy a dolognak ezúttal szükségképen el kell maradnia, mivel fölfedeztetett.

Weisz azonban titkon a legczélszerűbb rendeléseket tevé a haramják elfogatására; de a mi minden igyekezete mellett sem sikerült. Ivornak egybeköttetése levén a nevezett összeesküdtekkel, jókor eltávozott a vidékből, s így Weisznak intézkedéseit kijátszotta.

De térjünk a fejedelemhez vissza. A hosszú nap végre eltelt s ő békétlenül várta az éjet; estve vacsoránál Weisz maga is jelen volt. Bátori igen szórakozott volt s a darab idő óta bevett szokását, néhány órát vacsora után poharazás közt s játékkal eltölteni, nem hozá gyakorlatba. – Végre mindnyájan távoztak, csak Dimon és Imrefi maradtak a szobában.

– Nos, mond a fejedelem, Dimonhoz fordulva, ki szótlan s mintegy parancsra várva állott az ajtó előtt, mi újat tudsz nekünk mondani Dimon!

– Ezúttal, felelt ez csalfa tekintettel: semmi különöst, nagyságos uram!

– S Coelesta?

– Ő bizonyosan nincsen itt, Kőhalomba ment Weirauchékhoz.

Imrefi s a fejedelem egyetértőleg tekintettek egymásra.

– Helyesen, Dimon szolgánk! jegyzé meg Bátori: ő bizonyosan eltávozott, hiszen ha itt volna, azt neked okvetlen tudnod kellene; figyelmedet semmi sem kerüli ki.

Meglehet, hogy Dimon a kétértelműséget a fejedelem megjegyzésében észrevette; de őtet nem oly könnyű volt megzavarni.

– Nagyságos uram, felelt az apród, kissé kevélyen vetve fel ajkait; az igaz, hogy föltevém magamban, nagyságodat egy fontos dolog iránt csak akkor értesíteni, mikor innen távozunk, nehogy ezáltal örömét itt megzavarjam; azonban az itélőmester ő kegyelmének gúnymosolya arra késztet, hogy nagyságodnak fontosb fölfedezést tegyek, mint egy szász leánykának holléte; s egyet, melyet nagyságodnak leghívebb emberei közül sem gyanít senki.

– S mi volna az? mond Imrefi kevélyen; valami szász temonda talán!

– Szólj! mond Bátori kissé feszülve.

– Örömest, mond Dimon, de csak nagyságod előtt, négyszemközt; a fölfedezés természete kivánja ezt?

– Imrefi előtt szólhatsz.

– Nagyságod közölheti vele a dolgot: de én előtte nem szólok, mert bizonyos vagyok benne, azt fogja állítani, hogy ő már tudta a dolgot. Szóljon kegyed s mondja itt ő nagysága előtt: tud-e valami fontos titkot, igen fontost, sőt veszélyest, ha elejét nem lehet venni.

Imrefi bosszúsan harapta össze ajkait.

– Imrefi! felelj, tudsz-e ilyes valamit?

Imrefi nem szólott.

– Akarom tudni, mond Bátori, nem tudsz-e semmit?

– Hogy ezek a szászok titkon mindenre készek, mond Imrefi, azt tudom.

– Hahaha! szólt Dimon, nagyságod megbocsát hű szolgájának ezen önkénytelen nevetésért! a szászok! a jámbor szászok! ezek az okos, körültekintő komoly férfiak, kik oly lassan mozognak, mint egy gálya; ezek lennének mindenre készek? Kegyed nagyon távol van attól, a mit én már bizonyosan tudok!

– A ficzkó makacs, szólt Bátori; nem minden erőtetés nélkül nevetve; s így nem marad egyéb hátra, hanem neked ide a mellékszobába kell távoznod néhány pillanatra.

Imrefi engedelmeskedett.

Negyedóráig lehetett ott, midőn visszatért. A fejedelemnek arcza kissé halványabb volt a szokottnál, kifejezésén azon fenyegető kinyomása a bosszúnak mutatkozott, melyet ritkán tudott s még ritkábban akart titkolni.

– Imrefi! mond hidegen, távozhatsz! Dimont már haza küldöttem; ti semmit sem tudtok! az egekre, e bohócznak több hasznát veszszük, mint mindnyájatoknak.

Imrefit ezen észrevétel meglepte, de nem mert egy kérdést is tovább tenni s távozott.

– Végre egyedül vagyok, mond Bátori, levetve magát a pamlagra. A semmirekellők! így kiálta fel; árulás! és mindig árulás! – Istenemre, nem fogtok Zsigmondra találni bennem, ki minden nyakaztatás után megszaladt. – A fejedelem újra fölkelt, s fel- s alá járkált szobájában; végre arczának komor kifejezését szenvedélyes hevülés követé.

– Az idő közeleg, mond magában s csengetett. Két apród lépett be – s Bátori a szomszéd szobába vonult... Egy óra mulva minden csendes volt; a fejedelem ágyában pihent, de álom nélkül; minden zörejre fölemelte fejét, néha fölkelt félig s újra békétlenül ereszkedett ágyára.

Végre a hosszú éj, a leghosszabb, melyet valaha a fejedelmi ifjú átvirrasztott, elmult; a nap sugarai az ablak zöldes karikáin törtek keresztül.

A reggeli látogatáskor Bátori szokatlan rossz kedvet mutatott; kissé ki volt kelve képéből s Imrefit parancsolá magához, ki nem sok időre megjelent.

Imrefi azonnal gyanítni kezdé bosszúságának okát, s mint ki mester volt a színlésben, maga is mély kedvetlenséget mutatott.

– Imrefi! mond a fejedelem; holnap indulunk! lelkemből megutáltam ezen szászokat! s mindenik fölött Weiszt, kivel eltávozásom előtt néhány komoly szót akarok váltani. – Leánya nem jelent meg! folytatá bosszúsan, s ez az ő műve, rejtegeti előlem!

– Szerencséjének tarthatná, kiált fel Imrefi, hogy nagyságod figyelmére méltatja; annál inkább, mivel a leány maga keresi az alkalmat a találkozásra: én ráijesztenék Weisz uramra!

– Furcsa gondolat! mond Bátori, maga is meghökkenve az Imrefi szemtelenségén: atyára ijeszteni azért, hogy leányát óvja; én nem e szempontból nézem a dolgot. Ő többet tud, mint igaz úton tudhatna; leánya bizonyosan önmagát el nem árulta, s így tulajdon apródjaim s testőreim közt vannak emberek, kik vele titkaimat közlik. Egyáltalában darab idő óta veszem észre, hogy Weisz gondolatainkat találja ki; ez csak kémek által történhetik. Ördögöt, ha ily kigyót táplálnék keblemben! – Én szoros vizsgálatot kivánok, s ezt reád bizom, Imrefi; de megállj! – Egy gondolat jött eszembe – igen! – így a rókát maga vermében fogom meg; küldd ide Weiszt! Imrefi kilépett.

Ezen pillanatban jött be Dimon, kin a szolgálat sora volt, s jetenté Weiszt a fejedelemnek.

– Bejöhet, mond Bátori.

Weisz belépett, arczán azon nyugodtság kifejezésével, mely őt ritkán hagyá el; a nyílt ajtón Szerafin vala kivehető a külszobában, ki alkalmasint Weiszra várakozott.

A fejedelem intett s Imrefi kilépett; Weisz szólani akart. Bátori megelőzé őt. – Áruló! kiált fel; tudod-e, hogy éjjel nem vagyok bátorságban házadnál; tegnap valaki szobámon ment keresztül!

– Nagyságos uram! mond Weisz kissé meglepetve – fejem kezeskedik akárkinek is bátorságáért, ki födelem alá tér be; annál is inkább nagyságodért, kinek jelenlétével magamat s házamat tisztelve érzem.

– Ezek czifra szavak, Albinus! én tudni akarom, ki volt éjjel szobámban.

Weisznak arczát láng borította el; azonban látta, hogy itt nyiltan kell szólnia. – Nagyságos uram! mond önérzettel teljes tekintettel, igenis volt valaki a nagyságod szobáiban.

– Volt, és ki? kérdé a fejedelem hevülve.

– Leányom! felelt Weisz kevélyen.

– S minő czélból?

– A legnemesebből, nagyságod iránti gondoskodásból.

– Irántam?

– Igen; de minekelőtte az egész titkot fölfedezném, egy kérésem van; mit érdemel az, ki magát mindennek kiteszi, hogy fejedelmének életét megmentse?

– Életét! kiált fel Bátori; hát mindenütt orgyilkosok lesnek életemre?

– A gonoszok száma nagy, nagyságos uram! de a fejedelemnek életét isten védi, bár néha e védelmet gyöngéd nőkezekre bízza. S most kérdem, nem a fejedelmi férfiút, nem a dicső Bátori-ház ivadékát, hanem – vendégemet – s Ecsedit!

A fejedelemnek arczát önkénytelen pir futá el. Weisz folytatá:

– Vendégemet! – Mit érdemel az, ki életét megmentette?

– Bizonyítványokat, Albinus!

Weisz nyugodtan ismétlé kérdését.

A fejedelem kevélyen emelte föl fejét. – A Bátoriak aranynyal mérnek fel minden szolgálatot; nevezz egyet Erdélyben, kinek hűségét jutalmatlan hagytuk! kérjen, a mit akar; szavunkat adjuk, kérése teljesül, ha az hatalmunkban áll s fejedelmi kötelezéseinkkel, helyzetünkkel nem ellenkezik.

– Bátorinak, fejedelmemnek s vendégemnek szava! mond Weisz, ez elég. Coelesta csak azt kéri általam, hogy rejtekében ne háboríttassék.

A fejedelem összehúzta homlokát. – Okosan Albinus! bár kétlem, hogy a kérés leányodtól jő; szavamat adtam, tevé kevélyen hozzá, most szólj!

Weisz a fejedelemnek az egész dolgot fölfedezte.

– S a haramja? kérdé Bátori indulatosan.

– Kézre kerül, minden útja el van állva; fejét Fejérvárra küldöm.

– S hol van azon rejtek, mond Bátori, melyből szobáimon ki- s bejárhatnak?

– Az a Coelesta rejteke, felelt Weisz nyugodtan; s lesz addig, míg nagyságod itt mulat.

– S ki felel nekem, hogy más látogatóm nem lehet-e a jövő éjjel! Szavamat adtam, hogy nem háborítom Coelestát; de tudni akarom a rejtek hollétét; – ott, hol éjjel lehet az alvószobába járni, tevé némi gúnynyal hozzá, ott szükség, hogy a fejedelem is óvja magát.

Weisz mélyen meg volt sértve, tulajdon házánál volt; a fejedelem talán életét köszönheté leányának, ki a legnemesebb önfeláldozással menté azt meg; e fölött Ecsedi, a csábító állott előtte; mindez pillanatra vérét szivéhez tódítá. – Én a rejteket föl nem fedezem, kiált fel Weisz. Istenemre! magam házánál vagyok itt, s nemzetem törvényei s kiváltságai védenek; nagyságod szavát adta.

– Vakmerő! kiált fel Bátori elfeledve magát; ki állt jót nekem, hogy az egész történet nem koholmány? Akarjuk tudni a rejteket, vagy – !

Weisz nyugodtan állott s nem felelt.

– Hallatlan szemtelenség! ez az engedelmesség, melylyel fejedelmednek tartozol?

Míg ezek a fejedelem szobájában történtek, egy brassai polgár, azok közül, kik Weiszhoz reggeltől estig minden bajaikban járultak, belépett az előszobába, tudakolódván Szerafintól Weisz felől; igen jól hallotta a fejedelem kikeléseit, rémült arczczal s veszélyt gyanítva távozott el gyorsan a polgár.

– Nagyságos uram! mond Weisz, én az adott szó szentségére támaszkodom – -

– Hányszor szegtétek meg azt, ti szászok? mond Bátori dühösen; nem minden szinlés-e, a mit itt tapasztalunk? nem szász hűtlenség okozta-e bátyánknak, a bibornoknak, a szent szelid férfiúnak halálát?

E pillanatban jött Imrefi vissza.

– Rab vagy! mond a fejedelem.

– Az nem vagyok! szólt Weisz hidegen; nagyságod a hálátlanságnak nem képes ily borzasztó példáját adni.

E közben Brassónak utczáin az emberek csoportozni kezdettek, kétes zajgás hallatszott, végre a harangok kondultak meg s az egész város a Weisz házához iramlott.

– Weisz! Weisz! hallatszott minden oldalról; – a fejedelmi testőrök lovaikra kaptak s nagy bajjal tudtak maguknak a mindig szaporodó embertömegen keresztül utat nyitni.

– Áruló! kiált fel Bátori; mi ez? ez a ti hűségtek! haramják közt vagyunk-e vagy alattvalóink közt? Egy pillanat alatt nyugalom legyen, vagy Istenemre! a legmagasb torony tetejére tüzetjük ki fejedet. Lépj ki a tornáczra s nyugtasd meg e nyomorult pórnépet, vagy ablakaidból lövöldöztetünk rájok!

– Nagyságos uram! mond Weisz, a mindig növekedő zajtól épen úgy meglepetve, mint a fejedelem, de pillanatig sem vesztvén el lélekjelenlétét. Hűségem zálogául magam állok itt fejedelmem előtt; a nép zajgásának okát meg nem foghatom: de lesz gondom annak tüstént végére járni. Legyen nyugodt nagyságod; – remélem, a csend helyreálland.

– Itt fogsz maradni! mond a fejedelem parancsoló hangon; nem hallatszik-e a te neved s nem védelmedre gyűlt-e e vad csoport össze? Lépj a tornáczra ki! fejeddel felelsz minden következéseiről e támadásnak; – itt előttünk állanak azok, kik életünkre törnek, folytatá Bátori keserűen, nem a föld alatt, hol talán álmodtál a haramjákról.

Weisz kilépett a tornáczra. – Hutter, Misz, Trausch és többek jöttek az előszobába fegyveresen, készségöket jelentvén a fejedelem védelmére. – Weiszt, kiléptekor a tornáczra, váratlan jelenet lepé meg. – Az utcza s a piacz tele volt emberekkel, kik oly sűrűen állottak, hogy eleven fejekből szét terülő szőnyeghez hasonlítottak. A fejedelmi őrség, mely alig állott 40 lovasból, a ház kapu közelét foglalta el, minden erejéből törekedvén a mindig sűrűbben csoportozó népet feltartóztatni. Az ablakok telvék valának nézőkkel s a harangok visszás kondulására újabb-újabb csoportok tódultak elő a távolabbi utczákból.

Weisz megszólalt; azonnal mindenütt kiáltottak: – Ott áll Weisz! – mentsük meg őt, jőjön le körünkbe! Újra borzasztó ordítás támadt mindenfelől. Néhányan a tanácsosok s előkelőbb polgárok közül, és Szerafin, ki a nép közé ment, mindenkép igyekeztek maguknak helyet csinálni s a népet lecsendesíteni; de a felbőszülés oly nagy volt, hogy sem ők, sem Weisz szóhoz nem jöhettek. A nagy zajban Dimon rikácsoló hangja vala kivehető, ki szász köznyelveni szónoklás, engesztelés és fenyegetőzés közben utat tört magának a Weisz háza felé, mint kévéket döntvén el két oldalról a közeledőket. Egyszerre hosszú tarka kendőből készült lobogó emelkedett föl a sűrű fejek közt, s nehéz vasas szekérnek zörgése hallatszott a nép ujjongatása közt, mely a legszenvedélyesebb kitörésnek minden fenyegető jelenségeit láttatá. Még mindeddig a házon semmi erőszak nem történt, s ennek oka talán az volt, hogy a nép szeretet polgártársát, Weiszt, a fejedelem közelében pillantá meg.

Ezalatt a fejedelmi kiséretnek előbbkelői egyenkint szaladtak azon részéhez a háznak, hol a testőrök foglalának helyet, s azoknak védelme alatt a kapu kis ajtaján lopóztak be és siettek a fejedelem közelébe. Első volt Dimon, ki alig pihegve lépett a szobába, utána jött Szerafin.

Bátori a legingerültebb állapotban volt; – Imrefi kérte, hogy üljenek lóra s vágják ki magukat.

– Nem! kiált Bátori; nem vagyunk-e tulajdon városunkban s erdélyiek közt? Weisznak feje kezeskedik e zenebonáért, – én nem futok.

Már majd az egész kiséret betódult a szobákba, mindnyájan készek vallának magukat, Szerafinnal s az odagyűlt több száz ifjakkal együtt, helyzetöket utolsó csepp vérig védeni.

E kétes pillanatban vevé egy a jelenlévők közül észre a szomszéd szobában, hol hasonlóul többen állottak, hogy a réz Pán félre mozdul s egy halvány alak emelkedik fel, őrült szemekkel körülbámulva, a kétségbeesés kifejezésével arczán.

Kevés pillanat mulva föllépett az, – egy elszórt kábult tekintetet vetett a reábámuló felbőszült férfiakra, kik önkénytelen léptek félre, s kirohant a másik szobába, hol a fejedelem lábai elé borult.

– Kegyelem! ez volt mindaz, a mit rebegni tudott.

– Coelesta! kiált fel Bátori, egy tekintettel szegezvén szemeit a gyönyörű hölgyre, melyben ezer ellenkező indulatok tükrözék magukat. Ki a bűnös, kiért kérted a kegyelmet, Coelesta? – mond a fejedelem önkénytelen belső mozdulattól indítva nyujtván karját a hölgy fölemelésére.

– Nem tudom! rebegé Coelesta alig érthetőleg; e zaj, e borzasztó zsibaj, mely rejtekemig hatott le, űzött lábaihoz nagyságodnak; kegyelem atyámnak!

– S mióta rejtőzik tőlem Coelesta? mond Bátori egy hangon, melynek élességét jóval alább hangolá azon szenvedély, melynek hatalmát mindannyiszor érezte a Coelesta látásakor. Coelesta, szólj, még mindig Ecsedi áll előtted.

Coelesta összerázkódott.

– Atyád azt állítja, hogy életem elleni tervet födöztél föl neki; ne félj, szabadon szólj! én angyalnak hittelek mindig. Cili! a kőhalmi órák emlékére szólítlak fel.

Coelestának láng borítá el arczát.

– Igazat mondott-e atyád? engem védeni jöttél-e? mond Bátori különös hangnyomattal; ott, mond, a tornáczra mutatva, ott az áruló s az atyád! ellene védj s a szászok ellen!

– Atyám! kiált fel Coelesta széttekintve; nagyságod atyámnak szavain kétkedhetik? – ő igazat szólott, uram, fejedelmem! s ő volna az áruló? Nem, nem! az nem lehet! folytatá hirtelen fölemelkedve s néhány pillanat mulva atyjánál termett a tornáczon.

A férfiak benn kardot rántottak, künn a kaput hirtelen megnyitották, s az ahhoz szorult testőrök akaratlanul rohantak az udvarba, melynek kapuját a bennlevők hirtelen erőködéssel tudták csak újra bezárni.

Ezalatt az utczán a néptömeg nagy mozgásban volt, azon szekeret, melynek zörgését az előbb hallottuk, a Weisz tornáczáig taszították; lobogó kendőkkel állottak néhányan tetején, mások harsány kiabálások közt «hely! hely!» vonszolák azt.

Azon pillanatban, midőn Coelesta a tornáczra kilépett, hallatszott minden oldalról: «Coelesta! emeljétek le Weiszt, rohanjuk meg a házat!» Weisznak minden igyekezete szólani, nem sikerült; az iszonyú lármában egy hangját sem lehetett kivenni.

Azonban néhányan a nehéz vasas szekérnek oldalát lefeszítették s azt a tornáczra illeszték lábtó gyanánt, míg a szobából kirohanó urak közül némelyek igyekeztek azt onnan elmozdítani.

– Mellénk! ide! hangzott ki a szobából a Bátori szava: ideje e semmirekellőknek szemtelenségét megakadályoztatni. Imrefi, Dimon, pisztolyaimat!

Mindnyájan a fejedelemhez közeledtek.

– Lőjek-e közikbe? kérdé Dimon, két föltekert pisztolyt tartva kezében.

– Ne! kiáltának többen.

Kamuti szólalt meg: – Nincs mód az embertömegben áthatni, mond sokkal halványabb arczczal a szokottnál; minden utcza tömve van; az emberek ha akarnának, sem mozdulhatnak, a jövők hátrálják őket; más módról kell gondolkoznunk a menekvésre!

Ekkor ragadták meg Weiszt és Coelestát a szászok, feltörvén a tornáczig.

– Félre árulók! kiáltott Weisz; én nem szorultam védelmetekre. Coelestát az ijedtség s a helyzet iszonyúsága tetszhalottá tette.

Még egyszer emelte föl Weisz szavát, törekedvén magát az őt megragadók karjai közül kiszabadítani; de siker nélkül; – ekkor minden erejét összeszedve fordult a szoba felé. – Az Istenre esküszöm! kiált fel, hogy a lázadásnak oka nem vagyok s azt példásan fogom megbüntetni! – A réz Pán alatt szobámban rejtek van s onnan kijárás; – mentse meg nagyságod magát, s én kész vagyok önmagamat kezeihez szolgáltatni, mihelyt ezektől a dühöngőktől szabadulhatok!

Weisznak egész magaviselete e történet közben olyan volt, hogy az elfogulatlan elme ártatlanságán nem kétkedhetett. Alant Coelestát s Weiszt a nép vevé körül, örömujjongva a szekérre tették fel s kezdték vonni az utczán előbb. Weisz helyzetét használva, minden rábeszélő tehetségét arra fordítá, hogy a népet csendesítse, de jó sokáig szava a dühöngő zajban hallatlanul hangzott el. A forrongó népnek dühe féket vesztett, nehéz kövek kezdettek a Weisz házára repülni s nemsokára a felbőszült ostromlók az egész tornáczot ellepték; – a bennlevőket különös eset menté meg, mert a fejedelem még mindig nem akart hátrálni. A tornácz t. i. a roppant tehertől borzasztó recsegéssel zuhant le, igen sokakat megsebesítve, a mi a lázadt népet a legfelső fokára bőszíté a dühösségnek; már a kapu is betöretett s a testőrök kezdettek a szobákba rohanni.

Most lehetett végre a fejedelmet arra birni, hogy a Coelesta által nyitva hagyott rejtekbe szálljon alá.

– Előre ti, kik közelebb vagytok! – mond Bátori; Istenemre! kedves dicsőség lenne, e gyáva népet összeaprítani! s ez az, a mi határoz! – Mindnyájan félreállottak, hogy a fejedelemnek utat nyissanak a réshez.

– Előre, előre! kiált a fejedelem; a Bátoriak csak megrohanáskor elsők, mikor futniok kell, tevé nevetve hozzá, akkor utolsók; – ez az esztelenség ős bűne már nemzetségemnek.

Voltak, kik a nógatásra ismétlést nem vártak; a kiséret összesen mintegy száz főből állott, s ezek a lehetőségig gyorsan tűntek el egyenkint a föld alá.

– Megálljatok! – kiált Kamuti közel a nyiláshoz; – uram fejedelem! én cselt gyanítok ott alatt! hátha az egész dolog ki volt csinálva?

– Csel? kiált fel Szerafin; jó, tehát én megyek előre és kegyetek Huttern, Misz, Closius! kövessenek.

A fejedelem hideg tekintetet vetett rájok, melybe gúny s neheztelés vegyült.

– Ezek a szászok, mond Dimonhoz s Imrefihez fordulva, mint látjuk, mindent elkövetnek, hogy hibájokat jóvá tegyék. «Hm!» tevé halkabban hozzá, megtanítom őket rövid időn engedelmességre.

A fejedelmi kiséret perczenkint fogyott, s végre csak Imrefi, Dimon, a testőrök egyik parancsnoka, az ifjú Trausch s még néhány szász polgár állott a fejedelem körül. – A szoba telve volt kövekkel, s az utczákról gúnyhahota s mérges káromlások hangoztak fel; – a fejedelmet helyzeténél fogva a fal védte sértés ellen, – s ő volt utolsó, ki a rejtett hágcsóra lépett; az első lépcsőn megállott.

– Szász urak! mond a neki saját kevélységgel s hideg gúnynyal, – köszöntsék kegyetek a brassói tanácsot nevemben; két óra mulva legkésőbben, bútoraim s lovaim kezeim közt legyenek; vagy – Istenemre! egy kisérettel jövök ide, melynek alig lesz itt-férhetése a nélkül, hogy a város falai romokká ne táguljanak, s az utczák házai tovább ne toluljanak. Köszöntsék kegyetek, hű brassói népünket s jó városunkat! – a vendégjog s hűség ily szép példájáért, melyet itt tapasztaltunk! Lesz gondunk szivességöket viszonozni. – A fejedelem szavaira a szászok elnémulva figyeltek; Dimonnak feje nyúlt fel a hágcsónyilásból, épen a Bátori lábainak irányában; arcza pokoli kifejezéssel nézett a szászokra, kaján káröröm vala annak rejtélyes vonásaiban olvasható.

– Tiszteletemet, kiáltá fel, a bölcs tanácsnak s a tudós Albinusnak! viszontlátásig, urak! – Végre eltűntek s a szászok nyilt szájjal s meredt szemekkel néztek a rejtek sötétjébe alá.

Weisznak sikerült, de nem kis fáradsággal a népet lecsendesíteni. Még minekelőtte ideje lett volna a fejedelem óhajtását meghallani, hirtelen rendelést tett, hogy a lovak s bútorok a rejtett kijárás nyilásához érkezzenek; a mi kevés időre a fejedelem kijötte után a földalatti folyosóból, meg is történt.

Imrefi azon szászok felakasztását a közel fákra tanácsolta Bátorinak, kik lovainak s bútorainak kiséretében jöttek; de ezúttal czélt nem ért, s ezt a szászok leginkább Szerafinnak köszönheték. A fejedelem azt gondolta magában, hogy Szerafin arra az eszmére jöhetne, mintha a fejedelem ő ellene forral bosszút magában a Kőhalom előtti vívásért s az határozott. Mindazáltal, ha büszkesége nem engedte is, hogy azt felakasztassa, kivel egyszer egy sorba tevé magát vívásával, a többi szászokat letartóztatta, s velök együtt indult meg, s nem igen távol Brassótól tábort ütött.

A brassai szászok végre a szokott módhoz folyamodtak a fejedelem megengesztelésére, melyet a török iga alatt oly sokszor kelle gyakorlatba hozniok. A tanács t. i. egy követség által az egész dolgot a rosszul értesített nép ijedtségének tulajdonítá, melylyel rossz szándékúak azt hitették el hogy a Weisz élete s az egész város veszedelemben van. Hosszú mentegetéseiket egy nehezékkel kisérték, mely képes volt a fejedelmet, ki épen akkor pénz szűkében vala, megengesztelni, mert a követek egy 200 aranyra becsült, roppant kristálybillikomot aranyfödéllel, s 3000 forintot küldöttek a fejedelemnek ajándékba, s őt hűségükről és csatlakozásukról újra bizonyossá tevék.

Bátori előbb a legélesb kitörésben haragjának egész súlyát éreztette a követséggel, melynek elnöke Weisz maga volt, ki Brassó nyugalmáért e nehéz s kellemetlen szerepet önkényt vállalta magára, végre engedett, s a szászokat szabadon bocsátván, készületeket tőn a tovább utazásra.

Midőn mind eltávoztak a brassaiak, Imrefi és Dimon maradtak a pompás fejedelmi sátorban.

Bátori kissé elgondolkozott.

– Nagyságos uram! mond Dimon, ezen az áron a tréfát akármikor ismételhetik a szász urak háromezer forint és ily billikom!

– Ma a bölcs tanácsnak s a körültekintő Weisznak iszom egészségére belőle! mond Bátori.

A HAVAS.

Ő felemelkedik – - – - – - úgy tesz,
mintha egy embert ragadna meg,
tág szájat nyit, szeme félig van zárva
– - – mondanád, hogy minden ér-
zékeivel élvezi a bosszú gyönyörét
– - – - én féltem tőle.

Jule Jain.[65]

Ágra vele, hogyha kém.

Cz. – - – -[66]

Ideje, hogy történetünknek többi személyzete után tekintsünk. Kornis eltávozván a géczi várból, többnyire éjjel s biztosító kisérettel, tekervényes, félig vert utakon, s ritkán járt magányokon keresztül vezeté nejét Szamos-Ujvárra, hol akkor Kendi István lakott nejével, a kevély s mélyen megsértettel.

Kendiné Ágnest, mint mindenkit, magyarosan nyitott házában szívesen, bár kissé kimért szertartással fogadá. Kevélysége s hiúsága mellett szive nem volt egészen megromolva; őt asszonyi negéd s azon pompa, melyet mint mindenben, erényével is űzött, igazságtalanná, sőt pillanatokra kegyetlenné is tevék itéletében; de nem vadult annyira el, hogy a valódi szerencsétlenség benne nemére a leereszkedő részvétnek ne találna. Egyébiránt jelen helyzetében a két érdekes nőnek volt némi hasonlatosság. Ágnes egy könnyelmű zsarnoknak merész szemtelensége által Erdély kétértelmű susogásainak volt kitéve, s bár egész súlyát megsértett önérzetének képes vala felfogni; gyöngéd nemes lelki emléke borzadással tekinte vissza a történtekre; indulatainak határán kívül esett a bosszú. Férjét megnyugtatni, előtte sértődésének rágó ölyvét elfödni, az egyensúlyt házi körülményeiben helyreállítani; ez vala vágya s kinézése azon nőnek, kit méltán szeretett Kornis, oly vak, oly mondhatlan bizalommal, mely a kábultsággal lenne határos, ha tárgya kevésbbé nemes lett volna nejénél. Ily természeténél fogva fájdalmának s óhajtásainak a jövőre, könnyen megfoghatjuk, hogy Ágnes mindent került s távoztatott, a mi férjét oly lépésre birhatná, mely az egyszerű, nőileg engedékeny követeléseket megzavarhatná. Vagyonának hihetőleg elvesztése s azon előtte egész új helyzet, másra szorulni s férjét sok élvezeti tárgytól megfosztva látni, mely neki kedves, derítő s elszóródást okozó volt egykor! nem lehete keserűség nélküli. De vallásos érzelme s a szerelem, mely nála oly szent, áldozó, magát hátratevő volt, segített fájdalmát magába fojtani, ki az Ágnes angyali szelidségű arczára tekintett, nem gyaníthatta azon vihart, mely kedélyének gyökerén emésztett; azonban gyenge alkotású testét bizonyos bágyadtság fogá el s néha lázas reszketegség szaladott minden idegein keresztül; ilyenkor pillanatokra a harcz keblében, arczának egén üzé keresztül villanyterhes fellegeit.

Kendiné ellenben a kevély, a felsőségi szellemű, egészen más nemét a fájdalomnak érzé; ő nem küzdé azt le; sértődése s mély neheztelése szavak árjában kerese menetet a kitörésre; az a gondolat, hogy Bátori erényét megkisérteni, őt egy Kamutinéval, Imrefinével csak egy pillanatig is párvonalba merészlé helyezni: oly valami irtózatos volt, mire csak gondolni, elég vala minden vérét arczára kergetni. Kendiné férjének szemére hányta, hogy ily sértést, s az agg, ősbüszke Kendiháznak bántalmát egy Bátoritól, nem bosszulta meg, kit semmikép nem akart születése tekintetében is, a Kendieknél fölebbnek gondolni. «Kendi Sándor nem azt tette volna», mondá olykor; «s Istenemre! ha ti férfiak gyáván nyugtatjátok kezeiteket, én fogok cselekedni. Erényem nem bábjáték, nem negéd, nem színlett modor, hanem valóság! – hála sorsomnak! ha minden Kendi hős s minden Kendiné tiszta volt, én Kendi Istvánné felül akartam múlni, s talán multam is mindegyikét.»

Kendiné férjét igen jól ismerte, azért, ha valamit ki akart vinni, addig verte a vasat, mint szokjuk mondani, míg az meleg volt. Kendiben nagy hírű s díszű nemzetségének egész nagyszerű becsületérzete s kevélysége mintegy központosítva volt. Régen forralta ő már a bosszút azon gyűlölt Bátoriak ellen, kik Kendieket nyakaztattak s mindig veszélyes vágytársaik voltak! de ő egy vala azok közül, kik sokáig fontolgatnak, s főleg nagyobbszerű merényekre némi nógatást várnak el; ő tehát sietni nem akart, s ha nejének helytelen, időelőtti unszolásai közbe nem jönnek, kedélyét az úgy is rázottat felizgatni: talán bosszúját sötétebb s mélyebben kiszámított terv érlelte volna oly nagyszerűre, mily borzasztó volt azon indulat, mely azt előidézte.

A szerencsétlenség Kornisné és Kendiné közt bizonyos viszonyt alapított; voltak érzések, melyekben találkoztak; mások, melyekben távoztak egymástól. A Kendiek védelme alatt tartózkodó Kornisné igen természetes, hogy azon többszöri vitatkozások alkalmával, melyeket véleményeik különbsége okozott, mindig engedékenyebb volt, mint Kendiné, s e szelidség, ezen eltűrése a Kendiné heves kitöréseinek, melyet emez felsőségi hatásának tulajdonított, őt részvevővé tevék Kornisné iránt. Ágnes megtört tagjaival, halvány arczával, egyszerű háziöltözetben s egész igénytelen megjelenésével nem lehete többé a Kendiné irígysége tárgya. – Sokszor egy belső szózat emelkedett keblében az Ágnes részére, s ő önkénytelen felkiáltott: «Ez az Ágnes egy szelid angyal, reá nem lehet neheztelni.» S ez oka, hogy minden vitatkozás a háziasszony s vendége közt, barátságos kéznyujtással végződött.

Kendi és Kornis órákig ültek egymás mellett, sokszor hirtelen elhallgattak, ha nőik a szobába léptek, s olykor lángoló arczczal látta őket Ágnes remegve s Kendiné kibékülve. «A férfiak ébrednek!» így vígasztalá magát Kendiné. «Férjemet veszélybe rántja Kendi», így sóhajta Ágnes. S nem lehet tagadni, hogy férjének hallgatása mindazokról, a mik közte és Kendi közt fenforogtak, némileg sérté is őtet. «Nem hallgattam-e én is egykor», így feddé magát; «nem volt-e nekem is titkom férjem előtt? ah, az ég oly igazságos! s nem marad büntetlen semmi; de az Isten jó, s ő lelkembe látott, czélom tisztaságát ismerte: miért büntetne azért, hogy veszélyt akartam távoztatni?»

Nemsokára levelek, hirnökök jöttek és mentek Szamos-Ujváron. Basa, Sennyei, Borbély s mások jelentek meg. A férfiaknak arczaik valami veszélyjóslót mutatának, s volt azon neme a susogásnak, kitörésnek, vitatkozásnak, mely veszedelmes merényt szokott megelőzni.

Egy reggel a vendégek távozása után a férfiak bucsút vőnek nőiktől s elutaztak. Kendi, mint mondá, rövid, Kornis hosszabb időre; kemény őrizet maradt Szamos-Ujváron, s az öreg Ambrus, kit már ismerünk, nagy hadi rendet tartott emberei között.

Néhány héttel az elbeszéltek után Kendit látjuk a Basa, Sennyei s számos vadászok kiséretében egy havasi völgyszorulatba belovagolni. A férfiak arczán nyugodt kifejezés ült; fegyvereik, a számos ebek, peczérek hosszú kürtökkel, a vadásztarisznyák a gyaloglók vállain arra mutattak, hogy vadászatra mennek; egy-egy nehéz buzogány, mely néhánynak nyeregkápájáról lógott le, koczogva néha, látszott csak, mint vadászatra szükségtelen fegyver, foglalni fölösleges helyet.

A völgy, melybe e, mondhatni festői vegyítékű lovag- s gyalogcsoportozat haladott, egy volt azon magas bérczek s sziklák közé hasadtak közül, melyek az erdélyi úgynevezett havasoknak oly sajátságos, oly érdekes tekintetet adnak.

Erdélyben e havasokat századok óta míveletlen, félvad nép lakja; őket Erdélyben közönségesen mokányoknak nevezik. Kisded, erőteljes, zömök emberfaj, többnyire székely és oláh eredetű; szokásaiban, öltözetében, nyelvében durvább minden egyes lakóinál Erdélynek; vagyona marháiból, kecskéiből áll, melyek teje s húsa eledelök, s bőre nyujt öltönyt.

Már tizenöt éves korában rossz fegyverrel jelenben, de történetünk korában széles kopjával s hosszúnyelű fejszével ment ki lesbe a medvékre a fiatal mokány; s volt köztök, ki a legvadabb szörnyével e járatlan rengetegeknek szembe mert szállani egyedül.

Némelyek üres óráikat fakészítményekkel töltik be, s azokat a kolozsvári vagy más közeli vásárra viszik eladni. De sokan soha ki nem léptek völgyeikből, s az egész világ ismeretlen előttük.

Minő zordon, vad és visszataszító tekintete van ezen ismeretlen völgyeknek télben: oly bájos, változó s érdekes tavaszszal s nyáron; mindenütt szálas fenyőkre, magas szirtekre, csergedező patakokra, bugyogó forrásokra talál a vándor; a levegő buja, a folyók halakkal telvék, s a sötét rengeteg keblében ezrei a vadaknak tanyáznak.

Néha szakadásokban sok évig halmozódik olvadatlan hó hóra s az évek számát hó közé szorult száradt avarnak rétegeiről lehet megtudni.

Lovagcsapatunk haladott; keskeny, félig törött utak, s helyenkint nyomotvesztő ösvények vonultak el a magas hegyfal oldalán; jobbra roskadó vöröses földszakadások látszottak, melyekből sokszínű kavics tűnt ki; tovább egy-egy szirtborda, számtalan ékezettel, a hegytetőről a völgy aljáig lenyúlva, mint egy szándékos oldalerőssége valami gót egyháznak. Balra több ölnyi mélységben átlátszó habjai nyargaltak egy havasi folyamnak, melybe szálas fenyvek zuhantak be itt-ott, magasra korbácsolva a beléjök rohanó víztömeget, mely ködívet képezve, hullott vissza csillámló gyöngyökben.

Nemsokára az útnak kanyarodása vadászainkat egy havasi tanya közelébe vezeté. Távolról hallatszék már bizonyos nyiszolás és pezsgés, egy-egy tompa döngés s az ebek csaholása. A havasi folyam partján 20-30 fürészmalom, mindegyik munkában, vala kivehető; a nyilt fészerekben rágcsáló, fel- s leemelkedő fürészek aczéljában a kelő napnak első sugárai játszadoztak, s a sebesen forduló kerekeken a kékes vízzuhatagok tajtékba töredeztek össze. Magasan máglyázott deszkák, léczek és zsindelyek álltak itt-ott s az egyszerű deszkaszélekkel födött kunyhók előtt mokányok guggoltak, térdig érő bundákban, bocskoros lábbal s magas bőrsüvegekkel; vagy nők jártak-keltek, hófehér vászoningekben, czifra katrinczáikkal,[67] kezeikben guzsalyokat tartva, melyekről menve s dalolva fonák a szálakat lefelé. A völgy két oldalát magas, meredek bérczfalak képezék, terjengő gyalogfenyővel, málna- és szederbokrokkal elöntve, melyek közül hézagonkint ingaták magas fejeiket az örökzöld fenyők; egy-egy kisded tehén bornyával kapaszkodott a roskadó oldalakra, s a sziklákat ugrándozó kecskenyájak lepték el.

Közepette ezen élénk, de rejtett tanyának néhány pompás sátor vala kivehető, s ezek előtt csinosan öltözött fegyveres férfiak; közelebb jőve, azonnal megismerjük Kornist, ki egy szikladarabon foglalt a tűz mellett helyet, mely nem távol a sátraktól lobogott; könyöke térdén s feje kezében nyugodott, s úgy látszott, hogy a mellette álló s ülő többi emberekre keveset ügyel; férfias arczán komoly tünődés ült, s csak a közeledők dobogása tevé őt figyelmessé; végre fölemelkedett; úgy látszott, mintha örömsugár derítené arczát.

– Isten hozott, Kendi bátyám s titeket barátim! kiált fel élénken üdvözölve a jövőket. A vadászok leugrottak lovaikról s férfias kézszorítások mutatták, hogy mindnyájan ismerők. Míg a cselédek új sátrak emelésével foglalatoskodtak, az úri rendűek tágas sátorba vonultak, szőnyegeken s vánkosokon foglalának helyet, nemsokára beszédök hangja éles, kézmozdulataik élénkek lőnek, hol egy, hol többen beszéltek, a mondottat hangos kiáltások követték; de mit végeztek együtt, tudni nem lehetett, mert jó távol a sátortól kopjás csatlósok s vadászok ritkás, tágas kört képeztek, melyhez közeledni tilos volt. Hogy nem vadászat egyedül gyűjté őket ide, lehete gyanítani.

Még a bérczek élein fénylett a hó mint ezüst süveg, a völgyön által vékony csipős tavaszi szellő hasított; azért minden oldalon magas lángok lobogtak, s a vadásztársaság többnyire e tüzeknek közelében mulatozott; este felé a mogorva kifejezés az egybegyűltek arczain kissé enyhülni látszott; a víg ebéd, melyen egyik a másikat bátorítá fel kerengő billikomok elköszöntésével s a még zajosb estebéd kis időre elűzék a gondot lelkeikből, s nemsokára a nap terheit, félelmeit, reményeit feledve, uraink szellős sátraik alatt pihentek, s a visszhang a bortölt cselédség rémletes horkolását dörgé koronkint vissza.

A tüzek előtt egy-egy magas alak járdalt fel s alá s kétes hosszú árnyéka mint felleg seprett el a harmatlepte füvön, majd az egész szűk tért átfogva.

Az egyik bércznek sziklái közt látunk egy kisded, zömök alakot bolyongani; arczának vonásai a kétes szürkületben ki nem vehetők, de barna szine egy tekintetre tudatja, hogy czigány; gondosan száll ez lejebb s mindig lejebb, jobbra-balra tekintgetve s meg-megállva. Közelebb érkezvén, láthatni, hogy egyik szemét fekete kötelék borítja, s öltözete egészen czigányos, vörös, avult szinű nadrág, széles aranypaszománttal, itt-ott szakadozva, s rókatorkos, jóval derekán alul érő mente; mind a két öltöny bő volt; durva készítésű fegyvert tartott kezében, vállán borztarisznya csüggött. Útját, közelebb érvén a tanyához, minden aggály nélkül folytatá s vidám fütyörészése az őröket figyelmesekké tevé közelítésére. – Ki vagy? kiált reá a Kendi sátra előtt álló őr.

– Jámbor, felelt a kérdett. Mondja meg kend nekem, hová húzhatnám magamat reggelig, folytatá; én erre jöttem a hajtók számát szaporítani; bő volt-e a vadászat?

Katonaőr talán röviden felelt, vagy pedig vándorunkat letartóztatta volna, de a mi őrünk engedékenyebb volt s a közeledőnek feleletét igen természetesnek tartá. – Üljön kend atyafi ide egy kőre a tűz mellé, vagy heveredjék a gyepre; itt üdvöz mindaz, a ki érkezik; mennél több, annál jobb!

Vándorunk kis kerek kulacsot vont ki mentéje alul, s a nélkül, hogy az őrt megkinálná, jót húzott belőle s a tűz közelébe leheveredett. – Hány a medve, földi? kérdé.

– Medve? egy csak, amott lóg abroncson bőre; ezt is itt közel lőttük tegnap.

– Hm! – jegyzé meg az újonjött; mióta vannak itt kendtek?

– Egy hete már, de az urak esznek-isznak s keveset gondolnak a vadakkal.

– Ma is érkeztek néhányan?

– Igen, felelt egykedvűleg az őr, egy oldaltekintettel a kulacsra, mely kilátszott a mente alul; nem hozna kend földi, egy kis vizet nekem a folyóból? ott egy cserép, mond a földre mutatva, szomjas vagyok s nem szabad távoznom.

– Itt, mond a másik, a kulacs, kóstolja kend! többet ér ez a víznél. Az őr azonnal a kóstoláshoz látott; vándorunk pedig, mikor gondolá, hogy a kóstolás az ivás határiba vág, visszavevé kulacsát.

Embereink összebarátkoztak, egy szó a másikat adta s míg az őrt felváltották, közöttük sokról volt kérdés és a felváltott őrnek nyelve nehezen rebegte a jelszavat; azonban elég eszmélettel birt vendégét hálából, mint régi ismerősét, bemutatni s ajánlani az újonjöttnek.

Míg az elébbi őr eltávozott s a másik elfoglalta helyét, vándorunk, mint a társasághoz tartozók egyike, fel s alá járt a sátrak közt s azokkal, kik megszólították, minden aggály nélkül sajátságos czigány kiejtéssel beszélgetett; az ébredő vadászseregben reggel fel sem tűnt már, sőt neki volt legnagyobb szája.

A reggeli után Kornis, Kendi, Basa és Borbély kissé félrevonulva a többiektől, állottak egy fűrészmalom közelében.

– Tudod-e bátya bizonyosan, hogy Bátori Beszterczére megy? kérdé Kornis.

– Bizonyosan, felelt a kérdett.

– Mikor Széken keresztül megy, legjobban túltehetünk rajta,[68] jegyzé meg Basa; azonban én jónak látnám zajt nem ütni; akadunk itt emberre, ki gazdag bérért magára vállalja a dolgot.

– Orozva! kiált fel Kornis s arczát láng borítá el; Istenemre! nem akarom e szót itt másodszor hallani!

– Nem úgy cselekszik-e ő is? – jegyzé meg Borbély, és cselszövényei nem váratlan s orozva sujtanak? De Boldizsárnak igaza van, az ő lelki aljassága nem szolgálhat például nekünk; én a Boldizsár véleményén vagyok, nem orozva.

– Bízzátok reám a kölyköt! – mond Kendi kevélyen.

– Ő kisérettel jő, mond Basa.

– Egy szót, barátim! kiált fel Kornis; Bátori kisérettel jő, ezt tudjuk. Éjjeli szállásán vagy sátorában mindenesetre legkönnyebb lenne őt megtámadni; ez némileg hadicselhez hasonlít s a tábori életben nem példa nélküli, de nyiltan szólok hozzátok! az ily meglépésben mindig valami fondorság van; Istenemre! én hadban sem vagyok barátja a cseleknek, azért tanácsom az, hogy őt Szék mellett, körülállva egész kiséretétől, nyiltan, mint leventékhez illő, támadjuk meg.

Kendi helybenhagyólag inte fejével. E pillanatban többen érkeztek a beszélőkhöz.

Kornis György, testvére Boldizsárnak, heves, indulatos férfiú, Basa és Borbély s a többiek mindnyájan megegyeztek; csak arról volt szó, Bátori helyett kit tegyenek a fejedelmi székbe.

– Barátaim! – kiált fel Kornis, hagyjuk ezt most! s kerüljük általában mindazt, mi véleményeinket megoszthatná; vannak Erdélynek férfiai, kik száz Bátori Gábort kipótolhatnak; arról szóljunk inkább, mit cselekszünk, ha tervünk nem talál sikerülni, vagy legalább nem úgy, mint azt előre kiszámítottuk.

– Sikerülni kell és fog! mond Kendi kevélyen; s ha a sorsnak tetszenék azt továbbra tolni ki, elég tágas a szomszéd Magyarhon, s a mi halad, nem múlik el.

– Téged, mond Borbély, Kornishoz fordulva, minden jószágaidból kifosztának, már is fejedelmi szolgák tanyáznak azokban; menthetél-e meg valamit?

– A legjobbat, felelt Kornis; Ágnest és bátorságomat.

– Többet is, mond Kendi; most jut eszembe, s nem csuda, ha eddig feledém, kincseidnek nagyobb része kezeim közt van.

– Hogyan?

– Találd el, ki hozta el azokat Udvarhelyről, hol rejtek födé, nem tudva senkitől?

– Meg nem foghatom, mond Kornis.

– Szintainé, felelt Kendi.

Kornisnak arczát vér szaladá körül, emelkedő sóhajt fojta magába, a Szintainé neve minden multnak emlékét föllobogtatá lelkébe, egykori boldogságának ege borult felette, s látta a tornyozó fellegeket, s a dühöngő vihart, mely reményének magas élőfáját hasította ketté. – Szintainé! így tünődött magában, ő tudta azon falrejteket, melyben kincseim állottak, s hihető, hogy azokhoz férhetett; tehát megbánta tettét; cselédi hálaérzet s cselédi fogalom! kincs, pénz s vagyon: boldogság, nyugalom helyett, borzasztó csere! – Úgy látszott, azon hír, hogy kincseit birja ismét, őt még levertebbé s mogorvábbá tevé pillanatokra. Kornis szótalanná lett, csak később nyeré vissza arcza azon szilárd, elhatározott kifejezést, mely sajátja volt.

A többiek kissé távoztak. Kendi egyedül maradt Kornissal. – Barátom! kiált fel Kornis, az ég tanúm, szivem helyén van, lelkem egész rugósságát bírja; de ha e pillanatban Ágnesemet láthatnám, ha őt szivemhez szoríthatnám! talán képes volnék mindent feledni.

– Érzelgő! mond Kendi élénken, nőkönyűk s nőölelések képesek volnának-e veled feledtetni a gyalázatot, mely rajtunk történt?

– Soha! mond Kornis dühösen; de te nem értesz, te nem szerettél soha!

– Ki mondhatja ezt? én nőmet imádom, mint te, de soha könyűk gyengévé nem tehetnének.

– Mikor láttál engemet annak? mond Kornis kevélyen. – E pillanatban a sátorok körül tolongani látták a vadászokat, zaj s lárma hatá meg füleiket; mindenekközt egy éles, rikácsoló hang hallatszék, melynek, mint tetszék, élénk, heves nyilatkozásaira az egész csoport felelt érthetlen zavarban.

– Mi lehet az? kérdé Kornis.

Többen jöttek elejökbe. Basa és Borbély távolról intettek; végre Kornis és Kendi közelebb érkeztek s különös jelenetnek lőnek tanúi.

Azon czigány, ki a mult éjjel ismerkedett meg az őrökkel, s kinek, mint láttuk, fekete kötelék borította egyik szemét, a legrendetlenebb öltözetben, válláról félig letépett mentével, hajadon fővel s a mi különös, két ép szemmel állott egy ember-csoportozatnak közepében. A vadászok rámeresztett szemekkel állták őt körül; egy része hahotázott, a másik káromkodott, más része végre minden kitelhető módon igyekezett gúnynyal s csipkedésekkel czigányunkat egykedvűségéből kihozni.

Az urak érkezésével pillanatnyi csend lőn.

– Mi történt itt! kiált fel Kornis, közelebb lépve.

– Egy kém! egy kém! hallatszék minden oldalról.

Basa lépett a czigány elébe. – Ki vagy, gazfi? mond. A czigány félrevont szájjal s pislogó szemekkel tekinte rá. – Mi a tatár! kiált fel egyszerre Basa, hiszen ez Dimon, a fejedelem apródja!

– Apród? mond a czigány. Ohó! egy szegény hegedűs, ki a hajtók közé akart állni jó fizetésért; szememmel sem láttam a fejedelmet soha. – Meg kell vallani, ha e kétes lény valóban Dimon, szörnyen el volt változva; szinéről itélve, valóban czigánynak, még pedig ezek közül is egynek a feketébbekből látszott; göndör haja valami kenőcscsel oly simára volt lapítva s oly brugószinű, hogy abban a Dimon szép szőke fürtjeire senki nem ismerhete.

– Dimon! s ő volna? – ez kelt szájról-szájra.

– Ő, ő az! kiált Basa, közelebb ugorva s megkapva mentéje gallérját, ismerem a gazfit, fogjátok meg!

– Az első fára vele! kiált Kendi, bosszút lihegve, kötelet!

Dimon megrázta magát s felegyenesedett görnyedő állásából. – Kötelet? mond kérdőleg: köteles szolgája az uraknak, folytatá; hol van a közelebbi fa? elmegyek én addig, ne tessék fáradni, majd felakasztom én magam magamat, csak ide a kötéllel! – Üdvözlöm kegyed, Kornis Boldizsár! a szép Ágnesnek férje, hahaha! és vitéz Kendi Istvánt! teringettét! neje jó volna a fehérvári toronyba harangozónak! – Hát kegyetek, Basa és Borbély! mindnyájan akasztófára itéltek? mi a tatár! mióta tartják a törvényszéket a fürészmalmok közt?

Míg a czigány képzelhetlen szemtelenséggel így szavalt, az uraknak arczain a dühösség lángja lobogott, fokonkint növekedve.

– Kölyök! mond Kornis, nyelvedről ismerlek, mint a harist; föl egy fára vele!

Azonnal többen közeledtek kaján kárörömmel a czigányhoz, kinek mentegallérát még mindig szorosan tartá Basa kezében. Rikácsoló vad kaczaj hangzott a czigány ajkairól, s gyorsabban a villámnál bujt ki mentéje alul, oly hatalmasan megrázkódva, hogy Basa, ki őt tartá, eltántorodott; egy pisztolyt vett ki ekkor a czigány kebléből s Basára sütvén azt, egy pár ugrással halomra döntve a körülállókat, kiugrott a körből, s mint hiúz, elérhetlen gyorsasággal a bércz felé szaladt, mely alig 20 lépésnyire emelkedett egyenetlen hátával a magasba; néhány kopja repült utána, de a czigány már a bérczoldalon kapaszkodott fölfelé, mint a vadmacska.

EMBERVADÁSZAT.

Mindenütt már fegyver csillog,
Pánczél, dárda, lándsa villog.

Kisfaludy Károly.[69]

- Lőjetek utána! kiáltának többen, míg mások emelt kopjákkal igyekeztek őt elérni; minden oldalról ropogott a fegyver. A czigány a meredek bérczfalon állapodott meg jó magasan: egyik lába kiálló ormocskán látszék gyökerezni, míg a másik hatalmas lépéssel fogott egy száraz, kinyuló törzsökön helyet; jobbjával málnabokornak lombjait ragadá meg, bal kezével sípot vont ki kebeléből, melynek éles, bérczet-völgyet áthasító sivítását a viszhang felelé vissza sokszorozva.

Üldözői, minden törekvéseiknek ellenére, nem tudák utolérni; úgy látszott, hogy őt helyzete pillanatokra megmenté a veszélytől. A jelenet igen festői volt. A czigány nyaktörő állása, alatta néhány ölnyire az üldözők hasztalan erőködéssel kapaszkodva a sziklarétegekbe, távolabb a völgyben az egész vadászsereg rábámulva, mások ráirányzott fegyverekkel; ha ehhez a bérczek oldalain legelő kecskenyájakat őreikkel veszszük, lehet némi képzetünk az egészről.

A czigány megfujván sípját, néhány perczig állott még; azután gyorsan s biztos léptekkel emelkedett egy sziklaoromig, melynek keskeny párkányán haladott fölebb és fölebb.

– Adjátok török fegyveremet ide! kiált Kendi; ördögöt! csak különös volna, ha sértetlen menekednék meg a gazfi ennyi fegyver közül. A fegyvert előhozták; hosszú, áttört ezüstmunkájú s kövekkel kirakott lőszer volt ez, kincset érő s a gömböt hihetlen távolságra repítő. Kendi végig nézett rajta, a czigány majd a hegy gerinczén állott már; ekkor dördült meg a fegyver s roppanása töredezett viszhangban kerepelt a sziklákon végig. A czigány összeszorítá ajkait, féltérdre bukott, néhány percz mulva fölemelkedett újra, nem minden erőködés nélkül, s egy hatalmas szikladarabot emelt föl két kézzel s gördíté a völgybe alá óriási erővel.

Úgy tetszett az alant levőknek, mintha a sziklák élein ezüst csipke vonulna végig, melybe a kelő napnak szikraözöne csillámlott; egy-két gördülés hallatszott s neme a topogásnak s csörgésnek, de egy emberi hang sem.

Később a jelenet fedezni kezdett, kopja s kardélek voltak az, a mi fénylett, hadfiaitól magasra fölemelve; nemsokára minden hegygerincz körül volt állva seregekkel, kik némán, fenyegető csenddel néztek a völgybe alá.

– Árulás! kiált fel Kornis meglepetve, de nem megrettenve; fegyverre fiúk! semmi sincs veszve még, a havas minden rejtekeit ismerem, – fel, fel! Ti, barátim, mond a többiekhez fordulva, szedjétek osztályaitokat rendbe! – Kevés pillanat mulva mindenki fegyverben volt s a kis sereg itt-ott csomókba felállítva.

– Utánam! kiált Kornis; mindnyájan követék őt egy keskeny torkolat felé, mely balra hasadott a völgybe; a havasi folyam árjain áthaladtak már, midőn épen a czélba vett szorulatból vágtatva rohant elő egy csinos fegyveresosztály. Legelül Bátori; arab lova inkább vadászatra, mint csatára felkészülve, nyerítve üdvözlé a szemközt jövőket, gazdag arany czafrangja a nap sugáriban csillámlott; Bátorin magán könnyű öltözet volt, ízléssel teljes, mint mindig; oldalán lógó kardja s egy pár pisztoly nyeregkápájában volt minden fegyvere.

Imrefi lovaglott mellette s néhány apród, távolabb egy lovagcsapat, vadászatra felkészülve; a fejedelem alig volt már egy ölnyire Kornistól. Arcza vidámnak látszott s volt egész külsején valami felsőségi könnyedség, bizonyos kihivó dacznak kifejezésével. Bátori legkevésbbé sem ütközött meg a találkozáson: sarkantyúba kapván lovát, a jövők eleibe ugratott; az egy Imrefi kisérte, arczában a legnagyobb kevélység s düh kifejezésével, melyet hiába kivánt kétes, kaján mosolylyal összeolvasztani.

A jelenet e pillanatban érdekes volt; láttuk már előbb Bátori seregeit a hegygerinczeken, meglepő szemle volt ezeket a sűrű fenyvek közül csillámló fegyvereikkel egyenkint előtűnni látni. A Kornis csapatja a folyamon túl egy kompon foglalt helyet. Az urak a csapat előtt állottak, Kornis György valamivel elébb a többinél. Kendi kissé távolabb s magánosan; a fejedelem végre közvetlen közelében Kornis Boldizsárnak.

Emelé a jelenetet azon zordon ellentét, mely a két ellenséges sereg tartásában s arczkifejezésében vala olvasható. A Kornis seregén megfélemlés s meglepetés mutatkozott; a fejedelméin ellenben durva kitörése az örömnek s kárvágynak. – Az érdekes képet a virító bérczek szövék változó kerítvénybe, melyben a növényi tenyészet, a hegy gyökerinek buja fűtárházától a gerincz hósüvegéig, minden fokozatain a kifejlésnek haladott keresztül.

– Üdvözöljük kegyeteket, mond Bátori közelebb érve vidáman, Kornis! Kendi s több híveink! A fejedelem könnyű lángszinű bársony süvegén emelintett. Istenemre! mond, gyönyörű gyülekezet, legjobb vadásztársaink! – Kegyed is itt, Basa és Borbély? de miért nem adák ezt tudtunkra? ki oly örömest veszünk részt hasonló tréfákban!

Lehetetlen az összeesküdtek meglepetését leírni; egyrészt, hogy elárultattak, gyaníták, sőt tudhatták;[70] másrészt Bátorinak majdnem fegyvertelen közelítése zavarba hozta őket. A lovagi szellemű Kornis volt talán első, ki feltevé magában, Bátorinak e fegyvertelenségét nem fordítani hasznára; de Kendi komolyan s szótlan tekintett reá, nyergének kápája felé nyujtván kezét, hol feltekert pisztolyai készen álltak. Az egész csoportban körültekintve, alig volt egy-két arcz, mely el nem halványodott volna s ajkaik körül bizonyos rángás vala észrevehető; halk susogás futotta a rendeket keresztül; azonban a két csapat nyugodtan állott szemközt s a fejedelem arczán némi gúny vala észrevehető. Imrefi veszélyt jósló mosolyra vonta ajkait s különös tartással jártatá végig szemeit a meglepett férfiakon.

– Ily szótlanul, urak? kiált fel Bátori a legegykedvűebb hangon; hogyan? – Nem örülnek-e kegyetek ily hevert seregnek? nézzék hajtóinkat amott a bércz taréján? Istenemre! a havasok vadjai el nem illanhatnak; medve, bölény, ha üzőbe vesszük, kezünkre kerül! nemde Kornis, Kendi? szóljanak kegyetek! vagy nem örömest osztoznak-e a martalékból? hogyan?... még mind semmi felelet?

– A váratlan öröm tette őket szótlanokká, mond Imrefi. Hány medvét ejtettek el kegyetek? úgy látszik, kemény viadalaik lehettek, mert arczaik sokkal sápadtabbak a szokottnál; hahaha! talán medve helyett egy kevély oroszlán a szittya földről ütött kegyetekre! s megrázván arany sörényét, királyi tekintetével sujtá le azokat, kik halálára esküdtek?

Bár Kornist a pillanat hatalma leigézte, szótlanságát egyáltalában nem rémülés okozta; Bátorinak kardja hüvelyében volt még s eddig a mi mondatott, nem nyílt kikelés. Boldizsárnak arcza azonban legmélyebb megvetés és hideg bátorság kifejezésével fordult Imrefi felé, ki e tekintet súlyát ki nem állhatván, másfelé fordítá szemeit.

A fejedelem épen a Kornis oldalához lovaglott. – Hogyan? kegyed buzogányt is hozott a vadászatra? mond fölemelve a Kornis buzogányát, mely dióbél arany lánczról függött válláról;[71] gyönyörű darab! tevé könnyedén hozzá; inkább ékszer, mint fegyver s vadászatra nem használható!

Míg a fejedelem bámulandó hidegvérrel mulatta magát ellenségeivel, addig a bérczek éleiről a csapatok halkan lejebb s lejebb ereszkedve, egy tág kört kezdének képezni, mely mindig közeledett s mindig szűkebb és szűkebb lőn.

– Hajtóink, mond a fejedelem nevetve, úgy látszik, bennünket néznek medvének, mert egészen bekerítettek. Urak! kiált fel körül tekintve, kegyetek még mindig némán bámulnak reánk, minek magyarázzuk ezt, talán kedvetlen órában jöttünk?...

– Kendi barátom! mond Imrefi, üdvözöljétek a fejedelmet; hogyan lehet az illendőséget annyira feledni? én az udvarias Kornisra, a derék Kendire, vitéz Basára és Borbélyra alig ismerek; hát kegyed, Kornis György, elnémult? – vígan barátom!

– Barátod?! kiált fel Kornis György föllobbanó haraggal, nyomorult kerítő, akasztófán lógnak barátid! Ezzel pisztolyát vonta ki nyeregkápájából s Imrefire irányzott; Imrefi hasonlót cselekedett, egy pillanatig sem vesztvén el lélekjelenlétét; de egyik sem lőtt.

– Mit gondolsz Imrefi? szólt a fejedelem, hozzá fordítva arczát, sok vadat ejtünk-e el? Ezek az urak, mond nevetve, egyre számítottak csak s lám mi egy egész seregre találtunk.

– Árulókra! kiált fel Imrefi, fejedelem gyilkosokra, sötét cselszövőkre, kik egytől-egyig a fejedelmi székre vágynak. Szóljatok, urak! kinek személyében van szerencsém Erdélynek fejedelmét tisztelni? Azon száraz vadászban ott? mond Basára mutatva, vagy a féltékeny Kornisban? Istenemre, ha Erdélyt úgy őrzi, mint a szép Ágnest, gonosz szellő sem fér völgyeinkhez; – vagy Kendiben? oh a Kendiek régen bámulták a savanyú gerezdet a magasban!

– Szemtelen nyomorult hízelkedő! kiált fel Kornis Boldizsár, fejedelmi eb! ki a csontért, melyet neki vetnek, megugatja az idegent! Kardját rántá elő; a fejedelem még mindig hidegen maradott.

– Rajta, derék jobbágy! mond Bátori, emelj kardot uradra! – hahaha! minő remeke az alattvalói hűségnek! ekkor a többiekhez fordult. Hajrá! kiált fel, a vadászat kezdődik. Ezzel egy kendőt emelt magasra, s a második pillanatban réz kürtök harsogtak s a fejedelmi seregek az adott jelre minden oldalról előre rohantak.

Az egybeesküdtek összesereglettek, s mint látszék, bátor elszántsággal várták a megtámadást. A fejedelem Kornis lovának kantárát ragadta meg: – Fogoly vagy áruló! mond hidegen, tetőtől talpig jártatván rajta kevély tekintetét. Többen húsznál nyargaltak a fejedelem közelébe s támadták meg Kornist! ő dühösen védte magát; véres fejekkel hulltak le néhányan lovaikról; végre Dimon, ki a vívók közé érkezett nem régiben, s kinek czigány-képében kapott sebe igen csekély gömbölysurlás volt csak, rántá őt le nyergéről.

– Hogyan? kiált reá Dimon, a harcz hevétől ingerülten, Kornis uram! mi a tatár? szerepet cseréltünk-e? s kegyed fog-e lógni a szegény hegedüs helyett? Kornis megvető tekintetet vete reá, s utolsó erejét összeszedvén, öklével, melyet vaskeztyű borított, orrba ütötte oly erővel, hogy Dimon végig nyult a földön, s orrán, száján vér patakzott.

– Vigyétek hátra! kiált Bátori élénken, de minden megindulás nélkül. Kornis György rohant ekkor néhányad magával előre, Boldizsár megmentésére; Imrefinek pisztolya három lépésre Bátoritól teríté őt a földre.

– Elő! elő! kiált Bátori neki hevülve, a vadászat halad, derék a hajtás, hajrá! Kendi, Basa, Borbély, Sennyei!... ide, ide!

Az egybeesküdtek fel voltak bőszülve; sokan estek már el közülök s a viadal ütközeti elegyhez hasonlíta, melyben barát, ellenség, tarkán vívtak s forogtak egymás körül.

Kendi egy sziklakompra ugratott fel lovával, nehéz fegyverét emelte Bátorira, s kik a lövőt s a fegyvert ismerték, gúnynyal elegy kárörvendő tekintetet vetettek a fejedelemre.

Bátori hidegen vonta elő pisztolyát: – Gömböly gömbölyért, atyafi! kiált Bátori, Kendire irányozván hirtelen. A pisztoly elébb elsült a fegyvernél, de nem talált; a fegyver szólott a következő perczben, s Bátorinak nemes méne vérrel borított fővel zuhant a földre.

– Most előre! kiált Kendi, utánam! Kendit Basa, Sennyei, Borbély követék, ezeket a többiek; a rohanás hatalmas volt; a fejedelem seregei önkénytelen hátráltak. De Kornis annyira körül volt véve a fejedelem emberei által, hogy őt nem lehetett megmenteni. Basa, Sennyei, Borbély dühös védelem után elfogattak, de Kendi mint oroszlán vívott s kivágta magát.

– Ördögöt! mond Imrefi, Kendi mentve van, lovának egy sem hág nyomába.

– Imrefi! kiált reá Bátori a bosszú s szenvedély élénkségével, bármi történjék a többivel, Kendit előkerítsd nekem.

Egy vezetéket hoztak elő, Bátori újra lovon ült. Imrefi pedig egy csapattal Kendi után rohant.

A terv megbukott. Kornis Boldizsár, Sennyei, Basa, Borbély fogva voltak, Kornis György halva s Kendi űzetve; Kornis Boldizsárnak lábaira nehéz békót vetettek s így ment görnyedt testtel, de emelt fővel, a fejedelmi tekintetű férfiú Kolozsvár felé.

Bátori az aljasodás fokain nem lépett már lefelé, ő rohant. Erényes nők ellen forralt cselszövényei voltak az első lépés; a Ráduly követeinek letartóztatása a második; már Udvarhelyt a minden szentet s nemest lábbal taposó semmirekellővel találkoztunk. Bátori most a havasok közt értesítve Dimon által az egybeesküdtek terveiről s rejtekéről, egész férfiúerővel, fejedelmi felsőséggel lépett föl. Azon egykedvűség, azon hideg bátorság, melyet itt mutatott, mindent bámulásra ragadott; seregei, követői fel voltak magasztalva; de az okosabb része az erdélyieknek kétszeresen undorodott el azon aljas zsarnoktól, ki önmaga idézte föl másoknak igazságos bosszúját, az oly természetest, s mégis ő, a sértő, a legérzékenyebb oldalon sértő! mint sértett, mint megbántott lépett föl, s lelkének kegyetlen kárvágyát, aljas bosszúját, a bátorság szinezetével tudá érdekessé tenni, s így elcsábítani azokat, kik csak a tettek külszinéről itélnek.

Imrefi előtt kimeríthetlen forrása a gazdagulásnak nyilt meg; mert kiket irigysége s haszonlesése a fejedelem előtt gyanusakká tett, azoknak javaiból nagyrészt magának tudta megszerezni.

Bátori mindent elkövetett, hogy Kendit kézre kerítse, de ez nem sikerült; kétszeres volt tehát bosszúja, s Kornison, az elfogotton töltötte ki annak egész súlyát.

Dimon, mint láttuk, sebet és kemény ütést kapott, de mindamellett inkább vidáman, mint bosszúsan követé a fejedelmet Kolozsvárra, roppantra dagadt orral s ajkakkal, melyek tekintetének rémletes kinézést adának.

Az első estve a fejedelem maga elébe hivatá őt. Dimon megjelent.

– Ficzkó! kiált rá Bátori vígan, meg vagyok veled elégedve. Istenemre, minden kémeim együtt nem tudtak annyit tenni, mint te!... Itt, mond, egy nehéz erszényt vetve az asztalra, béred; s ha azon nyomorult szebenieket meg tudod nevezni, kik az egybeesküdteket pénzzel segítették, kétszerezem azt.

Dimon összeharapta ajkait. Volt alkalmunk látni, hogy Dimon örült a pénznek; de a ficzkó kevély volt, s azon megvető mód, melylyel a fejedelem szolgálatját minden további méltánylás helyett, mint bérgyilkosét, egy-egy odavetett erszénynyel jutalmazá, őt titkon sértette. Olyan volt ő, mint a kegyencz, kit jóltévője épen az által idegenít el magától, hogy vele jótéteményét érezteti, s tetteit, mint kifizetett szolgálatot, további figyelemre nem méltatja.

– Imrefi itélőmester, én egy nyomorult apród ezt gondolá magában; én életemet koczkáztattam Bátoriért, én! a ki szintúgy...! Itt elakadt gondolataiban; átok ez összehasonlításra! mormogá magában; mintegy szégyenítő eszmét akarván elűzni emlékéből; én kémje voltam Brassón, Udvarhelyt, Szebenben, s mivel vagyok több? – egypár erszénynyel nehezebb tarsolyom. – Ördögöt! a pénznek én nem örülök tovább, csak míg elköltöttem, s hol Imrefi áll, szintúgy állhatnék én is!

Dimon azonban csendesen fogadta el az ajándékot minden köszönet nélkül, sőt arczán sem vala azon vigyorgása látható, melylyel máskor vette el a pénzt a fejedelemtől. Az ember mindent megszokik s a pénzvágy oly szenvedély, mely nő naponkint s óránkint. A mi Dimont ezelőtt néhány hónappal őrültté tette volna örömében, az most csekélységnek tetszett előtte s titkon lelke mélyében a gyűlölség Bátori ellen, előttünk még eddig rejtett okokból, naponkint sötétebb színt öltött magára.

– Nos, – mond a fejedelem kevélyen jártatva szemeit rajta; nem örülsz-e a nehéz erszénynek? hiszen több pénzed lehet már, mint nekünk magunknak néha; a Weisz 3000 forintjának majd egy negyede kezedbe szivárgott.

– Cseléd kezekbe! szólt közbe Dimon keserűen; egy kolcsag a testőrök hadnagyának kalpagján, felér 1000 aranynyal egy apród tarsolyában!

Bátori összevonta homlokát: – Az ily ficzkókat, mint te, használni s fizetni szoktuk mi Bátori Gábor; testőreink hadnagya néha asztalunknál ül sort velünk. – Istenemre! különös negéd Dimon uramban ilyesmire vágyni.

Dimon arczát vér futotta el, de a Bátorién oly szilárd kifejezését olvasta a kevélységnek, hogy tanácsosnak tartá bosszúját, mely soha közelebb nem állott a kitöréshez, magába fojtani.

– Kivánom, mond nem minden czélzás nélkül, hogy nagyságodnak fontosb szolgálatokat tegyenek azok, kik billikomaiból iszszák a somlyait, s asztaláról eszik a magyarhoni vizákat: mint én, Dimon az apród, ki eddig azt hittem, hogy hűség és csatlakozás azon fokok, melyeken a Bátoriak szolgálatjában föllebb s föllebb haladhatni! – De hiszen, uram fejedelem! én meg vagyok így is elégedve, – tevé nem minden gúny nélkül hozzá – s ha nagyságod lovagnak ütne egykor s mint nemesnek pályát nyitna a haladásra.

– Ho, ho! kölyök! még addig nőnöd kell, míg Bátori-kéz emel lovaggá. – Mi panaszod lehet?

– Semmi! felelt Dimon színlett alázatossággal; hiszen mi lehetne? mint szolga királyi bért húzok!

Bátori intett s Dimon távozott.

Több helyzetben láttuk már Bátorit, s így lelkületével alkalmasint megismerkedtünk; – feltünő volt abban mindenesetre a kevélység. Bátori meghitteinek hűségét és szolgálatát gazdagon jutalmazta meg, de nem volt ember, ki nehezebben vette, mint ő, ha valamelyiknek azok közül, kiket megbízott, eszébe jutott, valami követeléseket tenni. Bátori hiú is volt; ő azt hitte s akarta hinni, hogy parancsait teljesíteni kötelesség; hogy ezt azok, kik körében voltak, szenvedélylyel cselekszik, s mindig kellemetlenül volt kevélysége érintve, ha bármi csekély elégedetlenséget vőn észre.

Dimont minden meghittei között legtöbbször használta. Mi láttuk e titkos megbizottat több alakban már e történetben, s tudjuk, hogy Dimon sohasem volt inkább elemében, mint mikor egy cselszövény füzésére, vagy merény kivitelére használtatott; szenvedélylyel változtatta alakját, szenvedélylyel nélkülözött mindent, ha azt hallhatá: «ezt senki sem birta volna végrehajtani, csak Dimon». De épen e hiúságból s talán még valamiből – mi remélhetőleg kifejlend utóbb előttünk, s mire rejtélyesen hallottuk őt czélozni olykor – magyarázható az, hogy helyzetével elégületlen volt. A fejedelemnek néha jött azon gondolatja, hogy őt valami hivatalra emelje, de mindannyiszor eszébe jutott Dimon makacs önhittsége, s méltán tarthatott attól, hogy a hatalmat veszedelmes kézbe adandja; – e fölött Imrefi is mindent elkövetett, hogy Dimon föllebb ne mehessen, s e neme a féltékenységnek igen magyarázható.

Titkon föltevé magában Bátori, Dimonon – mihelyt reá többé szüksége nem leend, túladni; lehet, hogy ilyesmit mondott is valamelyiknek meghittei közül, legalább igen észrevehető volt, hogy Dimon vigyáz magára, pénzével gazdálkodni kezd, s a fejedelem iránt bizonyos színlett alázatosságot kezd mutatni, melyet néha oly természetesen tudott játszani, hogy Bátori maga őt nem kezdé veszedelmesnek tartani.

Dimon volt az, mint tudjuk, ki által Bátori leveleit küldötte azelőtt Brassóba; – az ott utóbb történtek után a fejedelem egyszer írt még Coelestának, s bár mint bizonyost állíthatjuk, hogy Coelesta e levelet vette, válasz nem érkezett.

Az oly szenvedélyeknek, a milyenek a fejedelem szerelmi kalandjai voltak, természetökben van, hogy azokat akadályok s ellenkezések csak bizonyos esetekben lankaszthatják. Ha Imrefinének eszébe jutott volna Bátorinak egy levelét válasz nélkül hagyni, ő bizonyosan a jövő napon megszűnt volna közelebbi viszonyban állani a fejedelemmel, mert nála, mint minden habozó- s könnyelműnél, az élvezet jóval alább hangolá a szerelmet, s hol ő egyszer szorosb viszonyban volt, ott parancsolni szokott, nem esdekleni; ott akadály s visszavonulás kevélységét sértette meg s őt bosszúra hevíté.

De Coelestával egészen ellenkező volt az eset. A fejedelem azt hitte, s ám igen is hihette, hogy Coelesta szereti! s nem a fejedelmet, nem Erdélynek urát, nem Bátorit, hanem önszemélyét – Ecsedit. Bár a Brassóban történtek előtte bizonyos homályban lebegtek, melyet nem tuda magának egészen megfejteni: annyit bizonyosnak látott, hogy ott is áldozó szerelmet bizonyított iránta. – Hogy szobájában volt, éjjel, egyedül, önkényt! ezt atyja sem tagadá s Coelesta is megvallá; bámulhatunk-e, ha a hiú Bátori e titkos látogatásnak egészen regényes szinezetet ada s azt így érdekesb oldalról is tekinté? Ő azt hitte, hogy atyja követ el mindent, leányát tőle elidegeníti, s ő oka annak is, hogy levele válasz nélkül maradt.

«Igen, igen!» kiálta fel sokszor magában; «mindazok, kiknek kegyét élveztem, hiúságból s haszonvágyból hódoltak nekem; ők félteni se nem tudtak, se nem mertek; ötven olyan nő, mint Imrefiné, osztozott volna szerelmemben, ha mindegyiknek pénzvágyát s hiúságát ki tudtam volna elégíteni; – de Coelesta! az egyszerű leányka, minő rezzentnek látszék, mikor bennem Bátorit ismerte meg, s alkalmasint tudhatta, hogy nem egyedül van, kit szerettem; igen! ez az igaz szerelem; ő nem tagadhatta, nem leplezhette féltékenységét, s mégis kész volt mindent koczkára tenni, hogy éltemet megmentse. Ah, miért nem ébredtem föl átkozott álmomból! most ő enyim volna.» – Bátori fölhevítette képzeteit, előidézte lelkében az akkori helyzet érdekességét. «Nem, ő nem állott volna ellent», kiálta fel; «hiszen mint az áldozat, önmaga jött szobámba.»

Bátori elgondolkozott, neki is voltak érzelgő pillanatai, s nem tagadhatá el magától, hogy Coelestának ártatlan, szenvedélyes csatlakozása, neki inkább hizeleg, mint minden eddigi szerencse a szerelem mezején.

Elevenen állott előtte képzetében Coelesta, mikor a brassói zajnak közepette rogyott lábaihoz. Minő szép, minő elragadó volt ő e helyzetben; nagy sötét szemeit hozzá emelve, melyeknek mennyei tekintetében félelem, elszántság s egy mennye a szerelemnek ragyogott; hozzá voltak emelve a kisded havas kezecskék s keblének márványát látta föl- s leemelkedni. «Istenemre!» kiáltott fel; «találhatna e gyermek oly órában, melyben ölembe emelém, s fejedelmi székemre ültetném, bosszújára s dühére mindazoknak, kik ide hivtak s kétszín hódolattal hajlongtak előttem, s kik most egyenkint szakadoznak el tőlem.»

Az oly kedélyeknek, mint a Bátorié, természetökben van az is, minden vádat elhárítani önmagoktól. Bátori mindazoknak visszavonulását, kik nemével az utálatnak hagyták oda udvarát, egyesek fondorlatainak tulajdonítá. – Önkicsapongásait sohasem vette komoly oldalukról. «Nem volt-e számtalan nagy ember bizonyos pontban kicsapongó, s mégis őket alattvalóik imádták», gondolá magában; – «ment volt-e egy Caesar, Nagy Sándor azoktól?... s ha Imrefi, Kamuti s számtalanok udvaromat keresik s körömben boldogoknak érzik magokat, lehetetlen, hogy ne legyen titkon valaki, ki nekem ellenségeket szerez!» – Mikor így a gyanút odább s odább fűzte, önkénytelen Betlen Gábor jutott eszébe. Sokszor – mert a legaljasabb lélekben is vannak világos perczek – fölmerült elméjében, hogy Kornist mélyen sértette meg; de mindannyiszor hirtelen elvitatta magától e meggyőződést. «Ha sértve volt, nem valék-e kész nejének oly elégtételt adni, melynél fényesbet nem is óhajthatott; s ki tudja, ha Ágnes ezt nem fogadta volna-e el végre, ha még Kornis késett volna? Hát minden csekélységért fejedelemgyilkosság-e a büntetés, s mindenütt árulókkal legyek-e körözve?»

«Istenemre, nem jól számítottatok, urak! – én magamnak nyugalmat vívok ki, ha bármibe kerül is».

Így okoskodott Bátori magában, s azon idomban, melyben tágabb féket eresztett szenvedélyeinek, kezdette azoknak veszélyes következéseit is könnyebb vállra venni.

KEVÉLYSÉG ÉS SZERELEM.

Kérkednék – - – bár kiki sorsával,
Tetézve aranynyal lépjen a világba,
Játszék a dicsőség fénykoszorujával,
Ragyogjon személye legfőbb méltóságba,
Én szebb örömök közt folytatnám életemet,
A bájos szerelem édes kebelében – -

Kisfaludy Károly.[72]

- – - – - a mit jövök jelentni, nem
kedvező, mert foglalatja vér.

Kisfaludy Károly.[73]

Az utolsó szakaszban elbeszéltek után, Bátori Kolozsvárra sietett, bosszúja kissé hűtve volt, de nem kielégítve; Basát, Sennyeit s Borbélyt a fogarasi várba küldötte bizonytalan időre: csak Kornis érkezett fogva vele együtt Kolozsvárra.

Míg a fejedelem Kolozsvártt mulat, nem lesz érdektelen egy tekintetet vetnünk Szamos-Ujvárra. Kendiné s Kornisné még mind ott mulattak. Mindkettőjöknek kedélye az ingerültség fokain föllebb és föllebb feszítődött; néha tudósítások érkeztek férjeikről, de ezek is alkalmasbak valának őket nyugtalanítani, mint megnyugtatni. Kendiné egészen meg volt már Kornisné iránt engesztelve, s annak néma keserve őt is sokszor leverte. Három nap óta semmi tudósítás nem érkezett férjeiktől; s bár Kendiné férjet szerette, indulata nem volt oly regényes, oly fellengő, mint az Ágnesé, s azért nyugtalansága sem tevé őt oly mogorvává, mint ezt, ki naponkint fogyott s szinte semmit sem evett; leírhatlan szorongatással járt-kelt szobájában; néha az ablakokat nyitá fel, s kikönyökölve, hosszú vonalokkal szivá a tavaszi lég fűszerét szorult keblébe: csak ha ágyában volt, az éj sötéte környezé, s gondolatainak tündérországába mélyedhetett el: érzé nem a nyugodalmat ugyan, hanem lelkének s érzékeinek némi zsibbadtságát.

Egy este a két nő együtt ült, magashátú karszékekben, az e vidékben tavaszkor igen eltűrhető lángjai előtt egy tágas kandallónak. A szobában, melynek teteje boltozatos volt s falairól néhány Kendinek komoly képmásai tekintettek le: csak a kandalló világa árasztott pirosló fényt, mely az érdekes nőknek szép vonásait festőileg világítá. – E terem jelenben több szobákra van osztva, s a várkapitánynak szolgál lakásul.

Kornisnénak kezei ölében voltak. Kendiné a szék karjára nyugosztá könyökét, s hófehér kezével dörzsölé homlokát; mindkettőjöknek arczán reszketeg kifejezése ült az elcsüggedésnek. Mély sóhaj emelé Kendiné keblét, felkelt, néhányszor fel s alá járván, megállott Kornisné előtt, ki annyira el volt mélyedve bánatjába, hogy nem látszott semmit abból tudni, a mi körülte történt; néha köhintett, s a köhintés megszaggatott és száraz volt. Szép szemei, azon életadók, azon nyílásai az égnek, melyeknek sugarai a lelket derítették, s nem sok idővel ezelőtt még képesek valának a legváltozóbb, legaljasabb fejedelmek egyikét, a helyzethez mérve, azon nagy elhatározásra bírni, hogy őt kezével s szivével megkinálja: ezek a sötét szemek fénytelen voltak földre szegezve; arczának gyöngéd fehérségén lázas pir tünedezett elő, kerek jelelt foltokkal.

Kendiné megilletődéssel tekinte rá, s kezét nyujtá oda. Kornisné el nem fogadta azt, mert észre sem vette, s Kendiné a pillanat hatalmától elragadtatva hajlott le hozzá, s egy csókkal, szelid, egykor oly derült homlokára, ébreszté őt fel odabámultából.

– Hogy érzed magad ma? Ágnes! mond, s szava kissé reszketett, bár Kendinének arczán, a szokatlan halványságot kivéve, nem látszottak a szenvedésnek oly feltünő nyomai, mint a Kornisnéén.

Kornisné fölemelé fejét, s úgy tetszett, mintha gondolatait akarná összeszedni.

– Jobban vagy-e ma mint tegnap? kérdé Kendiné folytatva: ritkábban köhögsz, s nekem úgy tetszik, hogy szemeid vidámabbak.

– Vidámabbak! kiált fel Kornisné; oh barátném! harmad napja már, és semmi tudósítás – semmi! most mikor férjeink titkolódása s hosszas távolléte mutatja, hogy mindentől borzadni kell.

– Ne gyötörd magadat, felelt Kendiné, a lehetőségig eltitkolván önnyugtalanságát – férjeink bizonyosan tudósítottak volna, ha valami szerencsétlenség történt. Ah!... mond, s hirtelen láng borítá el arczát: – talán a nyomorult Bátori már nincsen többé, s férjeink ezen örvendetes hírrel meg akarnak lepni bennünket!

– Kedvesem! mond Kornisné, én borzadok, mikor téged így hallak beszélni, örülhetnél-e annak, ha férjed gyilkossággal terhelt lélekkel, sikerült merény után lépne be ide véresen, mint fejedelemgyilkos? – Ágnes összerázkódott.

Kendiné kevély tekintetet vete reá: – Ágnes! én nem ismerek többé reád! – férjeink a leggyávább férfiak lennének, ha ily irtózatos, ily nyilvános becstelenséget el tudnának tűrni.

Kornisnénak szelid vonásait halk pir futá el. – Barátném! – kiált föl gyenge beteges erőlködéssel: – elszenvedte-e azt férjem? – nem lépett-e föl egész férfiúi méltóságban?... Ah! igen is érezte Bátori szavainak súlyát, mert szemtelen homlokán a megszégyenülés óriási betűkkel volt olvasható. – Hála nyugodt lelkemnek! én azt hiszem, nincs egy erdélyi, ki hűségemben kétkedhetnék! Kornisné elfogódott, úgy tetszett, mintha lélekzete maradozna ki. Szünet lőn... magához tért. Kedvesem! folytatá szelíd engesztelő hangon, ah, ne kárhoztass! ha minden bosszút mellőzve, egész lelkemet egy óhajtás foglalja el: férjemet látni. – Meglehet, tevé halkabban hozzá, – hogy szerelmem igen fellengő! lásd, én élni nem tudnék férjem nélkül s mióta érte remegnem kell, ismerem szerelmemnek egész nagyságát. – Ah bár itt lenne, bár bosszúját az Istenre bízná, a nagyra, mindentudóra, ki előtt a kebel tárva, ki a lélek rejtekében olvas, kinek ha büntető keze késik, el nem marad soha!... bár itt volna beteg nejénél; – s bár biztos rejtekben, magunknak szerelmünknek élhetnénk! – Mi gondom nekem arra, ha a világ gyöngének tart, ha kevésbbé kevélynek, mint talán egy Kornisnénak kellene lenni? – Világom keblemben van! férjemmel tengerét a szenvedésnek mosolyogva tűrném, nélküle nem vagyok – lelkem húrjai tágulnak, szivem üres, az élet teher!

– Szelid engesztelhető teremtés! – mond Kendiné sajátságos kifejezésével arczának, – melyben részvét s kevélység küzdöttek: ha ennyit tudsz feledni, boldog vagy! engemet azon gondolat, hogy becsületem bosszulatlan marad, őrültté tudna tenni s lelkemre! – itt fölemelé hangját – inkább sohase lássam Kendit, mint Bátori mondhassa, hogy egy Kendinét bosszulatlan, büntetlenül sértett meg!

– Mit mondasz! bosszúdnak képes volnál férjedet föláldozni?

– Nem volna férjem, ki ezt tűrni tudná!

– Kendiné, te, akit oly sokszor bámultam, igaz-e, a mit mondasz? Hát minden erény csak önzés volna, s hiuságodnak – e kisszerű bálványnak, mindent fel tudnál áldozni!... ah, te sohasem szerettél!

– Ágnes! szól közbe hevesen Kendiné.

– Nem, nem! te nem szerettél! mond Ágnes, nem ismerted azon indulatot, melyből önségünk ki van feledve, mely lelkeinket szállítja által imádottunk keblébe, melynek gyönyör, s mennyei élvezet szenvedni – ha azzal kedveltjének kínait osztja meg! – Nem ismered azon égi szenvedélyt, melynek minden öröme, minden boldogsága, minden vágya csak visszhangja kedvese boldogságának! – hol két lélek egét egy nap világítja, mely csak egyszer húnyhat el mindkettőjökben. – Ah, te nem tudod, mi a szerelem! – Kornisnénak vonásai felmagasztalódtak, s légi fénykoszorú látszék homlokát övedzni. Mit ér nekem minden elégtét, ha férjem veszedelmével van egybekötve, s ha felmagasztalásom sugárkoronája szerelmem emlényfüzérét perzseli össze?

– Ez ábrándozás! mond Kendiné; lehet-e szeretni, hol a becsület megszünik? Hiszed-e, hogy nem fognak ujjal mutatni ránk azon nyomorultak, kiket erényben mint mindenben túlszárnyaltunk? Megbirod-e azon gondolatot: egy Kamutinénak, egy Imrefinének gúnytárgya lenni? s hiszed-e, hogy irigy nyelveik jelenben is nem rágják kigyófogakkal jó hirünket, nevünket? – Le van az tiporva, fényes, nagyszerű elégtét helyezheti azt csak vissza egykori díszébe!

Kornisné keblére szorítá kezét; ő annyira el volt gyengülve, hogy hosszasan vitatkoznia nem lehetett; gyorsan vett rövid lélekzetet, szemei mintegy hálózva bámultak Kendinére; a szavakat hallotta, de azoknak értelme annyira különbözött érzéseitől, hogy azokra felelni sem tartá szükségesnek, «Igen, igen», gondolá mély szerelem érzetével, «ő csak magát szereti! ah, hogyan lehet nőnek ily bosszút forralni! hogyan férjének életével s jövendőjével ily vétkes játékot űzni!» Kornisnénak ajkai zárva maradtak.

– Te nem jól vagy, kedvesem! mond Kendiné engesztelődve a szenvedőnek tekintetétől; nyugodjál le, én ágyad fejéhez ülök; remélj, ma bizonyosan hallunk valamit – bizonyosan! még három nap sohasem késett a tudósítás!

E pillanatban hangzott a kürt a kapu tornyából. – A két nő összerázkódott, s arczaikon egészen ellenkező kifejezés mutatkozott. Kendinének szép vonásain villanya az örömnek derült keresztül; Kornisné ellenben ajkait szorítá össze, s halk szisszenés, milyet pillanatnyi fájdalom szokott okozni, röppent ki kebléből, s vonásain a meglepetés bánatos és rémült kifejezése mutatkozott.

– Hirnök! mond Kendiné élénken, az ablakhoz sietve; a nyitott ablakon által lókopogás hallatszott. Férjem! kiált fel.

– S Boldizsár? szól kérdve Kornisné, fölegyenesedvén üléséből, s arcza felderült, mint az ég saphirja, mikor a fejedelmi nap felleget repeszt ketté és sugárözönét ömleszti szét.

– Kisérettel, jegyzé meg Kendiné, s homlokán komoly felleg vonult el; de férjedet nem látom.

– Nem?! mond Kornisné elhaló hanggal, s a karszék hátához fogódzva, szemeit a nyitott ablakra meresztette... Szünet lőn... Kornisnénak tagjai reszkettek.

– Ne rettenj meg, kedvesem, biztatá Kendiné, bizonyosan megérkezik; ezzel az ajtó felé sietett, a nyitott ajtóban találkozott férjével.

Kendi portól s verejtéktől lepve lépett a szobába; egész tartásában a legnagyobb ingerültség vala látható, kalpagját az asztalra veté, megállt neje előtt.

– Veszteség vagy diadal! kérdi Kendiné kevélyen; Kornisné remegve emelé szemeit Kendire.

– Árulás! kiált ez fel dühösen, alávaló árulás... hah! győzhet-e ez a Bátori egyébként, mint árulással?

– Győzni? szól Kendiné.

– Tervünk elárultatott, mond Kendi összeszedve magát, s a lehetőségig mérsékelve hangját.

– S férjem?... kiált fel Kornisné a kétségbeesés hangján, hová tettétek őt? hol van? Kendi bátyám, szóljon kegyed!

– Nyugalom, hugom! felelt a kérdett, ő él, s hiszem az Istent, mi őt látni fogjuk!

– Tehát veszélyben van élete! tehát bizonytalan az! oh, szóljon kegyed, hol van, hiszen én neje vagyok! kötelesség s lovagi tartozás engem megnyugtatni: hol van?

– Béketűrés, húgom! az egekre, ne rémüljön el annyira, ő még él! Én ide jöttem nőmet megnyugtatni s kegyednek pár vigasztaló szót mondani, de egy kopjásomat küldöttem el álruhában, ki mindenütt követi a fejedelmet; Kolozsvárról, hová gyaníthatólag vitték Boldizsárt, ma várom amazt vissza; gyorsan jöttem lóhalálában s az talán összedült alant az udvaron, egy órát pihenek, s magam megyek.

Kornisnénak rémülése fokonkint növekedett, úgy látszott, hogy az neki egész erejét visszaadja. – Lovat! lovat! bátyám! én megyek! az Isten erőt ád egy szerető nőnek, kötelessége legszentebbikét teljesíteni; lovat! kiálta egy hanggal ki az ablakon, melyet zúzott keblében senki sem gyanított volna.

– Hasztalan, húgom! kiált fel Kendi, kezét megragadva. A lelket kegyedben mindig bámultam, de testi ereje a hosszú utat meg nem birja! a leggyorsabb futóim változtatva sem viszik innen hét óránál kevesb idő alatt Kolozsvárra; az egekre! kegyed egy órai lovaglást meg nem győzhet!

– Kolozsvártt, tehát fogva!... Istenem! s én itt várjam be sorsát?... Bátyám! mond, s térdeire hullott, mindenre, mi szent kegyed előtt, üdvösségére kérem: adjon hát lovakat nekem, fogasson, a kocsizást megbirják idegeim; a fejedelemhez megyek! hozzá magához! hiszen még emberi keble van talán.

– Fel, férfiú! kiált Kendiné, egy perczet se pihenj; lóra! szabadítsd ki barátodat, s szerelmem egész özöne legyen jutalmad. Te Ágnes, itt maradsz! szép elhatározásod lelkem barátnéjává szentelt föl! te angyal vagy! s Istenemre, látom, túl nem becsültek, a kik imádtak! de nem bocsátlak, vendégem vagy, s ha tudnám, hogy e lépésnek sikere lehetne, hogy azt megtehetnéd: első volnék, ki arra biztatnálak!

– Nem, nem! mond Kornisné összeszedve magát, s arcza lángolt; én megyek – ha lovon vagy kocsin nem, gyalog!... s az ajtó felé indult, oly gyors léptekkel, s oly erőérzettel, hogy Kendiné bámult rajta, s mélyen lelkében egy szózat hangzott: «E nő szeret! én csak kevély vagyok!»

Minden kérése Kendinek hasztalan volt; s hogy Ágnesnek valamennyire könnyítse dolgát, hirtelen befogatott, addig ez készületeit tevé.

Kendi nejének azonközben elbeszélt mindent röviden, s nem titkolá, hogy a Kolozsvárra menetelnek semmi sikere nem leend, s neki oda menni annyit tesz, mint halálnak áldozni magát. – Ágnes talán mehet valamire Bátorival, azért őt Kolozsvárig elkisérem; ne aggódjál nőm! tervemről nem mondottam még le, s Bátori alávalóságainak méltó bérét ki nem fogja kerülni!

– Most ismerek újra reád, István! mond Kendiné; de Ágnest féltem, ő az utat meg nem győzi, ő oly beteg, gyenge és szenvedő! – mit tegyünk?

– Szándékát meg nem másolja, felelt Kendi, én ismerem őt! neki világa a szerelem, s ezen indulat nála mindent felülmul! szivem vérzik, de őt sorsának kell hagynom, melyet ki nem kerül!... ha hátráljuk, holnap harangok zúgnak a vár tornyán, s egy halottat viszünk a kriptába.

Negyedóra alig telt el, a lovak fogva voltak, s Kornisné hintóba ült; a jutalom, melyet a kocsisnak igért, s a Kendi parancsa szárnyat adtak a lovaknak, ők repültek, s Kendi mindenütt a hintó mellett vágtatott.

Kornisné némán ült a kocsiban, gondolatjaiban mélyedve, lelkében terv tervet üzött; mit fog mondani a fejedelemnek, mit cselekedni Kolozsvártt, nem tudta; de érezte lelkében, hogy mindenre kész, mindent áldoz, csak becsületét nem.

Mikor Válaszútra értek, Kendinek kopjásával találkoztak, ki nyargalva jött Kolozsvár felől elejökbe. A lovagnak arcza halavány volt s egész tartásából úgy látszott, hogy rossz hírt hoz.

– Megállj! kiált rá Kendi, élet vagy halál? csak ennyit szólj és halkan. A kopjás hosszú lélekzetet vőn, s ércztelen, mélyen bűs hangon mondá: halál. Kendi összeborzadott, de hallgatást inte neki, s a hintóhoz közeledett. Ágnes csendesen látszott szunnyadni, a hintónak egyik szögletébe vonulva, a szép angyali fő a bársonyvánkosra volt nyugasztva, s inkább márványszoborhoz, mint élőhöz hasonlított.

A lovak a sebes menetben kifáradtak, a hintó megállott, s Kendi egy csatlósát küldé lovak után; Kornisné még mind szunnyadni látszott, Kendi közelebb lépett a kocsihoz.

– Egek! kiált fel egyszerre, ő megszűnt lenni! kezét tartá a szép nőnek ajkaihoz, s úgy tetszék, mintha gyenge lehelet fuvallna tenyerébe; talán még él? kiálta fel, s azonnal megfordítá a hintót, s a Bánfiak tiszti háza előtt állítá meg.

Kornisné eszmélet nélkül volt, ájulásban vagy halva, nem lehete elhatározni; azonban őt Kendi csendesen emelé le a hintóról, s a tiszti házba vitte ölében. Ágnesnek feje vállán nyugodott, s teste oly könnyű vala, mint egy gyermeké; úgy tetszett Kendinek, mintha némi melegséget venne még észre abban.

A tisztné, egy piros, élénk s szolgálatra kész nő, azonnal kimelegíté hófehéren bevont ágyát, s az Ágnes vállát megeresztve s leoldva, őt ágyába fekteté.

Kornisné meredten feküdt, azonnal egy öreg anyót hittak elő, ki az akkori idők szellemében orvosi hírben volt; meleg borítékok s dörzsölés végre visszaadták Ágnesnek eszméletét. Körültekintett, nem ismert senkire, s e tekintetben bizonyos kifejezése volt a vadságnak, mely a vért fagylalá meg a nézők szemében.

Ezen állapotja a betegnek Kendit fölmenté egyelőre attól, hogy őt biztatásokkal megnyugtassa, s kérdéseire feleljen.

A helyzet Kendire nézve igen veszedelmes volt: őt, mint kanczellárt, majd egész Erdély ismerte; s bár ő kissé kevély s nyers ember volt, igazságszeretete s hivatali pontossága őt az erdélyiek többségével megkedveltette. Ő pártolásra s védelemre tehát számíthatott, de tudjuk, hogy az udvari kegy s hivatal elvesztése az embereket hültebbekké szokta azok iránt tenni, kiknek egykor kegyelmét keresték, s hogy álnok emberek mindenütt vannak. Kendi s Kornis egybeesküvésüknek híre az egész országban hirtelen elterjedett; Kendinek úgy tetszett, mintha a Bánfiék tisztje, ki később érkezett haza, jelenléte által kellemetlenül lett volna meglepetve; egyébiránt suttogása a cselédekkel, s később néhány válaszuti lakos jövése-menése a házhoz, őt figyelmessé tevék a maga védelmére.

Kendi lovagi szellemű férfiú volt, s így Ágnest ily szenvedő állapotban védelem nélkül hagyni neki lehetetlen. Félrevezette a tisztet: – Ki vagyok, azt tudod, földi, mond; a beteg házadnál Kornis Boldizsárné, s bármi panasza lehetett a fejedelemnek férje ellen, nején semmi esetre sem fogja bosszúját hűteni. Azért uradnak nevében parancsolom neked: mindenkit távoztass, ne merd ittlétünket elárulni. Istenemre! még Kendi István vagyok, folytatá emelt hangon s szilárd arczkifejezéssel, még szabad ember, s hiszem, az is maradok! ha fecsegsz, fejeddel játszol, ezt jól jegyezd meg magadnak! Ezzel egy felsőségi tekintettel jártatá a majdnem reszkető tiszten szemeit.

Kendi kemény küzdésben volt, végre kilépett a szobából, s a kopjással minden történteket elbeszéltete magának.

A fejedelem Kornis Boldizsárt egy órával megérkezése után Kolozsvárra, kivégeztette, idézet, per s kihallgatás nélkül.[74]

Bátorinak önkényes bosszúállása a kolozsváriakat elrémítette; bár Kornisnak tervét egy hangon kárhoztatta mindenki, s azt helytelensége mellett roszszul kiszámítottnak is nevezék: mégis a fejedelemnek magának – úgy vélték – érdekében lett volna a kivégeztetésnek törvényes színt adni, s azt még halasztani.

A legtöbben Imrefinek tulajdonították a dolgot; a mi többnyire szokott történni, ha egy zsarnok fejedelemnek kedvencze van. De Bátorinak kedélye annyira meg volt már vesztegetve, hogy őt kegyetlen s önkényes tettekre nógatni nem kellett; mint minden zsarnok, ki alattvalóinak szivét felingerli, mindenkiben ellenséget gyanít: úgy Bátori is, mennél tovább haladott a romlottság pályáján, annál ingerlékenyebb lőn; s ha egyelőre nyilt kikelés s ellenkezés terveivel s feltételeivel őt legfölebb bosszanták: most már egy ellenmondás, egy figyelmeztetés – felségsértés volt előtte. Voltak órái, melyekben legmeghittebbjei reszkettek előtte; csak a szenvedélyes hűséggel hozzá ragaszkodó Imrefi, ki minden gondolatjával találkozni, sőt azt megelőzni látszott, birta bizalmát.

Kendi előtt egy terhes cselekvés állott: Ágnessel férjének halálát tudatni. Bár Kendi minden érzelgéstől ment férfiú volt, szivét szorulni érzé, ha meggondolta, hogy neki kell a tőrt a szenvedő Ágnes keblébe meríteni; pedig egyéb mód nem volt őt visszatérésre bírni.

Kendinek kocsisa, két csatlósa s a Kolozsvárról megérkezett kopjás, mindnyájan jól fel voltak fegyverkezve. Kendi a tisztet szemmel tartotta, s így annak távoznia nem lehetett; a cselédek pedig váltva álltak őrt a ház előtt.

Az est szürke fátyolát borítá a felhőtlen égre, az ablakok hártyaborítékain itt-ott már világ derengett ki, s a porlepte utczákon a munkások lábdogása hallatszott.

Kornisné, a mint láttuk, eszmélni kezdett, még mindig őrült szemekkel tekinte maga körül, mintha gondolatait akarná rendbe szedni; végre azok a Kendi férfias arczán állapodtak meg, ki nem minden zavarodás nélkül állott a beteggel szemközt.

– Hol vagyok? mi történt velem? ez volt első kérdése; hirtelen fölemelkedett fekvő helyzetéből s szemeit dörzsölé. Kegyed itt, Kendi bátyám? Álmodtam-e? egy borzasztó álom!... igen!... vagy nem!... nem álom! – ezen ismeretlen hely, ezen egyszerű bútorok! – Istenem! kiált fel hirtelen, Kolozsvártt vagyok-e? szóljon bátyám!

Kendi szavakat keresett.

– S minő szomjas vagyok... ajkaim égnek... én beteg vagyok, úgy-e bátyám, nagyon... nagyon beteg!... hiszen mi együtt utaztunk Szamos-Ujvárról... igen, minden nyiltan áll ellőttem! Kornisné egész erejét összeszedte, hogy fölkeljen, de visszarogyott ágyába.

– Hugom! Ágnes! mond Kendi, szedd lelkedet össze, te a vallásos! ki bizalmadat az Istenbe helyezéd mindig, légy erős! keményítsd meg magadat a sors csapásai ellen! s könnyítsd nekem azon keserű kötelességet – veled tudatni, mit úgy is késő már titkolni.

– Oh! kiált fel Kornisné, szóljon! én készen vagyok! – e marczangoló bizonytalanságot nem birom meg többé... vagy ne... ne, még egy perczig ne!... Oh, a te képed egy nyitott halálos itélet! szólj, irtózatos! mit mondhatsz nekem?

– Ágnes! férjed -

– Boldizsár! oh, Boldizsár! fogva úgy-e fejedelem börtönében! s én nyomorult tagjaimat nem birom többé... én itt heverek, mint egy holt, s lelkemben a vihar dúl!... Mit állasz itt? eredj, védjed férjemet, gyűjtsd embereidet össze! szálld meg a Bátori udvarát, oh férfiú! ha én férfiú volnék!

Kendi elfogult az Ágnes levertségén; kétes tekintetet vete reá, szólni akart; látható volt rajta a belső küzdés, mely komoly vonásain tükrözé magát. Ágnes! kiált fel, bár hallgatnék tovább! – vagy tehetnék férjedért valamit: Istenemre, mindenre kész volnék! – de késő!

– Késő!... mond Ágnes kétségbeesett hangon, késő! szólj, ő nincs többé. Ah! minek titkolódzol? ti gyáván elhagytátok őt! ő meghalt!

– Meghalt! mond Kendi sötéten, átok gyilkosára! s bosszú, melyet ki nem kerülend! De Ágnes, itt nem maradhatunk!

– Nem, nem! én itt nem maradhatok! mond fölemelkedve; nem igaz! folytatá őrült sebességgel, a mit mondasz, az egekre, mm igaz! Ő, élte virágában! a szép, az erőteljes férfiú, s meghalva!... nem, – lehetetlen!... úgy-e, te láttad őt? te nem tudsz semmi bizonyost!... Oh, bátyám! szóljon kegyed – szólj igazat, hová tettétek őt? hol vagyok én? minő képek ezek körülem? kinek ágyában fekszem?

Kendi a helyzetnek egész súlyát érezte, s férfias nyersesége-e, vagy a pillanat terhétőli szabadulás óhajtása okozta, – vagy mind a kettő együtt? ő kimondott mindent.

Kornisnénak arcza fokonkint meredtebbé lett, ajkai össze voltak szorítva, s keblét neme a görcsös nevető csuklásnak emelé, de szemei könyűtlen maradtak.

– Meghalt tehát! hóhérpallos által hullott le a fő, mely oly sokszor nyugodott hű keblemen, az én jó Boldizsárom! az én mindenem! meghalt! Kornisné keblére szorítá kezeit, s fájdalmának iszonyúsága őt elnémította.

Egyszerre fölemelkedett ágyából, s míg Kendi észrevette, egy ugrással kilépett abból. – Sírjához!... még egyszer hadd lássam! ezt ejté ki, ezek valának szavai, s ő – összerogyott.

KILENCZ ÓRA.

Senki sem kiálta. Isten áldja őt! – - – -
- – egy vidor nyelv sem üdvözlé őt – -

Shakespeare.[75]

A fejedelem kedélyét a történtek megzavarták; látta, hogy őt Erdélyben gyűlölni kezdik. Ő mindenben az erdélyieket hibáztatta; s ez igen természetes volt. Úgy tetszett neki, mintha minden szem feddőleg nyugodnék rajta: s ez őt sértette s terhelte egyszerre. Egy érzés lepte meg, egy érzés, mely néha a legromlottabb szivet fogja körül; az a gondolat, hogy kicsapongásainak ily borzasztó következményei lettek, komolylyá tevé őt. «Én vagyok», így kiálta fel magában, «az az egy, kinek semmi sem sikerül! kinek kalandjai oly irtózatosan végződnek! Sajnálom Ágnest; ő jobb sorsra volt érdemes, de férje méltán bűnhödött, s ha Kendi kezeim közé kerül, őt is megtanítom uralkodója ellen fegyvert emelni... El innen! el Ecsedre! Magyarhonba, hol még ismerik és szeretik a Bátoriakat; hagyjunk itt pihenésre időt az elméknek!»

A fejedelem nemsokára Ecsedre utazott, a magyarhoni megyéket összejárta; mindenütt fényesen fogadták őt, s lakomák, táncz, bor – ezen elszóródás közben elaltaták lelkiismeretét. Minden, a mi fájdalmas, a mi szívszorító volt, a zajos örömeknek közepette elnémúlt! Bátori újra saját alakjában érzé magát.[76]

– Ha visszatérek Erdélybe, így tervelt magában, s ezt közlé Imrefivel is, oly állásba teszem magamat, hogy inkább ők féljenek tőlem, mint én tőlök! Seregeket gyűjtök, s legelőre egy pártnak zuzom össze fejét, melynek pillanatnyi csatlakozása nem egyéb kétszín hódolatnál, s mely Kendivel tart titkon ellenem.

Bátori szavát tartotta, pompásan felkészült sereggel érkezett vissza Fehérvárra, s alkalmazásában azon szivesség, azon leereszkedés, mely országlásának első hónapjaiban az erdélyieket annyira megvarázslá, megszűnt. Bátori kevélyen lépett föl; parancsai nem tanácsló, nem kérő hangon, hanem elhatározottan voltak adva; meghittjeit gazdag ajándékokkal kötelezé le magához. Egész magaviseletében valami felelőséget, valami kicsinylőt mutata, a mi a jobb érzésüeknek szivét tőle még inkább elidegeníté.

De azon idomban, melyben az erdélyiek tőle hátravonultak, kezdék őt seregei imádni; bőkezűsége s azon bajtársi szellem, melyet irántuk igyekezett mutatni, őket készekké tevék érette mindent végbevinni.

Hogy a fejedelem valami terven töri a fejét, azon alig lehete többé kétkedni.

Minden készületek hosszú táborozást gyaníttattak; míg a seregek vezérei s Erdély nagyjai kétes várakozásban tanakodtak az iránt, a mi történend.[77] Egy napon a seregek parancsot vevének indulóra; hová? azt csak a vezérek néhányai tudták, de hallgattak.

Betlen Gábor nevezetes osztálylyal jöve a fejedelem közelébe, ki őt nem durván ugyan, de hidegen s kimért rátartással fogadá s titkába be nem avatá, sőt értésére adá, hogy igen örülne, ha seregeivel a közbátorság fenntartására hátramaradna.

Deczember 7-dik napján 1610-ben rivalltak meg a trombiták; Bátori kiindult Fehérvárról.

Ezen év Bátorira s azokra nézve, kik vele közelebbi viszonyban éltek, nagyfontosságú volt. Nem mondhatjuk, hogy Erdélyt külről valami csapás érte; de mint a tűzhányó hegyek veszélyterhes aknáiban a rejtett lángfolyam, vegytani összeolvadásoktól dagasztva dühöng, s az örök sötétség gyomrának öblözeteiben hánykódva készül kitörésre: úgy Erdélyben is, események, melyeket legtöbbször Bátorinak éretlen cselekvései idéztek elő, nagyobbszerű s fontosságú történeteket készítettek elő, s mintegy aláásván az alkotmány testét, azt veszélyes ingoványnyá tevék, melynek vékony kérge fölött méltán félhetett mindenki sülyedéstől.

Bátorit láttuk fokonkint lejebb s lejebb szállani; s ezt látták rémülve az erdélyiek is, főleg a szászok, kik igen jól tudták, mennyire van ellenök fölingerelve.

Leírhatatlan volt Szebennek meglepetése, midőn decz. 11-ikén a fejedelem fényes kisérettel a külvárosba megérkezett.

Szeben szép völgyben fekszik, egyik oldalán havasok kivehetők, melyek történetünk korában, a száraz télnek ellenére, felül hóval voltak borítva; főleg a legmagasb kúpnak, az úgynevezett Szurulnak vállait, a nap sugáriban ragyogó hó fedé, mint ezüst szemfödél; alant a Szeben vizének vastag jéggel borított háta csillámlott zöldeskéken; itt-ott gyermekek csáklyáztak rajta, s a gondos szülők félelmes tekintettel követék a merész hajlongásokat a csont csáklyákon.

Ha Szebent jelenben látja valaki, aligha reá ismerne az egykori Szebenre. Erdélyben a szászok voltak azok, kik szebben és az akkori ízlést tekintve, csinosabban is építettek másoknál. Városaikat erős falak keríték, s mi e védelmi előkészületet lényegesen megkülönbözteté a magyar kerített városoktól: – a gondos karban tartás volt. Ezeken a falakon semmi rést nem látott a szem; minden repedést, minden omlást, hirtelen kiigazítás követett, s így ezeknek aggtekintetű külszinén, – egész foltjai az új vakolásnak látszottak.

Azon örökös óvakodás, mely a szász nemzetnek sajátja, azt bizonyos védelmi állapotba helyzé; s így a falakat védő, sötét bástyák nyilataiból tágas öblű ágyuk ásítottak. A külvárosok, mint mindenütt akkortájban, igen egyszerű lakokkal voltak ellátva, s inkább major-csoporthoz, mint városhoz hasonlítának; kertek foglalták el a hézagokat, s az egésznek valami regényes, könnyed alkatú tekintete volt. Nyulánk fatömegek közül fehérlettek elő azon ék-alakú magas homlokzatok, melyeknek alján szentirási mondatok, vagy egy régi közmondás voltak termetes gótalakú betűkkel írva vagy inkább mázolva, többnyire szász köznyelven, vagy akkori borzasztó németséggel.

A város belsejében már magasabb épületek voltak, főleg a várnak nagy négyszögű terén több emeletes ház vala kivehető. Mindezeknek megvolt éles homlokzatuk, különös tekintetű kéményekkel; az ablakok nem rendében, mint most, hanem itt-ott nyiltak, s többnyire keskenyek voltak, s ólommal kerített karikákból állottak. Néhol hosszú fatornácz kiáltó szinekre mázolva vonult el kivülről az egész ház hosszában, melynek karzatától födeléig vékony zsinegeken, a folyóka aranyfényű tölcsérei csüngöttek, dús levelek zölde között, s egy-egy mátyás hosszú, fából rótt kalitban kiabált, vagy rigó hallatá unalmas, mindig egyenlő fütyölését.

A mint a Sarkantyú-utczából jobbra a térre fordul az ember, a szögletet hosszú, s egyrészt a Sarkantyú-utczába nyuló gótalakú épület képezé; ment ugyan azon könnyű emelt karcsúságtól, azon hajdanszerű, sok szögletekbe összesugárzó faragásoktól, melyeknek e pompás építési rendszerben szépségök s érdekök századokon keresztül fennmaradott: de a szögletekből kinyuló erkélyek, keskeny sűrű ablakaikkal, s a kapunak ékalakú boltozata mutaták, hogy ezen építmény, akkortájban is, a régiség bélyegét hordá homlokán.

Azon oldalán a térnek, mely a Rizskása-utcza bal házsorával egy vonalba esik, ősz egyház emelkedett, s ajtaja előtt ájtatos nép állott; a nőknek fehér bőrbe kötött vastag könyvek voltak kezeikben s szemeik szeméremmel földre szegezve; hosszú sorral vonultak az egyházba, keveset gondolva azzal, mi körültök történt; míg mások a vizsgaság élénkségével hagyák oda házi dolgaikat, s nyargaltak a kapukon ki.

A szász nemzetnek bizonyos kimértség sajátja; benne nincs azon élénkség, mi a magyarban s főleg a székelyben; ő ujságon kap, mint minden városi lakos, de van valami benne, a mi mutatja, hogy ezen ujságvágyat nem akarja elárulni.

Száraz, hótlan téli nap volt; a napot könnyű ködfátyol borította, s az ég boltján itt-ott egy ezüst felleg úszott; az utczák sara, csonttá keményedve, minden léptet kopogóvá s hangossá tőn. Tíz óra lehetett délelőtt, mikor hat czifra csatlós ugratott a külvárosba: ezeket egy hintó követte, hat hófehér fiatal méntől vonatva; a hintónak üveg ablakai el voltak eresztve, s abban Bátori ült, tigrisbundával födözve, s mellette Imrefiné. A hintó ajtajánál lovagolt két apród, téli bő vörös mentében s medvekalpagokkal; – a második hintóban Kamuti ült nejével, a harmadikban Imrefi és Szilassi, a többiekben az udvari cselédek.

A nép mindenfelől összetolongott, de arczaikon inkább tünődés, mint azon élénkség vala olvasható, melyet a népben közönségesen egy előtte szokatlan jelenet okoz. A hintók csendesen haladtak a hosszú utczán, a kerített város felé, melynek szürke fal-öve emelkedett a jövők előtt; a velök szemben álló kapunak rostélyzata leereszkedett, s ennek hézagai közt a jobb szem bár kissé homályosan, nemét a hullámzásnak veheté észre, mintha hánykódó néptömeg változó szinekkel hömpölyögne el a rostélyon belül. A falakat téliesen beburkolt nép kezdé ellepni, s a kapu tornyáról éles trombita-harsogás hallatszott.

Ha a Bátori hintainak pompás menetét képzeljük, melyekbe apró, de csinos lovak voltak fogva, s az azok körül csoportozó, többnyire szőke hajú, s szederjes mentébe öltözött néphez az annyira ismert csinos szász hölgyeket adjuk, kik emeletlen lakjaik ablakaiból s ajtaiból bámulnak a jövőkre, s mindezekhez egy németalföldiesen szeszélyes ház-kerítvényt teszünk: úgy a jelenet érdekességéről eléggé eleven fogalmunk lehet; a kép mélyében nyuló várfalak s a sötét kapu egészíték ki azt.

Akkori időben a szász atyafiak igen résen állottak, s nagyon vigyáztak magokra. Nem bámulhatunk, ha a fejedelemnek megjelenése is, bárminő váratlan volt, hirtelen tudtára esett a tanácsnak. A tanácsurak annyira meg voltak ijedve Bátorinak megérkezésétől, hogy hirtelen nem tudták mire határozni magokat; azonban egy követséget rendeltek, mely az akkor épen együttülő tanácsnak férfiaiból hirtelen választva, inkább házi öltözetben, mint a küldetés fönségéhez illő készülettel, sietett a fejedelem elibe, ki mint látszék, szándékosan léptete a legcsendesebben az utczán végig.

E férfiakra bizá a tanács a teendőket, elhatározottan kinyilatkoztatván, hogy Bátorit a kerített város belsejében el nem fogadhatja.

A követek üdvözlék a fejedelmet, s a készületlenség ürügye alatt, s mivel a belső városban annyi szállásaik nincsenek, kérték, hogy egyben a külvárosi emeltebb lakok közül venné szállását, igérvén, hogy elfogadására mindent elkövetnek. A követek előadása, mit e váratlan körülmény igen is megfejt, habozó s akadozó volt, s ez igen alkalmas vala gyanúra okot adni, s hidegségük iránt a fejedelmet felvilágosítni.

– Valóban, mond Bátori nevetve, Imrefinéhez fordulva: ezeknek a mi szász embereinknek különös fogalmuk van a vendégszeretetről, s bennünket szoba helyett a folyosóra szállítanak. – A szász urak hajlongások közt folytaták nyilatkozásaikat.

Meglehet, hogy a követség nem a legjobban érzé magát; de azon csekély kiséret, mely a fejedelmi hintók közelében mutatkozott, s többnyire csak udvari apródokból s csatlósokból állott, kiknek száma alig ment 24-re, őket felbátorítá; elvégezvén a mondandókat, a követek lehajtott fővel s leemelt süvegekkel várták a feleletet, félkört képezve az első hintónak jobbik ajtaja előtt.

Bátori reménységök felett nyájasan üdvözlé őket, s azon kellemes tartással, mely igen is hatalmában volt, mikor akarta, fordula feléjök.

– Urak! mond, köszönet a szives fogadásért, magunk is örömestebb szállunk a külvárosba, mint a sötét falak közé oda benn: üdvözletemet a bölcs tanácsnak! örülünk kegyeteket ily jó állapotban találhatni; merre lesz szállásunk?

– Erre balra, nagyságos uram! – mond a követek közül egy magas, kerek teltképű férfiú.

A fejedelem újra nyájasan üdvözlé őket, mi a körülálló népet is meg látszék nyugtatni. – Hintója a szállás felé gördült, a többieket is a követ urak, közel a fejedelem szállásához elhelyeztették.

Bátori a csinos, bár kissé alacsony s gerendákkal fedett szobákban, melyekből a ház gazdája kiköltözött, minden aggály nélkül sétálgatott fel s alá; – követői közül sokan gyűltek hozzája; – ő igen vidámnak s megelégedettnek látszott: azonban nagyobb figyelemmel vizsgálva őt, úgy tetszett mintha arczában valami szokatlan kifejezése ülne a nyugtalanságnak, de nem olyanszerű, milyet valami bajnak előérzete idéz elő, hanem inkább annak, melyet arczunk mutat, ha valaminek teljesedését, a mi nekünk örömet okozandó, nehezen tudjuk bevárni.

A víg beszélgetést egy óra tájban pompás ebéd követé s úgy látszott, hogy a szász urak vendégszeretetöknek azon hiányát, hogy a fejedelmet be nem ereszték Szeben belsejébe, azzal kivánták helyre ütni, hogy őt kitelhetőleg gazdagon vendégelték meg.

Egész nap csendesen haladott el; a szászok félig bámulva s félig szemeiknek nem híve, nyugodtak le estve; másnap reggel a nemes tanács udvarlását tevé a fejedelemnél.

Bátori szokott könnyűség- és feszületlenséggel szólott mindegyikkel; Ráduly Serbu vajdát hozá elő, s úgy látszott, hogy a szebeniek szándékát akarta kipuhatolni, egy kiütendő háború esetére; vagy csak azért szólott, hogy valamit mondjon: de mindezt Bátori mintegy odavetve tette, s a szász uraknak kikerülő s óvakodó feleleteiket készpénz gyanánt látszott elfogadni, bár ajkai körül kétes, rejtélyes mosoly lebegett.

Épen bucsú-hálálkodását szónokolá el a polgármester, azon magas, kerek képű férfiú, ki őt a hintó előtt is üdvözlé, midőn Bátori Imrefihez fordult.

– Urak! mond, szavát inkább magyar kiséretéhez, mint a bucsúzó-félbe hajlott fővel körben felállított szászokhoz intézve: kegyetek követni fognak! meg akarjuk a mi jó Szeben városunkat tekinteni.

A polgármester s a tanácsosok semmit sem gyanítva, nyugodtan fogadák a nyilatkozást, s a magyar urak arczain különös kifejezés mutatkozott.

– Nagyságos uram! – mond Nagy András, a híres hajdúvezér, ki Bátori kiséretéhez csatolta magát, s kit talán később lesz alkalmunk leírni, – a nemes tanács szivesen fogja tőlem venni, ha fegyvertárát néhány szép darabbal szaporítom; – lófarokkal a Sinán basa táborából, tatárkopjákkal, egy karddal, melyet Csillag Murza maga viselt, s német tekerő lőszerekkel, agyarral hímzettekkel; – mindezek a társzekéren tölgyszekrényekben állanak, s ha nagyságod jóváhagyását megnyerem: e fejedelmi látogatás emlékeül, a tisztelt tanácsnak s városnak által fogom adni.

– Helyesen! Nagy András; mond Bátori nevetve. Nemde urak! folytatá a szászokhoz fordulva, kik ezen ajánlásra igen elégedett képet csináltak: – a mi vezéreink tudnak élni! s kegyeteknek bizodalmunk jeléül, még nagyítják fegyvergyűjteményöket, mely, a mint hiszszük, nem megvetendő!

– Nagyságos uram! – mond a polgármester nyájas illendőséggel, a szász nemzet, s különösen Szeben, mindig kész volt és lesz fegyvertárát a haza védelmére megnyitni! Reméljük, hűségünk nemcsak ezen jelét a méltánylásnak fogja kivívni nagyságod kegyességétől s a vitéz magyar urak s honfitársaink barátságos indulatától.

– Szeben hűsége ismeretes előttünk, mond a fejedelem, a lehetőségig elfödve a nyilatkozásnak kétértelműségét.

A magyar urak összenéztek, Bátori főhajtással ereszté el a követséget magától.

– Nagyságos uram! mond a polgármester közelebb lépve, lesz szerencsém nagyságodat a városba kisérni s alant megvárni.

Bátori helybenhagyólag intett fejével, s a polgármester a tanácsurakkal eltávozott.

Kiérkezvén a kapun a szász urak, megállottak, beszélgettek együtt, s úgy tetszett, minden aggály nélkül. A fejedelemnek kisérete oly csekély volt, s egy-két oda érkezett urak által is igen keveset szaporodott, és így úgy látszott, hogy valamitől tartani nevetséges. Azonban két tisztes polgár előre ment, a készületeket a fejedelem elfogadására megtenni.

Míg a szász urak a kapu előtt állottak, addig fenn a teremben némi változás lőn a magyar uraknak és a fejedelemnek arczaikon észrevehető; azon komoly tartás helyett, melyet a pillanat helyzete elébb, míg a szászok ott voltak, természetessé tett, szabadabban kezdettek beszélgetni egymással; a fejedelem föl s alá járt a szobában, mellette Imrefi s Nagy András.

Bátori vígan dörzsölé kezeit: – Nos Nagy, Imrefi, mit szóltok? nemde jámbor ficzkók ezek a mi szászaink? minő vendégszereret, minő készség! – Istenemre, alig várom, hogy falaik közt lehessek; – minden megtörtént-e?

– Minden, felelt Imrefi.

– Hány óra lehet? kérdé a fejedelem Nagyot.

– Kilenczre jár, nagyságos uram! Eddig seregeink kimozdultak Neppendorfból.

– Ne veszítsünk időt, mond Bátori, átvevén kalpagját egy apródtól, menjünk! A terem ajtószárnyai kinyiltak s a fejedelem kilépett, minden bennlévőktől kisértetve. A kapu közelében állott meg Bátori, arczán nem vala többé azon kellemes nyájasság látható, melyet szép, lelkes vonásai mutattak fenn a teremben: ezt azon kevély, mogorva tartás s komoly kifejezés váltá fel, mely igen is alkalmas volt mindazokat megreszkettetni, kiknek szivök nem volt egészen helyén.

– Nagy! kiált fel Bátori parancsoló hangon, te itt maradsz!

E pillanatban vonultak a kapu előtt várakozó tanácsosok kifelé, utat nyitva magok közt Bátorinak. A polgármester a fejedelem balján foglala helyet, ki még egyszer fordult Nagy András felé s alig hallhatóan, de gyorsan mondá: «pontosság, villámgyorsaság! értesz-e?»

Nagy szilárd tekintettel felelt, melyet a fejedelem érteni látszott.

A ház előtt magas deszkaszekrényekkel megrakott szekér állott s mellette négy roppant csatlós, kopjákkal; a szekérbe négy ló volt fogva.

A menet érdekesebb képet mutatott, minthogy azt egészen szó nélkül hagyhatnók.

Néhány tanácsurak voltak legelül, a mindenfelül, összetóduló nép közt utat nyitva a fejedelemnek.

Bátori elül ment; pompás meggyszín öltözetét, melynek csak kis része vala kivehető, guba neme födé el, egészen tigrisbőrből, mely könnyen bal vállára vetve, majd térdig ért le s csak a fehér, gazdagon aranynyal hímzett lábbelieket s alsó öltözetének részét, a görbe perzsa karddal, mely oldalán lógott, láttatá, fején bársony süveg ült. Bár télies öltözete termetének idomait némileg elfödé, lehetetlen volt e gyönyörű, férfiasan szép alakot bámulás nélkül tekinteni, sokan – főleg a szász nők közül, kik talán elfogult itélettel voltak Bátori iránt – nem hitethették el magukkal, hogy e királyi tekintetű férfiú oly nem királyi, nem emberi kedélylyel birjon; mint azt a legtöbben kezdék már Erdélyben hinni.

A fejedelem mintegy száz lépésnyire lehetett a kaputól, midőn egyszerre megállott, némely érdeknélküli kérdéseket tévén, melyekre a polgármester lehető pontossággal igyekezett rövid feleleteket adni.

– Nem érkezett-e meg Dimon? mond a fejedelem körültekintve, mintha valaki keresne.

– Még nem, felelt Imrefi, kihez a kérdés intézve volt; vehette észre nagyságod, hogy ő, bárminő serény máskor, Brassóban mindig időzni szokott.

– Nagyságod megbocsát bátorságomnak, – mond Nadányi közbeszólva: ha pártját fogom; az idő oly rövid, hogy eddig meg nem lehete járni, Brassó távol van! főleg ha ott valami dolga is volt.

A fejedelem kevélyhidegen fordult a közbeszólóhoz: – Igazad lehet, Nadányi; – de ha baj nem érte, neki még ma délelőtt itt kell lenni.

Míg a fejedelem beszélgetett, a magas havasok felé tekintgetve néha, addig mindnyájan állottak; csak a társzekér, melyen a szászoknak szánt Nagy András ajándékai voltak, haladott előbbre s előbbre; a fejedelem újra megindult, kissé gyorsítván lépteit, míg a sötét kapunak boltozata alatt tűnt el. A szekér épen a kapu közelében állapodott meg, s mihelyt a fejedelemnek kisérete behaladott a kapu alá, a szekér is megindult; a leeresztő kapurostély alá érvén, az első kereke összeomlott s a kocsis kénytelen volt megállani a lovakkal.

Bátori hátra tekintett s Imrefi is; mindkettőjöknek arczán különös mosoly vala észrevehető.

A szászok azonnal segítségére siettek.

– Fogjátok ki a lovakat! mond Imrefi, s ti a szekér mellett maradtok! folytatá néhány csatlóshoz fordulva; – ha ő nagysága visszatér, magam fogom a szekrényeket a nemes tanácsnak átaladni, addig a szekér ne mozduljon helyéből.

– Talán – mond a polgármester – lehetne kissé előbbre vagy hátrább tolni, mert épen a rostély alatt van.

– A rostély alatt, – felelt Imrefi nevetve; háború idején vagyunk-e? hogy ebben kegyed veszélyt lát, hahaha! nézze csak, minő erős lánczok tartják azt, – s ha leesnék is, mit árt? – a fejedelem még egy kapurostélyt elbirhat.

– De a ki- s bejárók? jegyzé meg egy magas, igen sovány polgár, hosszú orral s kidülledő szemekkel.

– Egy szekér még elfér mellette, mond Imrefi röviden.

E pillanatban a fejedelem hátranézett kérdő tekintettel s megindult.

– A fejedelem indul, mond Imrefi, minő gondatlanság ő nagyságát várakoztatni; siessen kegyed polgármester! eligazítok én itt mindent s követni fogom.

A polgármesternek az egész dolog inye ellen volt, azonban a fejedelemtől elmaradnia nem lehetett.

Míg Bátori behaladott a városba, addig sokan gyűlöngtek a szekér körül s a többiek közt falusiak, nagy botokkal ellátva foglalának közel ahhoz helyet.

Imrefi keményen szólítá a tolakodókat: – Félre innen! senki se közeledjék a szekérhez a csatlósokon kivül!

Egy a falusiak közül közelebb lépett Imrefihez: – A kapu a mienk! mond élénk rikácsoló hangon, egy kis emelintést tevén botjával; ide atyafiak! mond a vele érkezett falusiakhoz fordulva, – közelebb! ne tartsatok semmitől.

Imrefinek arczát láng borította el – Ördögöt! – kiált fel magában, hogy e kölyöknek mindenütt ott kell lenni!... Jó, mond az elébb szólóhoz fordulva; – nincs ellenemre, hogy kaputokat őrizzétek; – de a szekérhez senki se merjen nyúlni.

– Ah! kell is nekünk a kegyetek rossz szekere, – mond az elébb szóló falusi, kevélyen fölemelve szavát, – úgy-e atyafiak? csak menjen kegyed a maga dolgára, majd rendet tartunk mi itt.

Imrefi furcsa tekintetet vetett a szólóra, – melyben könnyen olvashatni lehetett nemét az irigységnek vagy neheztelésnek. Még egyszer fordult a külváros felé, hosszú tekintettel jártatván szemeit végig az utczán; azután a csatlósok egyikének sugott valamit fülébe s a fejedelem után indult, ki már jól előre haladott volt.

Míg ezek a kapu közelében történtek, addig Nagy András lóra ült s a neppendorfi út felé kezde kilovagolni a városból: úgy tetszett, mintha vonásai békétlenséget mutatnának; – lova vérzett a sarkantyú alatt s repülni látszott.

Azalatt a fejedelem, fényes kiséretével azon gót-alakú épülethez ért a Sarkantyú-utcza szögletén, melyet fölebb említettünk; a kapu előtt kissé megállott, a tolongó nép sűrű karikát képezett körülte s mindnyájoknak szemei reá voltak függesztve.

– Itt a fegyvertár? mond Bátori egy kérdő tekintetet vetve a tanácsurakra.

– Igen, felelt a közelebb álló.

– Jó, mond Bátori, tehát ezt tekintjük meg legelőbb.

Mindnyájan behaladtak a kapu alá s egy az akkori időben ritka szélességű hágcsón mentek fölfelé; – nemsokára tágas terembe léptek, melynek boltjain szeszélyes faragások voltak láthatók; az égi jegyek, domborúan kőből kifagva, kört képeztek, melynek közepét roppant szem foglalá el, háromszögű kerítvényből alátekintve a komoly sötét terembe, melynek szines ablakai, ezerszinű sugárjátékot képeztek; a falakat szépen elrendelt kopják, lőszerek s kardok borították; itt-ott török lófarkak s szinöket vesztett zászlók látszanak. A terem oldalán néhány lovag s gyalog férfiú alak állott nehéz vasfegyverzetben s a falakról egy-egy kép tekintett le a fegyverek közül.

Néhány asztal is állott gyönyörű tőrökkel s fényes kardokkal megrakva.

A fejedelem az egyik kép előtt állott meg.

– Ez, mond az egyik tanácsos, kire a mutatás vala bízva: Huet Albertnek képe, kinek érdemei a szász nemzet előtt soha feledésbe nem jőnek.

– S e billikom itt? kérdé Bátori egy roppant ezüst, metszett mívű edényt emelve föl, mely elég különösen s magánosan foglala helyet a fegyverek közt.

– Ez, folytatá az elébb szóló akadozva s elpirulva, azon ajándék, melyet a szebeni tanácsnak...

– Nos.

– Magunk sem tudjuk miért... (a szóló köhintett) mult években...

– Tovább, tovább! – kiált közbe a fejedelem.

A szólónak verejték gyöngyözött homlokán.

– Nagyságos uram! mond a polgármester hidegen közbe szólva: – e billikom Basta vezérnek ajándéka vagy inkább hagyománya.

– Hm! értem, – mond a fejedelem, jelentő tekintettel jártatván körül magyar kisérőin szemeit: Basta tehát volt oly kegyes, ezen edényt itt hagyni kegyeteknek! kétségen kivül, hogy egészségére igyanak belőle... Valóban szeretném tudni, – folytatá összeszorított gúnynyal, – melyik egyházunkból rabolta; a munka Zápolya idejére mutat.

– S e kard itt, honnan került? kérdé tovább, szemeit a polgármesterről elfordítván, az előbb szólóra szegezve, kinek nyugtalansága a fejedelmet mulattatni látszott.

– Ez, mond az egyik a tanácsosok közül előbbre lépve, mintha a másikat e gonosz helyzetéből ki akarná segíteni; régi kard, ha igaz – Merkur vajda idejéből.

A fejedelem figyelemmel vizsgálta a fegyvert. – A Merkur vajda idejéből? s 1522 van reá metszve, – hiszen ez Lajos király idejében készült, még pedig nem is Erdélyben: ez német munka.

– Meglehet, tevé a polgármester hozzá, dorgáló tekintetet vetve az előbb szóló tanácsosára, igen hihető, hogy német munka s talán nem is ez az, melyet Merkur vajda idejéből birunk! a sok közt...

– Igen, mond Bátori: a sok közt igen könnyű elvéteni a magyarázatot; én gyanítom, hogy e fegyvert kegyetek Izabella idejében kapták. Az igaz, hogy a munka régi, de aligha e kigyóval kerített C betű nem gyaníttatja, hogy a nemes fegyver egykor a Castaldo birtokban volt.[78]

Mig a fejedelem tovább sétálgatott a fegyvertárban s különös kedveltetéssel teve a szász uraknak olyan kérdéseket, melyekre azok nem örömest akarának egyenes feleleteket adni: élénk sokszorozott trombita-harsogás hallatszott s egyszerre egy ágyúnak dörgése.

AZ ÁGYÚTEKE S A JEGYZŐKÖNYV.

Mi köze a bombának az úr irásával? -
- – - folytassa! – - -[79]

Voltaire.

Hagyjuk kis ideig a fejedelmet a szászurakkal s vessünk egy tekintetet a kapu közelébe. Fél negyed órával a Bátori eltávozása után egyszerre a neppendorfi út felől egy lovagcsapat nyargalt elő, s terhes fellegként gördült az utczán, messze halló dörgéssel, s míg a kapu közelében tátongók észrevették, a csapat előttük állott. – Ennek főnökei közt azonnal ráismerünk Nagy Andrásra, ki csak az elébb távozott el. A toronyőr észrevevén a közeledőket, trombitájába fujt s egy ágyút sütött el; alant a szászok a szekérre rohantak, hogy azt beljebb vonhassák s a kapurostélyt leereszthessék. A nehéz kapurostély nagy csörömpöléssel zuhant alá; de a szekér azt feltartóztatta, bár a teher alatt tengelyei összetörtek. – Azonban a hidat fel nem vonhatták, mert az ágyú roppanása után azon falusi ember, kit kevéssel ezelőtt láttunk a szekér közelébe férközni, előállott, a tág darócz zekét, mely őt fedé, levetette, s egy csinos, bár kissé zömök alakot láttatott, s egy arczot, a melyre való első tekintet mondá, hogy e vonások félelem alatt aligha összezsugorodtak valaha. – Dimon volt, ki jókor Neppendorfba érkezvén titkos küldöttségből, melynek czélja kémlődés volt, ott a Bátori csapatjainak főnökeivel találkozott, s nem akarván heverő tanúja lenni a történendőknek, néhány szabadon vállalkozókkal előre sietett Szebenbe. Czélja az volt, hogy a városba lopódzzék, s azon esetben, ha a szászok a fejedelmet be nem bocsátanak, neki útját előkészítse.

– Isten veletek, szász atyámfia! mond Dimon, egy izmos szegekkel terhelt buzogányt előhúzva; van szerencsém kegyeteknek jelenteni, hogy szászsági pályafutásomat elvégeztem s most magyar vagyok újra!... Ide, a kinek kedve van rostát készíttetni agyából! – A vállalkozók a Neppendorfban kölcsönözött zekéket tova vetették, s mintegy 30 főből álló csapatot képezve, azonnal elfoglalták a kaput és hidat.

A szászok, kik fegyvertelenül tátongtak a kapu közelében, hirtelen szétszaladtak, megrémülve ugyan, de iszonyú káromlások és fenyegetődzések között.

Dimon a kapu tornyára sietett fel, két csatlóstól kisértetve; a toronyőr a jövők dübörgését hallotta s a torony kiálló tornáczára vonta magát; itt állott meg, s a mint alulról ki lehetett venni, igen elszántan; hosszú kard villogott kezében s széles háta a tornácz karzatához volt támaszkodva. Dimon kilépett a keskeny ajtóból a tornáczra, mely oly szűk volt, hogy a két csatlósnak a torony sötét szobájában kelle maradni.

Mindez kevés percz műve volt. Nagy András egy részét csapatjának leszállíttatá a lovakról, termetes hajduk voltak azok rövid kopjákkal s görbe kardokkal fegyverkezve, néhánynak nehéz lőszer volt kezében; hirtelen nyomultak elő, a föld és a szekér által félig feltartóztatott rostély közti hézagon bujva be, szinte négykézláb. Mig ezek a Dimon embereivel egyesülten, belül a kapun rendbe kezdék magokat szedni, – addig Dimon és a toronyőr mint két oroszlán álltak szemközt, kik ugyanazon verembe szorultak.

– Le, le! a toronyőrrel! kiáltottak a Nagy András emberei.

Az itt-ott csoportosodni kezdő szászok köznyelvükön ordították: – Werf aussen den Anger! – Uven met den Anger![80]

Dimon valódi tigris-tekintetet vetett a toronyőrre, ki oly fordulatot ada testének, hogy a karzat helyett háta a torony falának irányába esett; kardját emelve tartotta, tekintete meredten s elszántan volt ellenségére szegezve.

Dimon mint támadásra készülő oroszlán vonta hátra magát. – Egyszerre hatalmas ugrással a toronyőr közelében termett, kinek nem maradt ideje emelt kardját vágásra használni.

– Le, le! kiáltottak biztatólag újra a Nagy emberei.

– Uven, uven![81] zajgott a tolongó nép, melylyel már a Nagy csapatjai vívni kezdettek.

A tornáczon kemény küzdés kezdődött, a két vívó ölben tartá egymást, s hol egyik, hol másik emelkedett fel, önkénytelen. Dimonnak homlokán a verejték gyöngyözött, a hely szűke miatt nem használhatta minden erejét; egyszerre elbocsátotta a toronyőrnek derekát, s míg amaz újuló erővel emelte őt magasra fel, Dimon hirtelen egy kést vert feje tetejébe. Az őr ordítva rogyott össze, karjainak izmai tágultak, s így hirtelen eresztvén el Dimont, ez hanyatthomlok rohant alá.

E közben a két csatlós nem hevert s benn a kapu rostélyát emelte föl. Azon pillanatban, melyben Dimon a tornáczról zuhant le, tódultak a Nagy csapatjának sorai a városba. Dimon egy roppant hajdúnak ölébe esett; a ló összeroskadott, de a hajdú minden további aggály nélkül Dimont nyakon fogta s tova vetette nyergéből s felsarkantyúzván lovát, a többiek után rohant.

Míg ezek a kapu közelében történtek, addig a fejedelmet a fegyvertárban hagytuk el, s ideje, hogy oda visszatérjünk.

Midőn ő az ágyú roppanását hallotta, arczát öröm-láng borítá el, diadalmi tekintetet vetett kisérőire. A meglepett szász urakon a váratlan lövésnek egészen ellenkező következménye mutatkozott; a polgármesternek vonásai komolyakká váltak; de nem félelem, hanem mély bosszankodás látszott azoknak ily mogorva kifejezést adni. Néhányan a tanácsosok közül kirohantak a teremből, a többiek egy önkénytelen mozdulatnak következésében elváltak a magyar uraktól s összébb vonultak.

Hogy e jelenetről tiszta fogalmunk lehessen, képzeljük a fejedelmet a leírt teremnek az utczával szembe nyuló oldalán; mellette mintegy húsz magyar urat különböző szinű öltözetekben, de csak karddal fegyverkezve: ezektől jobbra a szász urakat s előttük a komoly polgármestert; mindezeket néhány perczig automati meredtségben s egymást mérve szemeikkel.

Szembeszökő volt azonban e két különböző csoportozat közt az ellentét; a magyar uraknak vonásai derültek s szinte nevetők voltak: míg a szászok arczain az oly méltó haragnak egész félelmes nagysága tükrözé magát.

A zaj nőttön nőtt, Bátorinak ajkairól önkénytelen örömkiáltás hangzott: – Ily hirtelen! mond, erről ismerek Nagyra.

– Urak! folytatá a szászokhoz fordulva s arczán újra azon kevély dacznak kifejezése alakult, melylyel ő zsarnoki kegyetlenségeit éldelni szokta; – urak, csendesen! nincs mit félniök! – kegyetek András bátyánk előtt bezárták kapuikat; – de Basta előtt nyitva állottak azok! – Bátorinak hangja, halkan, azon tréfás fordulatát, melylyel megszólalt, elveszté s perczenkint komolyabbá vált, míg úgyszólván önmagát felhevítve, mennydörgő hangon folytatá: Mihály vajdának hódoltatok, míg András bátyánknak ügyét elhanyaglátok, neki futni kelletett; nyomorult bérgyilkosok rohantak az ártatlan fejedelmi férfiúra – sokan!... igen – mint a hózuhatag, mely a Szurulról rohan alá mint farkascsoport egy délczeg ménre. – A gyávák! egy ellen százak. – Igaz! az az egy: Bátori volt! Lám, mi nem kértünk titeket, kétszinűek! mi hatalmunkkal éltünk. – Szeben volt! Szeben nincs többé! Mi mondjuk ezt, Bátori Gábor! Imrefi!... ezen volt tanácsosokra gond legyen; akarjuk, hogy jó szállást kapjanak! szűket, hogy meg ne fázzanak s vékony élelmet, nehogy gyomraikat megterheljék!

Mindeddig a polgármestert a váratlan eset mintegy leigézte, most tért magához. Neheztelés s azon igazságérzet, mely a kétes esetekben a léleknek egész rugósságát visszaadja, emelék keblét.

– Polgártársaim! kiált fel hirtelen, félrerántva a terem ajtajának szárnyait: Mi, Szeben városának tanácsa, a magunk s az összes polgárság nevében ellentmondunk ezen erőszaknak! Mint vendég lépett be a fejedelem városunkba, mint vendéget fogadtuk ő nagyságát: de nem a fényes Bátori-ház ivadékát, – mi a zsarnokot ismertük meg benne, ki jogainkat, kiváltságainkat lábbal tapodja! – Utánam, mellém, polgárok! s ha veszni kell, vesszünk mint férfiak! – A polgármester kardot rántott s mindnyájan kirohantak, a hágcsókon hallatszott még férfias szózata a polgármesternek a tanácsosokhoz: – Urak! védjük utolsó csepp vérig magunkat!

Bátorit a nyilatkozás meglepé, de lélekjelenlétét el nem vesztette: – Imrefi! kiált fel, utánuk! élve akarom, hogy kézbe kerüljenek; rejtett kincseik vannak a jó szászoknak s erről ne feledkezzél!

– Reám kell őket bízni; mond Imrefi élénken s azonnal kilépett a teremből: néhányan a jelenlévők közül követék őt. Bátori kényelmesen helyet foglalt egy tágas karszékben az ablak irányában.

Minden utczában dobszó hangzott s a fejedelmi sereg féketlen zsákmányoláshoz fogott. Lehete őket látni, miként rohantak csapatonkint a lakokba, miként repíték ki az ablakokon a bútorokat, míg mások tömött nyalábokkal léptek ki a kapukon.

Minden fegyvert, melyet itt-ott a szászoknál leltek, a nagy téren halmozták egymásra s nemsokára Bátori szeme előtt domb alakult a legkülönbözőbb hadiszerekből összeállítva; testőreinek néhányai kerülgették azt kimért léptekkel, míg az egész városban ordítás, sikoltás és sirás hallatszott.

Egy fejedelmi csapat a piaczon volt felállítva a nagy egyház irányában.

Azonban a nép az első ijedelemből magához térvén, a lehetőségig fölfegyverkezve, a tanácsházhoz tódult, hol már a tanácsurak helyet foglaltak.

A kapu belül megerősíttetett; mindent, a mi védelemre szolgálhatott, a bennlevők a kapu torkolatjába hordottak; az ablakoknak nehéz vas táblái bezárattak, s a milyen borzasztó zsibaj hangzott a tanácsház körül, oly síri csend uralkodott belül.

Míg ezek a tanácsház körül történtek, a fejedelemnek paripái a fegyvertár elébe érkeztek, s nemsokára Bátori és számos kisérői lovon ültek, föl- s lenyargalva az utczákon, a csapatokat biztatva.

A tanácsházhoz vezette egy részét seregeinek Nagy András s azonnal dühös megrohanás történt; de minden erőlködésük ellenére, nem lehetett a kaput betörni. A házat külről védők a rohanás közben szétugrottak; csak néhányan tarták meg állásukat a kapu közelében, makacs elszánással.

A támadók közt Dimont lehete látni, ki súlyos buzogánynyal hasztalan igyekezett a tanácsháznak egyik nehéz ablaktábláját szétzúzni.

A fejedelmi seregek lövöldöztek a házra, de a gömbölyök hatás nélkül pattantak vissza a támadókra.

– Egy ágyút elő! kiált Bátori, ki épen a vívás legélénkebb pillanatában érkezett a vívók közelébe s néhány lépésnyire seregeitől állott meg.

– Urak! mond széttekintve, menjünk a fegyvertárba vissza; itt seregeink falakkal vívnak, nem emberekkel; a veszély szót sem érdemel, folytatá nevetve, – de a szemle a fegyvertár ablakaiból érdekesebb lesz!... Nagy András! – a megszólított előugratott; ördögi vonásain vad káröröm s düh valának kifejezve.

– Nagy része a polgároknak, mond Bátori, vitézül megszaladt; láttam őket hanyatthomlok a kapuk felé rohanni! a ki szalad, bántása ne legyen! – De a csinos szász nők itt maradnak, érted-e Nagy? a férjek szabadon elmehetnek; a mesterembereket is itt akarjuk tartani; szükségünk lesz rájok. A nők itt maradnak, értetted? ismétlé; seregeinknek a nap súlya után, ápoló karokra s meleg levesre van szükségök.[82]

A fejedelem mindezt tréfa-szeszélylyel ejté ki.

E pillanatban érkezett meg néhány ágyú, s nemsokára hallatszék már dörgésök s a kapu falazata iszonyú recsegéssel hasadozott foszlányokká, de azért bemenni a ház udvarába lehetetlen volt, annyira meg volt az tömve mindennel. Néhány jól irányzott lövés a ház belsejéből már kezdé a támadók számát apasztani, a nélkül, hogy ezek legkevesebbet haladhatnának.

Ekkor Dimon felkapaszkodott az egyik ablaknak párkányára, mint a repkény fogódzék egy faragott sasnak szárnyába, mely az ablak fölött volt. – Lábtókat ide! kiáltott kipirult képpel s tajtékzó ajkakkal, rekedt hangon; ide gyorsan! törjük a födelet le! s perzseljük ki szalmával a tisztes tanácsot, mely mint a borz húzta magát odujába.

– Istenemre! kiált Bátori, lovának fejét a fegyvertár felé fordítva haladtában; ez a Dimon ördöggel czimboráz, a legjobb gondolatai mindig neki vannak! – A fejedelem a fegyvertár kapujához érvén, leszállott lováról s őt mintegy tizenketten követték.

– A vívás hosszadalmas, mond Bátori, megérkezvén a terembe s egyik ablak előtt kényelmesen helyet foglalván egy karszékben; únni kezdjük; azonban, urak, mulatságos szemle vár reánk. Már néhány lábtót vonszolnak elő a Dimon javallatára, alkalmasint nem sokára látandjuk a körültekintő okos szász urakat egyenkint előbujni fészkekből.

– Hallod-e Szabó! szólt egy fiatal nemeshez fordulva, ki igen békételennek látszott, hogy a zajban alant részt nem vehet: siess le Imrefihez s mondd meg neki, hogy minden irományaikat s okleveleiket a szász uraknak hordják ide a térre; majd estve felé az ünnepélyt világítással rekesztjük be, mely a szász uraknak követeléseiket örökre megszünteti. Ez legyen az első, ha a polgárokat kiugratták a tanácsteremből.[83]

Az ifjú elsietett.

– Ezek a szászok mindig okleveleikkel s kiváltságaikkal állnak elő, mond enyelegve Bátori. Régen ohajtottam már e firkákkal egy telet átkandallózni; igen jól éghetnek s gondolom, jó darabig megkímélhetnők a fát velök.

Míg a fejedelem így beszélgetett, addig a tanácsház körül a jelenet perczenkint élénkebb lőn. Már minden oldalról lábtók voltak a falhoz támasztva, egyiknek a legmagasabbak közül tetején állott Dimon, hatalmasan zúzva szét a mohos födélnek zsindelyhátát.

Nemsokára az egész födélről leverték a zsindelyt; a fokosok döngése, a felpattogzó s hulló zsindelyzápor kerepelése, az ágyúk némelykori tompa dörgése s a vívók ujjongatása – oly sajátságos zajt okoztak együtt, melyet nehéz leírni; s mely sem az ütközet zajához, sem egy tűzvészkor hangzó zsivajhoz nem vala egészen hasonlítható. A ki közelebb állott, veheté észre az arczokon nemét a vad vidorságnak s a nevekedő szenvedély dühének.

Bátori arczán bizonyos kedvtöltés szelleme volt elöntve s vonásai a legderültebb kifejezést mutaták.

– Ördögöt! mond, még minden csendes belül; – ezek a szászok egyáltalában perzselve akarnak kilépni szugolyukból. – Dimon vad ficzkó, őt ily csatában nem láttuk még! ez az ember húsznak erejével bír s bátorságával a legmerészebb dandárunknak.

– Szalmát! szalmát! hangzott egyszerre s a dühös zsivajon keresztül igen érthető volt Dimonnak éles rikácsoló hangja. Szalmát, vitézek! – kiáltott, mindig folytatva kalapálását a födelen – vagy szénát, vagy a mi éghető! akármit!

A fedél alatt néhányan a gerendákat emelgették.

– Rés! rés! hangzott újra.

– Szalmát! tüzet! kiáltoztak a vivók váltva.

Míg ezek kívül történnek, vessünk egy tekintetet a ház belsejébe. Mikor a tanácsosok Bátoritól eltávoztak, akkor már néhányan a tanácsból az oklevelek tárát kivánván védeni vagy elrejteni, a tanácsházhoz szaladtak s őket mintegy kétszázan, férfiú s nő követé.

Az irományok, minden rend nélkül, egy sötét pinczébe hordattak le, a hova a nők is vették magokat, míg a férfiak a kapu közét minden kigondolhatóval kibélelvén, a nagy terembe vonultak. Az ablaktáblák kis kerek nyilalóin lövöldöztek ki néhányan, kik hirtelen fegyvert tudtak ragadni, főleg azon őrök vagy pandurok, kik mindig a tanácsház közelében voltak.

A polgármester megérkezvén, szokott nyugodtsággal foglalt a hosszú zöld asztal elején helyet s a többiek is különböző lelki állapotban helyet vőnek.

– Mit kelljen tenniek? erről volt legelébb is szó, s bár a külről mindig növekedő zaja a támadóknak igen képes volt a legszilárdabb szivet gyorsabb verésre indítani, a polgármester pillanatig sem veszté el a lélekjelenlétét.

A hosszú sötét teremben gyertyák gyujtattak, s valami kisérteti volt e felbőszült komoly férfiakat, fényes nappal, gyéren világított teremben együttülni látni, halvány arczokkal s haragtól vagy félelemtől reszkető ajkaikkal: míg az odagyűltek nagyobb részének tekintete mély elcsüggedést s veszélyjósló várakozás kifejezését láttatá.

A terem falain agg képek csüngöttek s hosszú lóczák nyultak ezek alatt, melyek jelenben rajtok álló emberekkel voltak terhelve, E tömeg hol sürűdött, miként vagy rohantak az udvarról s a kapu közeléből be, ijedt arczokkal, vagy tódultak újabb zajra kifelé; minden pillanatban újabb hírekkel jöttek elő, miként a vivók újabb mozdulatot vagy próbálatot tettek.

Egy öreg tanácsos kelt fel s mennyire ezen inkább suttogó, mint lármás zsivajban lehetett, igyekezett szóhoz jönni.

– Ráh! schwecht stell![84] kiáltottak néhányan.

– Hirmer auf der Schreiber![85] mások.

– Körültekintő bölcs tanácsurak! és kegyetek, szebeni polgárok! A hatalomnak ellentállani lehetetlen; de gyáván odaengedni egy zsarnok bitorlónak mindazt, a mit eleink szereztek, minden jogainkat, ez alávaló lenne és vétkes!

– Er zot de Wahrhit![86] kiáltották mindnyájan.

A polgármester kelt fel.

– Hirmer auf der Borgermeister![87] suttogák legtöbben.

– Helyesen szólott kegyed, mond ez, véleményem az lenne: egy irásbani ellenmondást készíteni s azt jegyzőkönyvünkbe iktatni...

E pillanatban dördült meg kívülről az első ágyú s a kapu recsegését a teremben jól lehete hallani; mindnyájan felugrottak az asztaltól s a nép a magas ajtón kezde kitolongani.

– Csendesen, szebeni polgárok! kiáltott a polgármester, ki egyedül maradt ülve tágas karszékében; jobbja egy fehér sertésbőrbe kötött jegyzőkönyvön nyugodott s baljával intett a többinek, hogy helyet foglaljanak újra.

Kevésnek látszott erre kedve lenni, de a szilárd férfiúnak példája őket követésre birta. Hallatszott itt-ott: – Verflachter Riber! – vagy: Ah me Gott! wat es et? vagy: Oh Gott! ech be schi verlieren![88]

– Jegyző! kiált fel a polgármester, az előtte álló könyvet az elébb szóló öreghez tolva, nyuljon kegyed tollhoz és írjon; emeltebb hangon folytatá, míg a jegyző iráshoz fogott:

«Mi, Szeben városának polgármestere és hét birája, a tanács és a város közönsége: ellenemondunk Somlyai Bátori Gábor erdélyi fejedelem ő nagysága ezen törvénytelen és potentiosus tettének; hogy bennünket minden igaz ok nélkül nagy méltatlanul javainkból megfosztott és a várost, melyet seculumoktól fogva békességesen birunk, gonosz practica által kezéhez kerítette, abban nem mint kegyelmes fejedelem, hanem mint egy tatár khán hatalmaskodván éles kardjával és fegyverekkel és ágyúival.

Ellene mondunk minden mi ellenünk elkövetett tetteinek és apellálunk a maradékra, hogy jussainktól, privilegiumainktól nem a mi jó szándékunkból állottunk el; – hanem ő nagyságának fegyveres hadaitól kényszeríttetve fosztattunk meg: a törvények és az unió ellen, mely a három natio között van.

Datum in urbe Cibinii, 11. Dec. 1610.»

A jegyző reszkető kézzel írta mindezt a vastag, avult kinézésű jegyzőkönyvbe. Egyszerre egy ágyúgolyóbis szerterombolva az egyik ablaknak vastábláját, az ajtón keresztültört s a tornácz falába furódott mélyen be.

Iszonyú rémülés fogá el a bennlevőket s nehányan a szögletekbe huzódtak, míg mások az ajtón rohantak ki, vagy a hosszú zöld asztal alatt kerestek menedéket.

A polgármester a könyvet magához húzta, arcza el volt kissé halványodva, de kifejezése nemes, szilárd s félelem nélküli; hidegen mártotta tollát a mellette álló roppant tintatartóba s csendesen írta alá nevét. Ez meglévén, a tollat szomszédjának adá s mindnyájan követték őt.

E közben zúgott már a vívók buzogánya a zsindelyfödelen s még nem írták mindnyájan alá a jegyzőkönyvet, midőn a teremnek gerendáit feszítették fölfelé.

Az összezúzott ablaktáblán a nap sugarai áradtak be s vegyülvén a sárga gyertyák füsttel kevert lobogványával, egy kétes szürkületet terjesztettek a teremben.

Mindyájan elrohantak, csak a polgármester s hat tanácsos foglalá el szilárdul helyét az asztal körül; egyszerre egy csomó szalma tolult a fölfeszített gerendák alól a terembe, egyet a tanácsosok közül majdnem egészen elborítva.

– A város pecsétjét ide! kiáltott a polgármester s oly komoly arczczal, mintha szobájában egyedül ülne, nyomta a Jegyzőkönyvre a pecsétet; ekkor fölemelé magasra: – Urak! mond, a mit tehettünk, megtettük; – ez a könyv s életem összeolvadtak! Míg én élek, nem veszi ki kezemből senki!

ERDÉLY 1611-BEN.

Építsd fel magadnak ama leroska-
dozott őrtoronyokat, az előkornak egész
pompájában; állítsd fel újra a bolto-
zatos folyosókat és dísztermeket; az
ormokat népesítsd meg lovagokkal;
tűzd ki a magas bástyákra régi leven-
ték büszke zászlóit.

Bulwer.[89]

Emelkedjünk fel a képzelet tarka szárnyain, mint a sas, mely maga alatt látja úszni a fellegeket; keljünk ki a szűk völgyekből, haladjuk túl a bérczeket s tekintsünk fellegmagasságról Erdélyre, mely mint varázskép, ezer változásaival fekszik alattunk. Szabálytalan háromszög terjed keletdélre le; párkányai óriási bérczek s sziklaékezetek, természetes körfalat képezők: részök az ősz Kárpátok karja, mely számtalan ágazataival nyúlik be az országba s azt hol völgyekké hasítja, hol tágas téreket karol körül; a legkiesb rónák Erdélyben Fogaras, Hátszeg és Háromszék vidékei, hogy többeket ne említsünk. Az első, a mi feltünik, s mi az akkori Erdélyt a mostanitól lényegesen megkülönbözteti: a természetnek bujább tenyészete. Rengetegek, melyek az irtó bárd és tűznek rombolásai alatt rég elenyésztek már, vonultak el a merész hegytetőkön lenyúlva a völgyekig: sűrűk, járatlanok s mérföldekre terjedők, főleg keletre a Székelyföldön roppant tömegekben; de több részeiben is Erdélynek, leginkább a széleken, a dús erdőterületek a vidéknek ifjú s nagyszerű tekintetet adtak. A most annyira kopár Mezőségen oázonkint, mint annyi lombbal fodor szigetek, borultak agg s ifjú erdők a halmokra.

Azonban a mi szemeinknek kedves nyugvó pontot s a roppant látványnak szelid változtatást ad, az a gyönyörű völgyek termékenysége. Nedvtelt ragyogó fű ömlik el itt a menedékes oldalokon, a tágas rónákon s a viráglepte hegykeblekben. A festői tájak alját gazdag gabnahullámok borítják. A déli bérczek vállain a borág kanyarodik sugár karókra, világos zöld levélkoszorúban. Néhol a természet a legzordonabb ellentéteket képezi s azon bércznek kúpja, melynek oldalán virító fű, lombos erdők s ezerszinű rétszőnyegek tenyésznek, nyár közepén hóval van födve, melyről a nap esti sugarai szikrákká töredezve csillámlanak alá.

Hatalmas folyók kanyarganak a széles termékeny völgyeken keresztül s anyai kebleikben ezer patakok nyargalnak. Mint olvadt ezüstöt látjuk éjszakon a Nagy-Szamost Magyarhon felé lejteni; minekutána óriási ívet képezve, Erdélynek annyi szép, annyi történeti emlékezetekkel gazdag vidékeit áztatta, mint Deést, melynek egy halmán az agg monda szerint a hét magyar kapitánynyal az igaz Isten ismerteté meg magát; Tuhut-várat Tihó fölött, hol Tuhu vezér verte első tanyáját, s melynek csak sánczai kivehetők jelenben, történetünk korában még néhány falai állottak.

Majd közepe táján a képnek látjuk Erdélynek legszebb folyóját, a zöld Marost, hajóival, kompjaival s tutajaival, könnyű hajlással délnyugatra sietni. Maros-Ujvár, Fehérvár, Branyicska legszebb pontjai, s az utóbbiban az agg Szalánczi várkastély alatt hajlik el, mely Izabella idejében a Martinuzzi birtoka volt. – Alább délre a szőke Olt tünik szemeinkbe, a fogarasi völgyben roppant havasok alatt, melyek mint annyi bálványok emelkednek föl hirtelen jeges homlokkal a faluhintett rónából; látjuk őt ünnepi arczczal, gyémánt kigyóként hajlongani, az ősz Dunához sietni; a sötét fogarasi vár, annyi fényes erdélyi levente foghelye s lakása a háborgós időkben, tekint százados falaival feléje.

Nem kevésbbé érdekes tájakon nyargal az Aranyos, Küküllő, Sajó s a patakok ezüst hálóként czikázzák az országot keresztül. A látvány érdekét növelik azon vízözön előtti gránittömegek, melyek nem ritkán meglepő csoportozatokban emelkednek a magasba, tengerszemeket tartva szirtölükben; hasadékaiból érczes nedvek buzognak ki s zuhatagok csattognak le. Legmagasb pontok a Szurul Szebennél, a Retyezát Hátszeg vidékén, a Mogura Radnánál.

S nem néptelen, nem üres és néma e bájos hon; fallal kerített, agg tekintetű városok látszanak mindenfelől. Majdnem közepetáján Kolozsvár szeszélyes tornyaival; a kerítetlen Torda alább; délre Szeben, Brassó, Déva; éjszakon Besztercze. Mind e városok nem oly nagyok, fehérek, rendesek mint jelenben; tömegeiben a század homálya borong; de van valami rajtok, mi ellenállhatatlan érdekkel bir, s ez szembeszökő különbségök minden mostani várostól, mely tekintetöknek némi vad méltóságot ad.

Nemcsak ezek elevenítik a vidéket: merre szemeink tekintenek, magas daczos várak koronázzák a tetőket, vagy emelkednek a völgyekben; nem romok mint jelenben; nem zordon tekintetű falvázakat röpkednek a baglyok s denevérek körül; nem bogáncs és repkény terjengnek az időrótta repedésekben: magas, hegyes födelű tornyok, csikorgó vitorlákkal s szélkakasokkal nyúlnak fel, czifra koczkákra kenve, vagy agg füsttel borítva. Izmos bástyák, vastag rovátkos körfalak, felvonó hidak s hinárlepte árkok, melyeknek szélein a vizi tök fényes fehér rózsái s lapos világos zöld levéltányérai úsznak.

Nem olvadnak a hold fakó hullámai üvegetlen ablakréseken keresztül; nem babona alkotta rémek járdalnak a kevély falormokon s tekintenek le rovátkái közül kisérteti szemekkel; a tágas termekben nem a dühöngő éjszak lehelete süvölt által.

Szép daliák s a magyar leventeség virága, délczeg czafrangos méneken s pompás öltözetben, fegyveresen, bajra, csatára áhitó férfiú kebellel száguldanak ki s be a sötét várkapukon s kopognak a felvonó hidak tölgydeszkáin. A szellős folyosókon s a fényes termekben, melyeknek falairól mult századok alakjai bámulnak le, hölgyek lejtenek, kiknek arczaikon a tavasz, szemeikben az ég, ajkaikon a dal s a mosoly, nehéz selyemszöveteik a sima kőlapokon suhantak el, s kisded lábaik ragyogó czipőkben alig érintik azokat; hajaikban párták gyürűznek, melyekben a kelet gyöngyei égnek szelid szivárványszinekben. S ha látta őket a szem néha arannyal s ezüsttel áttört ruháikban, bogláros nyakszorítóikkal, s gyémánttal elhintett karperczeikkel: nem lehete gyönyörűség nélkül nézni e zsenge arczokat, e könnyű emelt alakokat, körülfellegezve finom csipkéktől s anyáiktól reájok öröklött pompájában gazdag nemes öltözetöknek. A népes udvarokon termetes alakok jártak-keltek: sokszinűen vagy fegyveresen s kijelelt vonásaikon a hajdan nyers kifejezése mutatkozott.

Állt még Déva, Görgény, Hermány, Feketehalom, Kőhalom, Léta, Udvarhely, Törcs, Betlen, Hadad, Leányvár, Kolcz, Orlya, Rozsnyó s számtalan más várak, melyeknek nagyobb része romjaiban is óránkint apadozik. – Hunyad, Rákos, Fogaras, Keresdnek egy része, s még itt-ott egy-egy vármaradvány s aggszerű kastély mutatják, minő érdekes lehetett valaha Erdélynek tekintete, mikor e pusztán ásító kapunyilatokból nehéz lánczokon csörgöttek le a hidak; mikor az őrtorony ormain rivalt a kürt s a magas ablakok tarka fényt ömlesztettek az éjbe alá.

1611-ben ezen érdekes szemlének nagyszerű tekintetet adtak azon készületek, melyek a honnak minden oldalán mutatkoztak.

A szász városok kerítéseit igazították ki, kapuik zárva voltak s falaikon a szaporodott őrség óvakodásra s vigyázatra mutatott. Látta a szem sötét éjjel a falusiakat a városokba s várakba vonulni terhelt szekerekkel, s vagyonuk legjavát emelni vállaikon. A székely székekben fejedelmi toborzók vonultak keresztül, s a zengő czimbalom, a hasgató hegedű s a harsogó tárogató zagyva zenéje mellett csapott fel a székely ficzkó; csatára készen mint mindig, s váltá nevetve fel a kapát kopjával s az ásót a nehéz szegekkel terhelt buzogánynyal.

Az utolsó czikkelyben elbeszéltek óta történetünkben egy hézag nyílik azon pillanatig, a melyben újra felfogjuk annak fonalát. De e hézagot nagyobbszerű történetek foglalták el, mint hogy azokról egészen hallgatnunk lehetne; bár kissé a regény körén túl esnek, de történetünkkel szoros kapcsolatban állanak.

Szebent Bátori fejedelmi lakásának nyilatkoztatá; a hét szebeni birót s a tanácsot, mely kénytelen volt a sokaságnak s a nagyobb erőnek végre engedni, dühös, elszánt védelem után fogságra vetteté; az oklevelek tárát felzsákmányoltatá,[90] s csak a jegyzőkönyv, melyet a polgármester elég szerencsés volt megmenthetni, maradott meg a szebenieknek, emlékéül azon borzasztó napnak, mely őket több időre megfosztá kiváltságaiktól.

Néhány kézművest hagytak meg Szebenben; a polgárokat Bátori kiűzette, nejeiket letartóztatván, s midőn később Betlen Gábor s mások e zsarnoki tettnek következéseire figyelmeztették, kevélyen állítá, hogy Bátori András meggyilkoltatásáért nem büntethette a szászokat engedékenyebben, mint népesedésök gyarapításával.[91]

De a letartóztatott nők közül kevesen maradtak Szebenben; a szép szász hölgyek a tiszta erkölcsnek s hűségnek nagyszerű példáit adták; életök veszélyével történ utat magoknak férjeikhez: mondják, a legnagyobb vigyázat daczára, hihetetlen bátorsággal mászták a falakat meg éjjel s ereszkedtek köteleken le azokról.

Szeben elfoglalása után egy nappal érkezett Betlen Gábor Szebenbe: lelke lázadva, kedélye zúzva, nem tudá hirtelen mint tegyen, miként változtassa el a fejedelem kicsapongásainak veszélyes következéseit; magas lelke eliszonyodott ily igazságtalanságtól s hevülve, czélja szentségének érzetében sietett a fejedelemhez. Komorul és mogorván fogadta őt Bátori; de a zsarnoknak visszataszító hidegsége Betlent el nem ijesztette. Rendítően emelte fel szavát az eltiport Szeben ügyében; kérte a fejedelmet, hogy a birákat s tanácsosokat börtöneikből bocsássa ki.

Bátori a szász nemzet kétes csatlakozását s mindenkori habozását hűségében hoza fel; állítá, hogy főnökeik, mint a német Vehm, titkon hoznak itéletet a fejedelmek tetteiről, magokat vetik fel hivatlan biráknak, s ha valamit az uralkodó ínyök ellen tesz, azt elég merészek s makacsok fondorsággal, vagy épen nyilt hűtlenséggel büntetni. Hogy alkotmányt képeznek az alkotmányban, nyelvök, szokásaik s kiváltságaik őket elszigetelik Erdélynek többi nemzeteitől, mindig a némethez szítanak s elég szemtelenek a fejedelem előtt kapuikat elzárni, s őt kémekkel körülállítani; hogy adott szavokra építeni nem lehet s nálok az ideigleni hűség csak a félelem s óvakodás szülötte, nem azon nemes, szép és áldozó csatlakozás, mely a magyarban erény, a szászban modor.

Betlen mindenkép törekedett megértetni, hogy a szász nemzetnek óvakodását a fejedelmeknek önkényes cselekvéseik idézték elő.

– Ne háborítsuk őket, uram! kiált fel, becsüljük törvényeiket s kiváltságaikat; ne kivánjunk többet tőlök, mint a mivel tartoznak s a mit – az ég tudja – a szegény szebeni polgárok kamattal fizettek le, s nyugodni fognak.

– Nyugodni? kényszerítve s félelemből! talán! kiált közbe indulatosan Bátori.

– A tartozás fölöttit nagyságos uram! jószántából kevés teszi meg s a legtöbb kényszerítve sem! s mi az adott szó? mi a törvény? mik a kiváltságok? Üres hang? kába szavak – értelem, becs, biztonság nélkül? Ha nagyságod, Erdélynek fejedelme, egy Bátori? adja az első példát ily cselekedetekre: ki követelhet ezután hűséget s engedelmességet?

– A szászok ezerszer megszegték szavukat! viszonzá Bátori békétlenül, örökös félelemben legyen-e a fejedelem? élte mindig veszélyezve ezen emberek közt? a távolról ide kerültekért ne lehessen soha béke s egyezség az országban? mindig a port nyalják a német nyomáról fel, mindig titkos czimboraság s izengetések tartsák a fejedelem karját kötve, s lelkét aggodalomban! Mi lehetne Erdély, ha minden terve egy bátor férfiú léleknek nem szenvedne hajótörést e makacs, vasfejű és súlyos markú németek közt, kiknek hűségök oly darabos, mint nyelvök!

Betlen erdőkbe vonta homlokát: – Uram, fejedelem! mond, legyünk őszinték; a hiba szintúgy a magyaroké, mint az övék. Nem a szorgalmas, minden lázadástól óvakodó, miveltebb szász okozza itt a bajt, hanem a pártoskodás s visszavonás lelke, a személyes érdekek s azon átkos irígység, mely nemcsak magyart, székelyt, szászt mint nemzetet állít ellenségesen szemközt egymással, hanem embert emberrel, hivatalost mívelővel, hadfiat polgárral, fejedelmet leghívebb jobbágygyal! Nagyságos uram! én meggyőződésből fogom a derék szász nemzetnek pártját, s mivel nagyságod velök – legyen szabad nyiltan szólanom – nem igazságosan, nem fejedelmi fönséggel bánt.

– Hogyan?

– A mint mondám, nagyságos uram! s szintoly forrón szólalnék fel a magyar s székely ügyében, szintoly bátran, ha valaki elég merész lenne Erdély fejedelmének jogaiba vágni s méltóságát megsérteni.

– Te cselekszed azt e pillanatban, vakmerő! kiált fel Bátori, s hogy ezen eszelős fellengést pártütő, fondorkodó jobbágyaink ügyében nem büntetjük meg érdeme szerint, köszönd annak, hogy oka nem titok előttünk. – Oka? mond Betlen, igen, nem titok, s lelkemre! ne is legyen az; oka az igazság!

Bátori vonásait összeszedé s egyszerre aggálynélküli vidámságra látszott azokban helyet foglalni. – Az igazság bátya! s a csinos szász menyecskék, felel Bátori, erőltetett mosolyra húzván ajkait, mint ki a beszéd folyamát tréfára akarja fordítani. Kegyed, folytatá, sokszor van Szebenben; ezek a szász urak emberséges emberek asztalnál s poharak közt, s a nők – oh! azok igen tudják a férfiakat pártjukra vonni! – Kegyed, Istenemre! jól szónokol s ha elébb kellene meghalnunk kegyednél, halotti beszédünket reá bízzuk; ha – ekkor újra szokott kevély s rejtélyes arczkifejezésével szegzé szemeit Betlenre, ha a bánat halálunkon képessé tenné kegyedet a szólásra!

– Nagyságos uram! felelt Betlen sértve, ha a Károlyi Zsuzsánna férje találna egy erecskét szivében, mely más nőért verhetne: akkor felelnék nagyságodnak az elsőre; mi a végsőt illeti, nem tudom, tréfának vagy szemrehányásnak vagy gúnynak nevezzem: engemet nem sérthet! s különösen hangzik egy fejedelem ajkairól, kit én segítettem székébe.

– Elég! kiált fel Bátori komolyan. Most mi Somlyai Bátori Gábor, Erdély ura, állunk kegyed előtt s elvárjuk tanácsát, oktatásait mindannyiszor, a hányszor kedvünk lesz azokat kérni. Hűségről hallánk szavakat ejteni! vigyázzon kegyed, hogy azon szép erényt, melyet magyar erénynek neveznek, ne kegyed tiporja lábaival: s mikor fejedelem s lázongó pártosok közt támad meghasonlás: a vitéz Betlen Gábor ne találjon a pártosok ügyének védelmére kelni!... Igen, igen, folytatá fokonkint növekedő indulatossággal, kegyednek sok barátai vannak Erdélyben, népszerüsége közmondásos. Kegyed elég vakmerő volt, magát azon lépcsőnek nevezni, melyen székünk mennyezete alá álltunk! Kegyed az, ki fejedelmével szembeszáll, ki akkor áll el mellőle, mikor barátjaira legtöbb szüksége van.

– Elállani? kiált fel Betlen, mikor tevém azt?

– Betlen Gábor! folytatá Bátori, nem ügyelve megjegyzésére, míg a bársony dolmány vállunkon s a fejedelmi zászló kezünkben van, vigyázzon kegyed, nehogy számitásai vakot üssenek!

Betlen szólásra nyitá ajkait.

– A bölcs tanácsadásból, mond a fejedelem összeszorított gúnynyal, s a többi észrevételektől ezennel fölmentjük kegyedet! A fejedelem meghajtá magát s belső szobáiba vonult.

Betlen még egy próbát tett később, de hasztalan; Bátorit Imrefi s többen annyira fel tudták haragítani a szászokra, hogy tettét megmásolni nem akarta.

Egy levele érkezett e tájban Brassóból, melyet lángoló arczczal szaggatott fel, de olvasása közben minden pillanatban komolyabbá lőn képe; végre Imrefit hivatá. – Imrefi belépvén, a fejedelem kezében levő nyitott levélre vete egy futó tekintetet, neki úgy tetszett, mintha szélén a Coelesta nevét olvasná.

– Add tudtokra a fogoly szászoknak, mond Bátori, hogy pártütésöknek ellenére életöknek kegyelmezek, ha három nap alatt 52,000 forintot kifizetnek. Bízd ezt Betlen Gáborra; ő, azt hiszem reá fogja birni őket, hogy rejtett kincseiket előhordják, s a pénzt, melyre nagy szükségünk van, kicsinálják.

Imrefi bosszúsan távozott, alkalmasint inkább akarván, hogy a dolog reá bizattassék.

«Coelesta!...» kiált fel Bátori, «minő levél ez! minő angyali szelidség – de szerelemről szó nincsen! Minden feledve volna! – Istenemre, e gyermek szivemben lakik! hányszor feledni vélem, mindannyiszor egy gondolat reá egész szerelmemet föléleszti! – Ő kér! kér a szászok életeért; ez oly természetes! De honnan tud ő mindent? honnan Weisz s a szászok? én kémekkel vagyok körülvéve.» Bátori elgondolkozott, ajkait szorítá össze, «Ki lehet a kém?» folytatá «ezt ki kell fürkészni!...» Kis szünet után újra a levelet futá keresztül. «Coelesta!» sóhajtott fel, «szelid engesztelő angyal!... De szerelemről egy szó nincsen! egy szó! s mégis e hideg néma sorokban oly mély érzés! oly mennyei szelidség! – Ily angyalnak ártatlansága gyermeki, talán nevetséges; de tőle szerettetni, isteni!»

Betlen közbejövetele s Coelestának levele, ki a fejedelmet nem mint Coelesta, nem mint Ecsedinek kedvelte, hanem mint ember, mint szász hölgy kérte kímélésre nemzete iránt: okozták a Bátori engedékenységét a szászok iránt, kiknek fejére halált mondott volt.

Ha meggondoljuk, hogy az ifjú zsarnok a romlottság tág útján mennyire haladott már: elhihetjük, hogy ő Coelesta e lépésének egész nemességét föl nem birta fogni. Minő áldozatba, minő öntagadásba kerültek e sorok Coelestának, ha viszonyát a fejedelemmel meggondoljuk. Ő, ki a gondolatot Bátorira örömest tépte volna ki elméjéből, – ő, az Ecsedi kedveltje – lép fel, mint kérő, mint követelő, levelében; érezte Coelesta, hogy ez egy neme a hivatkozásnak a szerelem egykori jogaira, de szivének nemes iránya s azon forró csatlakozás, mely őt nemzetéhez vonzá, mindent feledtetett vele. – «Tartson bár hiúnak pillanatra Bátori», gondolá magában, «higgye, hogy bizodalmamat szerelmem edzette meg – s hogy... egek! hogy még a kőhalmi gyermek vagyok, ki őt Ecsedinek hittem s Ecsedit Istennek! higgye bár! Ha levelemnek sikere leend, eltűröm! Az Isten adand erőt bebizonyítani, hogy még Coelesta vagyok, az Albinus leánya!»

Képzeljünk egy hölgyet, kinek minden boldogsága szépsége volt, s kire súlyos betegség után tükréből undok arcz bámul; vagy fösvényt, ki élte nagyobb részét pénzkaparással töltötte, ki néha éhezve s nélkülözve minden kényelmet, ült pénzes ládáján, nemével a szerelmes szenvedélynek vagyona iránt; lepjük meg őt azon iszonyú pillanatban, mikor egy hosszú élet szerzeménye eltünik szemei elől s ládáját üresen, kincsét elrabolva találja; vagy egy férfiút, ki élte minden pillanatát honának áldozta, kinek lénye olvadt azéval össze, ki boldogságával boldogult, s vesztével halt s képzeljük őt félreismerve, száműzve, átkozva azoktól, kikért szíverei vertek; képzeljünk egy angyalt, ki mennyét vesztettel – s érteni fogjuk némileg a Coelesta helyzetét.

A mi másnak szépsége, vagyona, hona s mennye volt: az vala Coelestának szerelme; s bár honát forrón szerette, bár ezen érzés vele született s nőtt: csalatásának első sajgó pillanatában egy sivatag közepén képzelé magát, mely nagyságában lesz szűkké s terjedelmében szorongatóvá! – Több hold telt már el, mióta megtudta, hogy szive csalatva van, hogy Ecsedi nincs többé: belső fájdalma úgy tetszék neki, mintha naponkint növekednék. Ha Ecsedi, vagy Bátori már meghalt volna: fájdalma talán szintoly sötét, de nyugodtabb lenne. De minden pillanatban hallani valami rosszat, valami aljast egy emberről, kit szép lelke istenített – oly érzés volt, melyről fogalma csak a nemes, tiszta és fellengő léleknek, mint az övé, lehet.

Innen magyarázható, hogy egy belső szózat volt lelkében, melyet elvei csak hosszú küzdés után birtak legyőzni, mely mindig s mindig emelé fel hangját a Bátori védelmére. «Nem lehet, hogy Ecsedi önmagától képes lett volna ennyire megromolni! Tanácsosai, azon alacsony csuszó férgek, rántották le őt a mélységbe magok mellé! Hátha a Bátori lélek újra fölébred benne; ha megismeri őket s ismét visszanyeri lelke azon fönségét, mely abban bizonyosan megvolt – igazán megvolt!» ismétlé Coelesta szenvedélylyel, «hiszen hogy szerethettem volna én őt!...» Néha neme a rettegésnek fogá lelkét körül: «viszik, ragadják őt!» kiálta fel ilyenkor, «s mi lesz ennek következése? nem szaporodnak-e naponkint, óránkint ellenségei? nem akarták-e már őt elveszteni? s nem lesznek-e elegen, kik ezt ezután is akarandják? Huh! valami borzasztó őt ily orgyilkosoktól körülkerítve gondolni! most! ily fiatalon a romlás útján; mikor viszonyai, szenvedélyei ragadják s az eszméletnek, a fontolásnak minden útja el van zárva előtte: s ha most halna meg, most! irtózatos! neki kárhoznia kellene, – s ő oly lelkes, oly erőteljes!»

Igy gyötrötte magát Coelesta; keblében honszeretet s ellenállhatlan vonzódás Ecsedihez – mert mindig őt képzelte, nem Bátorit – örökös vívásban voltak. Coelestának lelkületét már ismerjük s talán biztosan remélhetjük, hogy ha tettre, cselekvésre kerül a dolog, ő méltó maradand magához; de magányos órái, e küzdéssel, keserűséggel teljes órák, iszonyúk voltak.

A fejedelemnek eltávozása óta Brassóból, Coelesta szüleinél volt: ki e feltünő hölgyet, e gyöngyét korának s a korok mindegyikének, igénytelen egyszerű anyja mellett látta, minden házi terhekben részesülve, s elméjét, mely egy ország boldogulásának eszközeivel volt képes megbirkózni, fejkötő varrásával, vagy fodor simításával elfoglalva: bámulná őt. Egy erővel, melyről alig lehet köznapi lelkeknek fogalma, tudta fájdalmát, mindig újuló megszégyenülését s regényes szerelmét szivébe fojtani. Oly egyszerű, oly házias volt anyjával, hogy ez azon aggály nemét, mely őt néha szinte elkábítá, mikor leányát atyjával beszélgetni hallá, nem érezte akkor, midőn Coelestával egyedül volt.

Szerafin gyakran jött a házhoz, őt Weiszék mint egészen otthonost tekintették; de Szerafin sem volt köznapi ember s mennyire növekedett naponkint a szerelem, tisztelet s neme az ájtatosságnak keblében Coelesta iránt: annál inkább kezdé e szelid, gyönyörű teremtést érteni s szellemét, lelkét felfogni. Szerafin hallgatott; de egész lényén volt valami, mi gyaníttatá, hogy azon lég, melyet Coelesta szí keblébe, neki mennye s édene. Ő boldog, nyugodt csak Coelesta közelében volt, s egy tekintet reá, elég őt oroszlánná bátorítni, vagy galambbá szelidíteni.

Hogy Coelesta Bátorinak írt, Szerafin tudta; az első pillanatban neme a féltésnek emelkedett föl keblében, nem volt mindjárt tiszta eszméje e lépésről; de később, bár e levélnek csak félsikere volt, nem tudá eléggé bámulni Coelestát. «Ő nagy!» kiált fel olykor Szerafin, «mert nemének aprólékos aggályain felülemelkedik!»

A Szebenben történtek figyelmessé tevék Bátori iránt az egész szász nemzetet, főleg a brassaiakat; de még nem volt idejök készületeket tenni, mikor Bátori decz. 28-án elhagyván Szebent, Brassó felé sietett; a tanács elhatározta, a szebeni sorstól tartva, Imrefinek ajándékokat küldeni, ki a fejedelmet néhány nappal megelőzte. Ez használt. Bátori ezúttal megkímélte Brassót látogatásától s Feketehalom alatt ütötte fel táborát.[92]

Valahányszor Coelestához közel volt, mindannyiszor bizonyos szenvedélyes vágyat érzett kebelében őt látni. Hogy Coelesta iránti hajlandóságának egészen más természete volt mint egyéb szerelmeskedéseinek, azt gyaníthatjuk, s ha lelkébe egy tekintetet vetünk, azt könnyen meg is fejthetjük. Az ártatlanság hatalmát nem lehet tagadni; a rény, a szűz tisztaság azon talizmán, mely a leggyöngébb hölgynek oly meglepő hatalmat ad a férfiú felett; az tevé Bátorit is szeliddé Coelestával szemben. Ha Kornisné nem nő, hanem leány volt volna; ha Bátorit Imrefi el nem altatná azzal, hogy Ágnestől szerettetik: udvarhelyi merénye hihetetlen lenne, mert Ágnes szintoly erényes, tiszta és nemes volt mint Coelesta, bár nem oly magas fokán a hölgyi tökélynek. Bátori, mihelyt távozott Coelesta, bár nem oly magas fokán a hölgyi tökélynek. Bátori, mihelyt távozott Coelestától, magának teve szemrehányásokat, gyávaságát vádolá s azt képzelé, hogy csak rajta állott, a hölgyet engedékenyebbnek, gyengébbnek, odaolvadóbbnak látni. De nem úgy volt az, ha a kedves leánynak közelében volt; ha mellette ült, vagy vele szólott, neme az elszóródásnak s elfogultságnak karolá szivét körül, s ily pillanatokban úgy tetszék neki, mintha Coelestát szánná megsérteni; néha úgy látta, mintha a jövő perczben már egy ölelést tudna merni: – de a csalódás végtelenre fonódott s mit a jövő percztől várt, azt a jelenben elfeledni vagy halasztani látszott.

Varázs neme volt ez: lehet, hogy épen ez tevé Coelestát előtte oly érdekessé: ez okozá, hogy Bátori halkan elkezdé magával hitetni, hogy Coelesta a hölgyi tökély tekintetében egész nemében egyetlen, hogy második nincs! hogy nincs férfiú Erdélyben, kit Coelesta szerelemre méltatna; s az a gondolat, ily lénytől szerettetni: egy diadal érzetét ömleszté lelkébe, mely hiuságának hizelkedett, s halkan oly szenvedélylyé vált, milyet Bátori kebelében nehezen keresnénk, de mely ez előbbiekből igen megfejthető.

A fejedelem Feketehalomból írt Coelestának; tudtára adá, hogy kérésére megbocsátott a szebeni tanácsnak s élni hagyá azokat, kiknek hűtlenségökről a leghitelesb bizonyítványai vannak; értésére adá, miként óhajtaná őt látni, miként vágyna lépteit előtte kimenteni s őt meggyőzni arról, hogy ő még a régi.

Coelestának e levél több bánatot mint örömet okozott; ő Szebent akarta megmenteni, nem egyedül Szeben néhány polgárainak életét: Coelesta lelkének magasabb röpte volt, emberszeretete az egész szász nemzetet ölelte. Felelni vagy nem felelni e levélre – ez volt az, miben hirtelen nem tudott határozni. De ő örömest hátra tevé magát, miben cselekvésének magasb czéljai voltak s ez határozott: ő felelt. Sorai egy szemrehányást sem foglaltak magokban s köszönete a szebeni polgárok életéért forró s szive érzésözönéből merített volt; egy óhajtás rekeszté be a levelet, hogy a fejedelem a szász nemzettel béküljön ki s tegye azt boldoggá, s ha Szeben vétkes, mit elragadó ékesenszólással igyekezett tagadni: vegye Bátori az eddigi történteket büntetésül s biztosítsa magát nagylelkűséggel hűsége iránt egy nemzetnek, mely szintoly hálás mint rezzenthető, a hol sértést s veszélyt gyanít.

A fejedelemnek a levél sorain elömlő tisztelet nem tetszett egészen; egy-két szó a Coelesta szerető kebléből neki alkalmasint kedvesebb lett volna. De mégis úgy tetszett neki, mintha önkénytelen ragadtatnék lelki tiszteletre iránta. «Ő nem mindennapi lény!» kiálta fel Bátori, «az egekre! ezt naponkint inkább kell tapasztalnom! – s valóság-e ez? vagy álszín?... lehet-e oly fellengő lélek hölgykebelben? – hm! nekem hihetetlen!» S bámulhatunk-e, hogy ez Bátorinak hihetetlen volt?

1610. decz. 30-án a fejedelem feles seregeivel Oláhországba indult: a brassaiak őt pénzzel, emberekkel s fegyverekkel segítették:[93] s Szerafin egy volt azok közül, kik őt követék. E hadviselésnek sikere a történetekből ismeretes: Bátori győzött mindenütt. Szerafin egy levelében ezt írta Coelestának: «Bátori a vezér – s Bátori a fejedelem, két ember: ki őt a gömbölyök fellege közt, rohanó sereg homlokán látja, elragadtatik: ő – Isten akkor!»

Villánya az örömnek nyargalt minden idegein a hölgynek keresztül, szive legmélyében hangzott: «Ecsedi!» s diadalérzet dicsfénye sugárzá arczát körül; de a második gondolat Szerafinon állapodott meg. «Ő szeret!» ezt gondolá magában, «s ő ellenségéről, talán vágytársáról így ír! – minő nemes, minő szép az ily részrehajlatlanság!»

Oláhország meghódíttatott, Ráduly Serbánt kiűzte Bátori s márczius végén 1611-ben mint győztes érkezett Brassó eleibe s czímjéhez az «oláhországi vajda» czímet függeszté.[94]

A szász seregektől lovagi szellemben vett búcsút: Szerafinnak nagybecsű kardot ajándékozott. – Itt, mond, egy kard, melyet jó kézbe hiszünk adni; emelje azt kegyed ellenségeinkre – azt Szerafinnak, mint bajtársnak adjuk, a szászszal még számvetésünk lenne, de kegyetektől függ az alá is keresztet vonni! Brassót a fejedelem a nyujtott segélyért megdicsérte s négy ellenséges ágyuval ajándékozta meg.[95]

Alig érkezett meg Bátori Kolozsvárra, azonnal meghittei mindent elkövettek, hogy őt újra szenvedélyeibe s kicsapongásaiba visszarántsák. A had veszélyei s dicsősége közt felülkerekedtek volt jobb tulajdonai s élvezetei nagyobbszerűek voltak. Otthon ő, a kicsapongó, s kinek lelke már igen is lent állott az erkölcsiség fokain, könnyen szikrát kapott: s azt lánggá éleszteni és soha táplálat nélkül nem hagyni, az Imrefi és Dimon dolguk volt, s Imrefiné, Nadányiné s Szilasiné, kik ekkor Kolozsvártt mulattak, ingatag kedélyéből nemsokára kiragadták azon regényes indulatot, melyet abban Coelesta levelei gyujtottak: mert magát a kedves hölgyet nem láthatá, bármiként igyekezett is abban.

Májusban az országgyűlésen a fejedelem nyiltan kikelt a szász papság ellen: s nem sok időre Nagy András és Elek János Brassó felé indultak: minő utasítással, az titok maradt, de tág útja nyilt a gyanításoknak s félelemnek.[96]

Ekkor lépett fel újra cselekvőleg Albinus, a brassai tanácsos; nem volt ő polgármester, nem választva, nem felszólítva! Őt a helyzet ihlete s lelke magasb irányzata ragadták; férfiú kellett ily veszélyes helyzetben, ki cselekedjék, ki gondoljon! hol a gyáva közember csak félni, csak másra támaszkodni tud.

Ő szólalt meg s szavát Brassó parancsnak vevé; őt a közvélemény, a közbizodalom tevék némán, szenvedőleg, választatlan dictátornak.

Brassó elhatározá a fejedelem vezéreit be nem ereszteni a városba; titkon, de gyorsan Rádulyhoz követek küldettek segítségért, ki maga is felüdülve veszteségéből, bosszút forralt; Mátyás császár is felszólíttatott, kit úgyis Bátorinak önkényes tettei felbosszantottak.[97]

Weisz volt a lélek, mely akart; Brassó a test, mely teljesített.[98]

Június 11-dikén érkezett Nagy András a Bárczaságba; ő Brassót zárva, a szászokat fegyverben, Weiszt ébren találta; 20-dikán már Gábor maga nagy sereggel érkezett meg s Feketehalom és Vidombák közt ütött tábort.[99]

Benkner János e közben nem siker nélkül járt Oláhországban. Július 8-ikán rohant Ráduly vajda feles csapatokkal a Bárczaságba s 11-ikén megtámadá Bátorit.

A csata véres volt, de Bátori győzött; az oláhországi seregek nyakra-főre vonultak hátra, csak Weisz és Szerafin küzdöttek még makacsul, midőn egyszerre megfordult a hadi koczka.

Ördög Balázsnak dühöngő hajdúi a holt oláhokra rohantak s kezdék őket kizsákmányolni. Hiába repült oda Bátori, hiába szúrt le a vérengző Ördög Balázs többeket a maga kezével: a hajdúk a győzelmet bizonyosnak tartották. E kétséges pillanatban nyargaltak elő az oláhországi eddig hevert seregek; borzasztó vérontás bonyolítá őket a szétszórt fejedelmi csapatokkal össze.[100]

– Hol a fejedelem? hangzott egyszerre; s a veszélyes kérdés ajkról-ajkra szárnyalt s a közrémülést még növelte. Imrefi, Rácz György a holtak közt voltak. Elek János és Varkocs György fogva: csak Ördög Balázs, kinek lovát kilőtték alóla, vívott egy agg fűzhöz vetve hátát s irtózatos csapásai halomra dönték támadóit.[101]

– A fejedelem fogva van! hangzott újra. Ekkor sietett Szerafin a szászokkal elő, leugrott az ifjú hős lováról s gyalog támadta meg Ördög Balázst s legyőzvén, maga vitte fogva Brassóba.

Minden oldalról nyargaltak el a fejedelmi seregek; s itt-ott hangzott: Bátori elesett.

A TALIZMÁN.

A vágy, tudni ki légyek,
- – - – -
Ha kivánjátok világosabban tudni,
a – - – - vagyok.

Calderon.[102]

Éjfél volt. Brassónak utczáin élénken jártak-keltek az éji őrök, néha a várfalakról hangzott le tompa kopogása egy-egy őrszemnek. Az ég derült volt s redőtlen homlokán csillagkoszorúja fénylett; hűs szellő fodorítá az itt-ott felnyúló jegenyének lombjait. A Weisz házában minden ablak sötét vala, csak egyben látszott derengő világ.

A mécses, mely azt árasztá, előttünk már ismeretes szobában égett: abban, melyből a rejtek nyúlt alá s melynek egyszerű bútorozása semmit sem változott, mióta azt nem láttuk, csak az egyik asztal volt kissé kimozdítva helyéből s közelebb tolva az ablakhoz.

Az asztal mellett magashátú s aranyozott sok virágú bőrrel borított karszékben látjuk Coelestát ülni. Szelid vonásain szokatlan halványság terül s nemes arczéle, melyet az oldalt lobogó mécses festői világításban tüntet elő, komoly odabámulásra mutat.

A szászok győztek! s ez lelkét némileg felmagasztalá; de Serbán Ráduly magának tulajdonítá a győzelmet s a bosszúálló oláh vajda a közmondásos «Czinemintye»[103] értelmében égett rajta elébb történt sérelmet a foglyok vérében lemosni. Weisz a táborban. Serbán Brassóban volt, s a jövő reggelre az elfogottak lenyakaztatása határozva. Coelesta a legigazságosabb viszontorlással sem tuda kibékülni s a foglyokat leöletni, valami oly borzasztónak tetszett előtte, hogy egész lelke szánakodásra olvadott. Serbánnak makacs átalkodottsága ismeretes volt; kegyelmet nála soha senki sem nyert, kit haragja s dühe bosszúja tárgyául tűzött ki. – Mindamellett Coelesta egy próbát tőn Rádulynak dühét megengesztelni, de siker nélkül; ez szorítá össze szívét, nem tudott aludni, néha fölkelt székéről s csendesen járt fel s le a szobában. A brassaiak annyira el voltak készületökkel foglalva, hogy a Weisz háza látogatlan maradott s így a nyert diadalmak híre is Coelestához csak szakadozva s azon zajos örömrivallások útján juthatott, melyek az éjt megelőző estén hangzottak az utczákon.

Coelesta felkelt székéből; hogy Bátori fogva van, vagy eltévedt vagy elesett, nem tudta bizonyosan; az éj sötététől körülfogva, bús előérzettel, szorult kebellel állt meg néha. «Mit akarok én!» így tünődött magában, «hová ragad azon szenvedély, melyet minden lelki erőm mellett le nem tudok győzni? de van e lelki erőm?... ah! én csak hiszem azt, hogy van... én a hölgyek leggyengébbike, legnyomorultabbja vagyok!... Istenem! mikor fog e vívás szünni? Miért szól mindig s mindig egy szózat keblemben Bátori mellett? Ő nemzetem ellensége! atyámmal szemközt áll a csatatéren! ő oly kevéssé érdemes a szerelemre! s én mégis nem vagyok őt képes egészen e zúzott szívből kiirtani.»

«Atyámnak s nemzetemnek, következőleg önellenségem! s mégis... minő gyávaság!» ajkai körül görcsös, lázas mosoly vonult. «Istenemre, nekem őt utálni kell! lehetséges-e ő és Ecsedi? vak voltam-e, minden érzékeim elnémultak-e! Őrült valék! – nem, nem! én nem voltam őrült, én tisztán láttam! Ő nem maga rohant alá! őt ragadták; s ő meg fog térni – talán későn, de meg fog térni. – S használna- e ez valamit? tehetné-e jóvá többé», így fűzte odább gondolatait, «a mi elég, tíz zsarnok életét átokkal terhelni? – Nem szívem hiusága-e ez? nem akarom-e elhitetni magammal, hogy az, kit egykor szerettem!... ah! s miként szerettem! kit most is szeretek!» tevé keserűen hozzá, «nem volt arra érdemetlen s így önzés tehát az, mi belőlem szól!» Coelestának arcza egyszerre oly nemes angyali kifejezést nyere, hogy nem lehetett volna őt bámulás nélkül tekinteni. «Nem!» mond mély önérzettel, «az egekre! bármiként mélyedjen tekintetem indulataim hullámiba: önzést s a hiuság ily kisszerű nemét nem találom abban! nem, Coelesta Albinus! én őt szerettem. Ecsedit! őt! nem magamat, de nagyon, kiirthatlanul! s ez fejt meg mindent. S hová vezethet ez?... hová?» kiált fel hevesen, «azon szükséges elhatározásra, őt feledni, őt kitépni szivemből, mindent úgy tekinteni, mint tündérálmot. Így», mond s vonásain valami mennyei fönség sugárzott, «így meg vagyok magammal elégedve! s ha nem lehet őt felednem! ha éltemmel olvadott össze szerelmem! akkor! akkor vívni azzal, kifogyhatlanul, örökre!» Coelesta újra a karszékre ült le s némán tekintett maga eleibe; egyszerre fölkelt, kis bársonyvállát kezdé kikapcsolni: «Ecsedi özvegye, Coelesta!» susogá dalhangon, «jó éjtszakát!»

E pillanatban úgy tetszék neki, mintha a szomszéd szobának ajtaján kopogást hallana.

Ily háborgós időkben éjtszaka felköltetni ritkaság nem volt, de mégis kissé összerázkódott; hölgyi idegek nem tagadhatják el magukat egészen soha. A kopogás ismételtetett s egy ismeretes hang szólala meg elég hallhatólag: «Coelesta!»

Coelesta kilépett a szobából s ajtót nyitott, egy férfiú lépett be, Coelestának arczát láng borította el: a férfiú Szerafin volt.

– Ily későn? kiált fel, s e szokatlan órában?

*

Míg ezek Brassóban történtek, nem lesz érdektelen, egy tekintetet vetni Kőhalomra. Az ütközet napján esteli tíz óra tájban, egy lovascsapat állott meg a kőhalmi vár előtt; mindnyájan fel voltak fegyverkezve s vállaikon durva szűr függött; öltözete e seregnek egészen különbözött a magyarokétól. Báránybőr öltönyök födék őket, melyeknek elején czifra színes és aranyhímzés látszott, többnyire avult kinézésű. A rövidre borotvált főn kerek vörös süveg ült, hosszú sötétkék bojttal s derekaikra kendők voltak tekerve, csak az öltözet alsó részének szűkebb volta különbözteté meg e vad tekintetű hadfiakat a töröktől.

A csapat elején egy komoly férfiú lovaglott néha hátra nézegetve, s közepén néhány magyar fogoly vala látható; többnyire kedvetlen elszórt tekintettel, csak egy volt közöttük, ki magasabban hordá fejét s kinek arczában észrevehetőbb volt a dacznak s haragnak kifejezése a bánaténál.

A szászok darab idő óta bizodalmatlanok kezdének lenni Weirauch iránt: alkalmasint a Bátoriakhozi vonzódása nem vala ínyök szerint, s azért azon ürügy alatt, hogy őt a nyugtalanságtól megkíméljék, a vár kormányát egy hadi erejéről nevezetes férfiúnak, Marder Sebestyénnek adák.

Mélyen a vár alatt ásítottak azon, akkoron mindenütt létező tömlöczök, melyek ritkán állottak üresen: sötét penészlepte kőívek boltozák körül s főleg a háborgós időkben, midőn ellenségesen állott Erdély Erdély ellen s hol a hadi foglyokra többnyire bizonyos halál várt, kevesebb gondot is fordítottak csinosságukra. Marder azok közé tartozott, kik a fejedelmi seregből elfogottakkal hideg megvetéssel s kegyetlenül bántak.

A kapu kinyílt s a csapat behaladott; az udvaron állott Marder, kis száraz emberke, messze kiálló fényes szemekkel; arczának keskeny éles vonásai tekintetének sajátságos kifejezést adának.

A csapat vezére általadá a foglyokat: – Ezen egyiket mond, egy zömök vállas ficzkóra mutatva, ki mogorván tekintett maga eleibe, itt a vár közelében fogattam el. A fogoly fölemelé fejét, s ajkai körül ördögi mosoly, vagy inkább gúnyvonaglás neme vonult el. Mindig sarkamban volt, folytatá a vezér, mint a ki vesztére jár.

Marder, háta mögé tett kezekkel járt a foglyok körül, kik összesen hatan voltak: egy mellett állott meg, kinek kényelmesen bujhatott volna el válla alatt.

– Ez, jegyzé meg a csapat vezére, dühösen védte magát, alighanem székely s gyanítom, Bilibog, az embervadász.

– Reád ösmertek, Bilibog komé; mond székelyesen vonva a szót az elébb említett zömök ficzkó; ne búsulj bátya! máskor szabasd rövidebbre magadat: – csakugyan bolond szem volna, mely rád nem ösmerne.

– Hallgass! kiált közbe a csapat vezére.

– Hallgass magad, felelt a ficzkó, szász köznyelven, neked elég időd van még fecsegni: nekem Serbán Ráduly, ha Brassóba küldtök, aligha nem kurtítja meg nyelvemet.

Marder, poroszló-hidegséggel körültekintvén a foglyok közt, vállat vonított: – Köznapi ficzkók! jegyzé meg, egy ketreczben elférnek mindnyájan: lesz gondom reájok.

A csapat vezére megfordította lovának fejét: – Béke kegyeddel, Marder! mond, mi nem mulathatunk, hajnalkor aligha tánczra nem kerül újra a dolog; Bátori hősei a tegnapi nyargalás után itt-ott csomósodnak már össze.

A csapat eltávozott: a zömök fogoly fürkésző tekintetet vetett maga körül, mintha ki akarná magát ösmerni, azután a legnagyobb egykedvűséggel fütyörészni kezdett s követé a többi foglyokkal együtt azon poroszlót vagy tömlöczőrt, ki lámpával kezében, ásítva ment elől s vezette őket a börtön felé, míg Marder, mindig helyt állva, tekintett utánok.

– Hat ily kamasz! mit ér ez? mond Marder magában. Nagy András, vagy Elek János, vagy a fejedelem, ez tenne valamit s határozna: ezekkel több vagy kevesebb, nem tesz különbséget. Az egy Bilibog ér valamit; hm! ez is csak egy kopjával kevesíti a Bátori seregét! Ezzel csendesen vonult vissza szobáiba.

Az idő eljárt; a foglyokat sötét boltban látjuk megint, a puszta földön heverni; helyzetöknek kényelmetlensége ajkaikra panaszt s káromló szavakat függesztett: de az egyik közülök, kit Bilibognak hallánk nevezni, hallgatott, csak néha emelé sóhaj keblét, s azoknak, kik közelében állottak, úgy tetszett, mintha szemeiből szikrák szökdösnének ki.

Végre, a tömlöcz egyik keskeny nyilatán, vete be a reggeli nap néhány sugárt s a heverő foglyok arczait kétes világ deríté; marczona, naptól barnult képek voltak ezek s nem egynek hosszú kard-sebhelyek vonultak el arczán. Bilibog a kőpadlaton hevert; – arczára a derengő sugárok hullottak s azt félig világíták: feje könyökére volt nyugosztva s háta a falhoz támaszkodott.

– Melyik csapatból valók kegyetek? mond az egyikhez a foglyok közül fordulva, kiknek szemein az álmatlan éjnek mámora függött. A kérdésre mindnyájan feléje fordíták szemeiket, azon zömök ficzkót kivévén, kiről feljebb szó volt s ki nyugodtan horkolt egy szögletben a fal felé fordult arczczal.

Az egyik a reátekintők közül, önkénytelen mozdulatával kezének, voná le fejéről farkasprémes süvegét s emelkedett, mint a ki felakar kelni.

Az embervadász intett kezével, és sajátságos kifejezésével arczának, nyugtatá meg a fölkelni készülőt.

A másik, a kihez a kérdés volt intézve, kevélyen fordult a kérdő felé: Minő csapatból? ismétlé a kérdést, a fejedelem seregéből.

Bilibog reá tekintett: – Mi a neve kegyednek?

– Tarka Péter, felelt ez.

– Tarka Péter? ily név nincs a fejedelmi seregben, kegyed nem igazat szól!

– Hazudok? ördögöt? annak köszönd ficzkó, hogy fokosom nincs kéznél, mert oly igazat mondanék neked, melytől betörnék a fejed.

– Hazudsz! mond az elébb szóló kevélyen, hanem az mindegy, akármelyik csapatból való vagy szereted-e Bátorit?

– Hm! mond a kérdett haragosan, éhen s szomjan így felelni minden ostoba kérdésre, bosszús; de ám legyen! – Ha szeretem Bátorit? ez bolond kérdés; lennék-e itt, ha nem szeretném? én szabad székely vagyok – vagy voltam inkább, teringettét! mielőtt e szász urakhoz kerültünk, s a fejedelmet jó kedvemből követtem!

Az elébb süveget emelő fogolynak vonásain, helyzetének minden aggasztó kellemetlensége mellett, gúnymosoly vonult s a beszélőre függeszté szemeit, ki középkorú, erőteljes férfiú volt, igen kijelölt, de lapos vonásokkal, melyeken keresztül némi szeszélynek szelleme sugárzott: úgy látszott, hogy a beszélő elemében van.

– Úgy, úgy? kérdé Bilibog, tehát szabad székely? gyalog vagy lófő, vagy épen főnemes?

– Lófő, – igen ficzkó, bár most gyalog járunk s törzsökös Adorján faj.

– Úgy kegyed, lófő székely komé! okvetetlen ösmeri a fejedelmet is!

– Ha ösmerem-e, teringettét! csak a minap ivott ő nagysága a kulacsomból s vállamra vert.

– A fejedelem tehát ösmeri kegyedet? – de nem úgy értem, hogy kulacsából ivott-e; azt ő igen sokszor cselekszi s vállára is, gondolom, minden jobb vitézének vert már; – de személyesen, úgy, tudja kegyed, mint szokjuk az embert ösmerni, azaz: tudja-e nevét s tudja-e, melyik osztályban van?

– Furcsa kérdés! felelt a másik egészen hevülve: Tarka Péter! szokja ő nagysága mondani s vállamra teszi kezét, ha seregemben mind ily ficzkók volnának mint te, a fél világ az enyim lenne!

– Istenemre! mond bosszúsan a süvegét emelő fogoly, kár, hogy ő nagysága most nem láthatja Tarka Péterét, kivel a fél világot akarja elfoglalni. Hallja kend komé! ha valaha kiszabadul, azon legyen, hogy újra el ne fogják; mert ha a fejedelemnek minden ily ficzkója a szász börtönökben ül: úgy a fél világ fittyet hány neki!

– Véletlen! felelt Tarka Péter, nem egyéb; huszan rohantak reám, egyébként soha kézre nem kerítettek volna.

Míg ezek beszélgettek a horkoló fölébredt s szemeit dörgölé, végre fölemelkedett s kissé megrázkódott: Veszett hideg lyuk ez, mond, egészen átjárt a penészes lég, brr!

– Ne aggódjék kegyed, Tarka Peti, mond Bilibog, folytatván az elébb kezdett beszélgetést: a hadi koczka fordul s ki tudja, ha a fejedelem maga is nincsen-e fogva valahol! – Mondja nekem kegyed, miként van az? – hogy székely létére engem, Bilibogot, nem ösmer?

– Ki mondotta azt kegyednek, hogy nem ösmerem! Az igaz, hogy közel sohasem láttuk egymást, mert én nem régen jöttem a sereghez, de a csata hevében elégszer vettem kegyedet észre!

Bilibog mosolygott: – Még körül sem tekintettünk e veszett egérlyukban, mond, csak nyugodtan várjuk magunkra a halált: – nem tudnánk e tölgy-ajtónak néhány rugást adni, hogy sarkai kidőljenek; – úgy látom, hatan vagyunk, s az elég erő, néhány tölgygerenda ellen. Ezek a szászok éhhel akarnak itt elveszteni bennünket.

– Dicsérem kegyednek e gondolatját, mond azon zömök ficzkó, ki az elébb ébredett föl s ezzel az ajtó felé sietett; nehéz vaskarika lógott ennek közepe táján, ezt ragadta meg, óriási erővel rázván meg a nehéz szegekkel borított tölgyajtót, hogy minden pántjai recsegtek: – nem boldogulunk, mond, hidegen visszatérve helyére.

Nyomorult! kiált fel Bilibog, egyszeri próbálat után félbehagyni a merényt, ide mellém!

– Csak rajta! mond az elébb szóló nevetve, semmi sem lesz belőle, s ha igen, mit használ? künn nyakon csipik kegyeteket s még mélyebbre vetik!

E közben a foglyok próbát tettek az ajtót kivetni sarkából, de nem lehetett, mivel a felső sarok aláfelé volt fordítva s kezeiknél semmi feszítő eszköz nem volt.

– Csak egyet e pántok közül törhetnénk le! mond Bilibog mérgesen.

A zömök ficzkó nevetett.

– Gaz kölyök! kiált Bilibog, minden fogadat a torkodra rugom! ide jer segíteni, ha erőd van!

– Kegyed komé mindig feledi, hogy most hasonlók vagyunk. Én Kurta Péter – hiszen egy Tarka Péter is van: kegyed Bilibog, híres embervadász! sem több, sem kevesebb! – ha rugdosni akar kegyed, az ajtón próbálja erejét, ne rajtam! ha mi itt összeveszünk, mi lesz akkor... Térjen kegyed, vad embervadász, lelkébe s mondja el az Ávét reggelre.

– Csitt! kiált Bilibog, fecsegő! neked talán a vesztőhelyen is kerepelne nyelved; zörejt hallok, csendesen! kiki helyére! Ezt Bilibog parancsoló hangon ejté ki s a foglyok letelepedtek.

A tömlöcz előtti rekesznek ajtaja csikorgott s egy poroszló lépett abba, száraz kenyérszeleteket s egy kancsót dugdosván a tölgyajtó négyszögű nyilásán keresztül, melyet nehéz vaskereszt védett. A foglyok általvették a kenyeret s Kurta Péter ajkához illeszté a korsót: Víz és mindig víz! kiált fel mérgesen.

A poroszló összevonta homlokát.

– Hallod-e ficzkó! porkoláb – hóhér vagy poroszló mindegy! – vigyázz jól arra, a mit mondok: eredj Marder uramhoz s add tudtára, hogy néhány szóm van vele: jöjjön ide tüstént! a mit közleni akarok, fontos!

Bilibog különös tekintetet vetett Kurta Péterre: «mit kohol a gaz ficzkó újra?» mormogá magában.

A poroszló a szólóra tekintett, kissé habozva, de felelet nélkül.

– Újra mondom, szól Kurta Péter, eredj uradhoz s mondd, hogy jőjjön le, szóm van vele – fontos: a késedelem fejébe kerülhet.

A foglyok Kurta Péterre meresztették szemeiket.

– Mit bámultok reám? fajankók! mond ez megvetőleg, hová gondolni sem birtok ti, ott már én határoztam! eredj porkoláb, nehogy megbánd!

A poroszló kétkedőleg rázta fejét: azonban Kurta Péter beszéde oly határozott hangon volt adva, hogy jónak látta Marderrel közleni a dolgot; ráfordította a kulcsot a külső ajtóra s nemsokára léptei elkondultak a földalatti sötét folyosóban.

– Ördög bujt-e beléd? ficzkó! kiált fel Bilibog, miben jár az eszed!

– Gyerekség! egy talizmánom van s azzal akarok próbát tenni, mond Kurta Péter.

– Minő talizmán?

– Semminő, felelt Kurta röviden, bízza kegyed rám a dolgot! Mit gondolnak kegyetek? nem volna-e jó? ha egy közülünk kiszabadulhatna s a jövő éjjel ide jöhetne segítséggel és – - – de csitt, lépteket hallok, csendesen.

Bilibog rázta a fejét, mint a ki a dolgot meg nem foghatja.

Nemsokára a zár csikorgott; Marder, a poroszló kiséretében, a börtön előtti boltba lépett.

– Melyik az, kinek szólója van velem? mond hidegen s egész tartásában kevélység s megvető kicsinylés vala kifejezve.

– Én, drága Marder úr! felelt Kurta Péter az ajtó nyilatához közeledve. Nézzen kegyed reám! tartsa kissé azon sovány mécsest arczomnak; így la! most tekintsen meg! – ösmér-e?

– Nem! felelt Marder, figyelemmel tekintve reá.

– Helyes! mond Kurta Péter, annyi tehát bizonyos, hogy kegyed engem nem ösmer! – hallották kegyetek – szólt a többiekhez fordulva, kik az egész jelenetet feszült figyelemmel bámulták, de kiknek arczaikon, Bilibogot s Tarka Pétert kivévén, nagy komolyság s elcsüggedés vala kivehető.

– Minő semmi beszéd ez! fakad ki Marder indulatosan, azért kelle nekem ide lejőni, hogy a te ostoba képedbe tekintsek, szemtelen!

– Csendesen, uram! nem azért kéretém én kegyedet, hogy hasonlót tegyek, – a világért sem! hanem közleni való titkom van s ha kegyed füleit ide a nyilásra illeszti, remélem, hamar ösmeretséget kötünk egymással.

– Titok! mi lehet az? szólj bátran! lesz arra gondom, hogy ha titok, tovább ne szivárogjon: legalább e boltból ki, nem!

– Kegyednek egyedül akarom azt megsugni, vagy magamnak tartom, a hogy tetszik: csak egyikünk meg ne bánja!

Marder intett a poroszlónak, s az igen kedvetlenül vonta hátra magát: mert a Kurta Péter nyilatkozása benne is élénk figyelmet s tudni vágyat gerjesztett.

– Most egyedül vagyunk, mond Marder, ezek itt – ekkor a többi foglyokra mutatott – halottak! s ez életben innen szót többé ki nem visznek!

– Hahaha? röhögött Kurta Péter.

– S te röhögsz?

– Látja kegyed, nekem jó kedvem van s képemet az elébb nem azért vizsgáltattam: mintha kegyedet nejének vagy leányának néztem volna, hogy belém szeressen! hanem azért, hogy abban a nyugalomnak kifejezését olvassa. Lát-e kegyed vonásaimon aggodalmat, vagy félelmet – vagy nyugtalanságot?

Nos tovább! mond Marder, hidegen szegezve rá szemeit.

– Jó, tehát én nyugodt vagyok, s ennek oka van, okának kell lenni: mert, Istenemre! a kegyetek penészes kenyere s langyos vize, nem igen alkalmas a kedélyt felvidítani. Én nyiltan kimondom itt, hogy én innen ki akarok lépni s ki fogok lépni!

Mardernek mogorva vonásain a kárvágynak ördögi mosolya villámlott keresztül.

– S kegyed nem hiszi? – én talizmánnal birok, mely a legmesterkéltebb zárt felnyitja.

– Használd talizmánodat, kölyök! hadd lássuk erejét; most szólj! mit akarsz; nincs késni időm!

Kurta Péter vonásai komolyakká lettek s szemeit némi felsőséggel függeszté Marderre. A foglyok leírhatlan feszültséggel tekintettek reá, főleg Bilibog, ki nem tuda eléggé bámulni rajta.

Kis szünet után, csengő átható hangon kiáltott fel a ficzkó: «Carthago!»

Mihelyt ő e szót kiejté, Mardernek arcza azonnal megváltozott, vonásaiban a legnagyobb meglepetést lehete észrevenni.

– Hogyan? kiált fel, hogy jutottál e szónak birtokába?

– A várparancsnokokon kívül csak egy tudja még azt, mond Kurta Péter, s az az egy bízta reám, meg akartam azt kegyednek súgni, de nem tetszett s így már többen tudják az elégnél!

– Megfoghatatlan! kiáll fel Marder, elgondolkozva. – Kis szünet lőn, mely alatt az arczokon egészen különböző kifejezést lehete olvasni: a foglyok, Bilibogot kivévén, kábultan tekintettek Kurta Péterre, mint a kik az egész dolgot meg nem foghaták. Bilibognak arczán pillanatra a harag bíbora lobbant fel, míg a következőkben szemeit áthatólag s gyanúsan szegezte Kurta Péterre.

Marder kis szünet után, mintha a dolgot jobban megfontolta volna, folytatá: – A szó, melyet kiejtél, mindenesetre oly talizmán, melytől – aligha zár van szász kezekben, a mely föl nem nyílnék.

– Úgy-e! mond Kurta Péter diadali érzettel, s melle dagadozott, s tekintete kevélyen s megvetőleg járt körül.

– Alig! mondám; folytatá Marder, arczának szokott komoly hideg kifejezésével, de én öreg róka vagyok, s még egy szó, melyhez gonosz úton is juthatál, nem képes agyamat elkábítani. Te fogva maradsz! s holnap függesz!

Kurta Péter pillanatra elhalaványodott, de csak pillanatra s arcza újra visszanyeré előbbi kevély kifejezését: – Én nem maradok és nem függendek, Marder mester! a minő igazán kegyed és én kettő, és kétszer ennyi négy!

Ekkor barna dolmánya alá nyúlt s egy tekercset vont ki abból: – Lépjen kegyed közelébb ide, emelje föl mécsesét, s olvassa ezt.

Marder közelebb lépett s a tekercsben, melyet Kurta kifeszítve tartott két kezében, foglalt irást olvasta halkkal; arcza kiderült.

– Ez, mond némi nyájassággal, mely neki igen rosszul állott, és savanyú képéből szinte kirítt, ez változtat a dolgon! Üdvözlöm kegyedet, kegyed a mienk; poroszló!

A poroszló belépett. – Ajtót nyiss! szólt Marder, s a poroszló a nehéz kulcsot dugta a zárba; s nemsokára nyikorogva csavará azt meg; az ajtó kinyílt s Kurta Péter kilépett.

Kijötte előtt még egy pillanatra hátra hajlott, úgy tetszett, mintha valamit súgna Bilibognak, kinek arczán egyátalában nem látszott a derengő reménynek semmi sugára.

– Hallod-e ember! kiált fel Bilibog, most ösmerlek egészen.

– Egészen? felelt Kurta Péter nevetve, hallja kegyed Bilibog, az embervadász! eskümet: a milyen igazán kegyed Bilibog a székely! én Kurta Péter! oly igazán – értsen kegyed – nem fog e boltból többé kilépni! kegyed ösmer? – ki ösmer engem? van-e ember ki engem értene? Vigyázzon, nehogy míg a nap aláhanyatlik, azt kiáltsa fel: Kurta Péter! én kegyedet nem ösmertem.

Bilibog összeharapta ajkait de semmit sem szólott.

– Elég szószaporítás, mond Marder, kegyeddel még egy kis beszédem lesz: kövessen. – Ezzel Marder és Kurta Péter kiléptek a tömlöcz előtti boltozat alól, nemsokára a nehéz ajtó dördült be, s minden csendesen volt.

A VÉDANGYAL.

- – - szeret téged, s csudát tesz érted – -
minden órában – -

Lessing.[104]

A mi szépet ég-föld összefoghatnának,
Mind együtt mosolyog, hajnalán arczának.

Vörösmarty.[105]

A Kurta Péterrel történtek után egy nappal, mintegy 9 óra tájban estve, a kőhalmi vár eleibe egy csapat érkezett: meg lehetett abban azonnal a szász fegyvereseket ismerni, kiket Weisz s a brassai tanács pénzért fogadtak. Öltözetük inkább földmívelőkre, mint had fiaira mutatott, s a hosszú sűrű redőkben, bokáig legyűrt csizma, a báránybőr süveg, s a fegyverkezet különbsége mutatták hogy ezen emberek hirtelen gyűjtettek össze.

Két karcsú alak, csinos paripákon, volt a vezető; az egyikben azonnal a szép, lelkes és élénk tekintetű Szerafinra ismerünk: a másik majdnem gyermekded ifjú volt, vagy egészen ismeretlen előttünk, vagy legalább ezen alakban az; bár érdekes szelid vonásai, úgy tetszik, mintha megjelentek volna már előttünk. Ezen utóbbinak arczán az általános kifejezés elég szilárd volt, de neme a viharos nyugtalanságnak volt abban észrevehető. Szerafin kürtjébe fujt, s az őrtorony ablakából egy borzas férfiú-fő nyúlt ki. «Ki vagy?» kiálta le.

– Szerafin – felelt a csapat vezére – a brassai tanács rendeléséből jövök ide.

– Kegyed az, Szerafin? – tüstént nyitok; a toronyőr nemsokára a nehéz hidat ereszté le, maga megjelent a sötét kaputölcsérben. – Be nem jelentettem kegyedet, mond; hiszen ez szükségtelen.

– Helyesen, Martin! felelt Szerafin, mi ösmerjük egymást.

Mindnyájan leszállottak lovaikról, s a két ifjú a Marder szobáihoz sietett, ki a szokatlan zajra kilépvén azokból, a folyosón találkozott velök össze.

– A! kiált fel Marder: üdvözlöm kegyedet, Szerafin! mi jót hoz?

– Parancsot a brassai tanácstól!

– Parancsot? szólt Marder kevélyen, azt hiszem, itt a parancsosztás csak engemet illet egyedül.

– Emberül felelt kegyed, viszonozá mosolyogva Szerafin, nem is kegyedet illeti az; – tudva van előtte, hogy Serbán Ráduly vajda, minő szigorú föltételeiben, s mennyire fel van Bátori Gábor ellen bőszülve, ki őt hadi hírétől és vajdakaftányától fosztá meg egy csapással; most mint segéd s barát vont fegyvert ügyünkért s ám jókor vonta azt, a fejedelmi csapatok mint az őszi kalász a csép alatt szétzúzattak! – Őt kímélnünk kell, mert Bátori erős – erős vesztében is, mint az oroszlán, kinek sebe feszíti idegeit, s bosszút áraszt szivében, szigorúan s pontosan kell hogy igéretünknek s kötelezéseinknek megfeleljünk, nehogy ellenkező esetben oláhjaival mint ellenség lépje keresztül havasainkat, főleg míg a fergeteg dühöng, Bátori s köztünk még itt-ott nehéz fellegek úsznak, villám- s záporrejtők.

– Mind helyes! de hová vezet ez? kérdé békétlen hangon Marder, kinek gyanús kétkedő lelkében, a hosszú előzmény kissé furcsának tetszett.

– A feltételek egyike a martalék kétharmada volt s a foglyok mindnyájan. Rádulynak tudtára esett, hogy a csata iszonyaiban némely csapatjai, kiket Bátori az ütközet éjjelén halomra döntött vagy szerteszórt, sötétben ide-oda tévedtek s néhol foglyaikat az erősségekben hagyák, most azokat kivánja.

– Hm, hm! mormogá magában Marder: erről az oldalról fuj a szél? itt öt fogoly van s köztök Bilibog, az embervadász! ezért a székelyek roppant váltságot fizetnének s Ördög Balázs talán kardját adná oldaláról; – ha a szerencse ide hozta ezt, érteni fogja kegyed, hogy nem örömest adnám ki pusztán kezemből.

– Istenemre! mond Szerafin, kegyednek nagy igazsága van, ha a hálóbért s a tartás árát mind az ötért megkivánja.

Marder hallatá pokoli nevetését: – A hálóbért? a tartás árát? helyes! – de tudja-e kegyed? hogy háború idején, ellenségnek magunk szabjuk az árt, s az árú annyit ér, mennyin eladható – ez régi latin közmondás; én fejenkint három olasz aranyat kivánok.

– Kegyed jól számít, parancsnok! s nem kétlem, a brassai tanács kész kegyednek a zsákmányból annyi érőt félre tenni.

– Nem úgy, ifjú úr? mond Marder hidegen; pénz és rab, igéret és igéret, ez nálam a szokás; – a brassai tanács igéretére én sem szolgálhatok egyébbel igéretnél.

E pillanatban lépett az ifjabb bajnok elő s kebléből nehéz aranylánczot vont ki: – Tekintse meg kegyed e lánczot, – mond, lehető egykedvűséget színlelvén, bár ezt arczának nyugtalan viharzása némileg czáfolni látszott; – ez a láncz két szebeni sing és fél s 40 olasz aranyat nyom.

Marder rejthetlen kiváncsisággal nyúlt a láncz után s műértőleg tekinté azt meg; úgy tetszék, mintha mogorva vonásai fokonkint derülnének. – E darab ér valamit! mond, annyi igaz, az arany elég tiszta, bár az olaszszal fel nem ér, de nekem kész pénz kellene!

– Jó, mond az ifjabb, örömest visszaváltom kegyedtől 15 aranyért, mihelyt haza mehetek; s úgy tetszett, mintha az ifjúnak békétlensége növekednék.

– Ily kész kegyed a fizetésre? ördögöt! fiának fogadta-e kegyedet a Bárczaság, vagy valami más érdek – - ?

– Érdek! – felelt rögtön és indulatosan az ifjú s arczát hirtelen pír futotta el, itt a láncz! zálogba 15 aranyért, vagy ajándékba az öt fogolyért, ha tetszik! vagy a kegyed feleletét viszem meg a foglyok helyett. S ha Serbán Ráduly vajda azzal meg nem elégednék, ám lássa kegyed! hogy menti ki magát! – Az ifjú méregetve emelgeté föl s le Marder előtt tenyerében a lánczot.

– Jó, jó! mond Marder kissé alantabb hangon, hiszen azért össze nem veszünk, alkudni szabad; bár kegyednek készsége, a szép arany lánczot néhány semmirekellőért kidobni, aligha másban gyanút nem gerjesztne!

– Gyanút, mond az ifjú, kissé elhalaványodva. – Helyes! tehát gyanúskodjék kegyed: de míg aggályából kienged, addig mi, remélem, e lánczon több foglyot szerzünk másutt, és Serbán majd olcsóbban jut az itteniekhez.

– Az igaz, mond Szerafin közbe szólva, mi csak az időt vesztegetjük itt: béke kegyeddel.

– Megálljanak! kiált fel Marder, ördögöt, mint sustorog az ily ifjú vér; – ide azzal a lánczczal, de nem zálogba, hanem szőrt szőrért! – tetszik?

– Igen, felelt az ifjabb kurtán, mindig kézben emelgetve a gyönyörű mívű ékszert.

– Jó, mond közbe Szerafin, most a rabokat akarjuk látni.

Marder még egyszer az ifjú felé fordult. – A láncz tehát az enyém?

– Igen, mond ez, mihelyt a rabok az enyéim.

– Helyes! jegyzé meg savanyún mosolyogva Marder, jól teszi kegyed, nem árt a figyelem ily háborgós időkben; adok, hogy adj! ez régi latin szólás: s teszek, hogy tégy. – A foglyok ezennel meg fognak jelenni.

Marder a jöttekkel kilépett az udvarra, mely keskeny, nehéz, gömbölyű kavicsokkal kirakott négyszöget képezett; egyik felét a hold világa borítá el kékes fénynyel, míg a másik árnyékba volt merítve, melynek éles ékalakú elválasztó határa vonult le a félig korhadt várfalakon. Az egyik falnak hosszában állottak a Szerafin emberei, lovaikat kantárszáron fogva, s nagy csendességben, szemeiket a jöttekre fordíták.

Nemsokára a foglyokat hozták elő; az ifjabb lovag hirtelen ereszté le sisakrostélyát; legelül Tarka Péter ment, bizonyos hetykeséggel adván magának némi felsőségi tekintetet a többiek közt; őt az öles Bilibog követé, s ezt a más három; mindnyájoknak karjain és lábain láncz csörgött.

Szerafin közelebb lépett Biliboghoz, ki kevélyen tekintett maga körül s épen szólásra nyitá ajkait. – Bilibog komé! mond Szerafin, üdvözlöm kegyedet! rég óhajtám e szerencsét magamnak, majd visszafizettetem azon szász fejeket, melyeket hétről-hétre küldött a fejedelemhez. Míg Szerafin e szavakat majdnem dühösen intézte Biliboghoz, addig az ifjabb a lánczot adá által Mardernak, ki annak megtekintésével egészen ellátszott foglalva lenni.

Szerafin épen Bilibog mellett állott s kissé távol Mardertől, egyszer feléje hajlott: – Csendesen, mond hirtelen és súgva, barát ölté itt az ellenség álarczát magára, s velem Kurta Péter szólt.

Bilibog hosszú tekintetet vetett Szerafinra s önkénytelen mozdulattal akará kezét megragadni; arczában meglepetés s hirtelen örömsugár valának olvashatók.

Marder arra tekintett; az ifjabb hős arczát szándékosan fordítá el Bilibogtól, ki fürkészve függeszté tekintetét annak karcsú termetére.

– Hozzám ne nyulj! kiált fel Szerafin, visszanyomva a Bilibog kezét, vad embervadász! minden ujjadról csepeg a vér! Ekkor csapatjához fordult, mindnyájan lóra ültek, s a foglyokat közbe vévén, halkkal a lecsörömpölő kapu hídján kihaladtak.

Szerafin elül ment, az ifjabb lovag egészen hátramaradott.

– Urak! urak! kiáltott Marder a haladók után, békóimat visszavárom, ezek a várhoz tartoznak s nekem számolnom kell rólok.

– Brassóban megleli kegyed azokat bizonyosan! kiált vissza Szerafin, ne aggódjék rajtok!

Marder békétlenül fordult vissza szobái felé, mint a ki boszankodik, hogy valami nem jutott elébb eszébe. «Néhány jó kötél is elég lett volna», mormogá magában, «mernék fogadni, hogy Weisz patkókat kovácsoltat szép új békóimból; ő mindennek tudja hasznát venni!» Mormogását a kapuhíd visszacsapódása rekeszté be.

Gyönyörű nyári est volt; alant a völgyben a trücskök egyhangú dala s az ungok ismételt rekegése hallatszott, míg Szerafin s csapatja lassan haladtak lefelé a kőhalmi bércz konyúlatán. A sötét rengeteg felett, velök szemben a hold úszott mint egy ezüst sziget, s fénye gyémántpelyheket függesztett az agg tölgyekre; a Szerafin sisakján tört meg egyik sugára, míg többek a csapat mellvasairól szökdeltek vissza. Lovagaink csendesen léptettek, mintha a gyalogló foglyokat szándékosan kímélnék.

Bilibog meg akart szólalni, de Szerafin intett neki, s ezen intésben valami bizodalmas s egyetértő volt, a mit a többi fogoly csak azért nem vett észre, mivel önsorsokkal s kétes helyzetökkel voltak elfoglalva.

Negyed órányi távolságra lehettek már Kőhalomtól, midőn egyszerre Szerafin megállítá lovát; a foglyok kis földemeleten foglaltak ülőhelyet; az egy Bilibog állott, szép sugár erőteljes termete mindnyája közül kivált, s nékie valóban fejedelmi tekintetet adott.

Szerafinnak egy intésére ketten a seregből leszálltak lovaikról; csak akkor lehetett észrevenni, hogy ezeknek paripáik sokkal csinosabban voltak felkészülve a többinél.

Szerafin s az őt kisérő fiatal lovag is leszállottak s közel Biliboghoz állottak meg. Szerafin sisakjának nem volt rostélya, ujjnyi vastag aczél nyúlt le annak elejéből, álla felé hajolva, mint védszer, vágás ellen; az ifjabb azonban még mindig leeresztett sisakrostélylyal volt.

Szerafin a csapathoz fordult: Szolgálatokkal, mond, meg vagyok elégedve. Várdai! fizesd ki nekik az alkudott bért; e foglyokat itt, majd a fákra aggattatom s ezt Várdai maga elvégzi segítség nélkül.

A foglyok összetekintettek, s Szerafinnak e nyilatkozása annál különösbnek tetszett nekik, mivel eddig is nem a könnyű lánczok terhe tartá őket fogva, hanem a számos fegyveres kiséret.

Tarka Péternek ajkai körül megvető mosoly vonult el: – Ha ezek mennek, mond súgva szomszédjának, szerepet cserélünk, s aligha Várdai uram nem függend, mit gondolsz öcsém?

– Én jobbat náladnál, s azt hiszem, minden békességesen fog lefolyni; teringettét! aligha ez nem az ármányos Kurta Péter dolga, kibe hét ördög bujt, ha nem több.

Míg ezek suttogtak, addig a lóról leszálltak közül egy vaskos szőke legény nagy erszényt vont ki kebléből, mindegyiknek a csapatból valamit fizetett.

– Úgy tevél, mint mondám? kérdé Szerafin a visszatérőt.

– Igen, felelt egykedvűleg a szász.

– Jó, folytatá Szerafin, a többiekhez intézve szavait, tehát ezennel kegyeteket a további kisérettől feloldom! s hogy ok ne legyen a panaszra, toldám meg az igért bért.

A csapat férfiai igen meglátszottak elégedni a bérrel; s nemsokára, hangos köszönet s jó kivánságok után elnyargaltak; darabig együtt látta őket a kisérő szem, míg távolabb szét kezdettek egyenkint oszolni; végre egészen eltűntek szem elől.

Eddig minden csendes volt: a foglyok nyugodtan ültek jó távol Szerafintól, csörgetve lánczaikat, csak Bilibog állott mellette; Várdai s a másik leszállt fegyveres lovaikat tartották Szerafin közelében; s a foglyok közt halk susogás hallatszott.

– Várdai! kiált fel Szerafin, Bilibogra mutatva, old le a lánczot e fogolyról.

Várdai némi fáradság után lefejté azokat kezéről, lábáról a termetes székelynek.

Szerafin leemelte sisakját, a szellő fodorítá fürtjeit: – Bilibog komé! mond, itt a ló, üljön fel kegyed reá; e hű szolga, Várdai, kisérni fogja kegyedet! A csatamezőn a kard fogna határozni közöttünk.

– Szerafin! kiált fel Bilibog, önkénytelenül elérzékenyülve egy pillanatra, hol vevéd magadat a szászok közt? ez egyenes, e lovagi lélekkel? Istenemre! ha biráitok, a tanács s a polgárok, hozzád hasonlítnának, derék hadfi! most nem egymás ellen, hanem egymás mellett vívnánk s ez üdvösebb lenne!

– Félre ne értsen kegyed, szólt Szerafin nyugodtan, az egekre! oly ünnepélyes pillanat ez éltemben! hogy nem akarnám ennek csak egyetlen árnyékoldalát is gyaníttatni; meglehet, hogy a mit cselekszem, nem is az én tettem s én csak megbizottja vagyok egy lénynek, ki egykor kegyed előtt nem volt ismeretlen!

– Az én gyanításom! kiált fel Bilibog, önkénytelen függesztve tekintetét azon fiatalabb lovagra, ki leeresztett sisakrostélya alól szegezte szemeinek sugárit ezen érdekes jelenetre, s kinek szabályteljes gyöngéd tagjain neme a reszketegségnek mutatkozott.

– S ki az? kérdé Bilibog élénken, még mindig a szép fiatal lovagra függesztett szemekkel, szólj Szerafin, derék lovag! kinek köszönhetem e szolgálatot, mely szintoly fontos a hon, mint személyemre nézve?

– A honra is? kérdé Szerafin, adja az ég!

A fiatalabb lovagnak hallható sóhaj emelkedett kebléből.

Ekkor Tarka Péter szólalt meg, közelebb lépve: – Hallod-e Bilibog koma! ha mi itt veszteglünk? teringettét! lánczostól együtt kedvem volna egy próbát tenni; itt négy lovat látok s négy embert, mi öten vagyunk; s ha Isten velünk, csak egyik megy gyalog s az kegyed lesz Bilibog koma, mint a kinek leghosszabb a lába.

Bilibog Tarka Péter felé fordult: – Zsebemben semmi sincs, földi! az öreg Marder kikutatta minden rejtekét; de itt ujjamon egy gyűrű még, ezzel, ha kegyed társaival együtt Fehérvárt megjelenik a fejedelem udvarában, nem lesz kárára.

Tarka Péter a beszélőre tekintett s annak egész tartásában oly valami parancsoló s hódító volt egyszerre, hogy sokkal alább hangolá szózatját: – A fejedelem udvarában? mond kérdőleg.

– Ott, ott; felelt Bilibog, ott megújítja kegyed ösmeretségét a fejedelemmel, ki örülni fog, gondolom, kegyedben oly ficzkóra találni, ki a fejedelem kegyét dicsőségnek tartja s ezért megbocsát, ha azzal mérték fölött kérkedik is. De elég a szószaporítás, – ide tekintsetek fogoly társaim! e négy férfiu itt nem ellenség, tehát ok nincs a megtámadásra, sőt épen ellenkező! kegyetek szabadok, s mehetnek Isten hírével!

A foglyok élénk örömmel emelkedtek föl üléseikből, s nemsokára Várdai, a másik szász lovag segedelmével a lánczokat leoldá tagjaikról.

– Tehát szabadok vagyunk, Bilibog koma? kérdé Tarka Péter hetykén.

– Mint hal a vízben, felelt a kérdett nevetve.

– Ide a lánczokkal! kiált Tarka s fölszedvén azokat a földről, karmantyúiknál fogva egymásba akasztá, így függeszté a lánczfüzérnek egyik végét egy magas tölgynek ágához az út mellett s a másikat kissé távolabb egy más fához. – Itt, mond, meglelheti Marder mester nyakszorítóját; s most már – Isten kegyetekkel! én megyek, de nem azon az úton, melyen jöttem, hanem erre a bérczek felé, folytatá előre mutatva, s ha Isten segít, hajnalra az Ördög Balázs tanyáján leszek!

– Ő nincs többé, mond Szerafin.

– Nincs? kiált fel meglepetve Bilibog.

– Fogva van, s a Ráduly kezében, honnan nincs menekvés.

– Értelek, mond Bilibog, hasonló sors, talán irtózatosabb s szégyenítőbb várt reám, ha hidegen el tudtam volna várni azt; de életemnek ura vagyok s az egekre! ha valaha erőszak foszt meg attól, nem a nyomorult Serbán pallosa lesz az! Halljátok, mond a foglyokhoz fordulva, kik már indulóban voltak; – Fehérvárt elvárlak benneteket, a fejedelemnek emberre van szüksége. S te, folytatá az egyikhez fordulva: jutalmat várhatsz! hallgattál, mikor hallgatni üdvös volt, s ezt nem szoktam feledni; hű ember az, kire legtöbb szükségem van jelenben! Bilibog, kezét a megszólított vállára tevé: – Viszontlátásig pajtás! mond nyájasan veregetve meg vállát!

Emlékezhetünk, hogy egy a foglyok közül a kőhalmi börtönben süveget emelt Bilibognak; ez volt az, kihez az elébbi szavak intézve valának.

– Holtig Bátoriért; kiáltottak a foglyok, s vígan haladtak el; Szerafin, társa, a két szász lovag s Bilibog magokban maradtak.

Bilibog lóra ült: – Te gyalog maradsz földi! – mond az egyik szásznak, – s most nincs módomban, lovadért a bért megadni... Szerafin! – folytatá szives hangon: – én kegyednek adósa maradok. – Megállj! mond, újra azon szászhoz fordulva, kitől a lovat átvette, s leemelé süvegét, itt maradt még, látom, süvegboglárom; ezzel a ló s a gyalogló fáradsága ki van fizetve, a Marder kopói a süveg lombosa alatt észre nem vették azt. – Ezzel egy nagy, drágakövekkel terhelt kalpagboglárt szakasztott le egy rántással süvegéről s nyujtá a szásznak.

A lovag kérdő tekintetet vete Szerafinra.

– Elfogadhatod, mond Szerafin.

Mikor megindultak, Szerafin a Bilibog balján lovagolt. – Uram, fejedelem! szólítá meg Bilibogot tiszteletteljes hangon, szükség a történteket megfejtenem nagyságodnak. – Ekkor elbeszélé, hogy Kurta Péter, ki hogy nem más, mint Dimon volt, sok okunk van hinni, őt felkereste; s a fejedelem helyzetét tudtára adá s ő Coelestával közölvén a dolgot, sietett egy fiatal ismerőjével, kinek hallgatásában bízhatott, a fejedelem kiszabadítására.

Bátorinak lelkes vonásai sugároztak: – Coelesta! kiáltott fel. Ő? tehát ezt is neki köszönhetjük?

A fejedelem terveiről szólt a jövendőre, s minden szavából az látszék, hogy a szászok ellen engesztelhetlenül fel van ingerelve.

Szerafin komolyan igyekezett vele megértetni, hogy a nyomás mindig visszahatást szül, s hogy Bátori maga adott első okot a meghasonlásra.

– Meg kell vallani! kiált fel Bátori a párbeszéd folyamában, nektek erdélyieknek, s főleg a szászoknak, furcsa fogalmatok van az alattvalói hűségről. Tegyük fel, hogy mint ember, mint Bátori hibáztam; hogy voltak pillanatok, melyekben ifjú szenvedély s indulat elragadtak. Istenemre! kevésbbé vagyok-e ember, mint más? s a fejedelmi süveg a hibátlanság dicskoszorúját ömleszti-e a halandó feje körül? vagy a fejedelmi zászló lengetése minden földi párát tova taszít az embertől? – s ha hibáztam, árulásnak kell-e egy fejedelemnek, tegyük fel, hibás vagy inkább rosszul számított terveit sujtani azonnal? Hát féltékenység, nőkönnyek s temondák, elég okot adnak-e arra, szentségtörő kezet emelni a fejedelem fejére! S nem ily cselekvéseknek valánk-e kitéve országlásunk rövid folyama alatt? Mikor Ecsedről jöttünk Kolozsvárra, népes vala udvarunk, Erdélynek szine tolongott körünkben, s boldog volt, ki magát udvarunk fény- s örömlehellő körében találhatá! – Hol vannak most azon hű leventék, kik nekünk bor s poharak közt örök hűséget igértek? Összeesküdtek az alávalók, s kiket az igazság pallosa el nem érhetett, az ország minden szögleteit összebujják – szelet lehelve a szunnyadó perjébe, vagy szikrát vetve, hol gyulást reménylenek. Oh, az egekre! a ti hűségtek példás: nők, férfiak, fondorkodnak ellenünk; mi ismerjük őket, emlékezetünk könyvébe vannak neveik beirva s míg ők görbe utakon kivánnak ártani törvényes, szabadon választott fejedelmöknek s uroknak: addig láthatlanul vonul a felleg össze fejeik fölött, melynek sötét méhében izzik a villám, lecsapásra készen.

A Szerafin mellett lovagló csinos ifjúnak keble emelkedett; vonásait a sisakrostély födé, nem lehete a lélek könyvében a viharzó homlokon s a szív ablakában a gondolatok képét látni, melyek keblét dagaszták: de fejének némelykori önkénytelen rázásából, s azon majdnem görcsös meredezéséből karjainak, mely belső csatát gyaníttatott, lehete gondolni, mennyi erejébe került, a fejedelemnek kitöréseit felelet nélkül hagyni; de a fiatal lovag, bár keble szembetünőleg emelkedett; bár egy-egy fojtott sóhaj röppent ki abból, némán maradott.

Szerafin igyekezett azokat menteni, kiket a fejedelem vádolt; előhozta Betlent, ki tántoríthatlan hűséggel ragaszkodik a Bátori-házhoz, ki mindamellett, hogy az erdélyiek őt kegyvesztettnek hiszik, mindig, szóval s tettel, a fejedelem pártján maradott.

Bátori ajkai körül sajátságos mosoly vonult el. – Végén csattan az ostor! mond, erre ügyelj Szerafin; ha hű hozzánk, ám megkivánhatjuk azt; nem bírja e kegyünkből a pompás hunyadi várat és Dévát? nem élt-e ő, s elei a Bátori-háznak javával század óta? De jó, tehát ő hív, ő s még néhányan, míg a többiek gyilkot készítenek mellünknek. Egy hű emberünk volt, egyetlen! – oldalunk mellett, személyünk védelmében esett el; egy! – ez Imrefi volt, s nem egész Erdély gyűlölte-e őt? nem bűnnek nevezték-e előszeretetünket leghívebb emberünkhöz? nem kellett-e mindennap, minden órában, nyilt és titkos vádakat hallanunk ellene? Ő nincs többé! folytatá Bátori, s hangjában pillanatig színletlen fájdalom vala olvasható. Ő volt azon egyetlen, ki bennünket magunkért szeretett, ki gondolatunkat tevé magáénak, ki azt hitte, vallotta, tette, a mit mi. – Istenemre, ti fel nem foghattátok őt!

Az ifjúnak újra emelkedett keble; Szerafinnak szép arczát vér futotta el. Hű eb, hű szolga volt Imrefi, – mond kitörő indulattal, de nem hű embere nagyságodnak. Oroszláni bátorsággal birt a harcztéren, ezt ellensége én! megvallom róla; de gyáva volt az igazat meg merni mondani, urának, álnok szive keveset gondolt azzal, ha Erdély naponkint pártol el urától, csak a fejedelem őt tartsa hűnek s ő nyerjen naponkint tért bizodalmában.

A fejedelemnek arcza elpirult; vagy azon igazság, melynek oly ritkán hallott csendülése őt sérté, okozá hevülését, vagy előszeretete Imrefi iránt ébredett föl keblében; neki a Szerafin nyilatkozása nem jól esett... – Csak ti szászok hallgassatok, mond keserűn Bátori; tégedet veszlek ki talán Szerafin! s még egyet, egy angyalt, ki közitekbe az égből szállt alá, s Istenemre! oly fénynyel van körözve, hogy az ég lakóját benne meg lehet ösmerni. Igen, a szászok hallgassanak a hűségről. Mikor ezen országba jöttünk a rendek szabad választása által, tárait üresen találtuk; Erdélynek fondorkodó népei annyi dolgot adtak Zsigmond és András bátyáinknak, hogy semmi pénz nem maradott az országban. Mi az ecsedi kincstárnak egy részét ürítettük ki, jótettekkel halmoztuk azokat, kiknek kétes hűségében bíztunk pillanatokig, azt hittük, hogy valamint mi kitárjuk kincseinket Erdély javára, úgy az erdélyiek is készek lesznek mindenöket megosztani velünk szükség esetén. – Hm! csalatkoztunk; erőszakoltatni kellett a gazdag szász urakat, hogy erszényeiket megnyissák; s midőn egy nyomorult pénzmennyiséget, hosszas nógatás után tudának előteremteni: titkon, követeik a német s török udvart járták meg, gazdag ajándékokkal; lám! arra volt pénz! jó előrekészültek a hitszegésre, melyre okot erőszak sem adhat hű alattvalónak, nem hogy kérelem, melylyel mi járultunk a szász nemzethez. S Weisz, azon férfiú, kit mint az ész, átlátás s hűség hősét hallánk dicsérni, s kinél, az egekre! szóban s igéretekben fogyatkozás nincsen: ezen Albinus, e szász király! vagy mit mondok? – nem áll-e vont fegyverrel szemközt, velünk?

Ekkor az ifjabb lovagnak egész valóján egy rángás neme szaladott keresztül: – Uram fejedelem! kiált élénken, Weiszt ne bántsa nagyságod; ha hűtelen! az ég tanúm! nem ő az oka! s hűség ily körülményekben alávalóság lenne!

– Mi volt ez? kiált fel Bátori, e hang! ezen élénkség! oh, megállj! folytatá szenvedélyes hangon; ifjú megállj! – s lovával közelébe ugratott a szólónak. Ki vagy te, kétes alak? Menny-e a te kebled, hogy szállást adott egy hangnak, melyet a hányszor hallok, az ég angyalai szállnak keblembe! ah, szólj! emeld azon irígy rostélyt fel orczádról; engedj vonásaid mennyéből olvasnom – Ki vagy te? – A terjedt földön egy kebelből ömölhet csak e dalhang, egy szempárnak sugárai áradhatnak így ki a mogorva vas nyilásai alól! Te nem vagy földi lény! fegyverzeted aczélfalai szellemet kerítnek körül, s kapcsaik hézagain a mennynek dicse özönlik keresztül! Te vagy! kiált fel a szenvedély főfokára hágott hanggal, te vagy, ismerlek, éltem szabadítója! védangyalom, magamnak fele! Coelesta!

Az ifjú lovag megállítá ménét s karjának egy kecscsel teljes könnyed mozdulatával intett Szerafinnak, kinek arczán a fejedelem nyilatkozása kétes habozást ébresztett. Szerafin azonnal összeszedte magát, megállítá ő is lovát s Bátori felé fordult, ki mindig feszülten tartá szemeit a csinos ifjú lovagra szegezve.

– Itt elválik utunk, nagyságos uram! mond Szerafin, örülök, hogy nagyságod azon meggyőződéssel távozhatik tőlünk, hogy nemtelen bosszú nem férhet a nyilt férfiú kebléhez; s bárminő színben legyen a szász nemzet nagyságod előtt lefestve, vannak férfiai, kik mind tetteikben, mind gondolataikban képesek azt megczáfolni.

– Hogyan! kiált fel Bátori kissé meglepetve, kegyed csak eddig kisért bennünket? – s a mit én hűségnek s csatlakozásnak vettem, az csak a hiuság míve lenne, s nem egyéb silány bizonyításnál! – Ki áll tehát előttünk, folytatá, tudni akarjuk: – barát vagy ellenség?

– Ez nagyságodtól függ, felelt mérséklett s tisztelettel teljes hangon Szerafin, a ki nemzetemnek barátja, az enyim is, az egekre! – miként kész vagyok a csatatéren megvívni az enyéim minden ellenségével: úgy kész vagyok életemet ketté hasítani s megosztani barátival.

– S te, mond Bátori fokonkint nevekedő rezzentséggel, te Coelesta! mert az vagy, Istenemre az! ne tagadd, szólj, te is elhagysz engemet? – Hát minden ember elpártol tőlem? – egyedül állok-e a földön, s nincs szív, kedély, mely hozzám ragaszkodnék? hát minden embernek bűne az enyém, s a körülmény egész súlyának vétke az én vállaimon nyom? – Volt idő, Coelesta! jobb, kedvesebb a jelennél; idő, melyben szivem nagy feltételek s ifjú első szerelem közt oszlott meg! idő, melyben bálványozó voltam, s pillanatokra hittem, hogy minden szín igaz, minden szó való, akkor a lég fűszert lehelt, a föld szűk vala dicsőségemnek, szűk szerelmemnek; a bálvány, melyet imádtam, te valál. – Szólj, kedves Czilim! jutnak-e azon órák még eszedbe? szólj, el tudnál-e hagyni engemet! Nem! nem, mond kedélyes odasimuló hangon, kedves jó leánykám! úgy-e, te nem tudnád azt tenni?

Míg a fejedelem beszélt, Coelesta szivében zajlott az indulat; a mit ő, a fékrázó fiatal fejedelemnek mentségére kigondolt, a mi őt még mindig lelánczolva tartá első s örök szerelméhez, mind felébredt lelkében; szenvedélyének óriása magasodott föl; minden a mi vágy, a mi csábító egy első szerelemben, varázsképpé alakulva terjengett előtte. Mikor így hozzá fordulva s lelkes szemeit reá szegezve szólott Bátori, úgy tetszett neki, mintha egészen Ecsedit látná maga előtt; mintha minden szava a régi volna, s még semmi sem lenne elveszve, s őt csak egy kínzó álom gyötrené a multak képeivel; a hang, melylyel Bátori szólott, oly dalszerű, oly szívig ható, oly édes volt, hogy Coelestának egész szerelme fölébredett.

«Oh!» gondolá magában, «ez volna-e azon hóhér, ki Kornist nyakaztatta le a kolozsvári téren! ez azon félelmes, cselszövényes zsarnok, ki Szebent pusztítá ki! azon aljas nemtelen kicsapongó, ki a nők kegyével – - – nem, nem! – most Imrefi nincs többé, a gonosz szellem távozott tőle! – érezni kezdi, hogy el van hagyatva! Ő talán sokat megbánt, ő fel fog emelkedni!»

Ez s ehhez hasonlók villantak keresztül a Coelesta elméjén. De jobb meggyőződéses lelki ereje visszafojták keblébe mindazt, a mi csábító volt egy ily képzelgésben. Az elválás órája ütött: a fejedelmet tovább nem kisérhette! érezte magában, hogy mindazt megtette, mit elvei s meggyőződése tevének kötelességévé. Ezen öntudat adá vissza lelkének egyensúlyát, s ez a remek hölgynek egész bátorságát. Fölemelé sisakrostélyát, a hadi föveg aczélkerítvénye alól egy arcz tekinte ki, melynek szelid, nyugodt és nemes kifejezése egy oroszlánt megszelidített volna.

– Igenis, mond csengő ezüst hangjával, melynek kiejtése a lélek rejtekeibe lopózott, igenis, én vagyok, uram fejedelem! Coelesta, az Albinus leánya! azon Albinusé, kit nagyságod Brassóban gyanúba vett, kiről feltehette, hogy a néplázadást okozta, s vendégét, fejedelmét sértette meg egyszerre. Nagyságod akkor igazságtalan volt; – én azt hittem s hiszem jelenben is, hogy ezen igazságtalanság nem keletkezhetett a nagyságod keblében. – De égtem bebizonyítani, hogy Albinus és leánya sohasem voltak képesek, fejedelmök élete ellen törekedni! – s ez okozta, hogy most szemközt állok nagyságoddal.

Bátori mondhatlan érzéssel tekintett a szép szólóra.

Szerafin szólalt meg: – Nagyságos uram! mond, még nekem egy dolgot tisztába kell hoznom, nehogy nagyságod érdememet túlbecsülje. A fogoly Bátorit én sohasem szabadítottam volna ki, akármi könnyen tehetém, ha -

– Ha! kiált fel Bátori hevülve, hogyan értsük ezt?

– Nagyságod nyugodtan kihallgatand engemet. Ha most a nemzetek törvényének ereje volna Erdélyben, ha nagyságod Weiszszal egyedül állana szemközt, egy oly lovagi szellemű, oly nemes ellenséggel: Istenemre! nagyságod fogoly maradott volna!

Bátorinak arcza lángba borult. – Tetted, mond élénken, némi jogot látszik neked adni, Szerafin, mérték fölötti nyiltságra; – én a helyzet természetét, mely vakmerőségedet menti -

– Vakmerőségemet? – szól közbe Szerafin.

– Igen, folytatá a fejedelem, azon felsőségi hangon, mely neki sajátja volt, ismétlem, vakmerőségedet mentheti, fel tudom fogni. – De ne feledd el ifjú hős, hogy nem mindig az űzött Bátori lesz vándor azon országban, hol őt szabadon választották úrnak.

– Fejedelemnek, igazítá ki Szerafin.

– Úrnak! mondom én, kiált fel Bátori. Ha Magyarország részeinek ura vagyok, ura vagyok s leszek Erdélynek! s ezt ne feledd, s úgy intézd szavaidat, hogy azokat hallgathassuk.

Szerafinon pillanatra némi aggály mutatkozott; úgy tetszék neki, mintha helyzetének kényével visszaélne, s a fogoly fejedelemnek méltó oka volna őt gyöngédebb nyilatkozásokra emlékeztetni.

– Nagyságos uram! folytatá Szerafin mérsékeltebb hangon, engedje nekem röviden befejezni nyilatkozásomat. Én szász vagyok, nemzetem keblében nőttem fel! – nekem hazafi érzetem s nemzetem boldogsága, mindenem. Nagyságod értheti, mit kell minden szásznak érezni, – mióta nagyságod az egész nemzetet végveszedelemmel fenyegeti! s így előbbi nyilatkozásomban semmi sértő nincsen. De nagyságod nem Weisznak volt foglya, hanem a dühös Serbán Rádulynak, nem fogoly tehát, hanem halálra szánt: ez határozta el Coelestát, őt mondom, mert én csak parancsát teljesítém, – mindent elkövetni a nagyságod kiszabadítására, mihelyt Dimontól azt megtudtam.

– Coelesta! kiált fel Bátori szenvedélylyel, Istenemre! én bámulom őt! de értem; nemzete, atyja, meg volt sértve, ő maga! – legalább azt hitte, hogy ő is, – bár a szerelem iránta minden pillanatban nő s növekszik keblemben, ő is – és mégis! Lásd Szerafin! ez a szerelem! ti nem értitek azt!

Coelesta megszólalt, tartása kecscsel s méltósággal teljes volt: – Nagyságod tettemet túlbecsüli, én ugyanazt tettem volna másokért is!

– Másokért is! nem, nem! Czili! kiált fel Bátori, ah, ne szégyeld, hogy szerelmed s hűséged minden tettedből kitünik, ne tagadd el szived érzéseit. – Lásd, a fejedelmek élete oly viharos, oly sivatag, hogy egy pillanat, mint a jelenlegi, évek keserűségét kiegyenlíti.

Coelesta hallgatott s Szerafinnak intett, mindketten megfordíták lovaiknak fejét.

– Várdai követni fogja nagyságodat, benne bízhatik, mond Szerafin.

– Szabadság a szebenieknek, béke a brassaiakkal, uram fejedelem! – mond Coelesta inkább javaló, mint követelő hangon; s a következő pillanatban, Szerafinnal együtt villámgyorsasággal vágtatott a völgyön keresztül, mely rövidebb vonal a kőhalmi útnak egy nagy ívét hasította keresztül.

BETLEN GÁBOR.

Vándor! mondd meg a városban, hogy
ezek a törvényért estek el!

Emlékkövén: A Thermopiláknál el-
esteknek.

A fejedelem nem kevés fáradság után megérkezett Szebenbe, hol Várdait gazdagon megajándékozva ereszté el magától, s hova később a vele együtt elfogottak is megérkeztek s a fejedelmi sereg közé soroltattak. – Tarka Péter, és azon fogoly, kinek hallgatásaért Bátori jutalmat igért – tisztekké lettek.

Nem bámulhatunk azon, hogy a szászok, kik Weirauchot a fejedelemhezi vonzódásaért nem igen szivelhették, s a dolog közelebbi viszonyait nem ösmerték, – közönségesen azt hitték, hogy Bátorit Weirauch, a királybiró, mentette meg a fogságból.[106]

Az események e közben sűrűdtek Erdélyben. Augusztusban Serbán Ráduly a fejedelem seregeihez közeledett, és Schellenbergnél tábort ütött.[107] A római császár Bátori ellen Forgács Zsigmond nádort küldötte le, válogatott hadakkal Erdélybe. Közel a fejedelmi lakhoz, Szebenhez, egyesültek a Ráduly s Forgács seregei, nem kevés nyugtalanítására a fejedelemnek, ki még akkor kezdé népét újra gyűjteni s gyakorlani. Betlen az ellenséges vezérektől három heti fegyvernyugvást eszközölt ki: a közidőt Bátori török segély kérésére használta.[108]

Eltelvén a hadszünet, a fejedelem visszaverte Rádulyt s Forgácsot; s ez utóbbi ezer bajjal bujdoklott hegyek s völgyek közt, Oláh-, Moldva- s Lengyelországon keresztül vissza Magyarhonba.

Roppant zsákmány maradott a Bátori kezében, melynek részét fejedelmi bőkezűséggel osztotta fel seregei között. De mind a mellett Nagy András heves panaszra kelt a fejedelem fösvénysége ellen. Forgácsnak elszaladása az erdélyi uraknak sok tárgyat adott tréfákra; – s a többi között az udvarnál az akkori konyhalatinságon ezen verset csinálták reá:

«Perge domum Forgács, terget tua tergora korbács.»[109]

Brassó egyedül maradott, önerejére, önvédelmére szorulva. Félelem s rettegés fogá a szászokat körül, de volt egy közöttök, ki mindenkiért gondolkozott s tett. E férfiú Weisz volt. Mióta ő hadi bátorságának bizonyítványait adta már, s benne nemcsak az előrelátó tanácsost, hanem a hőst, az erőst kezdék a szászok megismerni és bámulni: azóta minden központosulni kezde személyében.[110]

Látni kellett őt éjtszaka, sárga gyertyájánál ülve, agg tarka szőnyeggel borított asztala mellett, irótollával kezében, s körülte öt-hat hirnököt vagy követet, kiknek leveleket ada kezeikbe, s kik az egész Bárczaságot átfutosták parancsira. Mint a beteg, orvos érkeztekor, kiben bizodalma van, enyhül s idül: úgy éledt s ébredett mindenki Albinusnak jelenlététől; hová egy levele vagy rendelése érkezett, a keblekbe önérzet tért vissza, s a karok munkára feszültek.

Látni kellett őt, kis pihenést engedve tagjainak, kevéssel éjfél után, gyalog vagy lóháton léptetni fel s alá az utczákon, mindenkit ösmerve s mindenkitől ösmertetve: hol a seregeknek parancsot adva, hol a falak kijavításában munkálóknak, biztatással kedvet s ingert öntve kebleikbe.

A rugó volt ő, mely a gépelyt mozgásba hozta; a szellem, mely életet fuvallt a különböző testekbe; a bálvány, mely körül minden forgott, mozgott, indult.

Albinus nem volt barátja a védelmi rendszernek, ő örömest előzte meg ellenségét; de igen tudta, mikor üdvös a támadást ezzel váltani fel. Őt a csata terén, seregei homlokán látni, valami elragadó volt, s azon komoly nyugalom, azon hideg, elszánt bátorság, mely őt katonává s vezérré emelte egyszerre, ment volt gondolatlan hetykeségétől a közvitézi s köznapi bátorságnak, mely a hadi mozgalmakban oly mindennapi. Ő semmi veszélyt meg nem vetett, de egytől sem rettent meg; ő számított, fontolt; de ha tettre került a dolog, karja villám volt, mely váratlan s irtózatosan csapott le ellenségei közé.

Brassónak jelen helyzete csak a védelmi rendszert tevé lehetővé, s Weisz újra egyét a legszükségesebb tulajdonai közül egy jó vezérnek, fejté ki, tudniillik seregeit nemcsak győzelemre tudta vezetni, hanem azoknak élelmekről is gondoskodni.

Brassónak falai kijavíttattak s megerősíttettek; eleség s fegyver gyűjtetett; a még akkor fennálló vár s a város, az akkori időhez mérve, oly védelmi állapotban volt, hogy egy Albinussal kebelében, nem igen félhetett megvételtől.

Homin basa, ki Bátorinak segítségére jött, rettentő pusztítást tett a Bárczaságban, s táborát a város küszöbén, a papiros-malom közelében ütötte fel.[111]

Weisz és Crestels János fényes kisérettel jelentek meg a felbőszült basánál, a kolostorkapu előtt; a törököt a lelkes férfiaknak bátorsága meglepte s bámulásra késztette. Azon szép tartással, mely Weisznál természetes volt, s igénytelen külsőjének valami nagyszerű nyugalmú fontosságot adott, szólalt meg Brassó ügyében; elősorolta a fejedelem tetteit, eleven színekkel értette meg Hominnal a szászok igazságos ügyét, s szavainak oly reábeszélő ereje volt, hogy a basa kibékülve s enyhülten hallgatá őt végig.

– A nagy császárt tehát, kiáltott fel Homin, igazságtalanságokkal áltatták el, s ő szép seregeit egy hiú, önkényes fejedelem kegyetlen kedélyének ringatására vesztegette; – Allah! őrizd Homin basát s a hatalmas császárt ily háborútól! – Szavaidnak, keresztény! hitelt adok, az igazság szelleme szól ajkaidról; holnap seregeimmel távozni fogok.

Ez meg is történt.[112] A török segédcsapatok visszavonultak, a fejedelem egyedül maradott seregeivel. Nem volt Imrefi, Ördög, Varkocs többé az élők között; Nagy András, ki a martalékokbóli osztályával meg nem elégedve, már ezelőtt összeveszett Bátorival, dühösen hagyta ott a fejedelmi udvart, s vad hajdúival Várad felé vonult. A sors csapásai sűrűdtek, Bátori meg volt rázva, de nem rettenve. «Ez az alattvalói hűség!» kiáltott fel olykor, «ez azon dicsőség, azon boldogság, mely a fejedelmekre vár; ez bére minden jótéteményeiknek!? tehát elhagyatva, gyűlölve, kerülve azoktól, kiket leghívebb embereimnek hittem egykor, egyedül állok. A zajok tornyosodnak körültem, s minden pillanat fenyegetőbbé alakul. Ah! ezek a szászok, kiknek vas fejükön s fondor lelkükön minden tervem szétzúzatik. Istenemre! eltörlöm őket a föld szinéről, s váraik romjairól csak lézengő rémek fogják sóhajtani: itt egykor szászok laktak!»

Másnap reggel, a Homin eltávozása után, Bátori parancsára, Brassónak külvárosait tűzzel-vassal felemésztették portyázói; este a hold romokra ömleszté már híg ezüstjét s a szellő fodor fellegekbe keverte fel az egykori lakok kőporát. A brassai vár s a kerített város, sértetlen állottak mint a bércz, melynek bordáiról hófuvatagok hömpölyögnek le, melynek vállain ezredes bükköket foszlányol szét a dühös éjszak, de vízözönelőtti homloka százados redőivel, nyugodtan hagyja dühöngni maga felett, s körülte a vészt.

Mint a sötét felhő, melynek villámterhelt öléből mérge pusztítva áradott már ki, vonul tova, helyet adva a napnak, mely rombolásaira önti zománczát, úgy zúgott el Bátori serege a dúlás után.

A fejedelem a poklot vitte keblében; ő el volt kábítva, elirtózva sorsától, mindenkit gyűlölt, mert mindenkitől gyűlöltnek hitte magát, de az egész Bátori-ház kevélysége ült homlokán, s szívében dacz és a remény – nemsokára felléphetni újra egész hatalommal, s visszatorolhatni mindazt, a mi eddig vele majdnem büntetlenül történt.

Bámulhatunk-e rajta, ha udvarát óránkint néptelenedni látva, megfosztva Imrefitől, ki neki oly szükségessé vált, s egész bizodalmát birta; odahagyatva Nagy Andrástól, utáltatva az egész szász nemzettől s a magyarok s székelyek nagy részétől, szívében oly ürt érzett, melyet semmi sem vala képes egészen betölteni. Magányos óráiban, mikor helyzetének egész súlya nyomott vállain, jutott a szép, szelid angyal, Coelesta, eszébe, mint egy mennyei sugár, mely a sötétség poklán tör keresztül s annál fényesb, világosb, dicsőbb, minél egyedülibb, elkülönözöttebb és képzetibb.

«Ez az egy! igen», kiáltott fel olykor Bátori magában, «ez maradott hű hozzám! – hozzám-e?» folytatá ábrándozva, «vagy inkább szerelméhez? mindegy! ő az enyém lesz, annak kell lennie!» Miként értette ezt Bátori, talán maga sem tudta tisztán, de mióta Coelesta kétszer, úgyszólván életét mentette meg; mióta ő, kit Bátori a legérzékenyebb, leggyöngédebb oldalon sértett meg, ily csatlakozást mutatott hozzá: azóta azt kezdé hinni, hogy van egy kebel, melyben mondhatlan szerelem lángol iránta; egy szív, melynek minden dobogása az övé! – Láttuk e történetnek folyamában, hogy Bátorinak voltak olyan órái, melyekben nem tetszék lehetetlennek előtte, hogy Coelestát magáig emelje föl. Tiszta hálaérzetet s oly regényes szerelmet, minő a Coelestáé volt, ki keresne Bátoriban? Mi volt tehát az, a mi őt oly gondolatra birta? – Láttuk őt, mint szenvedélyeinek rabját, virágról virágra szállani, láttuk a gyönyörű Ágnes ölelésében, ajkai fűszerének illatkörében, szemeinek csillagitól világítva, a pillanat s helyzet hatalmától felmagasztalva, Coelestát feledni és feledni mindent, s a szép Ágnest kezével és fejedelemségével megkinálni; de láttuk azt is, hogy valahányszor Coelesta közelében lehetett, ellenállhatlan varázs vonzá őt ehhez; tehát mégis szerelem, szerelem – minő a fiatalkor álmainak varázsa, mikor képzelt, sejdített, félig hitt alakok után sóhajt, s a mit alig hihetőnek vél, öleli fiatal szívéhez, azzal a gondolattal: hogy ha ez volna, ha ez lehetne, minő boldog volnék? Coelesta ily álomkép, ily tündéralak volt a Bátori képzetében. Ő e remek, eredeti hölgynek lényegét nem birta tisztán felfogni; de az ártatlanság varázsát s hatalmát érezte; ő is hódolt azon korlátoknak, melyek némán gyakorolják felsőségöket. Láttuk őt e gyermek előtt szeliden s alázatosan, de láttuk azt is, hogy ő magát vádolá lanyhasággal, s az ártatlanság erejének hódolva, nem annak tulajdonítá azon erkölcsi diadalt, melynek fénykörében istennőként állott s maradott meg Coelesta, a kicsapongó, szenvedélyes, szerencsétől elkapott fejedelem közelében.

Ez okozá, hogy valami kétes, valami rejtélyes maradott azon a képzeten, melylyel Bátori őt tekintette, s e rejtélyességet az események különös összefűzése s mindkettejöknek nagyobb érdeküktől úgyszólván kettéhasított helyzetök, még növelte.

Bátori a szász nemzettel állott ellenségesen szemközt, azon nemzettel, melyet Coelestának, mondhatjuk, nagy s nemes emlékű lelke forrón ölelt magához, melynek érdekével, boldogságával lelke forrott össze; ő gyűlölte nemzetének zsarnokát; szerette Ecsediben, igen Ecsediben, még mindig ő benne, fiatal szívének lényképét, azon szikrát, mely lelkének lobogását gyujtá meg, azon lehelletet, mely belső énjének éltet adott; s e szerelem szűztiszta keblében, épen helyzetének e kétessége, e szétváltsága miatt, valami fellengő, valami egészen eredeti volt. Érzéseinek természetét talán ő maga sem foghatta fel tisztán, talán azoknak vizsgálatába nem mélyedett el; de az eszme benne élt s valójával volt összeolvadva. Ő hitte, hogy nincs az a helyzet, az a körülmény, mely őt valaha Bátoriévá tehetné; hitte, sőt voltak pillanatok belső életében, melyekben e hit szinte tudattá magasult. De azon gondolat: Ecsedit meg nem menteni, ha tehetségében van; őt a bosszú dühének tétlen s szenvedőleg odavetni, ha segíthetett, oly gondolat volt, melynek szívtelenségétől s nemtelenségétől visszaborzadott.

Hogy Bátori ily szempontból s ily mélyen fel birta volna fogni Coelesta lelkét, nem hihetjük, s így ő Coelesta tetteit csak azoknak külső színezetéből itélte meg; erkölcsi tisztaságát vallási buzgalomnak, együgyűségnek, talán szerelme nagyságának, melyet épen lobogásának özöne véd, szóval, mindennek tulajdonítá, csak annak nem, a mi valóban volt: egy szép lélek fellengő tisztaságának, s azon angyali ártatlanságnak, mely azt szülte és védette egyszersmind.

Bátori, mint láttuk, hitte, hogy szerettetik, s e hiedelem szívében annál nagyobb erővel birt, minél több oka volt óránként tapasztalni, miként apad azoknak csatlakozása, kiket jótéteményekkel halmozott, vagy a kik ellen, miként ő hitte, igazságos haragja lobbant fel. S történeti igazság az, hogy minden hibái mellett, néha egy tévedt árnya családja nagyszerű cselekvésmódjának mutatkozott benne is, s így megfogható, hogy némely tette, némely elhatározása még azokat is meglepte, kik őt legjobban gondolták ismerni.

Mikor Coelesta, Mardertől kiváltván őt, Kőhalom alatt Szerafinnal eltávozott, Bátori utána nézett; pillanatra mindent feledett s úgy tetszett neki, mintha vágyna azon Ecsedi lenni, ki a kőhalmi várfalak alatt s a sötét aggszerű termekben annyi örömittas boldog órákat éldelt, s egyszer életében önmagáért szerettetett, s nem mint Erdélynek fejedelme. «Istenemre!» kiáltott fel magában, midőn a kedves hölgynek sisaktolla a távol kékjével olvadott egybe, s karcsú derekának bíborfalai a kelő napnak sugárival folytak össze, «ő az enyém lesz, az enyém! minő igazán Bátori vagyok; szállítsa ő a mennyet keblembe vissza, feledtesse velem hizelgőim könnyen szétfoszló seregét, édesítse szerelmének mennye mindazon keserű érzések tengerét, melyek össze-vissza hullámozzák keblemet. – Felmagasztalom őt, fel! Ő az egyetlen, ki bennem meg nem botránkozott, ki nemzetének, a sorsnak s az egész világnak daczára, hű maradt hozzám; vegye jutalmát! s ha nem önkényt, erőszakkal is enyém lesz ő. Ah!» kiált fel, «csak legyen egyszer a magasban mellettem, ki fog ő békülni sorsával, mint a sötétben nyavalygó növény az éltető napnak hevével, s a fonnyadó viráglevelek a magas felleg ezüstjével, melyből az éltető eső harmatoz le reájok.»

Egész Erdély színe előtt neje legyen-e Coelesta? vagy csak titkos házasság csatolja őket össze? ez iránt még nem volt tisztában Bátori, de ragaszkodása ezen érdekes lény iránt oly magas pontra hágott már, hogy minden nőkegy huzamosb ideig émelygős volt előtte; s bár érzékei ragadták el, s gaz kegyenczeinek érdekökben volt őt mámorban tartani, sokszor mondotta magában: «Ezek a nők olyanok, mint fejedelmi ebédeim; vígan költöm azokat el, de utánok fejem szédelg s tagjaim megnehezednek; a Coelesta szerelme könnyű, mint a felhő fölötti lég, s mint a tavasz fűszere, vidítnak tekintetei, a nélkül, hogy lankasztanának.»

E kitérést szükségesnek véltem a történet további folyamának érthetésére, s most térjünk ahhoz vissza.

Bátori Szebenben egy határozata által a szászokat, csak a kőhalmiakat és beszterczeieket vevén ki, hazaárulóknak nyilatkoztatá; a papságtól az egész tizedet megtagadta, s Géczi Andrást gazdag ajándékokkal sietve elküldötte Stambulba a nagyúrhoz, hogy tetteit ottan igazolja s tőle újra segítséget kérjen.[113]

Géczi, ki Bátorinak titkos ellensége volt, s a mint feljebb láttuk, Kornist létai várában rejtegette a fejedelem bosszúja elől, eltávozott ugyan, de lépteit nem a küldő érdekében intézendő. A fejedelem Nagyváradra ment ki, hol a dühös Nagy Andrással, sok értekezés s vitatkozás után, legalább színleg kibékült s őt termetes hajdúival a szászok s főleg a brassaiak ellen bérbe fogadá újra.[114]

De a brassaiak sem hevertek, s minekutána a székelyektől, kiket Bátori bujtatott fel, mindennemű zaklatást szenvedtek; minekutána Marienburg, Brendorf, Tartlau s Honigsberg elállottak Brassótól, mely őket a szigorú télben tovább nem védheté, a brassaiak egyedül maradtak; egyedül, nem mint szászok már, hanem mint város, még sem vesztették el önbizodalmukat. Sükösdi Miklóst, Georgi Mártont s Gergescht küldötték a nádorhoz Magyarországra, hogy neki a város helyzetét fölfedezzék, s őt siető részvétre buzdítsák.[115]

Egy év telt így el, egy hosszú, kínnal, bajjal, veszélylyel teljes év, a leghosszabb talán a szász nemzet évkönyveiben. Ekkor választatott Weisz ünnepélyesen a város birájává névvel is, bár tettleg rég az volt már. – Bátori igéreteket s ajánlásokat tétetett Weisznak Dimon által, ki igen sokszor megfordult Brassóban, hol tudtával, hol tudta nélkül Weisznak.

A fejedelemnek sem igéretei, sem fenyegetései Weisz szilárd lelkületét meg nem ingathatták. «A koczka el van vetve», mond nyugodtan, «s az ég tanúm! nem én kezdettem, nem én akartam a veszélyes játékot. A szász nemzet sorsa forog kérdésben. Ha a békét megkötöm, akkor a szász nemzet elenyészik, el, örökre! mert ki bíznék Bátori szavában, ki minden alkut, minden egyezést felbontott még, s kivételt senkivel sem tenne, annál kevésbbé velünk, kiket gyűlöl! – Míg egy szövetdarab csüng tagjainkon, s egy fillér van erszényünkben, én nem engedek! Igen! el van vetve a koczka, fordul – szögletei karikáznak még, számai változnak, de meg fog egyszer állapodni. Az ég az igaz ügyet el nem hagyja!»

Míg a szászok készültek, addig Bátori fegyvernyugvást eszközölt ki a császárral Magyarországon, hol Turzó, a nádor, az erdélyi seregeket megverte Tokajnál. Nagy Andrást 6000 hajdúval leindította a Bárczaság felé, s egész Erdélyt felszólította Weisz ellen.[116]

Weisz azonban éjjel-nappal tette készületeit, Dimon által mindent megtudhatott, a mi a szászok ellen készülőben volt. Géczi a török divánban Bátori megbuktatására használta befolyását, s őt a török udvar előtt gyűlöletessé tette. Egy levele Géczinek, melyben érkezését igérte a brassaiaknak, még élénkebb ellenszegülésre birta Weiszt. A római császár, Bakos által, siető segítséget igért a szászoknak, s így Brassóban halkan a kedélyek megnyugodtak.[117]

Márczius első napjaiban érkezett Bátori maga a Bárczaságba, s Feketehalom alá szállott táborával.[118]

Dühösen védték magukat a szászok a kis feketehalmi várban, míg Bátori nehéz ágyúkat vonatott elő, melyek a gyenge falakat kezdék halomra dönteni. Ekkor adá meg magát a vár a fejedelemnek azon igéretére, hogy a védők személye s vagyona bántás nélkül maradand.[119]

Két órával a vár megvétele után a fejedelmi táborba lépünk. A csapatok tágas völgyet borítottak el; a nap már hanyatlófélben volt; az égnek keleti boltját sötét, majdnem fekete fellegek borították, míg nyugati öblét a nap búcsuzó sugári fényes szalagokként futák el. A völgyet kétfelől a szép bárczasági bérczek karolták körül. A tágas fejedelmi táborban csak két sátor vala kivehető, egyik a Bátorié, pompás kék és sárga szövetből, a másik a csapatok vezéreinek gyűlhelyéül szánt, melynek bordáit vörös szőnyegek leplezék. E két sátor egy tágas utczának fenekét képezé, s a táboron végig tekintő szemnek nyugpontul szolgált.

A had fiai élénk mozgásban voltak, mint a kik nem régiben tértek meg a harcz mezejéről; lovaiknak verték be a földbe a czövekeket, fegyvereiket támasztották egymásra, s itt-ott egy-egy máglya alá gyúrták a szalmát vagy száraz gallyakat, melyek nemsokára pattogva emelék fel lángjaikat az égnek.

A tábor közepe táján kerek dombocska emelkedett, s e dombnak aljában voltak a Nagy András hajdúi letelepedve; itt látszott a legélénkebb pezsgés és mozgás. Míg a termetes hajdúk naptól sült arczaikkal s feltűrt dolmányaikkal, melyek alól ideges karjaik tűntek ki, mozogtak elő s hátra, hol lovaiknak abrakot adva, hol estebédre téve készületeiket, addig a dombtól néhány ölnyire egy meglepő tekintetű férfiú foglalt helyet. Arcza egy volt a legkülönösbek közül; keskeny annyira, minél keskenyebb emberi arcz alig lehet; homloka öblös és redőtlen; vastag kiálló orr, széles száj, s hatalmas hófehér fogak, melyek minden szájnyiláskor megszámlálhatók valának. E sajátságos, durva kifejezésű arcz nem a legerősebb testen nyugodott; de e test, minden kényszerűsége mellett, valami oly könnyűséggel bírt, mely a nézőt meglepte.

Ezen majdnem borzasztó tekintetű férfiúban azonnal Nagy Andrásra ismernénk, ha őt elébb írtuk volna le.

Nagy András hátra tette kezeit, s nagy dagadó szemei a domb tetejére voltak szegezve, hol egy nem kevésbbé meglepő lény foglalt helyet. Azon férfiú, ki a középmagasságú dombnak kúpján állott, majdnem hét lábnyi magas volt, mindenesetre nagyítás nélkül megérdemlette az óriás nevet. Arcza kemény, szilárd kifejezésű, vonásai keletiek, az egy orrát kivéve, melynek közepe buzogánycsapás következésében be volt horpadva, arczának valami visszaijesztő s undorító tekintetet adott. Öltözete térdig érő bőrködmön volt, kopott zsinóros övvel derekához szorítva, mely alól vörös nadrág s színét vesztett magas sárga csizma néztek ki; fején csákósüveg ült, melyből vitorlaalakú szárny nyúlt a légbe, s kezében hosszú kopját tartott. Szemei e bálványszerű lénynek a feketehalmi várra voltak szegezve.

Nagy András fölemelte fejét s a dombra tekintett. – Mit állsz ott? kiált az óriásra, mintha három kopját nyeltél volna el, s egy hosszú tőrt fűztek volna válladon keresztül?

A férfiú a dombon hallgatott.

– Bilibog! nagy karó!... hallod-e Bilibog? embervadász!

Bilibog – mert ő volt – még mindig hallgatott, mintha gyönyörködtető szemlével lenne elfoglalva.

– Hová mereszted a légbe szemedet, vén embervadász! mond Nagy András békétlenül, én szólítlak, felelsz-e, vagy kopjámat fúrjam hátadba?

– Jőjjön kegyed ide mellém, vezér! kiált le mély dörgő hangon Bilibog, ha valamit akar látni; a várfalakra karókat állítanak fel.

Nagy András és még néhányan a dombra szaladtak fel; a szemle, mely itt kezde szemeik előtt fejledezni, irtóztató volt.

A mint Bilibog s a többiek a dombról kivehették, néhány ifjú hátrakötött kezekkel állott, a várfal rovátkáitól félig elfödve, mindegyik előtt egy karó nyúlt fel, s mellettük czigányok hideg nyugalommal. Úgy tetszett, mintha hozzá akarnának fogni a karózáshoz. Túl a vár előtt egy magas akasztófát emeltek. Még el nem kezdették a borzasztó kínos büntetést, mikor egyszerre egy fényes tekintetű lovag számos kisérettel állott meg a vár falai alatt; kezeinek élénk mozdulataiból gyaníthaták a nézők, hogy valami parancsot oszt ki. Kis szünet után lovát a tábor felé fordítá, s jött, miként jő a fergeteg, s utána poroszlopok emelkedtek. Nemsokára a domb aljához érkezett, s pillanatra megrántotta lovának kantárát. A vitéz Betlen Gábor volt: – Nagy András! kiáltott fel, ő nagysága sátorában van-e?

– Gondolom, felelt ez hidegen, alig fordítva Betlen felé fejét, s azonnal a vár felé tekintett újra, míg a táborból a katonák seregenkint tódultak a domb felé, mely kevés pillanat mulva el volt bámuló emberekkel borítva.

Betlen gyorsan folytatá útját s néhány percz mulva a fejedelmi sátor előtt termett, hirtelen ugrott le lováról, s lépett a sátorba be. A tágas fénylő kárpitok alatt tábori asztal volt emelve, s ez előtt egy réz tábori szék állott, melyben a fejedelem foglalt helyet, előtte félig tölt billikom nehéz hólyagos mívű, s e mellett oldalt döntve ragyogó ezüst sisak; közel a fejedelemhez, a sátor alját borító szőnyegen, Dimon állott, keresztbefont karokkal. Betlennek úgy tetszett, mintha a fejedelem igen vidáman s élénken beszélgetne Dimonnal: – Úgy kell a gazficzkóknak! ez volt, a mi ajkai alól röppent ki beléptekor.

Betlen a legingerültebb állapotban volt, alig tudott szólani; végre mintegy erőt véve magán, kiáltott fel majdnem illetlen hevességgel: – Nagyságos uram! tudja-e nagyságod, mi történik a feketehalmi várban?

– Nos? mond a fejedelem nyugodtan, sisaktollán bibirkélve.

– A szászokat adott szavunk ellenére öldösik le! Ah! nagyságos uram! mond Betlen egyik térdére ereszkedve, először hajlik életemben e térd férfiú előtt; a Bátori-nemzetség agg százados hírére, s mindenre, mi Isten s ember előtt szent! kérem, vonja a borzasztó parancsot vissza, ha az nagyságodtól jő; engedje, hogy száguldjak szelek szárnyain vissza és segítsek, míg nem késő!

– Ha parancsunk teljesedett, mond Bátori fölemelkedve kissé székéből, s kevélyen szegezve szemeit Betlenre, úgy kegyednek szónoklata elkésett; s nem reméljük, hogy alattvalóink közt találkoznék oly vakmerő, ki fejedelmének nyilvános parancsát teljesítlen merné hagyni.

Betlen fölkelt a fejedelemnek egy büszke kézintése után; arcza minden halványsága mellett, oly nemes, oly lelkes kifejezést nyert, hogy Bátori pillanatra érezni kezdé azon tartózkodást, mely Betlen Gábornak ellenében nem vala szokatlan.

– A nagyságod parancsát, mond Betlen, senki sem merné teljesítlen hagyni, s én nem merném megmásolni, mihelyt azt valóban annak hinném. De azon ifjaknak gyáva s borzasztó leöletésöket, kik a feketehalmi várat spártai lélekkel védték, mint ifjú oroszlánok, én gátoltam meg, mert fel nem tehettem, hogy nagyságodtól jő. Ah! van-e emberi lélek? uram fejedelem! mely ily borzasztó parancsot adhasson.

Bátori intett Dimonnak, ki őt azonnal elérteni látszott, és kifelé indult a sátorból.

– Megállj! kiált rá Betlen azon felsőségi hangon, mely neki később az erdélyiek előtt annyi hatalmat szerzett, megállj! rejtélyes ördög te! kétszínű kém! kinek szivébe látok; kölyök! ki a szászoknak úgy szolgálatjában vagy, mint uradnak! s kinek pokoli lelkét csak az ringatja, a mi irtózatos és kártékony!

Dimon összeharapta ajkait, s a fejedelmet magát Betlen nyilatkozása elnémítá pillanatra. A mit Betlen mondott Dimonról, a fejedelem hitte már, s talán csak nagyobb bizonyítványokra várt, hogy a gonosz szolgát s kétszeres árulót eltiporhassa.

– Nagyságos uram! folytatá Betlen, lehetetlen, hogy fejedelmem, a Bátori István fia, Erdély reménye egykor! – mind tudhatná azt, a mi Feketehalmon történik. Az indulat hevében egy parancs röppent el talán ajkairól, melyet méltó bosszú tőn hevessé; nagyságod talán halált parancsolt a védők fejére, s az első ingerültségben feledte, hogy fejedelmi szava kezeskedik életökről.

– Azokéról, kiknek kivégeztetésöket parancsoltuk? Kegyed hibáz! mond Bátori gúnynyal, ki meri azt állítani? – a kőhalmiaknak biztosítottuk szavunkkal életöket s vagyonukat; kiket leöletni parancsoltunk, azon harminczkét brassai ifjú, kik makacsságuk által százaknak seregeinkből okozták halálukat, s vakmerő daczczal lőtték agyon a vár másodparancsnokát, ki hűségünkre hajolva, kész volt a vár kapuit felnyitni előttünk: s ha katonáink a vár lakosait kizsákmányolták, Istenemre! nem az övéket vették el; a mienk s az erdélyi magyarok s a székelyek vagyonából gazdagodtak ezek a szászok, kik most azt, a mit tőlünk vettek el, fordítják ellenünk, s majdnem akkora sereget fizetnek, mint mi.

– Ah! mond Betlen keserűn, ily kétes sophismákkal kell-e egy Bátorinak rossz ügyét védeni? így elmagyarázni, elmesterkélni az adott fejedelmi szónak értelmét!

– Vakmerő! kiált fel Bátori, ismételve intését Dimonnak, ki kétkedve állott meg a sátor közepében, ördögi kifejezésével a gyűlölségnek jártatva szemeit Betlenen. – Dimon újra megindult.

– Egy lépést ne tégy, sátán! kiált Betlen kitörő indulattal. – Itt állok, mond a fejedelemhez fordulva, nagyságodnak leghívebb alattvalója; hűségben fejedelmem, buzgóságban Erdély iránt második nem voltam soha, s ha szólok, fejedelmem érdekében kell ezt tennem. Nagyságodnak parancsa kegyetlen; a nemzeti jogot, az adott férfiúszót, a nagyságod méltóságát, az egész magyar nemzet őszinte emberségét s hitelét sérti. S ha már a parancs ily igazságtalan: mivé válik azon irtózatos poroszlók kezében, kikre a teljesítés bizatott. Azon harminczkét ifjú közül huszat akar Örkei nyársba vonatni. Van-e képzete nagyságodnak e borzasztó halál neméről?

– Igen, felelt Bátori hidegen; Ráduly vajdától, a szász nemzet barátjától és segédétől, elég alkalmunk volt azt megtanulni. Az Imrefi lelke, ki a csatatéren veszett el s pártütő hadban; az Ördög Balázsé, a Varkocsé s az Elek Jánosé, kiket a brassai piaczon lemészároltatott a nyomorult pünkösdi vajda, bosszút kiáltanak. – Ah! a szász urak szép példával jártak elől; szükség őket bizonyossá tenni arról, hogy mi tudjuk azt követni.

– A Ráduly vadsága nem lehet egy Bátorinak példa, mond Betlen kevélyen, de hallja nagyságod tovább; huszat azon hős ifjak közül -

– Hősök! – így szól kegyed pártütőkről s ellenségeinkről? kiált fel indulatosan Bátori.

– Huszat karóra, tizenkettőt, folytatá Betlen, nem engedvén magát megakasztatni beszédében, akasztófára szánt a gyilkos. Ekkor azon pokoli gondolatra jött, a harminczkettő közül annak életet igérni, ki társain az irtózatos parancsot végrehajtandja; harminczegy akart meghalni inkább, mint azt tenni; harminczegy – harminczkettő közt – oh nagyságos uram! kétezer ily ifjúval fél Magyarországot elfoglalnám! egy csak, irtózatos küzdés után, szinte őrülten, ajánlkozott.

Dimon gúnymosolyra vonta ajkait; a fejedelem kényelmesen ült tábori székében, s minden felindulás nélkül hallgatta Betlent.

Betlen folytatá: – Ha nagyságodat a szászok bosszúra hevítették, boszúlja meg őket ezen egyetlenben, ki társainak hóhérjává ajánlkozott, egy nyomorult élet megmentésére! tüzesse a vár tornyára karóba, hogy mérföldnyire lássák a szászok, miként bünteti barátban, ellenségben az alávalóságot egy erdélyi fejedelem!

– Betlen! kiált fel Bátori, nem mondhatod, hogy béketűréssel s öntagadással ki nem hallgattuk vakmerő, sőt sértő beszédedet; mi parancsainkat megmásolni nem szoktuk. – Dimon! folytatá az apródhoz fordítva fejét, egy óra mulva a harminczegy szász ifjú közül egy se pihegjen, siess! kezével intett, arczában a legkegyetlenebb kifejezéssel.[120] Borzasztó szünet lőn, mely alatt a fájdalom jéghidegen zajlott a Betlen idegeiben. Néhány percz mulva Bátori tréfásan s félkomolyan szólala meg: – Bátya! most egyedül vagyunk; szolgánk előtt kiméltük kegyedet, inkább mint kegyed bennünket, s ha szavainak nem engedtünk, melyek szinte parancsnak hangzottak, önmagát okozza kegyed! A mit a kevély szónokló, sértő Betlennek megtagadtunk s meg kelle tagadnunk, ki féltérden is követelt, nem esdeklett, azt bátyánknak a kérőnek négyszem közt talán meg nem tagadtuk volna: ezt meglehetett s kellett volna gondolni – most késő! – Nem tartóztatjuk ezúttal kegyedet, Betlen, tovább közelünkben, de jegyezze meg magának, hogy embereinket ismerjük, s ha a gonosz Dimon fölött lecsapásra kész a villám, Betlen Gábornak titkos czéljai sem ismeretlenek előttünk.

AZ ALAKOSAK.

A zsarnok szolgái fognak el:
De mint diadalra tekintsz éghez fel.

Körner.[121]

Május 15-én Szebenben a fejedelem hazaárulóknak nyilatkoztatá a brassaiakat, azonban a rendek közbenjárására pünkösdig idő engedtetett nekik a megtérésre és hódolásra. – Weisz azon harminczkét hős ifjú közül megmaradott gyávát, ki életét oly borzasztó módon tartá meg, – lefejeztette Brassóban. Egyébiránt feltételében[122] állhatatos maradott, bár Géczi s az oláhországi vajda csak igéreteket adtak valódi segítség helyett, meg nem rettent pillanatig is; számos sereget vett bérbe, többnyire Oláhországból s ezekkel folytatá a háborút nagy szerencsével s kifogyhatlan munkássággal; végre Szerafinnal s Géczivel, ki a török udvarból Brassóba érkezett s ott, bár segítséget nem hozott, a legnagyobb szivességgel fogadtatott, kilépett Brassó falai közül 4000 emberrel a székely székek meghódítására.[123]

Míg ő vérttel födve, hadi sisakkal fejében, nagyobbszerű vállalkozásokra indult ki, addig Coelesta egyedül maradott anyjával; kedélye le volt nyomva! nem látta senki mosolygani, s szép angyali vonásai szenvedő szeraféhoz hasonlítának. Visszavonulva lelkének belső világába, küzdött indulataival s vágyaival; lelkületéből megfejthető érzésének azon mélysége, mely őt szerencsétlenné tette, mely ellenségesen állítá önmagával szemközt; a diadal, melyet mindig vőn indulatain, neki nem tetszett diadalnak, – ő nem volt megelégedve. Képzete az erényről, helyesről – oly szent, oly fellengő volt, hogy bizonyos megszégyenülés vegyült lelkébe legnemesebb elhatározatai közben; minden árnyéklatát asszonyisága gyöngédebb ömlengéseinek, mint gyöngeséget, kárhoztatá magában. Így élt ő anyjának közelében, lelke mindig feszült, mindig ingerlett állapotban. Ha a szászok egy csatát vívtak ki, ha a brassai nép bizonyos magasztaltsággal emlegeté Albinust, a Coelesta szive dagadozott, nemes jóltevő büszkeségben. De e gyönyörérzetnek kelyhében mindig egy keserű méregcsöpp vegyült, ez Bátorinak igazságtalansága s kegyetlensége volt nemzete iránt. Mennyi tervet alkotott Coelesta szép lelke, miként óhajtotta volna mindezen ellentéteket összeszőni, összeolvasztani, s a világtalan, mérget s halált lehellő chaosból szebb valót előteremteni. De mivel ezt nem teheté, valami oly mondhatlan keserűség szorítá keblét, melyről tiszta nézete csak annak lehet, ki az életben ily egészen eredeti, szeplőtlen s fellengő lénynyel találkozott.

Coelesta mindig hasonló maradott magához, indulatokban, vágyakban, szenvedélyekben: hölgy, – emberi, földi hölgy, bár a szó legnemesb, legkiválóbb értelmében; cselekedetekben pedig, hol elhatározottan kelle föllépnie, majdnem férfiasan erős.

Szerafin, az ifjú hős, részese a szászok csatáinak, győztes minden személyes összeütközésben, kész s eltökélt minden nagyszerű terv kivitelében, hasonlóul hű maradott elveihez. Volt egy remény egykor ifjú keblében, egy remény, mely oly hihető, oly valószínü volt, hogy hiúbb ember nálánál azt mint bizonyosságot ölelte volna szivéhez, s ez – a Coelesta birhatása volt. Míg hitte, hogy lelkének lényképe őt egykor szeretheti, hogy szive szabad, e remény neki mennye, boldogsága volt. De mióta Coelestának szerelmében Bátori iránt, nem kétkedhetett többé; mióta az őt naponkint inkább becsülő hölgy, oly sokszori együttlét alkalmával, testvéri bizodalommal avatta be titkába; mióta Coelestának szerelmét nemesb szempontból fogta fel, s minden féltékenységet, minden irígységet visszataszítva magától, segédkezet nyujtott Bátorinak megszabadításában: azóta élte elsötétült, szerelemről valaha többé szólani Coelestával oly lehetetlenség volt előtte, mely lelkének gyöngédségéből a legtermészetesebben magyarázható. Úgy tetszett Szerafinnak, mintha kegyetlenség lenne Coelestát háborítani, mintha fájna neki egy húrt megpendíteni, melynek rezgése mindkettőjöknek sajgó volt; mintha végre nemtelen volna, hasznára fordítani azon körülményeket, melyek Bátorit mindig tovább s tovább távoztaták Coelestától, s melyeknek egész súlya a küzdő, szenvedő leányka lelkén hevert.

De térjünk történetünkhöz vissza. Míg Weisz Géczivel s Szerafinnal eltávozott, neme a kábult nyugalomnak látszék Brassón terjedni, hasonló hosszú küzdés utáni álomhoz, melynek mámora inkább bágyasztó, mint erőt adó. Az igyekezet, munka, mozgás, lankadni kezdettek, mint a tagok munkássága, hol a fő részt nem vesz abban. Az őrök nem oly szorgalommal válták fel egymást; a polgári csapatok az éji órákat nyugalomra használták; mert nem lovaglott Weisz az utczákon fel s le, nem hangzottak réz dobjai, nem rivalltak az ébresztő tárogatók.

A nemes tanács többet mulatott családja körében, a bőven megrakott asztalok mellett; nem ült Weisz a zöld asztal elején, lelkes beszédével életet s lelket fuvallva a hanyag keblekbe.

Kényelmes elbizottság kezde később a polgárságon mutatkozni; az a gondolat, hogy Weisz, a fontoló, mindig éber Weisz, a védelmi rendszerrel felhagyva, támadólag kötötte súlyos kardját oldalára, őket szinte hetyke megvetésére készteté a veszélynek. «A várost semmi veszély nem fenyegeti,» ezt mondák, susogák egymásnak a brassaiak; «mert ha igen, a mi atyánk Albinus, nem hagyna magunkra bennünket.» A brassaiaknak némileg igazuk volt, mert a Bárczaságból a fejedelmi seregek elvonulta s minden, kevés időre, békésebb szint kezde magára ölteni.

Ily helyzetében Brassónak, néha órákig maradtak nyitva a kapuk, s az előrelátó Weisznak meghagyásából, eleséget kezdettek hordani a városba.

Weisztól gyakorta jöttek tudósítások Coelestához, melyek sokszor megnyugtatók valának. De egyben e levelek közül, melyet Weisz a csatatéren október 10-én Uzon alatt írt,[124] azt adta Coelestának tudtára, hogy Szerafin a csata hevében megsebesíttetett, s ez alkalommal aligha a Weisz életét nem mentette meg; hogy az uzoni székelyek, makacs ellentállás után, minekutána házaikat a bömbölő ágyútekék halomra döntötték s Uzon lángtengerben úszott, győzettethettek csak le, s hogy Szerafin volt első, ki az egyház tornyából nyujtá ki a zászlót győzedelem jeléül.

Coelestának szive elfogódott, Szerafint atyja védelmében megsebesítve tudván, mondhatlan aggodalom szorítá keblét; gyógyszerekkel ellátva, melyeket hirtelen össze tudott szedni, küldötte a hirnököt vissza, s nem színlett, nem erőltetett, hanem valódi élénk nyugtalansággal várt új tudósításokat atyjától s Szerafinról.

Ily helyzetében kedélyének feküdt le egykor Coelesta, úgy tetszett neki, mintha álom nem akarna szállni szemhéjaira; nyugtalanság feszíté keblét, melyet, mivel szokatlan nem volt előtte, nem magyarázott előérzetnek. Éjfél után két óra lehetett, anyja csendesen pihent ágyában. Coelesta, vánkosaira könyökölve, tekinte némán maga elibe, az utcza felőli ablakon át világított egy széles reszkető sugára a holdnak arczára mint átlátszó fátyol; derekán patyolat-öltöny ömledt el, szűz keblét oly szeméremmel födve, mintha száz szem nézne reája; arcza halvány volt, szemei félig nyilva csak, mintha késő álom kezdené azokat nehezíteni s ajkain rövid, szívből ömledő imádság lebegett; végre leereszkedett, gyönyörű fejecskéje a dagadó vánkosok közé merült, s kisded kezei az aranynyal áttört paplant húzták összébb keble fölött; úgy tetszett, mintha végre tagjai az álom hatalma alatt pihennének, midőn kulcs csikorgása tevé őt figyelmessé.

Egy önkénytelen mozdulat, melyet tőn, suhogást okozott, s újra minden csendes lőn. «Képzelődés», gondolá magában Coelesta, de azért szive hallhatólag dobogott. Néhány percz mulva úgy tetszett neki, mintha suttogást hallana az ajtó előtt. Coelesta fölemelkedett ágyában. A kulcs újra megfordult. Nem lehete többé kétsége, hogy valaki be akar jönni: az eset oly szokatlan s meglepő volt, hogy Coelestát asszonyi remegés kezdé körülfogni, végre felkiáltott: – Anyám, anyám! ébren van-e?

– Mi bajod, Czili! kiált fel anyja félálmosan, hirtelen fölemelkedve ágyában. E pillanatban végig nyilt az ajtó, s egymásután öt álarczos alak lépett be. A szoba majdnem egészen világos volt, s a holdnak ragyogványa sokkal derültebb, mint hogy a bejötteknek csak derengő testvonalait láttatta volna.

Coelesta igen meg volt rémülve, anyja irtóztató sikoltást tőn. Egy az alakosak közül a Weiszné ágyához lépett, tőrt vonva ki kebléből. Weisznénak minden tagja reszketett, s szava ijedtében elállott. – Egy szót ne szólj, asszony! mond az alakos, Weiszné s Coelesta előtt egészen ismeretlen mély hangon, egy sikoltás még, s tőrömet merítem kebledbe.

Weiszné összehúzta magát, a rémülés őt még mind szótlanná tette, s kezei önkénytelen nyúltak előre mintegy védőleg.

Coelestának, kit már jól ismerünk, lelkületéből gyaníthatjuk, hogy a rémülés első önkénytelen behatása után gyöngéd érzékeire, magához tért; a jelenetet nem tudta megfejteni, pillanatra azon gondolatra jött, hogy Brassó a fejedelem által elfoglaltatott, de azon csend, mely az egész városon terült el, e hiedelmét azonnal megczáfolta. Rablók tehát, gyanítá újra, talán Ivor! de ez is hihetetlen volt. Akkori időben Erdélyben rablók általi házfeltörések, főleg városhelyen, ritkák voltak; egyrészt azon mindig éber védelmi rendszer, mely akkor oly szükséges volt, tevé ezeket lehetetlenekké, másrészt az akkori időkben a rablások nagyobbszerűek voltak, s egész városokra, helységekre számíttattak; ellenséges seregek száguldottak az országon keresztül, s a martalékra ásítozó e seregek közt mindig talált munkára, s nem szorult egyes, kétes következésű merényekre.

Vagy talán egy megtámadás, mely egyedül személyére van számítva? így gyanítgata Coelesta tovább, s ezen utóbbi hiedelem látszék legvalószínűbbnek, bár miért és ki által, ezt nem tudá hirtelen elhatározni.

Mindezen gondolatok villámsebességgel váltakoztak elméjében, s alig néhány percz művei valának.

Az elébb szóló alakos Coelestához fordult, míg intésére egy másik lépett Weisznénak ágya mellé, tőrét magasan reá emelve, a többi három az ajtó közelében foglalt helyet.

– Coelesta! mond az alakos lassított hangon, öltözködjél! te követni fogsz! Ne rettegj semmitől, éltednek bántódása nem lesz, s anyád itthon maradhat.

Coelesta a szólóra bámult, ülő helyzetben, szorosan magára vonva takaróját, de hirtelen nem tudott felelni; kis szünet lőn. – Fel, fel! leány, mond az elébb szóló élénken, siess! foglyom vagy; nem ment meg semmi; cselédeitekre alant ügyelet van, azok nem jöhetnek segítségedre; gyorsan! nincs veszteni időnk! ha jó szerivel nem jösz, erőszakhoz nyulunk.

Coelesta majdnem reszkető hangon kiáltott fel: – Kinek parancsából történik ez? Coelesta halkan egész lélekjelenlétét visszanyerte.

– Tudni akarom, mond élénkebben, kinek foglya vagyok? mi azon vétek, melylyel vádoltatom? én a szász nemzetet ismerem csak birámnak, s csak annak tartozom felelettel s engedelmességgel! Hangjában valami oly méltóság, oly nyugodt erő volt, hogy az alakos kissé meg vala lepetve; azonban közelebb lépett ágyához, s kezét nyujtá feléje.

– Ne illess, nyomorult bérgyilkos, s felelj! mond Coelesta kevélyen.

Az alakos el kezdé béketürését veszteni, s Weiszné rémülve s kérve fordítá szemeit leányára. – Készülj, mond az alakos kitörő haraggal, a fejedelem nevében parancsolom neked!

– Hazudsz! kiált fel Coelesta majdnem önkénytelen, sokat tehet, s fájdalom, tett Bátori, de ezen aljas, nem lovagi, nem férfiúi tett egy gyönge leány ellen, nincsen lelkületében; hazugság, a mit mondasz, mint magad az vagy egészen! mert álarcz födi képedet, s rettegsz a magadéval előmbe lépni.

Az ajtó mellett álló alakosak az ágy felé siettek; az elébb szóló folytatá: – Nincs kedvem s időm veled vitatkozni, szép gyermek, s ha nem öltözködöl, így ragadunk ki ágyadból s viszünk magunkkal. Az alakosak oly mozdulatot tőnek, hogy Coelesta a mondottak teljesülésén többé nem kétkedhetett.

– A fejedelem parancsára, mond az alakos kevélyen, kelj fel, öltözködjél sietve és kövess! Ezzel paplanát ragadá meg Coelestának.

A szép hölgy szorosan vonta azt magára. – Megállj! kiált fel, ne illess! ha a fejedelem ily alávalóságot képes volt parancsolni; ha gyönge nők ellen van fenve fegyvere; ha háborút nyugalmas polgárok ellen lakjaik belsejében folytat, úgy átok! – - de nem, még nem hiszem s nem hihetem! – Érzek annyi erőt magamban, hogy titeket követni foglak; nem erőszakkal, nem! ne legyen azon diadala a nyomorult rablónak, bárki légyen az, hogy utált szolgái kezeikkel illettek! – Lépjetek az oldalszobába, mond Coelesta parancsoló hangon. Ha a fejedelem parancsából vagytok itt, úgy tudom, legalább kímélést rendelt ő; bár az, ki ilyet tud parancsolni, kímélésre nem gondol. Távozzatok! akarom, mond Coelesta, akkor felkelek!

Az első alakos hátra lépett, s a többinek intett kezével; mindnyájan az ajtó felé vonultak, de a szobából ki nem léptek.

– Háttal fordulunk feléd, mond az alakos, ki eddig egyedül szólott, s így szemérmednek kifogása nem lehet. Siess! teljesedjék e gyermeki szeszély is, de gyorsan!

Az alakosak arczczal az ajtó felé fordultak; Coelesta szeméremmel s pirult arczczal lépett az ágy előtti szőnyegre, s hirtelen veté öltözetét magára, míg Weiszné majdnem magánkívül bámult leányára. Végre Weisznénak könnyei megeredtek s hangosan zokogva szorítá kezeit képére. – Leányom! kedves okos jó leányom! mond egészen elérzékenyedve, én követlek, a hová visznek, veled akarok lenni, ezt senki sem tilthatja meg az anyának! Ezzel ő is kiemelkedett ágyából s öltözött, de tagjai annyira reszkettek, hogy egy kapcsot sem vala képes nyitjába szorítani.

– Uraim! mond Weiszné fuldokolva, engedjék kegyetek őt követnem, ne tiltsák el az anyát leányától! Istenem, hogy el vagyunk itt hagyatva, minden védelem nélkül! mit vétettünk, mit véthettünk mi nők a fejedelemnek?

– Ne kérjed e szolgai lelkeket, anyám! mond Coelesta kevélyen, szép kurtichenét öltve magára, mozgonyok ezek, melyeknek kerekeit urok húzta fel, s most forognak, míg azok le nem járnak. Mint az igavonó marha, mennek a barázdában, folytatá gúnynyal, terv, akarat nélkül! Mit tehetnek ezek! a korbács emelve van fejök fölött, nekik mozogni kell!

– Leányom! leányom! mond Weiszné ijedten, ők emberek, ők hajlani fognak kérésünkre. Mit kivánnak kegyetek váltságul? Van pénzünk még, bár e háborgós időkben kevés, de vannak ékszereink nagy számmal és sokat érők!

– Hiába, jó asszony! mond Coelesta gúnynyal nevetve, ezen urak itt szilárd férfiak, s kincseinket úgyis ki fogják rabolni! miért nekik azt igérni, a mit magokénak hisznek!... Itt állok készen! folytatá az alakos felé fordulva, szolgák, poroszlók, bérgyilkosok! – mit tudom én!... S te, jó anyám, nem fogsz engemet követni, velem az Isten van s ártatlanságom! ő nem hagyja el szolgálóját, s ez védeni fog engemet mindenki ellen!

– Még egyet! mond az alakos közelebb lépve, szádat, szép gyermek, bekötöm, igen sokat csacsog az, s az utczák hosszában fel találja költeni a nemes szász urakat édes álmukból. Ezzel egy tiszta fehér kendőt vont ki kebléből, s Coelestához közeledett. Már Weiszné egészen fel volt öltözve, bár válla kapcsolatlan s mindene félig kötözve; az alakosnak lábaihoz borult: Uram, mond, emberi lélek lakja-e kebledet? úgy-e, asszonykarok ápoltak? talán nőd van magadnak s leányod? bár nem ily jó, ily szent, mint az enyém, de leányod! A sors fordul s reád kerülhet; kegyelmezz! kivánj, a mit akarsz, mindenre kész vagyok! vidd el mindenemet, csak jó, okos leányomat hagyd meg nekem!

Coelestának könny szivárgott szemébe, hirtelen fölemelte anyját s forró hévvel szorította kebléhez: Kedves jó, jámbor anyám! el kell válnunk! mond reszketeg hangon, a sors így akarja; de egy Isten él fölöttünk! legyen nyugodt; én élni fogok, ha Isten úgy akarja! s ha élnem szabad és lehet... Ne rettegjen, anyám! s ha jó, nagylelkű atyámat látja, egyet mondjon neki, azt, anyám! hogy leánya maradok! leánya Coelesta, kit ismer! a sors bármit rendeljen.

Weiszné zokogott, nem tudott szólani, s görcsösen szorítá leányát kebléhez.

Coelesta gyöngéden fejlett ki karjai közül, fölegyenesedett, egy istennőhez hasonlított – s miként a hold égi arczát világítá, úgy tetszett, mintha azt dicskör folyná körül. – Még nehány szavam van hozzátok! mond, fönséggel fordítván arczát az alakosakhoz. – Hallottátok, mit tesz az? szavat adni, becsületszavat; – fér-e szolgai lelketekbe annak képzete? hogy egy nemes lelkületű lánynak adott szavára építeni lehet, lehet mint szirtre, mely nem ingadozik; hogy az egy oklevélnél, melyen a világ urainak pecsétjök függ, többet ér... Ha hallottatok ilyesmit, tudjátok meg ezennel, hogy én Coelesta Albinus, a híres brassai birónak s polgármesternek, Albinus Mihálynak leánya! egy brassai hölgy, adom becsületszavamat, hogy némán s ellenkezés nélkül követlek benneteket Bátori elébe, azért erőszakra nincs szükségetek, s adott szavam, Istenemre! szorosb kötelék, mintha patyolatját erdélyi hölgyeiteknek fejem körül körítnétek!

Anyjához fordult ekkor, szivéhez szorította őt újra, s kilépett az ajtón: – Istené a dicsőség! mond angyali szózattal, egészen visszanyervén lelkének rugósságát. Élj boldogul, anyám, Weiszné! – lelkem emelkedik! én megyek! A ki őt látta volna, egy királynénak képzelné, ki aggály nélkül lép ki lakából, udvarnokainak kiséretökben.

A LÉLEK FÖNSÉGE.

Sírba ha tettem volna magam, hogy mélyen az undok
Földnek alatta hever, tudnám: ha zajába sodorván
A Duna nyelné el, tudnám, hogy szőke habok közt
Tagjait úsztában pusztító hadsereg űzi;
Láttam volna halálágyán hervadni mosolygó
Szép fiatalságát, kétség nem nyomna, megáldnám
Istenemet, s tűrnék. Most nézek s nincs mire, szólok
És az üres viszhang – gúnyol felelettel.

Vörösmarty.[125]

Értésére esvén Bátorinak a Weisz és Géczi beütésök Székelyföldre, s Uzon megvétele, parancsot adott Allyának, hogy a Bárczaságba siessen. Titkon, s oly hirtelen termett ez ott, hogy a brassaiak csak október 15-kén, mikor már a Bárczaság szélein állott, tudták megérkeztét.

Weisznak ekközben hírül esett a Coelesta elfogatása, még pedig Allya az ellenséges vezér által, minekelőtte azt valaki neki Brassóból megírta volna, s így bizonyos, hogy Allya a dolgot tudta.

A csapás borzasztólag hatott az erős férfiúra, s minél inkább fojtotta fájdalmát keblébe, annál kínosabban dúlt abban. Allya Weiszt Coelestával kinálta, ha a fejedelemnek átadja Brassót, s békeföltételeit elfogadja, melyek egyike Géczinek kiadattatása lett volna.

Valóban szándéka volt-e Allyának ezt tenni, s tehette-e, vagy csak próbálgatá Weiszt, később tudjuk meg.

Weisz kemény küzdésben volt, nem az iránt, mit kelljen cselekednie, mert oly gondolkozású férfiúnál mint ő, ez belső vitatás tárgya nem lehetett, de az iránt, miként szabadítsa ki Coelestát.

Aznap érkezett meg neje is a táborba, majdnem őrülten s beszélte el az egész történetet, elhallgatván Coelestának nyilatkozását s izenetét, hogy atyja előtt annál sürgetőbb legyen gyermekének megmentése. Egy az alakosak közül hajnalig maradott szobájában a nőnek, s csak mikor a korány aranya borult a lég harmatos íveire, távozott mellőle, s így ő is csak reggel indulhatott el Brassóból.

Weisznak egybeköttetései által az udvarnál[126] főleg Nadányitól értésére esett, hogy Dimont Bátori darab idő óta szemmel tartja, s kezdi már egyetértését a szászokkal gyanítani. Ez valóban úgy is volt, mióta Bátori a feketehalmi várból kiszabadult; az akkori párbeszéde Dimonnak Marderrel, s a szászok titkos jelszavának tudása, gyaníttaták vele, hogy Dimon, mint többnyire kémek szoktak, két kézre dolgozik, s a fejedelem erősen föltette magában, a dolognak végére járni.

Coelesta atyja előtt a Bátori kiszabadítását a kőhalmi börtönből el nem hallgatta volna, de megírni nem merte, s így azt Weisz nem tudta még; Szerafin gyanította, hogy a kőhalmi foglyok kiváltása Mardertől titok nem maradhat, azért öt foglyot adott által a brassaiaknak, a mi akkortájban igen könnyű volt. A fejedelmet Feketehalomban senki sem ismerte meg, őt Marder Bilibognak tartotta, kit már láttunk pillanatra, s kit a székelyek embervadásznak neveztek, mert ha a fejedelem valakinek fejére díjt tett, többnyire Bilibog nyerte azt el. Mint a hiúz állt ő lest úton, ösvényen, sziklák ékezetei között, vagy egy agg csernek sátorában; lőport ritkán használt, egyszerű rugós ív, húrral feszíthető, majdnem kopjahosszúságú nyílvesszők s néha parittya, valának azon fegyverek, melyekkel Bilibog mindig talált. Az óriási székely leejtett vadjának, mert így nevezé azt, fejét tágas bőrzsákba vetette, s úgy hozta azt a táborba széles vállán.

Hogy a foglyok egyike sem Bilibog, azt a brassaiak azonnal észrevették, kik közül sokan találkoztak vele a csatákban olykor, s az egészet úgy tekintették, mint háború idején igen könnyen történhető tévedést. – Később a roppant Bilibog annyiszor jelent meg a csatákban, s karjának oly pusztításait tapasztalták, hogy életén s szabadlétén nem kételkedhettek a szászok! Várdai s Szerafin azt állíták, hogy a Bilibognak vélt fogoly egy hosszú székely ember volt; állításuk nyert is hitelt, mert az általadott öt fogoly közt egy igen nagy is találkozott.

Weisz, mint fölebb láttuk, tudván, hogy Dimon a fejedelem kegyéből kiesőfélben van, azonnal Coelesta elfogatásának egész tervét megfejté magának. Dimon tudniillik a fejedelemnek Coelesta iránti szenvedélyét ismervén, ezen az úton akarta kegyét újra megnyerni, s magát a vizsgálatok alól kimenteni, melyek aligha részére jól ütöttek volna ki.

Weisz hosszú küzdés után felelt Allyának, emlékeztetve őt keresztényi hitére s hogy neki is lehet gyermeke valaha; de azt is kinyilatkoztatá, hogy ő leányát ismeri! s ez maga el nem fogadná azon áldozatot, melyet Allya kiván a brassaiaktól; írta, hogy szive megreped, de mégis kész kedves gyermekét nemzete boldogságának feláldozni, ha szükség, s Coelesta meg fog tudni halni, ha azt a szászok java, atyja és önbecsülete kivánják!

Szerafin megtudván a dolgot Weisztól, álruhában Szeben felé sietett, egy levelével a mélyen kesergő atyának, melyben leányát állhatatosságra nem inti, de azt már feltévén róla, Allyának adott válaszát tudatja vele. Szerafinnak titkos utasítása az volt, Dimont egészen megnyerni, s nagy ajándékokkal arra bírni, hogy Coelestát kiszabadítsa, a mit senki sem tehetett könnyebben, mint ő. E mellett Weisz egy követséget indított a fejedelemhez békeajánlatokkal.

Bátorin az utolsó esetek óta külsőleg is nagy változás történt; arcza barnább s halványabb volt, mint máskor; álla körül rövid göndör szakáll borult már, szemöldei közé egy redő fészkelte magát, s tekintete elveszté azon örömlehellő derültséget, mely vonásainak, főleg otthon, s megbizottai körében, oly kellemetes, sőt néha hódító kifejezést adott; de őt mindemellett most még érdekesbnek, férfiasbnak találták a hölgyek. – Bátori, mint minden hozzá hasonló ember, az önállást sohasem vívhatta ki egészen; neki hizelgőkre, kegyenczekre volt szüksége, s így Imrefinek halála után kegyét hol egynek, hol másnak adá, de ezek közül egy sem birt azon élénk szolgai hűséggel, melylyel Imrefi; egy sem vala oly tapintatteljes visszhangja a fejedelem minden szavának s minden gondolatának, mint ő. – Kamuti Farkas, Gyulafi s Dimon voltak legtöbbet személye körül, bár ezen utóbbi, titkos küldöttségekre használtatván, néha hetekig vala távol az udvartól; a közidőt irígyei s ellenségei a kevély apródnak, mindenképen használták megbuktatására. Ehhez egy körülmény járult, melyet örömest elhallgatnánk, mivel nagyobbára mondán alapul, de meg kell említenünk, mivel történetünknek közelgő kifejlésére nagy befolyással volt. Sokan azt állíták, hogy a hamar vigasztalt özvegy s még mindig csinos Imrefiné és Dimon közt a fejedelem szorosabb viszonyt vett észre, mint azt egy kevély kegyenczé s egy apród közt gyaníthatá hiúsága. S ez okozta egyrészt, hogy titkos bosszút forralt a sokszinű ficzkó ellen, kinek kevély makacssága, minden használhatósága mellett is, olykor kellemetlenül érintette a fejedelem büszkeségét.

Az oly kedélyeknek, a milyen a Bátorié, természetökben van az a neme az irígy féltékenységnek, mely akkor is bír némi hatással, mikor a tárgy, mely azt előidézi, nagyobbára elvesztette érdekét előttünk. Imrefinének ajánlkozó szerelmét Bátori mulatsági szempontból tekintette, s aligha maga hitte, hogy ily személynek hűtlensége őt megzavarhatná; azonban, mint sokszor az életben történik, az a mi képzetben s a hihetőség határiban idézve, előtte csekélységnek tetszett, s valóságban kevélységét s hiúságát sértette, ha nem is szivet, mert az sohasem vert Imrefinéért, s ha nem is érzékeit, melyek rég elhültek iránta. – Az a gondolat, hogy egy apród abban a hiszemben van, vele egy nő kegyéből osztozhatni, valami oly szenvedhetlen eszme volt, mely neki a legkellemetlenebb érzést okozá.

Weisznak gyanítása, mint látjuk, nem volt homokra épülve, s Dimonnak elég oka arra, hogy a fejedelemnek kegyét megnyerni igyekezzék, bár ő, mint láttuk, valamint senkit, úgy Bátorit sem szerette s csak önérdekét nézte, melynek előmozdítása mellett ördögi kedélyét minden baj s kár kéjben ringatta. Hogy a fejedelem Coelestát mindazok fölött szereti, kik kegyét birták, azt senkinek sem volt több alkalma tudni, mint Dimonnak, ki igen sokszor volt a fejedelem közelében, s ki által Bátori nem egy levelet küldött Coelestának; sőt történt egykor vadászat alkalmával, hogy Dimon a fejedelemnek megigérte, Coelestát kezére keríteni. Bátori bortól felhevülve, ellent nem mondott, csak azt tevé hozzá, ha valaha az történhetnék, akarná, hogy a szép hölgygyel a legnagyobb kímélettel bánjanak. Azonban ezen egész beszélgetésről Bátori elfeledkezett s többé ilyesmit elő nem hozott Dimon előtt.

Ha a fejedelem szivében nem volt is meg azon nemesebb emléke az indulatoknak, mely a lélekkel azt óhajtatja, hogy szerelmünk tárgyát nem erőszak, hanem önkényes vonzódás, hozza karjaink közé; ha Coelestának tiszta nemes indulatját nem bírta is felfogni egészen, mégis úgy tetszett neki, hogy inkább örülne, ha Coelestát személyes elhatározás hozná közelébe. Bizonyos büszkeség volt az, mi Bátorit arra határozta, hogy Coelesta ellen semmi erőszakot el ne kövessen, s diadalának sikerét a szerető hölgynek szívétől várja. De nem kell felednünk, hogy Bátorinak az erőszakról is saját képzete volt; Coelestát elfogatni s mint fogolyt közelében tartani, nem látszék előtte erőszaknak. «A hadi élet sorsa az», így okoskodott Bátori, «hatalmunkkal s a körülmények kedvezéseivel élni; ha a szászok mindent elkövettek, hogy engemet elfogjanak, miért ne tehetném én is ezt Coelestával, főleg ha vele szeliden bánok, s fogolyból magamig emelem fel? – Hátha atyját, nemzetét feledi érettem! minő diadal volna ez!»

Ebből láthatjuk, hogy Bátori, bár nem parancsolta is Coelesta elfogatását, a dolgot néha forgatta eszében; s láthatjuk, hogy Dimon embereit jól ismerte, s az ügyes apród ki tudja azon pillanatot lesni, melyben egykor tett ajánlását ismételhette.

A fejedelem megvetőleg nevetett: – A dolog kivihetetlen, mondá, hogy akarod őt Brassóból ide hozni? s épen őt, a szászok bálványának, az óvakodó, mindig éber Weisznak leányát!

Dimon a fejedelemtől szeretett volna valami igéretet kicsalni; de Bátorinak bizonyos szigorú módja volt, egy előtte untató párbeszédet befejezni, s így e tárgyban Dimon némi kétségben maradott a fejedelem akaratjának tekintetében.

Bátori, mint láttuk, makacsul elhatározta magában, Dimont soha feljebb nem vinni apródból, bár minden szolgálatját bőven megfizette. E szilárd elhatározás kedélyéből magyarázható; Dimont ismerjük, s meg kell vallanunk, hogy Bátori jól okoskodott, mikor őt mindig bizonyos alárendeltetésben akará tartani.

Dimon Monddal s Dixellel már Brassóban szoros egybeköttetésben élt; tudjuk, hogy hasonló kerületek össze szoktak vonulni. Weisznak távollétét, a brassaiak elbizását hasznára fordítván, e két gyakorlott s elszánt kémjeinek segítsége, elég volt a merényt kivívni. Coelesta Szebenben volt s Dimon kevélyen lépett a vadászatról hazatérő Bátori elébe.

Október 14-dikén érkezett Coelesta Szebenbe, az alakosaknak csak hárma kisérte őt, kettő Brassóban maradott el. Így nem ok nélkül gyanítá Coelesta, hogy a Brassóban maradottak Mond és Dixel voltak, kik, a mi igen természetes, a brassai zenebona után megtudták, hogy Coelesta a rejtekben kileste őket; s bár mindent elkövetett is Coelesta, hogy személyeiknek bántódása ne legyen, a bosszúálló két férj kapott az alkalmon, Weisz házának veszélyt okozni, kinek, mint minden nagy embernek, irígyei s ellenségei voltak, s főleg Mond és Dixel, lelkületének fönsége által kellemetlenül érzék magukat érintve.

Coelesta azon háznál, Szebenben, hová őt éjtszaka szállíták be, egy tisztes öreg nőt talált, ki mint látszott, szolgálatjára vala rendelve. Szobájának ajtaja bezáratott, s az előtt őr járt fel s alá. Coelesta mindezen bánásból, mely némi, bár őt sértő kimélést látszott feltenni, óránkint inkább kezdé hinni, hogy fogságát a fejedelem parancsának köszönheti, csak azon bámult, hogy Bátori magát nem láttatá. Ő nem tudta, hogy a fejedelem vadászattal tölti az időt e sürgető veszélyek korában is.

Coelesta fáradtan hevert le, nem evett semmit, bár a melléje rendelt nő őt ízes étkekkel kínálta; az éjtszakát álmatlan töltötte, s reggel halványan s törődötten kelt föl ágyából; kiküldötte a szolgálatára rendelt nőt az oldalszobába, s az ajtót behúzván, tág karszékbe ereszkedett. A szoba kevés, de nagy idomú, aggszerű bútorokkal volt ellátva.

Egy magas kemencze, zöld s szeszélyes alakokkal terhelt, a mennyezetes ágy, nagy virágú kárpitokkal, néhány keskeny hátú szék, egy roppant, rézzel majdnem egészen borított láda, egészíték ki bútorozását.

Itt látjuk Coelestát, festői nemzeti öltözetében, leemelt föveggel, egyik karjára nyugasztott állal, s a földre szegzett szemekkel, mély gondolatokban. Ha az ember vonásait figyelemmel vizsgálná, semmi nemét az ijedtségnek vagy remegésnek nem lehetne azokon észrevenni, de igen, mély keserűségnek s boszankodásnak fellegét. Arcza színét változtatta néha, s keble hevesen emelkedett le s fel; ökölre szorítá néha kis kezecskéit, vagy toppantott a lábak legkisebbikével, mint a ki egy történetnek minden árnyéklatát röpüli át gondolatjaival, s miként azok hatnak reá, tükrözik magukat arczában s mozdulatiban.

Hosszú pihenés után fölkelt Coelesta; arcza majdnem kemény kifejezést nyert s ajkai körül azon éles gúnynak mosolya ült, mely nála szinte önkénytelen volt mindannyiszor, a hányszor vagy magát, vagy mást tartott vádra érdemesnek.

«Fogva!» így kiáltott fel, «fogva!» ismétlé élénken, «egy hölgy, s ki által?... a kinek életét mentettem meg! s kit szerettem! miként gyávaság s gyöngeség volt szeretni; kiért ezer életet adtam volna!... Hah, nyomorult bábfejedelem! aljas, nem férfiú! – Meg kell vallani, gyönyörű fejedelmi tett! – Ezen alávalót, e gyávát tudtam én szeretni! e rejtélyes, alakos emberdarabot! e torzképét egy fejedelemnek! – Nem! nem! én csak Ecsedit szerettem!» ... Kis szünet után folytatá magában: «Ébredj Coelesta! irtsd ki lelkedből árnyékát is egy indulatnak, melyet semmivel sem menthetsz ki többé! – Ecsedi?... ez ábrándozás! ő vagy Bátori mindegy! – De hátha nem az ő parancsa elfogatásom!» Coelesta keserűn nevetett. «Igen, igen!» kiált fel, «én eszelős vagyok és maradok, mert még most is mentegetem őt. Az ég tanúm! föl nem tehettem róla soha, hogy irántam ily hálátlan legyen; s ha valóban ő akarta s parancsolta elfogatásomat, őt semmi sem mentheti ki. Eddig a világ Imrefit vádolta, s részrehajló gyöngeségem elég gyáva volt Bátorit menteni, s tetteinek okát másokban keresni; fogództam, mint hullámok közt küzdő, e mentő ágba, s im az kezembe szakadott; Imrefi meghalt, s Bátori nemcsak dühös viszontorlója hadi bántalmaknak, nem csak ellensége egy nemzetnek, melyről talán hitte, hogy őt utálja! Ő több, ő nyomorult leányrabló! – gyáva férfiú, ki minden lovagi kötelességről feledkezve, támadólag lép fel ott, hol védeni lenne kötelessége! – De jöjjön! Istenemre! rám fog ő ismerni, rá azon egyszerű gyermekre, ki a kábult zsarnokot látta porban maga előtt szerelemért esedezni!»

A míg Coelesta magában tünődik, míg szive szorongató kétségek közt hullámzik, s hol vádolja, hol mentegeti Bátorit, térjünk pillanatra ezen utóbbihoz vissza.

Dimon megállott a fejedelem előtt, arcza sugárzott, s valami oly kihívó kifejezésével az örömnek tekinte Bátorira, hogy az minden, naponkint növekedő gyanúja, sőt gyűlölsége ellenére is, alig várta hogy a ravasz szolgával egyedül lehessen.

Miként adta elő a dolgot Dimon, miként fogadta azt a fejedelem, nem lehetett akkor megtudni, mert rejtett, zárt szobában történt az; azonban gyanítani lehet, hogy az nem úgy ütött ki, mint azt az önhitt s elbizott Dimon óhajtotta. Azon udvariak, kik őt a fejedelem szobájából kilépni látták, azt állíták, hogy arczán megsértett hiúság rángatását lehete olvasni. Nekünk, kiknek megengedtetett a Bátori szivében olvasni, a dolog nem lesz fejthetetlen. Bátori Coelestának elfogattatását nem hitte lehetségesnek, legalább addig nem, míg Weisz Brassó közelében van; de azt nem is parancsolta egyenesen, mint tudjuk, s csak szenvedőleg látszott abban hallgatással megegyezni. Dimon ellen föl lévén ingerelve, igen természetes, hogy azon fölülkerülést, melyet Dimon ily merész tettel kivánt kivívni, kissé büszkén idézte vissza, s ez a kevély apródot sértette. Hogy Coelestának Szebenbe érkezése Bátorinak kellemetlen lett volna, azt bizonyosan senki sem hiszi, s annál inkább örülhetett e körülménynek, mivel Coelesta előtt, egyenesen befolyását elfogatásába, tagadhatta.

Dimon bosszúsan távozott el Bátoritól, s miként őt ismerjük, aligha nem merült föl lelkének sajátságos irányzatából egy bosszúterv, melyet régen forralt, s melynek végrehajtására csak időre s alkalomra várt.

De tekintsünk újra a kedves hölgy szobájába, kit a legingerültebb helyzetben hagyánk. Ő magán legkevesebbet tünődött, bár voltak pillanatai, melyekben női gyöngesége, lelkületének szilárdságán át, követelte jogait, s futó múló remegést villantott át tagjain.

«Ha fogságomat Bátori atyámnak szorongattatására kivánná használni!» így tünődött ő, «ha az erős férfiút, a szász nemzet oszlopát, atyai érzet megingathatná!... Ő annyira szeret engemet! lelkének állapota irtózatos lesz! Ő nem azon vad Manlius Torquatus, nem azon Brutus, ki gyermekét hidegen odavetni képes hazája érdekének! előtte minden érzés szent! – Ő szenvedni, küzdeni fog, s e harcz keblében halálos lesz.» Coelesta némán bámult maga elébe. «Igen, igen!» mondá magasztaltsággal, «ő küzdeni fog, ő lelke felét áldozza nemzetének, de fel fogja azt áldozni, mert ismeri leányát, s tudja, minő áron képes az szabadságát elfogadni!»

Anyját jól ösmerte Coelesta, tudta, hogy ezen egyszerű, minden magasb lelki emelék nélküli lény! miként fogja férjét ostromolni, miként tőle leányát visszakérni s alkalmasint elhallgatni előtte végnyilatkozását elbúcsuzásakor, csak hogy Weisznak több oka legyen mindent elkövetni, s mindent áldozni megszabadítására.

Mindezt átgondolva, nem mondhatjuk, hogy a szép, magas lelkű hölgynek kedélyét bizonyos kétes remegés körül ne fogta volna. «Atyám ismer!» ezzel s mindig ezzel bátorítá fel magát, s lelkében terv tervet űze: miként adja atyjának tudtára, hogy ő meghalni készebb, mint nemzetének vesztével nyerni vissza szabadságát.

Ily tünődés közben halla lépteket szobája előtt; a kulcs fordult zárjában, az ajtó végig nyilott, Bátori lépett be, a külszobában két apród állott. Az ajtó bezáratott s Bátori egyedül maradott Coelestával, ki egy regényes, de egyszersmind szorongató helyzetben, hirtelen összeszedé lelki erejét. Az első pillanatban minden feledve lőn, csak női önérzete ébredt föl, s méltatlan bántalmának neheztelése tükrözé magát vonásaiban; fölegyenesedett karszékéből, három lépést tett a fejedelem elébe, mint sértett királyné, ki alattvalójának akarja méltó haragját kijelenteni. E mozdulat szinte önkénytelen volt, s arczának kifejezése oly nemes, oly hódító fenségű, hogy Bátori meglepetés nélkül nem tekinthetett reá; az ártatlanság s női fenség hatalma őt szinte habozóvá tevék.

A harag s félelem azon indulatok, melyek minden arczot kivesznek alakjából, annak többnyire a legkellemetlenebb kifejezést adván. Ez Coelestánál egészen ellenkezőkép volt, nemtelen haragot nem tuda szivében forralni; lelkületének angyali tisztaságából érthető, hogy őt aljas indulat-kitörések sohasem lobbanthatják. Szivében irígység, kár- s bosszúvágy s mindazon indulatok, melyek köznapi lelkekben haragot idéznek elő, nem voltak otthonosak. Ő, ha haragudott, e haragot nemes indulat, önbecs-érzet erényi emelék, s lelki fönség idézték elő: azért arczának kifejezése is valami leírhatlan bájjal bírt ilyenkor, mely bizonyos félelmes tartózkodást vala képes a legbátrabb kedélyben előidézni.

Coelesta megállott, mintha lelkének redőit simítaná szét, mintha szavakat keresne megszólalásra; arczának szilárd kifejezése gyöngédebbé olvadt át, s gyönyörű lélekkel teljes szemei oly nemes nyiltsággal valának Bátorira függesztve, hogy ez egy önkénytelen ingert érzett magában, lábaihoz borulni a kedves hölgynek, melynél szebbet, s bájlóbbat sohasem látott.

– Nagyságos uram! szólala meg Coelesta; örülök, hogy Bátori Gábor, Erdélynek fejedelme, ily hirtelen észrevette, mennyire érdekében áll azon igazságtalanságot helyrehozni, mely egy gyenge hölgyön történt, s azon szabadságot nekem visszaadni, melytől tudom, nem lovagi szellemű fejedelmem parancsára fosztattam meg!

– Coelesta! kiált fel Bátori szenvedélyesen, rettegsz-e ily közel lenni azon férfiúhoz, kit egykor szerettél? De nem, leányom! kedves jó Czilim! nemed remeke s dísze te! nem szerettél csak, de szeretsz jelenben is! kinek éltét szabadítád meg, s ki oly nagyon lekötelezetted!

– Oh nagyságos uram! mond Coelesta, kinek minden visszaemlékezés egykori viszonyára Ecsedivel, tőrszúrás volt: ha nagyságod ezt hiszi, siessen nekem szabadságomat visszaadni s engedje, hogy szegény atyámnak s anyámnak karjai közé repülhessek; hogy lelkem teljességéből meggyőződéssel mondhassam, hogy nagyságod velem fejedelmi nagylelkűséggel bánt, hogy talán azon gyűlölség, melyet atyám s a szász nemzet iránt érez keblében, csak félreértések s fondor tanácsosok bujtogatásainak következménye.

– Atyádat ne említsd! kiált közbe Bátori, s arczát vér futotta el! Ő egy – - -

– Becsületes ember! egészíté ki Coelesta... Oh, engedje nagyságod! folytatá, hogy a jelen ünnepélyes pillanat boldogító változásnak adjon éltet! – teremtse a multak keserűségét áldássá! engedje, hogy a béke olajágát vigyem diadali örömmel Brassó falai közé s keblem azon kéjérzettől dagadozzon, melyet egy szép, nemes fejedelmi tett idéz elő!

– Coelesta! mond Bátori, elmerülve a gyönyörű beszélőnek tekintetében, te nem tudod, mit kivánsz. – Béke!? lehet-e ezt valaha reménylenem? míg a szász nemzetnek érdeke össze nem olvad a miénkkel, míg Erdélyben nemzetek lesznek, nem egy nemzet. A szászok kevélyen vetik magoktól vissza nyelvünket, szokásainkat; míg kenyerünket jó ízűen költik el, s tagjaikat mente s kalpag födik. Városaik, várok, melyekbe fejedelem csak engedelemmel léphet be, német s török segélybe kapaszkodnak addig, míg hódolniok kellene, s azon büntetésnek helyes voltát méltánylaniok, mely alatt Szeben szenvedett, s melylyel egyesek hűtlenségét vertük, nem a szászokat akartuk eltiporni. Miért nem bűnhödött Besztercze! Kőhalom! vagy nem szászok laknak-e ott? – Ismétlem, Coelesta, te nem tudod, mit óhajtasz! de egyben igazad van! igen, szivem hölgye! nem én vagyok oka, hogy elfogattatál, nem parancsomból történt az, de – -

Úgy tetszett, mintha Coelestának égi szemeiből örömsugár villanna. – Nem? kiált fel, nem, nem! hiszen ez nem is lehetett volna! De fejedelmem meg fogja tudni azokat büntetni, kik hatalmával s nevével ily nemtelenül merészkedtek visszaélni! s a ki ezt tudja, nem kétlem, nem fogja füleit az igazság szava előtt elzárni. Én gyenge hölgy vagyok, uram fejedelem! de lelkem talán nem minden erő nélküli, s bír annyi fogalommal a helyesről, hogy nemzetemnek nevében s érdekében tehetek nagyságodnak egy ajánlást, mely szintoly természetes, mint elfogadható.

– Hadd halljuk, mond Bátori kissé kedvetlenül, egy karszékbe ereszkedve, ily szószóló mindenesetre sokat tehet.

– Ha nagyságod Szebennek szabadságát helyreállítja, ha egy jövő országgyűlésen a szász nemzet ellen tett végzéseit megsemmisíti, a szász papságnak tizedeit visszaengedi: úgy merem nagyságodat bizonyossá tenni arról, hogy atyám első lesz, ki a szász nemzetet békességre bírja.

– Csekélység! mond Bátori nem minden gúny nélkül, én ellenben, Czili! kész vagyok védenczeidnek békekezet nyujtani, ha Szeben ezután is fejedelmi lakunk marad, s a szász polgárok ott számunkra kényelmes palotát emelnek; ha minden általok okozott költségeinket visszatérítik, s átok alatt fogadást s esküt tesznek arról, hogy soha, sem törők, sem oláh, sem német segítséget nem kérnek.

– Így minden a réginél marad, felelt Coelesta fájdalmasan.

– Még egyet! – mond Bátori, figyelemmel szegezve szemeit Coelestára, ha feltételeimet elfogadják, igérem, hogy jogaikat s kiváltságaikat védeni fogom, de megkivánom, hogy ne idegenként tekintsenek a szász urak, s kapuik ne legyenek zárva előttünk!...

Coelesta hallgatott.

Bátori folytatá, mindig figyelemmel tekintve Coelestára: hogy a béke állandó, s a szász nemzetnek oka legyen minden sértő kétkedést fejedelmi szavunkban elmellőzni...

Coelesta sóhajtott; a fejedelem szavában nem vala ok többé kétkedni, mert ő szavát mindig megszegte.

– Kész vagyok a szász nemzet kebeléből nőt választani magamnak, s hölgyeik egyikét felmagasztalni Erdély minden női fölött. Bátori felkelt, s a Coelesta kezét ragadta meg. Coelesta gyöngéden voná azt vissza, s szemeit a földre szegezte; arczát szemérem, valami neme a megszégyenülésnek s neheztelés borítá el lángjával.

Bátori azon ellenállhatlan varázsnak hódolva, melynek hatása már ösmeretes előttünk, mikor ő Coelesta közelében volt, függeszté szemeit a szép hölgyre s azon kevélységen keresztül, mely a Bátoriak arczából mindig kisugárzott, valami szinte kérő, esdeklő tűnt ki. – Te elnémultál, Czilim? s nincsen egy húr szivedben, mely ezen utóbbi ajánlatomra megrezzenne?... szólj Czili!... volt idő, mikor a szász hölgy a magyar nemes ifjúval egy kunyhót osztott volna meg! s Istenemre! ezen időszaka életemnek, egész bájával, egész boldogság özönével, elevenen s visszaóhajtva áll lelkem előtt! s meg volna-e minden változva? két év fordította volna ki lelkeinket helyéből – -

Coelesta szorulva érzé keblét, szemei nedvesedének, lehellete sóhajjá olvadt! de visszafojtá a multak emlékét keblébe, ajkai reszkettek, s szemeire annak hosszú selyem pillái borultak, hallgatott. Úgy tetszék, mintha az egész beszélgetésnek fordulata fájna neki, mintha azt félbe kellene s illenék szakasztania, s mégis neme az álgyöngédségnek s kímélésnek nem engedé, hogy hirtelen szavakra találjon. Míg ő így merengett, Bátori folytatá:

– Két év, 24 hold, ily rövid idő érlelte volna meg czáfolatát legbensőbb meggyőződésednek, Czili!... ki vagy te? – nemde hölgy, érzékeny s szerető hölgy? engedékeny s megbocsátó! hölgy, kinek szerelme mindene, s ki egykor egy csókkal félt lelkét az enyémbe átszállítani![127]

Coelesta mind inkább hevült, minden tette Bátorinak előtte emelkedett föl, mint annyi rém s a férfiú, kiben oly iszonyúan csalódott meg, állott előtte, szintazon érdekes vonásokkal, azon fejedelmi alakkal, azokkal a reábeszélő szemekkel. Mint egy gyúlpontba szedődött össze azon áltatás és ámítás, mely őt egykor elkábította. – Akkori hiedékenysége, akkori vak bizodalma, a gyöngeség, mely őt szeretni készté azon férfiút, kit csak szép lelke tett azzá, minek képzelé: igen ez és minden, minden előtte állott. – Úgy tetszett neki, mintha az óra eljött volna, egy kétszinű alakossal egész női méltóságát éreztetni, s visszatorlani azon gúnyt, mely árnyat boríta elméje felsőségire, s őt könnyenhivősége miatt, a köznapi hölgyek sorába idézte.

Coelesta megállott Bátori előtt, szemeit nyiltan s méltósággal nyugtatá arczán; s ellentállhatlan báju hangján szólala meg:

– Igen, mond, volt egy idő, nagyságos uram, mikor a mennyet nem tudtam Ecsedi nélkül képzelni!... miért tagadjam? én akkor kevély voltam szerelmemre, s érzésemben semmi sem volt, mit jelenben is szégyenelhetnék. A miként szólott Coelesta, vonásai mind inkább közeledtek azon mennyei kifejezéshez, mely őt igazán égből szálltnak láttatá, magyarázhatóvá tevé azon hatalmat, melyet Bátori felett tuda gyakorlani. – Akkor! folytatá magasztalt hanggal, minden nagynak, szépnek, nemesnek képzetére egy név volt elég, mely lelkemben mindannyiszor felmerült, a hányszor magasra, kiválóra gondoltam, s ez a név, Ecsedi volt! Ez a szép idő, éltem első s utolsó álma, megszűnt! – Coelesta elfogódott. Megszűnt, folytatá rebegve, mint álom szokott, mint az élet fog megszűnni, mint minden, a mi földi.

Bátori elpirult. – Megszűnt? kiált fel.

– Meg, mond Coelesta elhatározottan: ah! miért kellett ezen álmot végig álmodnom! – miért üdvét ízlelnem egy képzelgésnek, ha abból a való, oly irgalom nélkül, oly keserűn rázott fel!

– Coelesta! – mond Bátori sértve – mi okod lehet neheztelni azon, hogy egykor szived tárva állott előttem, hogy minden tekinteted, minden szavad egy nyilatkozás volt, mely engemet boldoggá és kevélylyé tett? s miért igyekszel az ellenkezőt elhitetni velem és magaddal? Te szeretsz még, s ez az, mi engemet most is boldogít, a mi képes mindent feledtetni velem.

Coelesta tagadólag rázta fejét. – Nagyságos uram! mond, nemzetemnek, atyámnak ellenségét szerethetem-e? – ah! volna-e férfi, ki engemet becsülhetne, ha vétkes gyöngeséget gyanítana bennem?

– Vétkest! kiáltott fel Bátori, a szerető hölgynek szive meggyőződése iránya, ahhoz hajlik, a kit szeret, minden érdek megszűnik, minden mult feledésbe olvad át, mert a kik szeretnek, azokban egy lélek van csak. – Ha valaha szerettél, folytatá Bátori a legnyájasabb hangon, oly közel Coelestához, hogy a szép hölgy lehelletének fűszere lengett arcza körül, ha mindaz, a mit oly sokszor mondottál nekem, igaz volt: nem kellett volna-e neked pártomon maradnod? – nem érezned azon bántalmakat, melyek a magadéivá váltak, ha szereteted igaz volt! Mi köze a szerelemnek a szászokkal! mi köze arra, Somlyói Bátori Gábor-e a nevem, vagy Ecsedi! mi arra, ha Szebenben emelkedik csarnokom, vagy a Bátori vadásztanyáján foly redőkbe sátram mennyezete? – Mi változott azóta?... kettőnkre nézve, mi ellenséges szellem keletkezett viszonyunk lényegében?... szeretlek-e kevésbbé? nem állok, én Bátori Gábor, Erdély fejedelme, épen oly hódolólag, épen oly kérve, s parancsidra várva, előtted, mint egykor Ecsedi?... A mi minden körülményeiben az életnek elválasztó, annak hatalmát a szerelem nem ösmeri: ha hibáztam! te vagy-e az, szivem hölgye! ki büntetni fog? s ha ellened vétettem is! a míg lángolva szeretlek, míg éltem egy sivatag azon angyal nélkül, ki azt menynyé varázsolja – míg minden szíverem érted dobog! Oh szólj! változott-e addig valami! szabad-e a szerető hölgynek – a változást csak sejdíteni is? Eljöhet az idő, Czilim! melyben nem fogsz kétkedni többé, minden szavam igazságán, s igéreteim szentségén! – Szólj, ha a fejedelmi bíbor leolvadna tagjaimról, ha fényét levetné nevem, mely azt századok óta dicsőíti; ha újra Ecsedi lennék: akkor Czili...!

– Az nem lehet! felelt a szép hölgy, nem a név, nem a körülmények, nem az, ha Ecsedi, vagy Erdély fejedelme áll-e előttem, oszlatta el a varázst! Érzésem elég tiszta s elég nagy volt – mindazt feledni, a mi a szerelem lényegén kívül esik! – Egy könycsepp lopódzott a Coelesta szemébe. – E szív s szerelmem szentek szentjében volt megsértve; a tekintet, az alak, a szó, az indulat! minden és minden, álszínt öltött magára; midőn a varázs eloszlott, s láttam, látnom kellett, mert a való előmbe tüdzé fel önmagát! a mit szerettem, képzet volt! lénykép, sugár egy jobb életből; szerelmem üdve, tárgya, vágyai felköltöztek! Oh, nagyságos uram! minek ezt tovább fűzni?

– S hát nem szeretsz többé! kiált fel Bátori egy hanggal, melyben szenvedély s harag egyesültek.

Coelesta nem szólott, szemei éghez voltak emelve, s vonásain a bánat súlya ült.

– Nem szeretsz? folytatá Bátori, kezét megragadva: és soha nem szerethetnél többé? – ah! én azt nem hihetem! nem akarom hinni!... Nincsen-e oly viszonya az életnek, melyben azon gyermekded kedélyt, azon tiszta szivet sajátomnak nevezhetném újra, mely egykor annyira enyém, annyira önnönöm volt! Bátori vonásait, a búskomolyság szelleme a legérdekesbekké tevé, s hangja ellenállhatlan lágyságú volt: Szólj Czilim! ha, mint a sors üldözöttje, lépne elődbe Ecsedi, a te Ecsedid, az egykori! egészen az! megfosztva mindentől, a mi lényképedet salakként körözi, vagy annak veszélyes kérge, s ezen Ecsedi, a halál s a kín képét hordaná arczán, s állana előtted, emelné kezeit hozzád s te szereteteddel, de csak azzal, adhatnád éltét, nyugalmát vissza! – ha vérző sebekkel jönne a rengetegek mélyéből elő, honnan az üldözők nyílzápora süvöltne utána! s mondaná: «Coelesta! mindent elvesztettem, semmim sincsen! csak szerelmem, melyet épen hordok forró szivemben! – akkor...?»

– Gábor! kiált fel Coelesta szenvedélyesen: az ég meg fog mindkettőnket e keserű próbától őrizni! Coelestának arcza lángolt, úgy tetszett, mintha karjai nyílnának! Egy percz volt ez! egyetlen! az elragadtatás varázsa, – Coelesta magához tért, vonásai nyugodt kifejezésöket visszanyerték. – Rövidítsük e pillanatokat! kiált fel kedves hangján, mind nagyságodnak fájdalmasak ezek, mind nekem! szivem belseit rázzák föl – s éltem gyökerét ássák alá! Azon ajánlat, melyet a szász nemzet nevében mertem tenni, nagyságod által el nem fogadtatott, a melyet nagyságod tett nekem, azt a szász nemzet nem fogadhatja el, s így nem marad egyéb hátra, mint szabadságommal, melyet nagyságod parancsának ellenére vesztettem el élni, s nemzetem sorsát a nagy Istenre bízni! Coelesta az ajtóhoz lépett, s azt kinyitotta.

Bátori majdnem önkénytelen tett néhány lépést sietve utána. Coelestának intésére a két apród belépett.

– Nagyságod szabadságomat visszaadta, – mond Coelesta határozott hangon, megengedi tehát, hogy ezen ifjak közől egyik lovakról tegyen rendelést.

Coelesta ezt oly képpel mondá, s oly parancsoló hangon, hogy az egyik apród a meglepett fejedelmet hallgatni látván, Coelestának egy újabb intésére eltávozott; az ajtó betevődött, Coelesta újra egyedül maradott Bátorival, a hölgy csendesen állott.

Bátori magához tért, arczán sajátságos kifejezés mutatkozott, úgy látszott, mintha ajkai mosolyra vonulnának, közeledett Coelestához: – Istenemre! kiált fel, nem tudom, mi ad neked oly hatalmat Czili! – Te itt parancsolsz mindnyájunknak, s mi, mintha csak arra születtünk volna, hogy parancsidnak engedelmeskedjünk, sietünk gyors teljesítéssel kedvedet megnyerni. Ha valaki itt látna bennünket, talán kétkednék, melyikünk a fejedelem, s melyik az alattvaló! Ezen utóbbi szavaknál, Bátorinak ajkai körül a szokott gúnymosoly mutatkozott.

– Nagyságos uram! mond Coelesta szeliden, volt idő, mikor nagyságod azt mondá nekem, hogy sohasem fogok csalatkozni, ha azt teszem fel nagyságodról, a mit valónak óhajtok.[128] Hogy nagyságod parancsából történhetett a legnagyobb alávalóság, melyet lovag elkövethet, leányrablás, ide hurczoltatásom! abban kétkedtem mindig; nagyságod szava bizonyossá tett arról, hogy tudtával nem volt; – nagyságod velem fejedelmi módon bánt, tisztelte a fogolynak helyzetét, szabadságomat adta vissza – ily tett, hálaérzetemet idézi föl, bizonyítja, hogy hölgy soha nagyobb bátorságban nincsen, mint mikor lovagnak védelme alatt áll. Nagyságod hallgatva megegyezett azokat megbüntetni, kik az erdélyi fejedelem nevével ily megvetést előidéző módon visszaéltek. – Én ezt mint elégtételt tekintem, s kérem, bocsásson meg nékiek. Szolgai lelkökben, mint az övéik, nincsen fogalma azon alávalóságnak, melynek vádja nyom azon, ki gyenge nőt rabolhat el, kit védeni kellene! – Hogy gyaníthatnák ily nyomorultak azon méltó haragot s neheztelést, melyet egy fejedelmi kedély érez, mikor ily pulya, ily alávaló tettre, neve használtatik.

A mint látjuk, Coelesta úgy fűzte össze szavait, hogy azoknak mindegyike tanúságot s dicséretet foglalt magában. A hiú Bátorinak hizelgett e fellengő képzete Coelestának róla, s ő sokkal kevélyebb volt, mint hogy ebben két értelmet keresett vagy keresni akart volna.

– Coelesta! mond Bátori, a mit egykor mondottam neked, ismétlem újra: igen, te nem csalatkozol, ha bennem többet bízol, mint egész nemzeted. Jó leányom! kedves szelid leányom! te szabad vagy, de minekelőtte távoznál, egy kérdést még! A fejedelem, kezét ragadta meg Coelestának, s azt ajkaihoz voná.

Coelestának arczát láng borította el; gyengéden voná kezét vissza, de mind e mellett, Bátori hevesen szorította azt ajkaihoz, s nehezen bocsátá el. – Egy tekintet a fejedelem arczára, tisztán láttatá, mennyire szereti e sajátságos teremtést, s minő hatalmat gyakorol felette ezen egyszerű hölgy.

– Mondd meg nekem, Czilim! nemed legszebbike s legbájolóbbja! ily hidegen búcsuzol-e el tőlem? – Nincs-e egy szavad, egy biztos szerelmi szavad hozzám? – ládd, én egészen az vagyok, a ki voltam!

– Ah! mond Coelesta nem minden szenvedély nélkül, vegye nagyságod ezen együgyű leánykának szerelmeért az egész szász nemzetnek szeretetét cserébe s ezen felül lelkemnek hálaérzetét vegye – s engedje, hogy a béke hirnöke lehessek, hogy szegény atyámnak, ki sorsomon aggódik, vigasztalást s békeelőérzetet szállíthassak keblébe. Míg itt a szebeni falak közt vagyok, nem tekinthetem szabadnak magamat, a szerelemnek csak a szabadság légében könnyű lehellete, s így mint fogoly, sem igent, sem nemet nem felelhetnék. Nem volna-e sértő, nagyságodra magára nézve, ha itt az, a kit fejedelmi székéig akar emelni, mint rab, mint fogoly, határozná el magát?

– Te szabad vagy, mond Bátori.

– Brassóban – nemzetem kebelében, ott vagyok szabad! ott lehel szabadon keblem, ott, nagyságos uram! felelhet s fog felelni Coelesta, Ecsedinek és Bátorinak.

A KŐPÁRKÁNY.

És te! minden bűnhődéstől ment
vagy-e a te trónodon? a boszuló keze,
nem férhet-e arany pártájáig hatal-
madnak?

Körner.[129]

Coelesta kivívta szabadságát; még az nap őt a brassai úton látjuk lóháton, négy lovagtól a fejedelmi seregből kisértetve. Másnap Szerafin találkozott vele, s atyjának levelét adta által, a melyre már szükség nem volt.

Míg Coelesta, Szerafinnal Brassó felé vevé útját, a fejedelem készületeit folytatá, Betlen Gábor Szebenben volt: sokan ingerlették fel ellene a fejedelmet, s mióta bajai sűrűdtek, ő sokkal ingerelhetőbbé leve. De Betlennek magaviseletében valami oly nyilt, s feddhetlen tisztaság volt, hogy az irígyek s fondorkodók mindig szégyenülve léptek vissza, ha Betlen megjelent, ha Erdélynek ügyét forró kebellel tevé magáévá, ha a Bátori tetteit kárhoztatta, kinek személye iránt, magát soha meg nem czáfoló ragaszkodást mutatott. Ő nem akará a fejedelmet elhagyni, bár ennek hideg tartózkodása őt mélyen sértette; nem akará kitenni annak, hogy csak rossz szándékú emberek legyenek körüle, s mindig tovább ragadják a szenvedélyek tág útján; mint védangyal, jóltévő mentő, tartotta fenn Betlen a lehetőségig az egyensúlyt a fejedelmi udvarban. Félt a hizelgők lenge serege tőle, mint a gőzfelleg a hatalmas széltől, mely azt szárnyaival sodorja le. Mindig fentartá azon felsőséget, melyet aljas lelkek oly nehezen tűrnek. S nem volt ember a fejedelmi udvarban, ki Betlen előtt hazudni vagy méltatlanul rágalmazni mert volt.

A fejedelem most, midőn Erdély legjobb családainak férfiai elpártoltak tőle, nehezen nélkülözheté a vitéz, nagylelkű Betlent, bármennyire terhére volt is néha. Mindazok közt, kik egyenkint távoztak el tőle, leginkább boszankodott Szilasira, ki búcsu nélkül hagyta el a fejedelmi udvart, hol a Kornis kivégeztetése óta, mint kínzópadon ült. Szilasi mély gyűlölséget vitt keblében Bátori ellen.

A fejedelem, ha Betlennek jól vélt beavatkozását nehezen tűrte, sokszor felkiálta meghittei előtt: «Ezt a mormogó medvét olybá tekintjük, mint egy marakodó szelindeket, kitől mindig tartani kell, s kit mégis a ház védelmére nem nélkülözhetni.»

A fejedelem egy napon Betlennél volt ebéden; s bár egy ebéd magában igen csekély dolog, nem lesz érdektelen azt leírnunk, annál inkább, mivel ezen ebéd történeti fontosságot nyert. Akkor az ily ebédeknek más tekintetök volt mint jelenben, s néha a század tükrözi magát az ily csekélységekben.

Betlen Gábornak első neje, a szép Károlyi Zsuzsánna, élt még akkor, s háza egy volt a legfényesbek közül Erdélyben. Pontban délkor kondult meg a harang a Betlen konyhája előtt; minden vendég megérkezett már, s tágas szállásának termeiben valának összegyűlve.

A nők Károlyi Zsuzsannával voltak a nappali teremben, mely bútorozása tekintetében igen különbözött egy mostani elfogadó-teremtől, de pompája sajátságos volt: mit a kényelem s a jelen követelései hiánylottak volna, azt bizonyos tartósság s valami, hogy úgy szóljak, századokra számított fény pótlá ki.

A nők s hölgyek félkörben felállított magas hátu székeken ültek, s a ki közöttük körültekintett, azt vélte volna, hogy mindnyájan rokonok, oly feszületlenség mutatkozott társalkodásukban, arczok kifejezésén, s könnyed bájteljes kézmozdulataikban. A ház asszonya, a szép Károlyi Zsuzsánna, inkább magas, mint közepes termetű nő, tojásdad arczczal, mely magát a többiektől, vakító fehérségével és egy pár életteljes sötét szemmel különbözteté meg.

Erdélyben a nemzeti öltözet volt közönséges; de igen csalatkoznék, ki azt hinné, hogy a divatnak ne lett légyen semmi befolyása; gyakorlá az önkényét úgy mint most s változott, sőt e változás költségesebb volt, mint jelenben, a ruházatok s ékszerek nagy ára miatt.

Bátori István idejében, Erdélynek szorosb viszonya által Lengyelországgal, sok lengyel divat szivárgott be a felsőbb körökbe. A férfiak magyar dolmányaikat nem egyszer szoríták aranynyal áttört fényes lengyel pászttal derekaikhoz, s válták a nagy nehéz gombokat apróbb, sürűbben rakott gombokkal fel.

Bátori András, Spanyolhonból, a czomb közepéig érő vászk bugyogók alakjára a felül egy, alul más szinű nadrágokat hozá divatba.

Bátori Gábor idejében az előkelőbbek nem is vettek volna dolmányt magukra, ha annak bélése nem a legfinomabb török kaftánból készült.

Mindezen divatok, a magyar szabással egyesülve, változtatva, sőt néha együtt is láthatók valának; s főleg a nőnem, miként jelenben, mindig tudta természetes szépségét valami újjal, ízletessel s meglepővel emelni.

Károlyi Zsuzsánna egy volt azon kitünő nők közül, kik legszebb s feddhetlenebb magaviselettel a tetszelkedésnek azon finomabb, fönten költebb nemét tudták egybeolvasztani, mely a női bájt s kellemeket növeli s kiemeli, s ment minden kétértelmű kegyvadászattól; rajta minden ízlést, választékosságot lehelt, e részben a szép, oly sokaktól emlegetett s visszaóhajtott Kornis Boldizsárnéra emlékeztetett. – Azon divatok közül, melyek még a Bátori István korából maradtak fenn Erdélyben, legtovább tartá meg magát egy lengyeles, bőujjú felső öltöny, melyet az akkori divat asszonyai gyönyörű pozsonyi vállaik fölött viseltek, többnyire nyitva; ezen öltöny térdig ért, s széle a legfinomabb prémzettel vala keskenyen bekerítve.

Károlyi Zsuzsannának ezen ünnepélyre, bágyadt kék, törökös pálmákkal, fénylő ezüstben áttört magyar öltözetét, egy ily lengyeles öltöny födé félig, a legsötétebb gesztenyeszín bársonyból, hermelinnel prémezve, gyönyörű ezüst himzésekkel, melyek mindent felülmultak, mit e részben szem pompást s választékost láthatott, s a körben ülő nők s hölgyek néhányain hasonló nemű, különböző színű öltözetek valának észrevehetők.

Mikor a fejedelem ezen elfogadó-terembe lépett, számos magyar urakkal, a szemle igen meglepő volt, s bárminő felsőséggel bír is jelenben egy ily gyülekezet, nem lehet az soha oly festői, mint akkor tájban.

Azon különbség a mostanitól, melyet elébb az öltözetekben vevénk észre, mutatkozott a Betlen Gábor ebédlő teremének elrendelésében is. Nem oly választékos cserépedények, nem oly csinosan dolgozott ezüst, nem annyi szép üvegek, nem oly pompás virágokkal diszesített állványok lepték el az asztalokat, mint jelenben.

Akkor a nagyobb házakban több ezüst mint cserépedény vala látható. A tálak s tányérok többnyire hat és nyolcz szögletűen voltak készítve, s gazdagon aranyozva; a munka a mostanitól gyönyörű metszésekkel s úgynevezett hólyagos domborodásával különbözteté meg magát: a darabok nem voltak hasonlók, s talán nem oly tiszta mívűek, mint jelenben, de művészi becsök több volt, mint a mostani – többnyire sajtolt műveknek.

A nehéz öblös kupákban bor és méhser állott az asztalokon, s a legválogatottabb borok és a kupákat ezüst födelek boríták. – A víz ezüst korsókban tartatott, melyeket a czifra csatlósok s apródok néha hordoztak az asztal körül, többnyire a nők számára; mert atyáink a borág éltető nedvét elegyítlen önték billikomaikba. Voltak poharak is, nehéz zöldes üvegből, többnyire gömbölyű aljjal, úgy hogy oldalt döntve hevertek a tányérok közelében. A gazda nem foglalá el, mint jelenben ő vagy neje, a főhelyet; ezt akkor a legelőkelőbb, vagy a helyzethez mérve, a legmegtiszteltebb vendég vevé be.

Az asztalon néhány pompás billikom állott, melyekben az akkori urak nagy fényt űztek; s nem egyszer, főleg a fejedelmek, ajándékozák meg vendégeiket velök a lakoma után.

Az asztal közepét szobrok, hamv- s virágvedrek helyett roppant tálakban egy-egy hal, avagy vad foglalá el: az egész ebédnek zajos alakja volt, mely vége felé, mikor a billikomok kézről-kézre jártak, mindig lármásabb lett. Enni és inni kellett a jámbor vendégnek, akár akarta, akár nem, s atyáink, a finnyás, késhegygyel az ételben piszkáló vendéget ki nem állhatták, s némi hiúságot helyeztek abban, ha tálaik üresen kerültek le asztalaikról. A most, igen üdvösen, divatból kimaradt kinálgatás akkor még napirenden volt.

Ha mindezt az olvasó egy képpé önti, s e képbe Bátori Gábort, Betlent, Károlyi Zsuzsánnát, Imrefinét mély gyászban, Kamutinét kissé elfonnyadva, egy seregével a pompásan öltözött hölgyeknek s férfiaknak, ülteti tarkázva össze egy hosszú asztal körül, a hátaik mögé eleven színekbe öltözött cselédeket állít, némi képzete lehet a Betlen Gábor ebédlő tereméről e napon. A terem maga kevés fényt mutatott; falain szeszélyes, durva ecsettel mázolt alakok, embercsoportozatok, vadászati jelenetek valának kivehetők, melyekkel nem kevés összhangzásban állott egy kövér zömök alak, a Betlen Gábor széke mögött, koczkásan összeállított tarka öltözetben, szemtelen vigyorgó képpel, hol egyhez, hol máshoz szólva a vendégek közül – Kolt, az udvari bohócz.

Majdnem öt óra lehetett délután, mikor az ebédnek vége volt, s a fejedelem keveset időzvén még a nők közelében, távozni készült; addig a vendégek mindnyájan együtt maradtak. A fejedelem az akkori kornak szellemében elbúcsuzott a ház asszonyától, ki őt a végső teremnek küszöbéig követé, Betlen a hágcsókon kisérte le a fejedelmet, melyeken számos czifra cselédei valának két sorban felállítva. Bátori igen vidámnak látszott, mint többnyire mindig, ha sok embert láthatott maga körül: majdnem szokatlan nyájassággal Betlen iránt, véve búcsut tőle s kezde lehaladni a lépcsőkön.

A hágcsók fölött hajló boltnak ívei nehéz faragásokkal voltak terhelve, s néhol réseket láttatának, melyek közé zöld moh vette magát. Egy e faragott párkánykövek közül, már rég kimozdult helyéből, s csak gondatlanság okozá, hogy annak helyét mással nem pótolták ki, vagy azt ki nem javították.

Betlen, Mikola János, Kamuti – s Petki Farkas, s még néhányan kisérték Bátorit; – mintegy a negyedik lépcsőig érkeztek már, mikor a felebb említett kő, az azon nap sürűbben járók s kelőknek lábdobogásaitól ingatott boltról lefoszolva, a fejedelemnek lábai elébe esett, s csörögve szökdelt le a lépcsőkön.[130] A két sorban felállított cselédség hirtelen szaladt le az udvar felé, s a fejedelmet kisérő urak közül az egy Betlennek maradt annyi lélekjelenléte, a fejedelem mellől el nem mozdulni. Bátori, szokása szerint, meg nem rettent, bár egy önkénytelen mozdulatot tett visszafelé. Néhány percz mulva csend lőn: a fejedelem átható tekintetet vetett Betlenre, kinek arczát láng borította el; mert a történetet szerfelett neheztelé, mint a mely könnyen a Bátori életébe kerülhete.

Néhányan az urak közül, főleg Kamuti, ki legelőbb elszaladt, s most sietett fel újra a hágcsókon, kárörömmel szegezték szemeiket Betlenre, ki nemét az aggálynak nehezen titkolhatá, néhány mentegető szót rebegvén.

Bátori különös tekintettel nyugtatta szemeit rajta, melybe hideg gúny s káröröm valának vegyülve.

– A kő, mond a fejedelem némi rejtélyességgel, köszönetünket érdemli, hogy néhány perczczel előbb esett le helyéből, mint talán kellett volna, – tevé egy kevély tekintettel hozzá.

Betlen oly közel állott a kőleeséskor Bátorihoz, hogy az őt épen oly könnyen sértheté mint a fejedelmet, s elfogulatlan elme, bizonyosan a dolgot történetesnek látá, s legfeljebb a veszély elmellőzésére elmulasztott kiigazításban gyaníthata gondatlanságot. Betlen e pillanatban a gyanúnak, melyet a fejedelemnek tekintetéből olvasott, méltatlanságát és sértő voltát mélyen érezte, s ajkai szólásra nyíltak.

– A legjobb mindenesetre, mond Bátori nevetve, hogy a dolgon túl vagyunk. Az ily kő otromba eszköz, folytatá czélzással, gondolkozni nem tud, s időt vét el, egyébiránt is csupa fok, éle nincsen! azért nem talál mindig! – A kétélű pallos a jó fegyver, az még sohasem hibázta el emberét;... mit gondoltok urak?

Ezzel a fejedelem sietve távozott, a hágcsók utolsó lépcsőjén megállott még egyszer s visszafordult: Köszönjük a szíves látást, Betlen bátya! mond gúnynyal.

– A fejedelmek élete, jegyzé meg Kamuti hizelegve, Isten kezében van.

– Igaz, mond Bátori, de kik kéretlen dolgába elegyednek, azokat el kell zárni; mert ha Isten a rosszat nem akarja is, meg hagyja néha történni!

Betlen Gábornak jobb emberei közül néhányan hátramaradtak, míg a fejedelem kocsijába ült s csarnokába távozott el.

Betlen mindazt, a mit barátjai vigasztalására mondottak, némán hallgatá végig, semmi feleletet nem adott, s nemsokára magában maradott.

A fejedelem őt oly sokszor s oly méltatlanul sértette meg, de lelkébe azon keserűséget, mely önkénytelen emelkedett fel, vissza nem fojthatta. Bátori nem csak hálátlan volt iránta, hanem egyenesen vesztére törekedő szándékot árult el szavaiban.

– Ő bosszúálló! így okoskodott Betlen, «nekem távoznom kell, ha honomnak még szolgálni akarok... Igen», folytatá, «eljött az idő, a szerencsétlen hont kiszabadítani a nyomorult zsarnok körmei közül! Ő sohasem változik meg! minden reményem, minden béketűrésem füstbe ment; tovább késni, hűtlenség lenne hazám iránt, el tehát!»

Betlen gyorsan fogatott; mikor fél óra mulva, fejedelmi testőrök vették szállását körül, neki s nejének hült helyöket találták; s oly vigyázva tuda távozni, hogy őt a Bátori emberei utól nem érheték. Ő Temesvárra, s onnan Budára sietett.[131]

Szállására érkezvén a fejedelem, Dimont hivatá; az apród nemsokára belépett, de egy tekintet a Bátori arczára, meggyőzé őt, hogy rossz órában érkezett.

– Hol voltál? ezt kérdé Bátori indulatosan.

Dimon összeszedte magát s minden aggály nélkül készült a kérdésre feleletet adni.

– A mostan érkezett szász követeknél, úgy-e? mond a fejedelem, be nem várva feleletét.

– Nem! mond Dimon röviden, ott nem voltam.

– Ismerünk, kiált fel Bátori, semmi lépted sem titok többé előttünk, kétszín kölyök te! kit kincsekkel halmoztunk, de eljött az idő sáfárságodról számot adni.

– Ez nem lesz nehéz, felel Dimon kevélyen, a mit tettem, nagyságodnak parancsából cselekedtem.

– Hazudsz! mond Bátori kitörő haraggal. Most értjük, miért tudták a szászok előre minden terveinket; miért találtuk őket mindig készen! most foghatjuk meg, miként állhatott a nyomorult Brassó oly sokáig ellent fegyverünknek! s miért kelle annyi ezreknek veszni, kiknek életét oly könnyű lett volna kímélni, ha meglepetésre számított terveinket egy gaz kölyök el nem árulta volna! Felelj, mit tudsz védelmedre!

Dimonnak arcza szinte sötétveressé lett, hajai felborzadtak, szemei kidagadtak, s egész tekintete a legmélyebb megvetést és dühösséget tükrözé vissza. – Felelni, mond kevélyen s emelt hangon, – mit feleljek? ha tetteim nem felelnek!... Igaz! kiált fel keserűn, hiszen ezt gyaníthattam volna, Bátoriaknál ez volt mindig a hűség s csatlakozás jutalma; ezt igérte-e nagyságod, mikor a Kendi összeesküvését s a szebeniek részvétét árultam el?... ezt, mikor Weisznak minden szavát megsugtam nagyságodnak? ezt, mikor Rádulynak, Forgács Zsigmondnak jöttét három nappal elébb mondottam meg, mint legserényebb kémei? felelni? mentségemre felelni!... Istenemre egy kis apród vagyok, belopva, becsempészve e nyomorult világba, melyet utálok, egy szolga! névvel, bár lélekben sohasem! – De ezt nem kérdezném s így nem kérdezném, ha Bátori nevet viselnék.

– Sziszegj kígyó! mond Bátori, hajlongj a porban előttünk, alávaló csaló! többé el nem ámítasz! rég szemmel tartunk már tégedet és Nadályit, kit a porból emeltünk fel s úrrá tettünk, s ki hálátlanul hagyta el udvarunkat. Ismerünk mindnyájatokat! szolgáltál! tudjuk, mert fizettünk! De a szászoknak is szolgáltál! honnan tudtak volna ők annyit? azért parancsoljuk, szólj! födözz fel mindent, ha akarod, hogy kíméljünk.

Dimon makacsul hallgatott.

– S te nem szólasz?

Dimon nem felelt.

E közben a Brassóból érkezett követség jött a fejedelemhez. Kamuti lépett be legelől. – Bátori néhány szót súgott fülébe, s a következő pillanatban Kamuti Dimonnal eltávozott.

A szász követek maradtak egyedül a fejedelemmel, kit még senki sem látott oly indulatosnak mint ez napon.

– Árulók! így támadá meg a szászokat! nem mint követeket fogadunk el benneteket, s ha most előttünk állotok s nem börtöneinkben, köszönjétek azon egykedvűségünknek s hosszú béketűrésünknek, melyre érdemetlenek vagytok! nem akarunk ki is hallgatni benneteket, mi lehet kéréstek? Coelesta szabad! Bátori nem visel hölgyek ellen hadat.

Békeajánlásaitok újított sértések! – Weisz nem is tud fenyegetődzések nélkül békeajánlatokat tenni! mi megvetjük azokat, s aligha e pillanatban hadai megverve nincsenek, s ő, a vakmerő pártütő, fogva vagy halva! s így nincs mit mondjunk nektek. Nyissátok meg Brassónak kapuit, s várjátok parancsinkat: ez mindaz, a mit ajánlásaitokra felelhetünk, távozzatok!

A szászok haraggal s megszégyenüléssel hagyták őt oda, a fejedelem egy karszékbe vetette magát. Az ebéd után történtek foglalták el egész elméjét. – Tehát Betlen is! kiáltott fel, ő! kiről minden okoskodása, minden beavatkozása mellett dolgainkba, mindvégig nyilt hűtlenséget fel nem tettem volna! tehát ő is? Hahaha! rendre mindegyik!... s néhány nap mulva egyedül fogok állani! Ez a Dimon, e sátáni lélek, e ravasz kölyök, minő szemtelenséggel felelt nekem! de eddig, tudom, a kínzó padon felnyíltak ajkai? Kiirtom őket magam körül, nem hiszek többé senkinek! Csak seregeim közt a csatatéren vagyok bátorságban.

Nemsokára Kamuti nyitott be; egy csomó volt kezében, irásnak látszott, mely avult hólyaggal volt borítva.

A fejedelem fölemelkedett ülőhelyéből, s élénken lépett Kamuti elébe: – Szólj, vallott-e a gaz ficzkó?

Kamutinak arczán neme a bámulásnak vala feltünő, olyan, mint mikor valakit különös eset lepett meg, s azt akarja másnak elbeszélni: – Nagyságos uram! szólt, Dimon több mint ember, ő ördög! a hóhér, hüvelykeit szorította össze, míg körmei közül vér fercsegett ki, s ő nevetett! egy feleletet nem lehete tőle kicsikarni!

– Ördögöt! kiáltá Bátori, s ott álltatok meg!

– Nem, nagyságos uram! a kínzó padra vonattam a kölyköt, ruháit tépettem le, s e nyalábot kaptuk kebelében, alkalmasint valami irások, melyek fölvilágosítást nyujtanak. Dimon szét akarta azt tépni, de én kiragadtam kezéből; itt a vérnek nyomai, mond, a véres csomót általadva Bátorinak.

A fejedelem átvette azt, és a sokrétűleg körülvonuló zsinórokat kezdé lekerítgetni róla.

– Nagyságos uram! folytatá Kamuti, mikor a csomó kezemben volt, Dimon ördögi kaczajra nyitá meg ajkait... A kezedben van, a mit magam s a világ előtt akartam elrejteni! szólt s ajkai tajtékzottak. Vidd uradhoz! egy közel rokonának leveleit fogja abban találni, a tudósítás egy másikról, ki őt itt a földön, az égben s a pokol mélyében megtagadja, ki büszkébb, mint hogy egy nevet követeljen, melyet egy Bátori Gábor visel. – Addig, mond a hóhérokhoz fordulva, félre vont ajkakkal, pihenhettek a nagy munkától! vagy kínozzatok tovább, a hogy tetszik, tőlem semmit sem fogtok kitudni! Eljő az idő, mikor Bátori porból ásná fel Dimont, de annak már vége!

Míg Kamuti beszélt, a fejedelem feszült figyelemmel hallgatá őt, s a csomó zsinórjait tépte szét, végre nyitva volt az, s ő hirtelen át kezdé futni az irásdarabokat. Arczán a legnagyobb meglepetés vala észrevehető, s az hol halványodott, hol pirult. Végre nehéz asztalnak fiókját rántá ki, s tömött tele erszényt vett ki abból.

– Itt, mond Kamutihoz fordulva élénken, vidd ezen erszényt tüstént Dimonhoz, a kínzással hagyjanak fel, s mondd meg neki nevünkben, hogy távozzék; ha egy óra mulva itt lesz, semmiről sem felelünk! adják ki mindenét, s ólunkból választhat egy paripát.

Kamuti a fejedelemre meresztette szemeit.

VÉGRENDELET.

Merészen léptél fel a nagy hős pályára.
S a nép híven kelt fel a vezér szavára.
- – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – -
Irányoznak! a teke szivet ér – - -

Körner.[132]

Mivel kegyed igen ösmeretes a vidéken,
elhatároztuk – - – hogy vágassuk le
a fejét – - s tüzessük ki városunk leg-
magasb pontján.

Jules Janin.[133]

Míg ezek Szebenben történtek, Weisznak s Géczinek tudtokra esett Allyának beütése a Bárczaságba a fejedelmi csapatokkal; azonnal eleibe siettek, s Marienburg mellett tábort ütöttek.[134]

Allyának serege hajdúkból s székelyekből állott, a brassaiaké kevés szászokból s oláhországi bérlettekből, kikhez nem igen lehetett bízni. Géczi látván, hogy az ellenség sokkal felülhaladja a Weisz seregeit számmal, azt tanácslá, hogy vonuljanak hátra. De Weisz Géczinek e nyilatkozását gyávaságnak állítá, s a seregeket átköltözteté az Olton. Október 16-án alig csillogtak a nap első sugarai az ég keleti ívein, az ellenséges csapatok szemközt állottak.[135]

Egy csatának akkori időben egészen más alakja volt, mint jelenben; a vívókat többnyire hirtelen szedték össze, öltözetök, fegyverzetök rendetlen volt. S mivel nem egyszer állott magyar magyarral, székely székelylyel ellenségesen szemközt, s így a csata hevében barát barátot, ellenség ellenséget eltéveszthetett, azért bizonyos jelek által szokták a seregek magukat megkülönböztetni; vagy egy zöld ág a kalpagon, csákón, sisakon, vagy egy fehér kendő, mely a kar körül keríttetett, adák a nézőnek tudtára, kinek pártján van a hadfia, ki előtte áll.

Weisznak hadai s a Bátoriéi közt e napon lényeges különbség vala észrevehető. Az oláhországi bérlettek majd keletien néztek ki, vörös kerek süvegekkel rövid ujjasokkal s néhányan bő nadrágokkal, fürge török lovakon, vagy gyalog; fegyvereik rövid kopják, görbe sarló-alakú kardok, handzsár, s hosszú kanóczczal gyuló lőszerek voltak. A szászoknak öltözete a magyarokétól redős, letűrt csizmáik által különbözteté meg magát; fejeiken többnyire csúcsos fekete báránybőr-süveg volt s öltönyeiknek ujja karjaikon feltűrve; fegyverkezetök jobb mint a fejedelem emberié, mert a szászok semmi költséget sem kíméltek e tekintetben, s főleg lőszereik a gyalog szász csapatoknak, igen csinos mívűek s könnyűk voltak.

Azt gondolná az ember egyelőre, hogy ily elegyített kinézésű hadi osztálynak tekintete nem volt érdekes; hogy hibázott abban azon nagyszerű valami, a mi jelenben egy felállított csatarendben annyi hatással bír, mit az öltözet és fegyverzet hasonlósága okoznak; s azon választékosság s fény, mely ezeknek oly érdekes tekintetet ád.

De a vélemény hibás lenne. Minden sokszinűsége mellett a hajdani vitézeknek, ők együtt s egyedül is meglepő tekintetet adának. Feszületlen csoportozatokban valának felállítva, s minden egyes vitéz a tekintetnek némi kellemetes nyugvó pontot adott, mert mindegyiken volt valami, a mi figyelmét elfoglalta a nézőknek; néha egy egész csapatban nem volt két személy, öltözetére s fegyverzetére egymáshoz egészen hasonló! De a mi hajdanában a hadi rendszert lényegesen különbözteté meg a mostanitól, az bizonyos rendetlenség szelleme volt, mely rajta elömlött. A görög phalanx, a római legiók tömegei csak könyvekből valának ösmeretesek; a nyers, daczos székelyt, a szálas magyart, a feleselő szászt nem lehete zsinórra vont homlokzattá alakítani, s azon csendet eszközleni, mely a hadi mozdulatoknak serény s pontos kivitelére oly lényegesen szükséges. A vezér alsóbb tiszteivel, ezek a közvitézekkel a csata hevében, sőt gyakorlatok alkalmával is néha heves szóváltásban elegyedtek, s ha a vezérek seregeiket a Mátyás egykori fekete legiójának hadi csendére s katonai tartására akarták kapatni, csak időt vesztettek: veszteni való idő pedig nem volt, mert nem egyszer emelte föl buzogányát törökre, tatárra ma az, ki még tegnap ásóját süllyeszté az anyaföldbe, vagy gazdag sorokban ömleszté kaszájával a rétek főhullámait. – A tisztek, kik főnemesekből, vagy magukat régibb csatákban megkülönböztetett vitézekből állottak, ellenség előtt vasvérttel s többnyire sisakkal voltak födözve; lőszere a lovasságnak igen ritkán volt, a gyalogságnál is csak osztályonkint, s nagyobb része a seregeknek kopjával, az akkor legdivatosabb fegyverrel, kardokkal, nehéz buzogányokkal s fokosokkal vívott.

Egy ütközetben 20 ágyú dörgését hallani, ritkaság volt, s néhány idomtalanul felkészült ostromi ágyú, s egy-két könnyebb, kerekekre állított, már nagy s fenyegető készületeknek tetszettek.

De térjünk történetünkhöz vissza. A brassai seregek átköltöztetése az Olton meglepő szemlét adott; többnyire gázlóban történt az s a szép folyónak szőke hullámai majdnem egészen el voltak födve sokszinű hadfiakkal. Néhol rövid időre a lovaknak úszni kellett, míg a gyalogok a lovak farkába kapaszkodva igyekeztek nehéz fegyvereikkel egyensúlyt tartani; a fényes vértekben a nap tükrözé magát, s a vizen túl magukat képező, többnyire ékalakú tömegek, a képnek sajátságos élénkséget adott.[136]

Lassankint a csapatok egy tágas nyilt völgyben nyujtóztak el, óriási félkört képezve, melynek öblében Weisz – nehéz sötét vérttel födve, s Géczi csillámló rézveretes mellvasával, valának kivehetők. Allya, seregeit háttal a szemben vonuló bérczekhez támasztá, s hat nehéz ágyúi, két magasabb kompon foglalának helyet, a hadi rend szárnyain. – Mindkét oldalról harsogtak már a tárogatók, s Allya hirtelen tört elő csapatjaival, mindenkor előljárt, s támadása elszánt, gyors és meglepő volt. Weisznak seregei, általa s Géczi által buzdíttatva, hevesen vívtak, s a csata estig majdnem ugyanazon egy helyt verettetett, minden tenyérnyi föld nagy vérontással védetvén mind a két részről.

A brassai hadaknak jobb szárnyát Géczi vezérelte, s abban többnyire az oláhországi bérlettek valának felállítva, kik korántsem vívtak oly hévvel, mint a szászok. Allya az oláhok ingadozását észrevevén, négy ágyút parancsolt előre. Az oláh bérlettek, apróbb tömegekbe kezdettek szakadozni, Géczi a rendetlenséget azonnal észrevette, s Weisznak, ki a bal szárnyon már előre nyomulva, védelmi helyzetét támadással cserélte fel, izent, hogy egy csapatot küldjön segítségére. Weisz azonnal Szerafint, a mindig oldala mellett vivót küldötte egy osztálylyal előre; de mikorra Szerafin oda érkezett Géczihez, ennek seregei már megfordultak, s páni rettegéssel fegyvereiket elszórva, rohantak a Bárczaság felé. – A csata rende meg volt zavarva, s Szerafint az Allya seregei keményen kezdték visszafelé nyomni. Weisz mindent elkövetett, hogy a csatát helyreállítsa, de igyekezete hasztalan volt: az oláhok szemet vesztve rohantak hátra, s Allyának seregei ujjongva nyomultak előre.[137]

Még állottak Weisz és Szerafin a szászokkal, s őket még mindig kecsegteté azon remény, hogy talán Géczinek sikerülend, a hűtelen gyáva oláhokat visszavezetni a csatába.

Az egész nap az ég tiszta s felhőtlen volt, s a csatának minden változásait s viszonyait jól lehetett látni; estve felé, mikor az ágyúk dörgése ritkult, sötét fellegek emelkedtek keletről, melyeknek párkányait a lehanyatló nap bíborral keríté körül. Vég sugárai derengettek föl a tölgyerdők felett, ékekre osztva az esteli égnek egy részét. Weisznak perczenkint inkább kezdének hívei összeolvadni. – Géczi néhányad magával, s ezek közt Mahler János, egy nevezetes cseh eredetű vitéz, siettek védelmére, de Allya észrevevén Weisznak szorult helyzetét, oly hirtelen rontott csapatjára, hogy Géczi és Mahler elvágva, s nem közelíthetvén, kénytelenek voltak önvédelmökről gondolkozni s Brassó felé sietni.

Egy hős sereg csatlakozott Weiszhoz, ki már többé nem hátrálhatott. – Polgárok! bajtársaim! mond Weisz, végig nyargalva előttük, elül-hátul körül vagyunk állva ellenségtől, a menekvésre egyetlen mód van, ha összeszorulunk s igyekszünk magunkat keresztülvágni.

– Éljen Weisz! éljen Brassó! kiáltottak fel a szászok; mi készen vagyunk!

Kevés percz mulva Allya oda érkezett, s majd tízszer nagyobb számú seregével néhány pillanat alatt körülömlött Weisznak kevés bátrain. Egyenkint látta ezeket Weisz lehullani; Szerafint egy kopja találta már, de ő nem lankadott. E pillanatban ugratott Allya előre.

– Félre! kiáltott, itt a brassai medve vív úgyszólván egyedül, már ezzel nekem kell végeznem. Előre Weisz! élet életért, vagy nyujtsd ide fegyveredet! tekints magad körül! mindenütt körül vagy fogva, nem menekedhetel! – - – Pillanatnyi szünet lőn, mint egy kétszázan lehettek csak a szászok, Weisz előre ugratott.

De a szászok észrevévén szándékát, visszanyomták őt, s egy kört képeztek körülötte, melyet Allyának csapatjai a tizedik megrohanásra sem törhettek keresztül. A tömeg mindig víva vonult hátra s Allyának seregei minden új támadáskor apadni kezdettek. A siker a szászokat felbátorította; Szerafin önmagát haladta meg, s tetteit dicsőséggel tetézte. A szászok egymást bátorították, s Weisz kezdé reményleni, hogy ha még egy óráig védhetik magokat, majd az éj sötétében hátravonulását elfödheti.

A leghevesb vívás közben egy roppanás történt, s Weisz lehanyatlott lováról.[138] Szerafin termett mellette, a szászok kebléből egy dühös önkénytelen ordítás emelkedett. E pillanatban Géczi s Mahler, egy utolsó erőködéssel helyet szabadítván magoknak, előre törtek, s néhány száz oláhval az Allya embereire rohantak. A véletlen támadásra Allya hátrálni kezdett, a szászok felbátorodván újra, nyomban követék a hátrálót s a csata messzebb s messzebb vonult.

Weisz lova mellé hanyatlott, Szerafin, kinek válla vérzett, hirtelen ugrott le lováról.

Hogy tiszta fogalmunk lehessen e jelenetről, képzeljük magunkat egy tágas völgyben, melynek bérczes széleit a kétes esti szürkület födi el, jobbra porfellegbe rohanó csapatot egy másiktól üzetve, balra ugarrá tiport rétet, néhány fűzfával s egy száraz árokkal, mely a füzek mellett vonul el. Az egész völgyet holtak és sebesek borították; itt-ott egy száguldó paripát, összetört szekeret, négykézláb segítségért kiáltó sebesültet látott a szem. A haladó csapat halkan távozó zsibaja hangzott távolról. – Képzeld mindezekhez Weiszt félig fölemelkedve fekvő helyzetéből, s előtte Szerafint a leglevertebb kedélylyel, a haldoklóra szegzett szemekkel, s ezen egész jelenetet csak néhol tünedező csillagok bágyadt fénytől világítva.

Szerafin elfogódva tekintett Weiszra, féltérdre hullott melléje: – Atyám Weisz! kiált fel, segíthetek-e, szólj! nemzetem atyja, Albinus! mondj egy vigasztaló hangot.

Weisznak arcza halvány volt, halvány mint a halál, melynek oly bátran, oly elszántan nézett szeme közé. Ajkait mozdította, de úgy tetszett, mintha nem lenne elég ereje a szólásra; kezét mellére szorította, melyre Szerafin, a kipatakzó vér megállítására, kendőjét nyomta.

Végre megszólalt: – Szerafin! mond, az óra közelget, keveset mondhatok még, vésd minden szavamat elmédbe! – Ekkor önkénytelen szisszenés gátlá meg pillanatra a továbbszólást.

Szerafin nedvesülni érzé szemeit, lelke, szíve össze volt facsarva. – Szólj atyám, Weisz! mond, minden szavad parancs, melynek teljesítését esküvel igérem.

Weisz rebegve folytatá: – Lelkemet hagyom neked, s azon dús szeretet, csatlakozás s hála árját, mely szivemben a nemes szász nemzet iránt túlözönlött! Térj vissza Brassóba, mondd meg a szászoknak, hogy fijok Albinusnak végszavai ezek: Ne bízzék Brassó a fejedelemben, kapui zárva maradjanak; jobb meghalni – mint gyáva szolgaságra jutni!

– Az egyik bástya falai, Vidombák felé gyengék, folytatá kis szünet után, mindig halkabban – azokat meg kell erősíteni; követséget kell a szultánhoz sietve küldeni, Betlen a mi részünkön van, ő segítséget hoz! – Weisz újra elnémult. Oh halál, rebegé, még csak néhány perczig késsél!

– Coelestát, nőmet, a jókat, köszöntsd! – folytatá lankadó hangon, mondd meg, hogy végrendeletemben legjobb áldásomat hagyom nekik! – Szerafin!... Coelesta egy gyöngy!... én az embereket ismerem! párja nincs e földön! ő egyetlen! lelke meg fog térni! az idő minden sebet orvosol... igyekezzél... szivét megnyer... ni Szerafin!... egy percz mulva... nem élek már... védjed Brassót!... állhatatosság!... fegy... ver -

Weisz hátrahanyatlott, szemei bezáródtak: úgy tetszett Szerafinnak, mintha ajkai mozognának; alig érthetőn, majdnem szellemhangon, fuvallt ki töredezve ajkai alól: Coelesta! Brassó! – s Weisz megszűnt lenni.

Szerafin önsebét s mindent feledve, borult a holtra, a sorstól kérte őt vissza: – Weisz, atyám! Weisz! kiáltott fel mély keserűséggel, minek hagytál itt bennünket!

Az éj sötéte födte őt, csak itt-ott hallatszott egy szakadozott nyögés, s azon sajátságos fájdalmas nyikogás, melyet a ló hallat, mikor vagy ijedtség, vagy éles fájdalom környezik.

Minden borzasztó volt Szerafin körül, az eget sötét fellegek borították már, s csak kétes derengő szürkület neme tágult keskeny látkörbe szemei előtt; távolról a visszhang, a messze harsogó tárogatók szakadozását zengé vissza, s dübörgés hallatszott, milyen a rengetegben zúgó jégeső mormogása. Holtak s haldoklók közt állott az ifjú, a csata mezején halk sóhaj suhogott néha keresztül.

Szerafin fölegyenesedett végre, lelki ereje fölbátorítá őt. – Weisz nincs többé! a szász nemzet javát hagyta nekem végrendeletében. Igen, legyünk méltók a nagy férfiúhoz! így magasztalá fel képzeteit; még darabig állott, ekkor Weisznak hideg tetemeiről leszedte a fegyverzetet, s a testet a fűzek mellett vonuló árokba helyezé, hirtelen letépett fűvel s galylyakkal födvén azt el.

«Allyának emberei fölkeresik a Weisz testét», így tünődött magában, «s diadal jeléül le fogják fejét vágni, azért elrejtem azt, míg újra módomban lesz fölkeresni.»

Még azon éjjel, melyen Szerafin a Weisz testét elrejtette, sietett Coelestához; érezte, minő keserű követségbe megy hozzá! Hajnalkor érkezett meg; a kedves hölgyet virrasztva találá anyjával, – mindkettőjüknek arczán a legnagyobb fájdalom tükrözé magát a bizonytalanság szorongató s nyugtalanító kétsége. Hogy Weisz megsebesíttetett s vissza nem tért, tudták, de fogva van-e? vagy sebe halált okozott? ez nem vala tudva előttök.

Szerafin elég lelki erőt érzett magában, a keserű kelyhet gyöngéd kézzel oda nyujtani azon hölgynek, ki első, örök s utolsó szerelme volt; kinek, mint láttuk, szerelmi nyilatkozásokat tenni, s kedélyét még inkább összezúzni, a nemes gyöngéd lelkű ifjú, szentségtörésnek tartotta, de kit védangyalként körüllengeni, s az egész világ ellen, ha szükség védeni, szent kötelességnek tartotta.

A fájdalom, mely Coelestának szivét összefacsarta, mikor atyjának halálát megtudá, leírhatlan. Weiszné összerogyott; egy oly kevés önállású lény, mint ő, a lánczot érzé megszakadni, melyen egész léte függött. Hogy őt, az egyszerű, az igénytelen lényt, csak nevéről ismerték is, oka az volt, hogy – Weiszné; férjének dicsősége sugárzott vissza reá; ő a napnak húnyta után, mely éltére veté ragyogó fényét, a világ köznapi lényeinek homoknyi millióival olvadott össze, mint számot pótoló athom, név, emlék, hang s figyelem nélkül.

Nem úgy Coelesta. Mikor anyját összerogyni látta, magas lelke fölemelkedett, úgy tetszett neki, mintha anyjának bucsuzó lelke az övével olvadott volna össze. Egy tündéri sejtés s ihlettség dicse villant egész valóján keresztül; atyja nincs többé! neki atyját kell kipótolnia anyjánál, neki méltónak kell maradnia azon férfiúhoz, kit első gondolatja becsült, első szívdobogása szeretett, első eszmélete bámult és csudált.

Sajátja a nagy lelkeknek az, hogy a szerencsétlenségben legnagyobbak. Ott, hol a köznapiság csigaházába zsugorodik vissza, hol lelke, szive zsibbad a gyávának, ott emelkedik fel az erős, ott cselekszik, ott keletkeznek magas fellengő tervek kebelében.

Coelesta a bizonytalanság irtózatos feszültségéből felmerülve, lelki tekintetet vetett helyzetére, egyet azon nagyszerű, átható, egy egész élet czélját s lényegét körülfoglaló tekintetek közül, melyek csak feltünő lelkületek tulajdonai. Finom tapintása, s lelkének fellengő nemessége el nem hibázhatá irányát; visszafojtá fájdalmát keblébe s bár arcza halavány s vértelen, szeme feszült és sugártalan, keble szorult s dagadozó volt váltva, bár tagjai törötteknek látszottak, még is, a ki őt láthatná, angyalt ösmerne meg benne, égből szálltat, ki mennyei keblében a földi fájdalmat hordá, de kinek arczán a lelki fönség s az öntudat mennyei sugalma sugárzott keresztül.

Anyját felbátorítá, esküt tett előtte, hogy őt sohasem hagyja el, hogy nincs viszony az életben, mely őt legszebb, legszentebb kötelességétől elvonhatná: anyjáért élni, s nagy tartozását anyai szereteteért s életéért visszafizetni. A kedves elragadó bájú hölgynek szívömledezése Weisznét valamennyire megnyugtatá.

A brassaiaknak levertségét leírni, mikor a Weisz halálát megtudták, lehetetlen.[139] Az óra állott meg, melynek rugója összetört, a malom, melynek kerekeire víz többé nem folyt; – mint a föld, mikor a nap távozik, álom leplei közé vonul, úgy szunnyadta a kábultság álmát az árva Bárczaság. Az oláhországi bérlettek elszéledtek, a Weisz szava, a Weisz tekintete nem tartá e zagyva csoportot többé össze. – De nagy embereknek az a kiváltságuk van a köznapiak fölött, – hogy szellemök túlhat életükön. Mint a tengerbe süllyedő napnak arany arcza, derengő sugárokban mosolyg vissza az esthajnalban; mint az oroszlán rémítő bőgése, ha megszűnt is, folytatva remegteti a rengeteg vadait; mint az atyai áldás szavai, átszivárognak egy hosszú életen: úgy Albinusnak lelke, szelleme, átszivárgott a szászok keblébe. Szerafin, rokona s örököse e szellemnek, Weisz végszavait dörgé a rettentek fülébe. A megholtnak vértje födte az ifjú mellét, s az egybegyűlt tanács előtt emelte föl Weisz kardját, s tőn esküt, e karddal tova űzni a szászok ellenségét. – A megholt Weisznak végtanácsára Benkner Jánost küldötték a török császárhoz követségbe, október 19-kén.[140]

De hagyjuk darab ideig Brassót s Weisznak családját magára, s tekintsünk szét történetünk személyzete körül.

Kendit Kornis Boldizsárnéval láttuk utoljára Válaszuton; föleszmélvén az utóbbi, Kendi a kocsira téteté fel őt, s Szamos-Ujvárra ért vissza. Néhány nap mulva elköltözött onnan nejével s Kornisnéval. A két hölgy, bosszúságát s fájdalmát különböző módokon nyilatkoztatá ki, miként kedélyök különböző volt. Kornisnénak betegsége a Kendiék ápoló karjai közt, bár egészen helyre nem is állott, de nem vala többé veszedelmes. Láttuk a vallási érzetnek minő hatalma volt keblében: ő a csapást, mely őt érte, elszánással tűrte. «Az Isten így akarta!» – sóhajta fel olykor, hivői alázattal: «szabad e zugolódnom? szent, örök végzeti ellen!» – Ő a Kornis társaságában mennynek boldogságát élte volt; ki őt Bátori udvarában látta, kedves vidám, lélekteljes arczával, melyen az öröm s megelégedés csende s nyugalma sugárzott, egy tekintetre tudta, hogy ő szerencsés: azért áradott ezen öröm- s nyugalomérzet társalkodásának gyöngéd feszületlenségén által, ragyogott arczában, szólott szemeiből, s villant át mindazokba, kik közelének üdvét élvezheték.

Kendi Magyarhonba távozván, nemsokára Szilasi csatlakozott hozzá, ezt később Nadányi követé, kiket a fejedelem sokszerűen sértett meg néha, s kik részint ezért, részint jó embereiken elkövetett kegyetlenségeiért gyűlölték őt. Mint láttuk, Kornisné keblében nem volt bosszúvágy, s ez az oka, hogy mihelyt ő a Kendiek körében egyebet dühöngő kikeléseknél nem hallott: azonnal hátra vonta magát, s egy reggel Kendiné Ágnesnek szobáját üresen találta. Egy levél, mely az asztalon volt, a legszivesebb, legbarátságosabb búcsuszavakban adá Kendinének tudtára, hogy Ágnes a világtól visszavonva akarja azon néhány évét eltölteni, melyet a sors neki engedett. Hová távozott, senki sem tudta, s bár Kendinét Ágnesnek eltávozása sértette, mégis némileg könnyebbedve érezte magát oly lénynek távolléte által, kinek néma, szótlan keserve némi szorongató érzést árasztott maga körül, s kivel véleménye s érzései sok tekintetben különböztek.

Kendi fel volt Bátori ellen bőszülve, de benne férfiúi erő elég volt, mint annak tanúi valánk. Kornis elhunytával nem bírt annyi elszántsággal, önállólag fellépni bosszújával; ily árnyéklatai vannak a férfiúi erőnek. Sokan, kik egyes cselekvésekben a legmeglepőbb erőt tudják kifejteni, nem birnak azon nagyszerű vállalkozási szellemmel, mely segítségre nem szorul, s a nógatást nélkülözheti, s ingert, ösztönt, valamint kárpótlást önmagában talál. Kendiné ellenben férjének e lelki hiányát kipótlá, s az egész Bátori-ház végpusztulása alig bírta volna őt megengesztelni. Szenvedélyes bosszúja örvényhez hasonlíta, mely minden kanyarodásakor egy rétegét a fövénynek nyalja le, s mindig mélyebbre ágyalja magát, s tágabbra mossa udvarát, ereje, dühe a munka alatt nő, míg végre mindent lesodor romboló sötétébe.

Sokszor tanácskozott Kendiné Szilasival és Nadányival, kiket hajlandóknak talált egy vállalatra, melyet Kendi sem idézett vissza, egy olyanra, mely egyedül a fejedelem személyére volt számítva. Mennyire ért ez meg, s mi sikere lőn, a történet folyamában alkalmasint megtudjuk. S a ki őket együtt látta, nem lehete a Kendiné diadalmosolyán, s Szilasi és Nadányi arczának mogorva kifejezésén nem olvasnia egy veszélyjósló tervet.

Lesznek sokan, kik Dimonról is szeretnének valamit tudni. Ő, mint láttuk, a kínzópadon, a halállal, melyet megvetett, szemben, nyerte vissza reménytelenül szabadságát, s itt az ideje ezen titkot megfejtenünk.

Tudjuk, hogy Kamuti egy csomót adott a fejedelem kezébe, melyet kibontván, az bámulva találta meg abban a Dimon születésének titkát.

Dimon Theobáld híres debreczeni aranyművesnek leánya, Dimon Thekla, volt anyja a mi Dimonunknak, atyja pedig Bátori István, a Gábor atyja. A levelekből értette meg a fejedelem, hogy Bátori István Theklát s ettől született fiát nejétől, ki igen féltékeny volt, rejtegette, s Dimon anyjának jegyzéseiből világos lőn, hogy ez később, a Bátori István halála után, mely váratlan történt, távozott el Erdélybe, ő is leginkább Bátori Istvánnénak üldözéseitől tartva, ki férjének hűtlenségét még annak halála előtt tudta meg, s a könnyelmű, de szerencsétlen leány ellen bosszút forralt.

A fejedelem hirtelen átfutván a leveleket, el akarta távoztatni magától, a ficzkónak szemtelenséget s bosszúálló kedélyét ismerte; egyébiránt – miért hallgatta légyen a kevély apród születése titkát el, Bátori meg nem foghatta egészen.

Ezen ellenmondás a Dimon lelkületében azonban, az emberismerő előtt, őt mindennél inkább jellemzi. Törvénytelen származásaért a mindenkori szemrehányás, mely őt még gyermekkorában oly sokszor szégyenítette s kétségbe ejtette, irthatlan nyomot hagyott lelkében. Ő készebb lett volna meghalni, mint oly férfiút atyának elismerni, kinek könnyelműsége homlokára a szégyen bélyegét nyomta.

Az oklevelek hitelesebbek voltak, mint hogy tartalmuk felett kétségeskedhetett volna s így testvérét kivégeztetni, vagy tovább kínoztatni, szive minden romlottsága mellett is irtózott. Magánál tartani őt, álszégyen s neme az átallásnak tiltá.

Anyja Dimonnal születése titkát nem közlötte, igen fiatalnak hivén őt arra, hogy e fontos titoknak hasznát vehesse; de gyanítható, hogy Bátori Istvánné halála után maga Dimon Thekla fellépett volna azzal a fiatal Gábor előtt, kitől atyja e gyöngeséget eltitkolta; a halál meglepte az egyébiránt is ingatag kedélyű nőt, s így Kapornai uron, kire titkát előre nem látható halála esetére bízta, lett volna a sor azt Dimonnal közleni; de a makacs ifjú maga vette el tőle a leveleket, melyeknek ottlétét anyja halálakor adá tudtára.

De térjünk Dimonhoz vissza; mikor Kamuti a fejedelemtől küldött erszényt adta kezébe, s ő megtudta, hogy távozhatik, fölegyenesedett, arcza a dühnek, megvetésnek s gúnynak sohasem tükrözé vissza oly ördögi kifejezését. Kezeit előre nyujtotta, melyeknek összezúzott hüvelykeiből a vér csepegett le a padlóra. – Urak! kiáltá fel, itt bélyege egy fejedelmi kézszorításnak. Istenemre! a Bátoriak királyi bért adnak a hű szolgálatért! Szabadságomat használom, ez sajátom, ezt vissza nekem senki sem adhatja! ezt csak elrabolni lehet, nem ajándékozni, mert ezzel születtünk. Ez volt a kitaszított árva Dimonnak mindene! míg atyja s testvére pazar kezekkel szórták a kincset, s hizelgőik térdet, fejet hajtottak előttök. Itt, mond összeszorított gúnynyal, porba vetvén a nehéz erszényt, a Bátoriak pénze! Nem akarok semmiben osztozni velök! Átok emlékezetére a gyűlöletes Bátori névnek, melyet első gondolatom utált! Én megyek, mond kevélyen, kezem össze van zúzva, de még a kantárt meg birom szorítani! Isten veletek, urak! Itt, folytatá megvetőleg, a két hóhérnak vetve egy pár tallért, fáradságtokért, kölykek! Ekkor meredten szegezte rájok szemeit. Te lángoló hajú fajankó! azzal a képpel, melyet egy majom nem venne el cserébe; s te sovány fekete gólya! hosszú hegyes orroddal, vigyázzatok, hogy valahol ne találkozzunk! Lucziferre! kinek poklából hullottatok ide, e kézszorítás feledve nem lesz, sem nektek, sem mestereteknek a csarnokban fönn, kit az erdélyiek fejedelemnek csúfolnak. A jelenlévők szótlan bámultak reá, s minekelőtte felelhettek volna szavaira, félrerántotta a nehéz pántokkal terhelt tölgyajtót, s néhány percz mulva eltűnt szemeik elől.

Három nap mulva látjuk őt egy sűrű rengeteg ölében egyedül s gyalog; a fejedelem paripájának, mihelyt egy napi járásra távozott Szebentől, a kantárt levonta fejéről, s hosszú ostorával nyaka közé vert; a ló bőszülten szaladott el.

Itt a rengetegben látjuk őt, törzsökhöz támaszkodva, előtte egy őz hever vérében. Arcza komor s halvány, tekintete fagylaló. Egyszerre megrázkódik. «Szabad vagyok tehát újra!» kiált fel, «leráztam mindent magamról! újra Dimon vagyok! senki és senkié! de Dimon. – Szabadon eresztetted az oroszlánt, nyomorult zsarnok! te rosszul számítottál: oh én szemmel foglak tartani, nekem nagy számításom van a Bátori-házzal!»... Kis szünet után folytatá: «Nyomodat el nem tévesztem! mint a hű kopó megyek utaidon! Hm! mi találkozni fogunk! hiszen egy testvéri kézszorítással vagyok adósa kedves bátyámnak!» kiálta fel keserűn nevetve. Hosszabb szünet után folytatá: «A mi jeles bennem, az én művem! Mit adott a világ nekem? hahaha, semmit!... egy gyáva anyát, ki csábítójának családjától rettegve, bujdoklott s nem mert azzal szembeszállani!... táplálatot, melynek minden falatja munkám bére volt, míg másoknak asztala görnyedt az étkek súlya alatt; igen, az én művem minden, a mi vagyok, a mit tudok; csak az ördög, mely keblembe fészkelte magát, jött a Bátoriaktól! tőlök, Istenemre! tőlök, nem mástól! Én teremtém-e magamat? én vegyítettem-e nedveimet? feleljen a sors mindenről! a sors, mely bűn előtt büntetett, mely az élet örvényébe rugott be öntudatlan s akaratlan, mint a pergetyűt, mely surran s pereg, de nincs bölcs, ki megtudná mondani, melyik perczben bukik fel; a véletlen szappanbuboréka vagyok! a gyermekisten játéka, hogy létezem, önmeghazudtolása a természeti jog igazságának! nekem a szégyen jutott! Hah! mikor a gyáva bábnak udvarába léptem, azt hivém, hogy egy csöppe az én erőmnek vonaglik idegeiben: hogy atyánk – ördög – mondom – hogy István egyenlően osztoztatott, hogy egy lélek fuvalma leng bennünk. Hm! ő gonoszságában pulya! ő mások játéka, s kevély! – minő csak az lehet, ki önmagának mindene, ki másra nem szorul! S az ő kevélysége gőg, aljas, bűnös gőg!... Isten-e ő? túl minden társasági kötelezéseken? – Neki semmi sem szent, s ő azt hiszi, hogy tőle a sértés is kegy! – Nem kinálta-e meg Kornisnét férje előtt kezével? s nem hitte-e elégtételnek?!... Gondoltam egykor, hogy ő fölemel magáig, s majd a magasban feledhetem, hogy anyám nevét viselem, míg atyám egy Bátori volt, mit tőlem ez életben meg nem tudott volna senki!»

Így dühöngött Dimon, az árva, a kitaszított, a bosszút lehellő; végre elővonta kését, s egy darabot vágott le az őzből; nemsokára fanyárson sütögeté, száraz gallyak lángjánál estebédét.

Arczának hideg sátáni kifejezésén keresztülsugárzott azon kedvszeszély neme, mely neki sajátja volt, s mely őt sohasem hagyá el egészen.

Dimon általfutotta egész életét gondolatban, s maga eleibe bámult. «Mit akartam én?» kiáltott fel, «minő élettervem volt? – Egyelőre boldog voltam! egyedül állottam a világban, s ez erőmet éleszté fel, hah! akkor nem tudtam, ki vagyok! s midőn születésem titka kibontakozott előttem, át akartam küzdeni az életen, s létem szégyenítő súlyát minden emberen visszatorlani! Nekem talán semmi tervem nem volt? csak élni és élvezni, a magam módja szerint! S ki volt az, a ki mint ebbel bánt velem, nemde egy Bátori? kinél évek óta nyomorult apródból fölebb nem mehettem! s ki, bár ördögien használt, az ördögöt büntette bennem, a gyáva kölyök! nyomorult labdája a mások terveinek s érdekeinek! S én ezt tűrjem? ezt? ördögöt! ki az, a kinek joga van bántani egy lényt, mely minden jognak határán kívül esik! embert, ki emberjogait nem élvezte, s kitől követelni valamit nevetség s kábultság! – Nem lehettem volna-e szintúgy Bátori s fejedelem, mint ő?... nem szintúgy jó és nagy, miként rossz és megvetett vagyok? egy Caesart érzettem egykor keblemben, a sors egy Nerót gyúrt belőlem!»

Dimon elcsendesedett, később jó étvágygyal költötte el estebédét s a százados tölgy alatt nyult el; nemsokára rémletes horkolása dörgött a rengetegen keresztül, s feje fölött álmukból felriadt hollók és varjak keringeltek.

A HOLTAK MEZEJE.

Igy ássa a kevély sas körmeit martalék-
jába a diadal után – - – - -
Nem látni ott, csak halottakat minden-
felé.

Hugo Victor.[141]

Történetünk színpadja változik, a bujdokló Dimontól újra a Bárczaságba repülünk által azon völgybe, hol Weisznak s Géczinek seregei vívtanak a dühös Allya ellen. A bérczek tölgyei fénylettek, a harmat nedvei zománczczal boríták leveleiket, felettök sötét ködszőnyeg hullámzott, s alant a völgyben a dús legelő le volt gázolva; csomókban hevertek a halottak itt-ott, s csak néha lehetett egy gyönge haldokló sóhajt hallani; a közel fűzek gallyaira varjak telepedtek, s egyenkint kezdének már leszállongani a halottakra, s a leölt lovakra. Az egész jeleneten valami oly szomorú, oly ünnepélyes volt elöntve, hogy a szív elfogódott. Sötét, majdnem fekete fellegek boríták az eget, csak kelet felé nyílt tágas azur öv, melyet a bérczek lombkoszorúi, mint csipkefodrozat, kerítének körül, s e tisztább részén az égnek halkan eltünedező csillagok bágyadt fényével, a derengő korány ömlengő világhullámai olvadtak össze.

Magas látpontból a szem e gyászos téren két csoportozatot vett észre, egyet a fűzek közelében, másikat a távol ködében; állva amazt, csendesen haladva ezt.

Az első csoportozat öt személyből állt, egyre ezek közül könnyen ráismerhetünk. A roppant Bilibog volt az, ki szokott foglalatosságát űzé s a halottak fejeit szeldelé le, melyekért a fejedelmi táborban bér volt határozva. Nyírott feje rőt üstökével födetlen volt s tagjait feltűrt ujjú avatag bőrdolmány födé, széles pikkelyezett övvel derekához szorítva. Keresztbefont karokkal állott egy halott előtt, kin egyszerű szederjes dolmány volt, a többi férfiak majdnem szemközt vele félkört képeztek.

Egy vaskos nagyfejű alak szólalt meg: – Komé! mond székelyesen elvonva a szót, hátha emberünkre akadtunk! miért rejtették volna el a halottat, ha nem akarták később felkeresni s elvinni innen!

– Igazad lehet, Vérzsák! felelt Bilibog mély hangon, mintha egy kádból szólana ki, de egyik sem ismerte közületek a brassai birót? jersze ide Zöld! hiszen te fogva voltál egykor Brassóban!

– Igen, mond egy fiatal suhancz, a halotthoz közeledve s figyelemmel vizsgálva azt, de akkor más volt a biró s Weisz uram még nem hiresedett el!

E pillanatban a bérczek taréjiról, mint a hózuhatag, hömpölygött a ködfelleg alá; végig seprette a tölgyek lombjait, s mint dagadozó tengerár ömlött alá a völgybe, mindent homályba borítva.

– Csendesen! mond Bilibog, hosszú nyakát jobbra fordítva, lépteket hallok!

– Magam is, suttog Vérzsák, a Bárczaság felől.

– Vajjon kik lehetnek? tevé kérdve hozzá a más kettő, kik eddig nem szóltak, a sűrű ködtől három lépésre alig lehet látni.

– Talán remegtek, Zsajkár s Birkos, mond Bilibog megvetőleg, vonuljatok kissé félre, én majd ama fűz mellé állok, egy szerencsére! A dobogás csekély, kevesen lehetnek, de ha sokan is – mindegy!

Míg ezek így beszélgettek, a másik csoportozat mind közelebb és közelebb érkezett. Hatan voltak; lovaik párologtak, s a körültek ömlengő ködben, a hasadó hajnal bíbora keskeny látkört terjesztett.

A két első lovagban azonnal Szerafinra és Coelestára ismerünk! amaz fegyverzetének aczéljában egészen hadi tekintetet mutatott, míg Coelestának öltözete, annak alsó részét kivévén, hölgyi volt, s keze könnyű nyírvesszőt szorított. Mintegy öt-hatszáz lépésnyire lehettek Bilibogtól.

– Ah! kiált fel Coelesta, mennyi halott! Istenem! nincs-e ezek közt, kikben még élet volna? Csitt! mintha nyögést hallanék! Coelesta balra tekintett, honnan halk nyöszörgés érinté hallérzékeit; kisérői arra fordíták fejeiket. Egy ősz vitéz összehullt párátlan lovára dőlve, feküdt kevés távolságra tőlök, karján a fehér kendő azonnal láttatá, hogy a Bátori seregéből való. Arcza halvány volt, s ajkain a halál rángása vonaglott.

Coelesta összerázkódott; neme a merevültségnek követé ezt, hirtelen megrántá lovának kantárát, s mielőtt szólott volna, a földön haldokló közelében termett. Ő hölgy volt újra, s gyöngéd részvevő keble ily jelenetet cselekvés nélkül nem nézhetett. Lehajlott az ősz vitézhez, kinek sötét dolmánya aludt vérrel volt borítva, s kést vett elő egy kis, övéről lefüggő tárczából, felhasította a véres öltönyt. Az ősz vitéz fölemelte kissé állát, úgy tetszett, mintha erőlködnék szemei héjait felnyitni. Ajkain érthetlen szavak lebegtek, s keze hirtelen sebéhez kapott, melyet Coelesta leírhatlan türelemmel készült bekötözni.

Végre halk, alig érthető hang gomolygott ki a kór kebléből, s a bámuló férfiak hallák: – éljen Bátori Gábor! Ezzel feje mellére sülyedt le, s ő megszűnt lenni.

Coelestának keblét mondhatlan érzés villámlotta keresztül. «Bátori így szeretve seregeitől! ez a spártai hűség egy közvitézben – tehát benne mégis volt szeretni való!» E gondolat merült fel agyában, s a képzet távolában az Ecsedi képe alakult újra. Coelesta feddőleg verte azt vissza, s idézte sötétbe hátra, s újra egész elméjét azon tárgy foglalá el, melyért elhagyta Brassó falait, s jött a halottak mezejére.

– Késő! mond Coelesta a részvét mennyei hangján, s fölemelkedett; fojtott sóhaj lebegett ajkain, a jövő perczben lován ült s folytatá útját.

A köd még mindig sürűdve terült a tág völgyön, csak itt-ott emelkedtek a bérczek élei fel, sötét tölgyeikkel. Lovagaink haladtak.

– Nem lehetünk távol, mond Szerafin, erőltetve nézését, mely a ködön keresztül alig tuda néhány ölnyire hatni.

Coelestának arcza még halványabb lett, s azon emberszeretet, mely őt az elébb leszállítá lováról, s érzéseinek pillanatnyi elszóródásul szolgált, jóltevő hatását elveszté, úgy tetszett, mintha szép vonásai mogorva, indulatos kifejezést nyernének, s mintha ezt megint fájdalmas vonaglás váltaná fel. Némán nyargalt odább.

Egyszerre Szerafin megrántá lovának kantárát, úgy tetszett, mintha megdöbbent volna. – Coelesta! mond suttogva, tüzet látok, melynek szárnyai a köd hullámain olvadnak át, úgy tetszik, mintha fegyverzörej verdesné hallérzékeimet. – Csendesen! folytatá még halkabban suttogva s intve a többieknek, kik mindnyájan megálltak.

Szerafin leszállott lováról s azt egynek a kisérők közül átadván, nagy vigyázattal lépett elébb s elébb.

Egyszerre visszafordult, arczán düh s meglepetés valának erősen kifejtve. – Ne rettenj meg, Coelesta! mond, atyád testét meglelték, ott látom épen azon helyen, hová rejtettem, az irtózatos Bilibogot roppant pallosával; de még jókor jöttünk. Te vond hátra magadat, csak öten vannak, folytatá suttogva. Te, Taiger, itt maradsz Coelestánál! Azonnal egyik a kiséret közül a hölgy mellé lovaglott. Ti pedig, folytatá Szerafin élénken, ki kardjaitokat! egy hirtelen támadás meglepi őket.

– Nem, nem, nem! kiált fel Coelesta élénken, ők öten vannak; mondád, mi hatan. Ők nem fognak ellentállni, a dolgot vér nélkül elvégezhetjük. Bilibog pénzért szállítja a fejeket a fejedelem udvarába. Jól van, nálam ugyan pénz nincsen, de e nehéz arany láncz, órám s bogláraim pénzértékűek, s ha nem elég, mindenemet odaadom, csak az Istenért, vért ne többé!

– Jó tehát, mond Szerafin, a próbát megtehetjük, de félek, rosszul fog kiütni; azaz: csak arra fog kerülni a dolog, a mit én akartam. Bilibog jószerével nem enged, s a Weisz feje egy dandárével fölér.

Coelesta fájdalmasan szoritotta össze ajkait. – Ha is, mond Istenemre! mindent kérhet, én kész vagyok örökségemet odaadni.

Szerafin még néhány szót szólott kiséretéhez, azután csendesen léptettek előre.

Bilibog, bár közeledésöket jól tudta, csak akkor pillantá meg őket, mikor a ködfellegből kibúva, igen közel álltak meg hozzá. A székelyek azonnal előugrándoztak, s ki ki fegyverhez nyult. Bilibog magasan emelte föl széles kétélű pallosát.

Szerafin előre lovaglott, s egy fehér kendővel intett békejelül.

Bilibog leemelte fegyverét. – Jó, mond megvetőleg, ezt sem bánom! mit akartok?

A székelyek a kiséret közt megpillantván Coelestát, reá bámultak, neme az igézetnek lepte meg durva kebleiket. A szépség hatalma nagy, s az Isten, mikor az első hölgyet teremté, tudta, hogy azt elég erővel ruházta fel a kevély férfiúval szemközt.

Valóban felséges volt Coelesta megjelenése, gyönyörű barna lován; s miként légi alakja kifejlődött a ködnek leplei alól, a kelő napnak első sugára köszönté arczát; úgy tetszett, mintha a köd falában szivárvány alakulna, s mintha angyal állana előttök, ki körül dicskör reszketett, változó szinekkel.

Coelesta leszállott lováról, mihelyt a holttestet megpillantá, mindent feledve rohant oda; térdeire hullott, szemeinek árjai megindultak, őt megölhették volna, ő nem ellenkeznék, ő magánkívül volt.

Így állottak e sokszinű csoportozatnak egyesei szemközt, határozatlanul, egymás akaratját, kivánságát kémlelve.

Bilibognak egyelőre arczán öröm villant keresztül; Coelestának néma kinja reá nézve kevés hatással bírt, bár a többi székelyek marczona képein nem lehete nem látni nemét a részvétnek, melyet vissza akartak idézni lelkeikbe. De ha Coelestának fájdalma Bilibog vérhez szokott kedélyét nem háboritotta, annál nagyobb érdeke volt e fájdalomnak más szempontból előtte. «A hölgy élénk részt vesz a halottban», ezt gondolá s résztvétre azonnal számitani kezdett magában. Szerafin összeszedte magát, s igyekezett e különös helyzetbe beleokulni, végre megszólalt.

– Bilibog! kegyed székely! kiálta fel, a székely egyenes és nyílt, s gondolom a nyíltságot másban is becsüli, azért egyenesen szólok kegyedhez. A halott itt Albinus, a brassai biró. Nem kétlem, kegyednek aranynyal fizetik meg fejét, ha a fejedelmi táborba viszi, de amit a fejedelem ád, megadom magam is, sőt többet – s ezen ajánlás kezeskedik arról, hogy fukar nem lesz. Szóljon s kivánjon kegyed.

Bilibog kevélyen tekintett Szerafinra. Igaz! mond, hogy a székely nyilt és őszinte, de magát rászedetni nem hagyja. Hogy e halott Weisz, a brassói biró, tudtuk! Kegyed azért volt oly nyilt vallomásával, mivel ezt gyaníthatá. Egyébiránt a fejedelem nemcsak pénzt, hanem egyebet is adhat: jószágot, előmenetelt. Kipótolhatja-e ezt a kegyed ajánlása? – de fukar én sem akarok lenni, hallja tehát kegyed, a mit tehetek: Weisznak fejét a táborba viszem; – ezt a fejedelem parancsára teszem s adott szavamra, – ez változást nem szenved. A testet száz aranyért hazaviheti kegyed.

– Nem! nem! kiált fel Coelesta, ne csonkítsátok meg! Jó, vigyétek a testét Szebenbe, én kisérem azt, a fejedelem meg nem tagadhatja azt Weisznak leányától, s vissza fogja nekem adatni!

– Igen, – felelt Bilibog, ördögi gúnynyal, – minekutána négy részre vágva Szeben szegletein volt kitüzve... akkor!

Coelesta kezét arczára szorította, keblét sóhaj feszíté, mely azt elrepeszteni fenyegetett.

– A fő az enyém! mond Bilibog hidegen. De ha a vérbért kettőzitek, egyet igérek! s a mit Bilibog igér, meg szokta tartani!

Szerafin s Coelesta feszülten mereszték szemeiket az irtózatosra.

– A főt viszem magammal, de Szebenben három nap mulva kezéhez adom annak, ki a száz aranyat meghozza!

Coelesta összetette kezeit, kétszerezé az igéretet, szava egy ördögöt meglágyított volna, Bilibog hideg maradott.

Szerafin dühösen ragadta kardját. Ne vesztegess egy szót is többé, Coelesta! Határozzon e kard. Meglátjuk, ki viszi el innen a Weisz fejét, míg én élek!

Szerafinnak kisérői kardot rántottak, s Bilibog nehéz pallosán emelintett, s ezt oly hidegen tevé, mintha az egész jelenet inkább tréfa, mint valóság lenne.

Coelesta felugrott, Bilibog és Szerafin közé szaladott. – Nem! mond, vitézek! le a fegyverekkel! több vér ne folyjon! Ekkor atyjának holttestéhez rogyott le. – Atyám! mond égbe emelt szemekkel, kedves, felejthetlen jó atyám! a test hamú és por! a te lelked Istennél van, égből azt a pokol ármánya le nem ránthatja többé; a test mulandó, de megbocsátasz ezen irtozatosaknak, kik szentségtörő kezekkel akarják fejedet lefejteni testedről! Ekkor fölkelt, egy gazdag lánczot emelt le nyakáról, s drágakövekkel terhelt óráját. Férfiak! mond egészen visszanyerve bátorságát, s óriási erővel fojtva magába fájdalmát, pénzt nem hoztam magammal; gyaníthattam-e, hogy atyám holttestét meg kelljen vásárolnom? De ezen ékszerek a kivántnál többet érnek. Nézzétek kegyetek, amott áll lovam! atyám istállójában jobb nem volt ennél, Csillag Murza lovagolta maga. Engedjék kegyetek meglágyítni sziveiket, ne csonkítsák meg atyám testét! a mit még ezenfelül kivánnak, mindent megadok!

– Elég! mond Szerafin közbeszólva, ki a Bilibog arczán olvasta, hogy az ily ajánlások még merészebb kivánatokra bátorítják.

– Sohasem elég atyámért! – mond Coelesta élénken, Bilibog s kegyetek mindnyájan szóljanak, mit kivánnak még!

– Ha pénzetek nincsen, szól megvetőleg az embervadász, az ajánlottakért a testet elvihetitek, a fő az enyém! – Ezzel féltérdre ereszkedett s nehéz kését elővonván, minekelőtte Coelesta hátráltatná, az Albinus fejét egy kanyarítással lefejté nyakáról.[142]

VÁRATLAN.

Próbálgatom a mosolygást s a
bátorságot – sőt el akarom szórni
magamat; de ha tudná ön meny-
nyire lehetlen ez nekem!... szivem
mélyében, mindig ugyanaz fájdal-
mam s ugyanazok visszaemléke-
zéseim.

P. K.[143]

Míg ezek Brassó körül történtek, térjünk Bátorihoz vissza. – Megtudván a fejedelem Weisznak elestét, azt hitte, hogy a szászokkal könnyen fog bánni, de csalatkozott; Betlen már akkor a török udvarnál volt. Ő látta, hogy Bátorit többé meg nem térítheti; Erdély pártokra volt hasgatva, a szászok a magyaroktól tökéletesen elidegenedve, s így azt hitte, hogy Erdély boldogságára neki egy elhatározott lépést kell tennie. Ez vitte őt a hatalmas ozmán szultánhoz. Nem maradhatott távozása titokban Bátori előtt, ki november 20-dikára országgyűlést hirdetett Szebenbe. A fejedelem úgy tudta intézni a dolgot, hogy Betlen Gábor, Géczi, s ezeknek minden czimborái hazaárulóknak nyilatkoztattak s Erdélyből számüzetvén, javaik elkoboztattak.[144]

De ez sem Betlent, sem Géczit el nem ijesztette. Az első, hódító módjával meg tudta a török császár kegyét nyerni, Géczi pedig és Szerafin folytatták a háborút a fejedelem csapatai ellen, s többnyire sikerrel.[145]

Weisznak fejét Bilibog elvitte Szebenbe; – három napig volt az a kapu felett karóra tűzve, a harmadik nap eltűnt. Coelesta roppant igéretekkel, melyeket pontosan teljesített, bírta a vad székelyt arra, hogy azt neki elhozza.

1613-ik januárius közepe táján a német császár követeket küldött Bátorihoz, s a török udvar is még egyszer nyugalomra intette őt.

A brassaiak Szeben felszabadítását kérték, Bátori nem engedett, míg végre a német császár maga közbevetette magát, ennek következésében május 12-ikén Szebenben a fejedelem kibékült a szászokkal, s Géczinek megkegyelmezett.[146]

Coelesta e közben anyjánál volt. Nem lehete őt nem bámulni, miként igyekezett bár összezúzott szívvel, anyját vigasztalni. Szerafin inkább el volt foglalva, mint hogy őt a kedves hölgy gyakran láthatta volna. S azon gyöngéd figyelem, mely minden követeléstől menten, feltünő volt az ifjúnak alkalmazásában, pillanatig sem czáfolá meg magát. Coelesta bámulta s becsülte őt, s annál nagyobb tiszteletet érezett iránta, mennyivel bizonyosabban tudta, hogy általa szerettetik, s hogy ezen indulatot Szerafin sohasem hagyja hanggá alakulni. – Egy ily, kedélyére nézve jóltevő kimélet, Coelestát néha felmagasztalá, s voltak órái, melyekben önkénytelen s akaratlan teve összehasonlítást Bátori és Szerafin közt; voltak órái, melyekben pártos szivét vádolá, hogy Szerafint nem szeretheti, bár mint bizonyost állíthatjuk, hogy Coelesta minden gondolatot Bátorira, feddőleg intézett hátra.

Ha néha a multak emléke villant fel agyában, egy gondolat atyjára, s mindenre, a mi történt, arczát lángba borította, az erény győzött! – Coelesta mindig nyugodtabb lőn, s minden földi gyönyör ízét, színét elvesztette előtte, csak hazája és annak boldogsága s anyjának nyugalma éltek keblében.

És szép volt ő, szép! miként soha azelőtt. Azon búskomoly vonás ajkai körül, azon érdekes halványság arczán, a könnytelt, magukba tért szemek, az elhagyottság, mely bágyadt tekintetében tükrözé magát, őt mondhatlan kedvessé tevék. A ki látta őt az utczán az egyház felé lejteni, sötét gyászban, melynek fellege alól arcza, mint a csendes hold fehérlett ki: nem mehete a nélkül, hogy meg ne álljon, a nélkül, hogy egy szíves kérdést ne tegyen, s mintegy csellel orozva el tőle azon égi, dalszerű hangok egyikét, melyek a lélek belsejébe hatva, azt bájjal önték el.

Végre szeptember érkezett el; Bátori nagy kisérettel jött Brassó elébe. Mi czélja volt, azt senki sem tudta, ki levén már a szászokkal békülve: a legtöbben azt gyanították, hogy tőle újra valami tervének kivitelére segítséget akar kérni.

Gyönyörű reggel volt. A nap híg aranyát ömleszté a bérczek éleire, s a lég oly átlátszó volt, mint mikor először lehelte azt a menny ura a föld tekéje körül. Gyöngéd szelletek lengedezék az erdők lombjait körül, s alant a völgy meglepő szemlét mutata.

Bátorinak pompás tábora terjedett a sima téren; seregei fényes fegyvereikkel voltak selyem sátra előtt felállítva, s tágas csillámló kört képeztek. – Ezen túl számíthatlan nép, Brassónak s a közel helységnek lakói, lepték el jőve-menve a völgyet.

Bátori az egész brassói tanácsot s az előkelőbb polgárokat idézte maga elébe. Különös izenetet tőn Weisznénak s Coelestának, melynek következésében a nők kiséretéből ki nem vonhaták ők is magukat.

Coelesta igen kedvetlen volt, látszott egész valóján, mennyire terhére van e tisztelkedés; egyébiránt kevélysége is sértve volt, s körülményeiben kevéssé gyöngédnek tartotta a fejedelem meghivását; azonban a szász nemzet érdekében volt, semmivel sem nyujtani alkalmat a rövid béke felháborítására, a Coelesta magába fojtván neheztelését, egész lelki erejét összeszedte, s a többiek közé elegyedve, lehető egykedvűséggel jelent meg az ünnepélyen.

Bátori az utolsó napokban igen kedvetlennek mutatá magát; szemei szikrát szórtak, s minden egyes közeledőt tekintetével át látszék szegezni. Mindamellett voltak sokan s főleg a Bátori közelében tartózkodók közt, kik állíták, hogy mióta Imrefi meghalt s Dimon számüzetett, azóta a fejedelmen nagy változás történt; a mit hajlandósága is a szászokkal kibékülni, igazolni látszott.

Kik így vélekedtek Bátoriról, nem csalatkoztak egészen. Midőn látta: könnyelmű tettei s később aljas kicsapongásai s kegyetlensége mennyire elidegenítették az erdélyieket tőle, pillanatokra magához tért. – Egy jobb lelki sugallás-e, vagy csak helyzetének szorongató volta okozta ezt, nem lehet elhatározni, de úgy látszott, hogy ő engedékenyebb lett, főleg Géczi iránt, ki oly sok ideig egy volt legveszedelmesebb ellenségei közül, – magát egészen kibékültnek mutatá, s ha némelyeknek hinni lehete, titkon lépéseket tett, Betlennel is békességre lépni.

Mélyen szívében Bátorinak, neme a csüggesztő keserűségnek szivárgott, s ez némileg vonásaiban is tükrözé magát. Midőn most Brassó alatt megjelent, a legtöbben őt szebbnek találták mint valaha; teste karcsúbbnak látszott, arcza halványabb, de férfiasabb volt.

Összegyűlvén a brassaiak, a fejedelem valamennyire vidámabb lett, – de arczán erőködés mutatkozott, s tekintete rejtélyes maradt. Az ünnepély víg hangával s reggelivel kezdődött. Bátori brassai látogatóit fényesen vendégelte meg, s a nők közül is sokakkal szólott; a többi közt Coelestával is, ki annyira tudta fékezni indulatait, s annyira éber lélekkel bírt, hogy a fejedelem a szép hölgynek egykedvűségén nem győzött eléggé bámulni. – Coelesta tekintetéből látható volt, hogy a fejedelem iránt sokkal tartózkodóbb, mint máskor.

Mintegy tíz óra lehetett, a gazdagon terhelt asztalokat félrevitték a tábor kebeléből, s Bátori parancsa mindnyájokat a fejedelmi sátor közelébe szólítá.

Terepély, levéldús fűz közelében emelkedtek annak selyemfalai. A fűz alatt egy emelvény volt készítve, melyet zöld szőnyeg borított, s a fának lombjait bibor takaró födte, arany bojtokkal, mennyezetet képezve; ennek redői alatt foglalt Bátori helyet. A ki reá tekintett, annak önkénytelen a hajdani Hercules képzete merült fel emlékezetében; oly valami erődús s festőileg aggszerű volt egész valóján, hogy a szem örömmel függött e deli, férfiasan érdekes alakon.

Dolmánya aranyszövetből volt, színes virágokkal ízléssel áttörve; égszín bársony borítá szárait, s fején hasonló szinű süveg ült alacsony, szétváló kerecsentől árnyékolva. – Deli termetét egy fiatal oroszlánnak bőre födé el félig, s a szép kaczagánynak sörényes feje balvállán nyugodott; gyönyörűn dolgozott hosszú nyelű buzogányt tartott kezében, melynek gombja a földhöz volt szorítva.

Az emelvény körül fényes magyar leventék foglaltak helyet; szemben velök a brassai tanács férfiai állottak, ezek mögött a jelenlévők nőszemélyzete.

Coelesta hátra vonult, s csendesen beszélgetett anyjával.

Ezen érdekes szemlének kerítvénye a fölállított seregek tömege volt.

Mindnyájoknak arczán a tudnivágy élénk kifejezése ült, s csak itt-ott halla a fül egy kétes susogást, mely azonnal elnémult újra.

Végre a fejedelem intett kezével, s a brassai tanács férfiai közeledtek.

Egy rövid beszédet tartott előttök Bátori, melyben a mult történetek kedvetlenségeit félreértéseknek, s a szász nemzet kevés bizodalmának iránta tulajdonítá, megjegyezvén, hogy minden multat örök feledségben kiván temetni, s remélni, hogy a derék szász nemzet s Erdély fejedelme közt a béke és egyetértés többé nem bomlik fel. – Azonban – mond, s arczán egyszerre azon kegyetlen kifejezés mutatkozott, mely erőszakos tetteit szokta megelőzni, minekelőtte béke-kezet nyujtanék kegyeteknek, igaz itéletet fogok itt tartani azok felett, kik minden rosszat okoztak s a szászok és a fejedelem közti bizodalmatlanság okai voltak.

A fejedelemnek ezen váratlan nyilatkozására, minden körülállók megrémültek.

– Megálljatok urak! kiált fel Bátori, s arczán egészen azon kemény, parancsoló kifejezés ült, melynek veszélyes következéseitől méltán féltek mindazok, kik őtet közelebbről ismerték.

A fejedelemnek intésére a seregek összébb vonultak, s egy sürű körbe szorították a jelenlévőket; a hölgyek néhányai önkénytelen elsikolták magukat, míg a brassai tanács férfiainak arczán meglepetés s bosszúság látszott.

Szünet lőn, senki helyéből nem mozdult, s Bátori vonásain azon vad káröröm látszott, mely a mások remegésében talál élvezetet.

– Lépjenek közelebb urak! mond Bátori.

A tanácsosok közt kétes mozgás támadott.

– Halljátok szász urak! mindnyája, kiált fel Bátori, mit érdemel azon polgár, ki fejedelme ellen meri ellenségeit felbujtatni? ki minden szavával, minden tettével, fejedelmének ártani kiván s vesztére törekszik?

A szászok némán néztek a földre, a magyarok egy hangon kiáltották; – Halált!

– Mit érdemel azon alattvaló, kinek pártütése ezerek életébe és vérébe került? ki fejedelme körül fizetett kémeket tartott, ki annak leghívebb embereit vesztegette meg?

A szászok mindinkább kezdtek merevülni; élénken rivalltak fel a magyar urak: – Halált! ő s minden maradéka!

A fejedelem kevélyen tekintett maga körül, s arczán pillanatig a kielégített bosszú rángása mutatkozott.

– Helyesen urak! Ti szászok némán maradtatok! A ki hallgat, megegyezik. S itt magyarjaink s székelyeink! csak az Isten itéletét mondottátok ki, az Istenét, ki halállal bünteté a hitszegő pártost: ez, Albinus volt.

Coelestának arczát láng borította el, s megvető tekintettel jártatta szemeit a fejedelmen. A körülállókban a feszültség leírhatlan volt.

Végre Bátori újra megszólalt: – Urak! ha ily igazságosak vagytok, midőn büntetni kell, nem kétlem, hogy hasonlóul igazságosak lesztek, mikor hűséget kell jutalmazni.

A körülállókon egyszerre nagy változás mutatkozott, s a milyen ijedt és meglepett kifejezése volt a legtöbb arczoknak, szintoly hirtelen kezdének azok derülni. A nők közt élénk susogás hallatszott.

Coelesta fölemelte fejét, arczában semmi változás nem vala észrevehető, egészen megtartá az nemes nyugodt kifejezését.

A fejedelem körültekintett. – Urak! mond mi jutalom illeti azt, a ki minden viszonyokon által hű maradott fejedelméhez?

Mindnyájan némán tekintettek Bátorira.

– Ily szótlanok kegyelmetek, folytatá a fejedelem, mikor hűséget s csatlakozást kell jutalmazni; de hallják tovább! – Minő megtiszteltetést érdemel az, ki titkon védangyalként őrzi a fejedelem életét, s önéletének koczkáztatásával kész őt tőröktől s gyilkoktól megmenteni?

Coelesta figyelmesb kezde lenni, arczát gyenge pir futá el; anyja közelebb vonult leányához.

– Vajjon kit ért a fejedelem? mond lég után kapkodva.

– Nem tudom! felelt Coelesta röviden.

– Semmi felelet! kiálta fel Bátori: hát igaz, hogy nekünk fejedelmekül, büntetésre készebb segédkezeink vannak, mint jutalomra.

Egy öreg szász lépett elő.

– Az öreg Misz? susogták néhányan s mindnyájok szemei rajta függöttek.

Az öregnek tiszteletet előidéző vonásain az aggság nyugalma ült és azon odaengedés szelleme, mely oly feltünő azokban, kik keveset remélhetnek már s kevéstől félhetnek. Hófehér szakálla övig ért le, s tisztes, bár egyszerű barna öltözete, gyönyörű kardja s gazdag öve, előkelő tehetős polgárra mutattak.

– Kegyelmes uram! mond, ki fejedelmének élete ellen törekszik, halált érdemel, ebben kétség nincsen. A mi örökre feledhetlen biránk Albinus ezt sohasem tette, nyiltan lépett ő fel, nemzetének érdekében, melynek nyugalma s boldogsága volt egyedüli ohajtása; helyes volt-e az út, melyet választott, vagy helytelen? az igaz Isten itélendi el, kinek színe előtt áll: béke poraival! – Nagyságod a szászokkal békességre lépett, minden multnak feledését igérte; mi bízunk nagyságodnak fejedelmi szavában! Az ellen, ki fejedelmének élete ellen mer törekedni, sohasem fog a szász nemzet kétkedni, a halálos itéletet kimondani.

Bátorinak arczán egy kétes kifejezése alakult a gúnynak.

Az öreg Misz reszketeg hangján folytatá: – Mikor a fejedelem jutalmazni akar, s alattvalóitól tanácsot kér, nekik nincs egyéb feleletök, mint ez: jutalmazza az érdemest a fejedelem fejedelmi módon. Ezer út van erre! de egy hű polgárnak fő jutalma azon öntudat, hogy helyesen cselekedett.

Bátori végighallgatta Miszt. – Öreg! – mond, kissé előbbre lépve, – ez még nem elég! minő felmagasztalást érdemel egy polgár, ki társainak vétkét azzal teszi jóvá, hogy fejedelmét a pártütők börtönéből szabadítja ki, s valamint nemzetét megóvja egy szentségtörő tettől, úgy megbizonyítja, hogy tiszta lelke ment minden aljas bosszútól? – Még nem tudtok jutalmat urak? – Istenemre! e néma hallgatás mutatja, hogy nincs felmagasztalás elég nagy, ennyi hűségért, annyi áldozatért.

A fejedelem elhallgatott, az egybegyűltek közt mindig nevekedő zsibaj kezde hallatszani. Coelesta értette a fejedelem szavait, tudta, hogy mindazok őt czélozzák s lelkében mondhatlan érzés keletkezett. Egy percz alatt átvonult elméjén minden mult... szerelme, Ecsedi, a mit Bátoriért tett, s atyja és Szerafin, a szász nemzet és minden. – Úgy tetszett neki, mintha sok volna, mivel önmagát vádolhatná, mintha a szász nemzet ellen vétett volna, midőn annak legdühösebb ellenségeért kész volt életét feláldozni! Érezte magában, hogy minden tettének kútforrása nemes és szent volt, de természetes szerénysége nem engedé soha, hogy magát egészen hibátlannak higgye. Örömest közelebb lépne, felszólalna, elhárítná magáról azon dicséreteket, melyeket nem hitt, nem gondolt érdem – de a fejedelem őt meg nem nevezte, s így szívét, lelkét terhelve, lenyomva érzé, s belső indulatának viharzása kedves arczára borította fellegeit.

– Hála e napnak! mond az öreg Misz, folytatva beszédét nyugodt hangon; e dicső napnak! mely a fejedelem s polgárai közti viszályokat örökre elenyésztette! Éljen Bátori Gábor!

Mindnyájan ismétlék a felkiáltást, s egy hosszas, megint és megint ismételt éljenkiáltás reszketteté a léget keresztül; végre csend lőn.

Misz szólott tovább: – Nagyságod egy kérdést tőn! Minekelőtte e kérdésre bátor lennék felelet adni, egy alázatos kérdésem van nekem is nagyságodhoz.

– Szólj! mond Bátori feszülve.

– Egy hű polgár érdemei számíttattak itt elő! Mindnyájan vágyunk azon embernek nevét tudni, ki ennyire képes vala fejedelmének szívét megnyerni! De ha szász volt az, kérdés: nem szegte-e meg a hüséget nemzete iránt, mikor annak ellenségeért áldozta fel magát?

Bátori komolylyá lőn; Coelestának kebléből egy fojtott sóhaj emelkedett.

– Hogyan?! kiált fel Bátori élénken.

– Engedje nagyságod, hogy beszédemet nyugodtan fejezhessem be.

– Röviden! szólt közbe a fejedelem, s arczát láng borította el.

– A lehetőségig, felelt Misz, semmit sem vesztve el méltósággal teljes tartásából. Nem ismerem azon hű polgárt, kit nagyságod jutalomra tart érdemesnek, de akárki legyen, azt hiszem, hogy ha nemzetének érdeke ellen tett valamit, inkább bünhődést, mint jutalmat érdemel.

Bátori felemelte kezét s hallgatást intett. – Végig hallgattunk, öreg! kiált fel, s nem csodáljuk, ha fogalmad körén túl esik oly hűség, a milyet itt akarunk megjutalmazni. Hű volt ő nemzetéhez, kinek érdekeit egy pillanatig sem veszté el szem elől, s hű atyjához. Ő engesztelte meg méltó haragunkat a szebeni tanácsosok ellen; ő óvta meg a szász nemzetet fejedelemgyilkosságtól; ő kész volt inkább meghalni, mint nemzetének érdekét feláldozni, ő köztetek volt, s ti nem ismeritek! Mi nevezzük meg tehát őt! kiált fel magasztalt hangon Bátori; de minekelőtte azt tennők, kérdjük újra, minő jutalomra érdemes? Mindnyájan hallgattak.

– Akarjuk tudni, mond Bátori élénken, s parancsoljuk, szóljatok!

A magyar urak szólaltak meg; ki egy emlékpénzt, ki jószágot, ki hivatalt emlegetett. Végre a szászokra került a sor, s ezek is többnyire hasonlóul nyilatkozának.

Bátorinak ajkai körül kétes mosoly vonult el, végre visszanyeré arcza azon szebb kifejezést, mely országlásának elején neki annyi szivet nyere meg.

– S ez az a jutalom, melyet szántatok egy hű polgárnak?! Istenemre, ti nem tudjátok, mit tesz jutalmazni. – Szászok! mond, nem férfiú az, kinek hűségét magasztaltuk előttetek, egy hölgy az! kimondjuk nevét előttetek: Albinus Coelesta! Ő az, dísze a szász nemzetnek, mint nemének, képes a legkeserültebb kedélyt a pokollal kibékéltetni, a hitet az emberekbe s az örök igazságba visszaadni, Coelesta! s e hölgyet akarjátok ti emlékpénzekkel, kincscsel, vagyonnal jutalmazni! Az egekre, ti nem ismeritek őt! én többet szántam nekie; szivemet és kezemet, – s itt nyilatkoztatom őt ünnepélyesen nőmnek mindnyájatok előtt.

Leírhatatlan volt a meglepetés, melyet a fejedelemnek e nyilatkozata okozott. A szászok egy percz alatt minden multat feledtek, az irigység elnémult a nőkeblekben, s Weiszné egy sikoltással hullott Coelesta karjai közé. – Mond és Dixel, kikre még emlékezhetik az olvasó, mogorva csendben állottak közel Coelestához.

– Csak Bátori Gábor marad ő végig, szólt suttogva Mond, Dixelhez hajolva, ha jót tesz is, átsugárzik azon kegyetlensége; én néhány perczczel ezelőtt azt hittem, hogy mindnyájunkat lenyakaztat!

Dixel megvető tekintetet vetett Coelestára. – Nézd csak suttogá Mondnak, hogy sugárzik arcza Coelestának, az öröm őrültté teszi a hiú leányt.

– Csak örüljön, felelt gúnynyal Mond, fogadom, három hold mulva visszavágyódnék Brassóba!

Néhányan a magyar urak közül összeszorították ajkaikat, bár lehetőségig kivánták érzéseiket titkolni. Bátori felsőséggel jártatta szemeit végig rajtok; volt arczának kifejezésében valami kiidéző, mintha akarná, hogy valaki Coelesta ellen szóljon hogy alkalma legyen szava villámival lesújtani a vakmerőt.

A szászok élénk éljen-kiáltásokat hangoztattak, a nők Coelesta körül tódultak, távol az öregebbek áldva nyujtották felé kezeiket. Minden szász arczon olvasható volt a megelégedésnek s a boldog előérzet szellemének kifejezése. Coelestának hölgytársai hozzá szaladtak, ruhája szélét csókolták; mindez Coelestát pillanatra felmagasztalta. Ő nem földi lény, ő istennő lett volna, ha a közszeretetnek s hódolatnak ily zajos, önkénytelen kiömlése s szétáradása őt el nem ragadná.

Távol tőle állott Szerafin, arczán pillanatnyi komolyság fellegzett keresztül, de csak pillanatnyi, s ezt azonnal mondhatlan kifejezése az elragadtatásnak követé, ajkai reszkettek, szeme sugárzott, lelke nőtt; Coelestának elébe röpült s féltérdre ereszkedett előtte. – Nagyságos asszonyom! mond magasztalt hangon, engedje, hogy első lehessek, ki fejedelmem nejének a hűség esküjét rebeghessem el szivem legmélyéből, mely tisztelet s csatlakozás érzetében túlözönlik.

Coelesta a szeretet ennyi kifejezését élvezé, arcza mennyei volt, s mindenkinek szerette volna hálás szavát mondani, de szóhoz nem jöhetett. Sűrű kör képződött körüle, s minden a legélénkebb magasztaltságban volt.

A fejedelem intett kezével, s egy gazdag sátornak kárpitjai nyíltak szét; körbe felállított fogasokon függöttek gazdag arany- s ezüstszövetű öltözetek, kövekkel s gyöngyökkel terhelve, minőket egy királyné ölthetett volna tagjaira. Ezek előtt tágas kerek asztalon a legválogatottabb ékszerek voltak elrakva, minden fénylett és csillogott; 12 hölgy, a fejedelemné szolgálatára szánva, foglalt az asztal körül helyet.

Bátori lelépett állványáról, úgy tetszett neki, hogy Coelesta soha oly szép, oly elragadó nem volt, mint e pillanatban. Minden, a mit valaha látott, megsemmisült e hölgy előtt, kit a legkomolyabb sem tekinthetett szenvedély nélkül, s ha láttuk is a készületekből, hogy Bátori el volt határozva Coelestát magához fölemelni; ha természetes is, hogy az angyali leánynak áldozó szerelme, ritka hűsége s főleg azon gondolat, hogy Bátorit úgy soha senki sem szerette, őt felmagasztalhatták: mégis mint bizonyost állíthatjuk, hogy Coelestának angyali szépsége, mely sohasem hibázta el hatását, s a pillanat ereje Bátorit annyira lelkesítették, hogy talán azt is hitte, Coelestát boldoggá tehetni! Minden indulat; a szenvedély, mely fokonkint nőtt; hiúsága, mely ily isteni lénynek szerelme által hizelegve volt; végre neme a bosszúnak, mindazok megszégyenítésére, kik szerelmét visszaidézték, egyesültek őt erre a lépésre birni.

Coelestának szivét a fejedelem elhatározása nem kellemetlenül érintette, úgy tetszett neki, mintha egykori vonzalmának Bátori iránt, e szép elhatározás mentségéül szolgálna. Szemeit a közeledő Bátorira szegezte, ki őt a sátorába akará bevezetni, hogy ott hölgyei fejedelmi vőlegényéhez méltólag ékesítsék fel. Ő hölgy volt! újra minden előlépett képzetében, s neki is úgy tetszett, mintha Bátori soha ily szép, ily deli nem lett volna; mintha egészen azon vidám szerelmet lehellő, hódoló Ecsedi állna előtte, kit annyira szeretett; mintha Isten sugallása lenne a fejedelem elhatározása, s mintha az ég őt, az egyszerű leánykát, választotta volna, nemzetének boldogabb sorsot kivívni. Mindezen gondolatok keresztülmetszék egymást, s Coelestának keble emelkedett, arcza valami oly dicső kifejezést, hogy mindenkit felmagasztalt maga körül.

A fejedelem közelítésekor mindnyájan hátrább vonultak; Coelesta maradott egyedül, s mellette anyja foglalt helyet.

Végre előtte állott Bátori, s kezét nyujtá neki.

Coelesta alázatosan ereszté le fejét.

– Nagyságos uram! mond reszkető hangon, vegye legforróbb hálámat ezen elégtételért, melyet atyám porainak s emlékezetének adott. Érzem mélyen azon megbecsültetést, melyet nagyságodnak nyilatkozása árasztott azon egyszerű hölgyre, kit kegyessége a fény fokára, fejedelmi székébe akar fölemelni! itt megállott egy kissé. – Szólhatok bátran! mond nyugodtan; reá ismerek egészen a dicső Bátori-ház ivadékára nagyságodban, s tudom, hogy a mit fejedelmi módon kezdett meg, fejedelmi módon fogja bevégezni. – Nyiltan tehát, folytatá Coelesta, ismétlem, minden itten összegyűltek előtt forró hálámat. De nem volnék a nagyságod becsülésére érdemes, ha ezen felmagasztalás nagyobb, szentebb kötelezéseket volna képes feledtetni velem, s ha nagyságodnak ajánlását el tudnám fogadni! Nagyságod helyzete s Erdély érdeke teszi nagy s fejedelmi kötelességévé, oly szövetségre lépni, mely az agg Bátori-ház fényével megegyezőbb, s mely a honnak hatalmas segédet képes szerezni. Hogy nagyságod az egyszerű brassai hölgyet kinálta meg kezével, azzal az egész szász nemzetet megtisztelte, s ez örökre fog élni emlékezetünkben.

Ekkor előbbre lépett, Szerafin állott közel, keresztbefont karokkal, a gyönyörű beszélőnek tekintetébe mélyedve.

– Itt, kiált fel Coelesta, nagyságos uram! s ti, kedves rokonaim! az én férjem – ezen ifjú itt! atyám életének védelmezője, a szász nemzet leghívebb, legerősebb bajnoka – Szerafin!

E pillanatban, mielőtt még ideje lett volna Bátorinak a feleletre, gyors hirnökök érkeztek, kik jelentették, hogy a török seregek sietve közelednek Oláhország felől, s Betlen Gábor Iskender egri basával érkezik Erdélybe mint fejedelem!

A FORDÍTOTT PAIZS.

Nemesis! – - – Te szigorúan
méred az emberi bűnöket.

Byron.[147]

Bátori e hír hallására megütközött; hirtelen parancsolá táborát fölszedni, azután néhány pillanatnyi szünet jőn, melynek feszültségét toll le nem írhatja. A fejedelem vonásain iszonyú belső küzdelem viharzott, míg követőinek arczain a meglepetés kifejezése mutatkozott.

Coelestának nyilatkozására a szászok közt feddő morgás hallatszott. Weiszné szólalt meg, indulatosan vetve szemére leányának, hogy így idézi el magától ön- s az egész szász nemzet szerencséjét. Coelesta gyöngéd karjait fűzé a Szerafin nyaka körül, kinek lelkében az ég nyílt meg. Arcza angyali kifejezéssel tekintett férjére: ő nem szólott, de tekintete, tartása, lehellete – megmondott mindent.

– Igen! kiált fel Szerafin, egészen által értve s megfogva Coelestát, te az enyém vagy s nem vesz tőlem el többé senki!

A derék ifjúnak lelki állapotját leírni, nehéz feladat. Annyi jóltevő, felmagasztaló érzett zajlott szivéhez, hogy az első perczben minden varázsnak tetszett előtte; lassankint e torladozása az indulatoknak szétágazott, s az eszmék egyenkint merültek fel: az a gondolat, hogy Coelesta, ki az ifjúnak lényképe s bálványa volt – őt választotta, nemes büszkeséggel dagasztá keblét. A mit évek óta lehetetlennek hitt már, ezt egy pillanat teremté valónak: neme a vallási nyugalomnak, a hit feléledésének áradt el keblében. Egy fohász, ihletett s hálaadó emelkedett kebléből, s ezt egy kéjérzet követé, mely édesebb, elragadóbb volt minden élvezetnél; előérzete, előízlete volt ez azon gyönyörnek, melynek küszöbe előtt állott, mint nyitott mennynek kapujánál, – s a menny, üdvével és boldogságával tárva állott előtte. Ő volt az egy, az egyedüli, ki a hölgyek remekét, a szeretettet – az óhajtottat, – a kivántat... bírhatá; egy egész életnek vágya – álmai s legforróbb óhajtása teljesültek. Coelesta őt akarta szeretni! a hölgy lelkülete volt a biztosítás, hogy a szerelmet az akarat s a kötelesség elő fogják teremteni; hogy az kirekesztő, hű és lángoló leend, miként az ifjú szerelem, mert Coelestának lelke sokkal szilárdabb, mint hogy félig kivánta volna visszaadni csak... Szerafinnak forró, gyöngéd öntagadó vonzalmát. Egy új élet nyilt fel előtte, hosszítva a boldogság által, mely reá várt. S ha Coelestára nézett, ha tekintete ezen elragadó szépségű vonásokon nyugodott: lelke szárnyakra kelt s szemeiből az üdvösség sugárzott.

Bátori még hallgatott darabig, azután, mintegy erőt véve magán, arcza nyugodtabb kifejezést nyert.

Talán egy azon váratlan érzések közül lepte meg őt, melyek az erénynek hatalmát s fönségét bizonyítják, olyan, minő a Dionizé volt Dámon és Pythiásnak ellenében, s melyek a legvadabb zsarnok szivébe is lopódznak néha; vagy Coelestának azon nyilatkozása, hogy Szerafint szereti, s ez, ily sokaság előtt kimondva, határozott. Bátorinak, e pillanat hatalmától elfogva, úgy tetszett, mintha e nyilatkozás után mind bosszút állani, mint sértődést mutatni méltósága alatt volna.

Szembetünő erőlködéssel fojtotta vissza bosszúját, s kevélyen emelte fel szavát: – Te átértettél egészen, Coelesta! – mond, s feleleted szerénységedet mutatja, hogy benned nem csalatkoztunk! A mit kikészítésedre ama sátorban találsz, folytatá, a pompás nyitott sátorra mutatva, az a tiéd; s e kard, folytatá oldaláról lekötve kardját, emlékeztessen téged, Szerafin, titeket, szász urak, arra, hogy Bátori fejedelmi módon büntet s fejedelmi módon jutalmaz!

Sokan, kik közelében voltak, állíták, hogy ő pillanatnyi engedékenységét megbánta később, de a veszélyes hír, melyet hallott, nem engede időt a megfontolásra; hihető, Bátorinak lelkületéből kiindulva, hogy ő más körülmények közt aligha nem egészen másként cselekedett volna. – Azonban nem volt veszteni idő, s Bátori negyedóra mulva már lovon ült és sietett Kolozsvárra.

A fejedelemre halmozva érkeztek a csapások, de ő nem engedé magát elcsüggeszteni; remélte, hogy a német császárral kibékülve, képes lesz Betlennek ellentállani. Szerelme, s szivének torladozó érzései, e nyugtalanságok közepette, némileg elcsendesedtek, de Coelesta elvesztése mélyen hatott kedélyére.

Mihely Kolozsvárra érkezett, azonnal követeket rendelt Iskender basához,[148] Lippának átadását igérte és a hátralevő adót, s kérte, hogy Betlent adja ki neki. Az ajánlás el nem fogadtatott, s Bátori Kolozsvárról, a tatárok s törökök közeledvén, Váradra sietett.[149]

Itt akarta a római császárhoz küldött követeit bevárni, sereget kezde gyűjteni és élénk készületeket tőn. De a nyugalom eltávozott lelkéből; a ki őt látta, egy tekintetre megismerheté benne azt, ki sorsával a halálcsatát küzdi. Mindenkép igyekezett elszóródásokban keresni menedéket önmaga elől. Szemeit az álom kerülte, mindenkiben ellenséget látott.

Csak a szabadban érzé pillanatokra könnyebben magát, azért gyakran kilovaglott vagy kocsizott Várad szép tájékaira.

Ily kocsizás alkalmával, október 27-dikén este, hintaja egy mély útban haladott. A fejedelem, mikor kiindult, igen kedvetlennek látszott, de a kedvetlenség nem hordá a csüggedés bélyegét, mert Bátoritól a lelki erőt nem lehete megtagadni; de kedélye iszonyú feszültségben volt, naponkint érkezvén a tudósítások Erdélyből. Betlen mint fejedelem lépett be annak határaiba, s a merre zászlói lobogtak, mindenütt hódoltak neki az erdélyiek, kik Bátorinak veszélyterhes kormányát unták s utálták; azonban Bátori követei a császári udvarnál kelletinél tovább időztek.

Bátori a szekerezés közben sorsának egész súlyát átgondolta, arcza halvány volt, s mellén szokatlan nyomást érzett; egyszerre két álruhás lovag ugratott a sűrű bokrok közül elő, s egy kardcsapás a kocsist a lovak közé terítette. A fejedelem csatlósa leugrott a bakról, s urához sietett, de kopjával találkozott szemben, mely őt lábáról ejté le. Bátori egyedül maradt, szerencséjére nem fegyver nélkül; mert akkori időben a magyar levente séta közben sem nélkülözé örömest hű társát, jó magyar vasát.

A kocsit a lovak ragadni kezdették; ekkor kapott az egyik alakos kantáraikba, s a lovak megállottak horkolva; Bátori egy ugrással a földön termett. Nehéz aczélja villogott erős karjában, s arczán dühösség, de nem félelem vala olvasható.

A két álruhás azonnal hevesen megtámadta őt.

– Kik vagytok, gyilkosok? kiált fel Bátori.

– Nincs ok többé titkolódzni, mond az egyik, én Nadányi vagyok.

– S én Szilasi! kiált fel a másik,[150] hatalmas vágást intézve a fejedelem fejének.

Bátori a kocsinak vetette hátát, s vívott oly erővel, hogy Nadányi két nehéz sebbel rogyott le lábaihoz.

– Így van jól! kiált reá Szilasi dühösen, ember ember ellen! nem orozva; – így akartam számot kérni tőled a Kornis Boldizsár fejéért, vérengző hiéna te; kinek irtózatos dúlása Erdélyben vérpatakokat hagyott maga után.

Bátorit a harag szótlanná tette; de ereje nem lankadott, Szilasi támadóból támadottá vált, s minden erejét összeszedte, a fejedelem csapásait elhárítni magától; már hátrálni kezdett s Bátori diadali örömmel űzte őt. Egy terebélyes fűznek irányába érkeztek. Egyszerre sajátságos repedező roppanás hallatszék, s ezt pokolbeli ordítás követé, minő a sebzett oroszláné.

Bátori megütközött; egy percznyi szünet lőn, e szünetet használta Szilasi, s kardját a fejedelem oldalába merítette. Egy vágást tőn még Bátori Szilasira, ezzel fél fülét a földre ejté, de a fejedelem is összerogyott. Szilasi újra emelte rá kardját, Bátori térden csúszott közelébe; arczán oly mondhatlan kifejezése ült a bosszúvágynak, hogy Szilasinak vére kezde fagyni. Késő volt – a fejedelem egy utolsó erőlködés után végig nyúlt el a porban.

A heves csata s vérvesztés Szilasit is elgyengítették, de magához tért. Nadányi is felvánszorgott, ekkor tekintettek maguk körül. A fejedelem kocsiját a viadal közben a lovak egyenesen Váradnak ragadták; tüskön-bokron keresztül rohantak azok, s kis részével a hintónak érkeztek Várad-Olasziba, hol a fejedelemnek egy osztálya hadi gyakorlásokat tőn.

Azonnal reáismertek a lovakra, s nehányan nyargalva siettek arra az útra, honnan a lovak jöttek.

Végre a csata helyére érkeztek, Szilasit és Nadányit nem találták ott többé; de a terebélyes fűz alatt egy irtózatosan összemarczangolt lényt vettek észre görnyedező helyzetben, arczának egyik része egészen össze volt tépve.

– Ki vagy? kiáltottak a lovasok reá, hol a fejedelem?

– Ott, mond rekegve a sebzett, egy bokorra mutatva, melynek közelében nyúltak izmos tagjai Bátorinak, s nem messze hozzá a kocsis és csatlós halva. Bátorinak kardja még keményen volt markába szorítva, arczát a halál sápadtsága borítá, ajkai össze voltak szorítva s szemei kidagadva, mint a dühösség főfokán; ő megszűnt lenni.

Néhányan közeledtek a sebesülthez.

– Vitézek! mond ez, a fájdalomtól fojtott hangon, legyetek könyörülők, lőjjetek agyon.

– Te Dimon! kiált fel az egyik a közelebb jöttek közül.

– Én, mond ez akadozva, ördögi hidegséggel. Nézzétek, amott hever fegyverem, melyet először életemben töltöttem rosszul meg, szétrepedett, s Bátori helyett engem zúzott össze!

– S társaid? kiáltának fel többen.

– Társaim nem voltak, mond Dimon, nevetésre erőltetve szétmarczangolt ajkait. Mikor kellett Dimonnak társ, ha valamit ki akart vinni! én magam voltam, s a más kettővel, ki összevagdalta s elillant, nem vala közöm! – Szúrjatok le! mond hidegen, hogy legyen vége mindennek! Bennem Bátori vér foly! átok e névre s e vérre, melynek minden csöppje kilencz ördögöt rejt méhében, – szúrjatok le!

– Nem, nem! mond az egyik a jöttek közül, akasztófára veled, kölyök! S most, bajtársim! egy maradjon itt, míg mi a többieket elérjük! arra keletre látom a lónyomokat, a gyilkosok nem mehettek messze, – utánok!

A lovagok azonnal elnyargaltak, egy maradott Dimon mellett. Az apród észrevehetlenül ragadta ki kését kebléből, s míg a mellette maradott kopjás haladó társai után bámult, egy hirtelen kanyarítással önmagának megszegte torkát.

*

Nadányi s Szilasi meggyógyultak, tettök, melylyel magok dicsekedtek mindenütt, nem maradt titokban. Betlen Gábor 1614-ben Medgyesre országgyülést hirdetett, ott voltak ők is. Betlen a gyilkosokat űzőbe véteté. Egy toronyba szaladtak fel, honnan hosszú, makacs védelem után vettettek le, s alatt darabokra vagdaltattak.[151]

*

Kendiék a Bátori halála után visszavonulva éltek; Kendinének kedélye mogorva lett, s a fejedelmen elkövetett gyilkosságért, melynek részese volt, – haláláig szorongatta lelkiismerete.

Kornisnénak sokáig senki sem hallotta hírét. Történetünk vége után tíz évvel, egy magyarhoni apáczakolostorban a fejedelemasszony temetése volt. A szent szüzek a halottat nem győzték eléggé dicsérni; Kornisné volt az! a kedves, szelid Ágnes! – A szent magányban lelke a vallási érzelemben lelte meg nyugalmát, s azt mondák róla, hogy ő végig szelid, ájtatos, sőt néha vidám is volt, s hogy fájdalom, betegség nélkül szendergett át egy jobb életbe.

*

Coelesta mindig hasonló maradt magához: lelki erejének öntudatában nyugodt, de azt túl nem becsülő, s tettekben feddhetetlen. Atyjának kedvencz óhajtását teljesítette, mikor a derék Szerafinnak adta kezét, s a szász nemzet legjelesb bajnokát emelé magáig. Ez magasztalá fel lelkét, ez varázslá vissza a vidámságot kedélyébe: ez ömlött át, sugározva s derítve, szelid házi egén. Midőn később otthonos örömeinek koszorújába, az indulatok legvalódiabbja – anyai érzet fűze mennyei virágokat, akkor ő mondhatlan boldog volt. Szerafinhoz változatlan, színletlen hűséggel ragaszkodott, s a mi egyelőre elveinek s igazságérzetének volt következménye, halkan, könnyű s édes vonzalommá alakult. Szerafin olykor magányos óráiban égnek emelte kezeit s kérdést tőn a sorsnak: ha valóban érdemlett-e ennyi boldogságot. – Még egy század mulva a szász nők Coelesta emlékezetét, mint szentét, tisztelték. Két fia és egy leánya volt a kedves nőnek, s maradékai maig is léteznek Erdélyben.

*

November 6-dikán 1613-ban az ecsedi sirboltban a Bátori-paizs megfordíttatott: Gábor az utolsó Bátori volt.

JEGYZÉSEK

1 Vörösmarty: Délsziget.

2 Victor Hugo: Cromwell, 2. felv. 15. jel.

3 Bátori András. Lásd: Pray, Hist. rer. hung. – Benkő, Transilv.; – Katona, Hist. Crit.; – Istvánfi, I. 13, Mildenberg és Neugeboren, Transilv. – Betlen Farkas.

4 Bocskay István. Lásd: Pray, Hist. rer. hung. – Katona, Hist. crit. – Betlen Farkas; – Istvánfi; – Benkő, Transilv. Mildenberg és Neugeboren, Transilv.

5 Rákóczi Zsigmond. L. Betlen Farkas; – Kemény János erd. fejed. Önéletrajza; – Benkő, Transilv. – Neugeboren, Handbuch der Geschichte Siebenbürgens.

6 Katona, Hist. crit. – Hammer, 4. köt. Kemény János erd. fejed. Önéletrajza; – Benkő, Transilv. – Mildenburg és Neugeboren, Transilv.

7 Akkori időben a lőszerek kulcscsal huzattak vagy tekertettek fel.

8 Shakespeare: II. Richard király, 4. felv. I. jel.

9 Bárczaság (Burzenland), Brassó vidéke, melyen a Barcza patakja foly keresztül.

10 Többi közt volt egy Imrefi János, veszedelmes, de feleségiért igen kedves embere. L. Kemény János erd. fejed. Önéletrajza. – Monum. hung. 2. k. 27. l.

11 Victor Hugo: Őszi levelek.

12 Weisz ezen évben (1609) júliusban a fejedelemtől parancsot vőn, az oláhországi vajdának a békét felmondani, főleg azon okból, hogy a fejedelemnek ajándékul igért 8000 forintot el nem küldötte. Mildenburg és Neugeboren: Transilv. 179. l.

13 Az 1609-ki országgyülésen Kolozsvártt a fejedelem a szászoktól, törvényesen megalapított joguk ellenére: 25,000 forintot kívánt. – Mildenberg és Neugeboren, Transilv. 178. l.

14 Körner Theodor: Lant és kard.

15 A szászok czímje: Prudentes et circumspecti, miként a székelyeké: celeres et agiles. – Okosak és körültekintők: gyorsak és mozgékonyak.

16 Szász köznyelven: Ne vigy minket a kísértetbe.

17 Vörösmarty: Tündérvölgy.

18 Mildenberg és Neugeboren. Transilvania. – Hormayer és Mednyánszky, Zsebkönyv. – Betlen Farkas.

19 Kemény János erd. fejed. Önéletrajza.

20 Han, birót tesz szászul.

21 Szász köznyelven: hogy téged az ördög.

22 Kazinczy: A Hunyadi-várra.

23 Imrefi, Bátori Gábornak cancellárja volt s igen meghitt embere. Benkő, Transilvania. – Mild. és Benigni, Transilv.

24 Shakespeare: A két veronai, 3. felv. 1. jel.

25 Mely vajdával egy fakó ló kéretése és nem adása miatt veszett öszve. – Kemény János erd. fejed. Önéletrajza. 28. lap.

26 Kemény János erd. fejed. Önéletrajza.

27 E Bátori Gábor igen virtuosus fejedelem volt egyébiránt; de a rossz alkalmatosságok stb. – Kemény János erd. fejed. Önéletrajza, 26. lap.

Lelki s testi tehetségekkel s hadi erővel felruházott fejedelem. – Benkő, Transilv. 114. Par.

Ezen utolsó, gazdagság s athletai szépség által megkülönböztetett sarjadék. – Mildenberg és Neugeboren, Transilv. 168. lap.

28 Némelyek magok feleségekkel is kedveskedtek, ilyek egynéhányan voltanak többek között – Kamuti Farkas; – Kemény János erd. fejed, Önéletrajza, 27. lap.

29 Első éveiben uralkodásának, Bátori Gábor is bizodalmára méltatta Weiszot, ki országos dolgokban igen próbált és gyakorlott volt. – Mildenberg és Neugeboren: Transilvania. 177. lap.

30 Mely vajdával egy fakó ló kéretése és nem adása miatt veszett öszve. – Kemény János erd. fejed. Önéletrajza. 28. lap.

31 Többek között Gyalu várát is Kamuti Farkasnak afféléért adták volt – - – - – proverbiumba is kelvén az után akkori időben – - – - – fiam Kata – Gyalu váráért. – Kemény János erd. fejed. Önéletrajza, 27. lap.

32 Rákóczi Zsigmond lemondása után, az erdélyiek ugyanezen országgyűlésében, leginkább a Betlen Gábor közbenjárása által, Bátori Gábort választották – - fejedelemmé. – Neugeboren, Handbuch der Gesch. Siebenb. 440. lap.

33 Imrefi publice nem átallott azzal hizelkedni – - – «Ha, ugymond, volt Nagy Sándor, az is jobb és virtuosusabb nem volt Bátori Gábornál.» – Kemény János erdélyi fejedelem Önéletrajza, a 29. lapon.

34 Hogy ebben ne hátráltassék, a legelőkelőbb férfiakat távoztatta el udvarából, követségekre. Főleg Betlen Gábort, ki már azelőtt követje volt a török udvarnál, II. Rudolf császárhoz, a régi egyezkedés megújításának ürügye alatt. – Neugeboren, Handbuch der Gesch. Sinbenb. 241. lap.

35 Virgil, Aeneis, 2. könyv. Mindnyájan elhallgattak s figyelemmel bámultak oda.

36 Weiszot – - – ki lelkületének szilárdsága, lelki tehetségei s munkálati gyakorlottsága által közönséges bizodalmat nyert. – Mildenberg és Neugeboren, Transilvania, 181. lap.

37 Ő sokszerű egybeköttetései által az udvarnál jókor tudósítást vett a fejedelem szándékáról. – Mildenberg és Neugeboren, Transilvania, 181. lap.

38 Viktor Hugo: Őszi levelek.

39 Sőt a követ minden nemzeti jog ellen, a fejedelem által fogságra vettetett. – Mildenberg és Neugeboren. Transilvania, 179. lap.

40 Kegyelet, székely szó, szivárvány helyett.

41 Az itt álló székely népdalnak eredetije igy van írva:

«Tege delben kayantoban
Biro lett az csik az toban
To ki zarad ebhawara,
Biro kerewl kosolyara.

Ola falwan az wasarban
Bele fult az lo az sarban
Sarbol gay lez tavazara
Lobol zapon kolosmara.

Gewie rag az kapu zaben
Endrew yukat wer az feyen
Lofew zekel lez Endrewbewl
Zalona hat az gewyebew.»

Magyarázat. Tege, tegnap; – ebhawa, talán: canicula; – kosolya, kosár; – gaj, rög, gör? – kolosma, ing; – gője, kocza; – kapuzábé, kapufélfa.

42 Ejtel, székely szó, kupa helyett.

43 Kendi István és Kornis Boldizsár, kiknek nejeiket a fejedelem el akarta csábítani. – Neugeboren: Handbuch der Gesch. Siebenb. 141. lap.

44 Kabola, kancza; – kecskeolló, kecskegidó – babó, hosszú guba; – székely szavak.

45 Shakespeare: Hamlet, 2. felv. 1. jelen.

46 Ezen évben (1609) augusztusban, számlálhatlan sokasága a sáskáknak jött Havasföldről Erdélybe, sűrűségök és sokaságuk a nap fényét gátolta és árnyékolta. Betlen Farkas: Histor. 6. köt. 536. lap.

47 Bátori Gábor a fejedelem, személyesen jött Brassóba, néhány nap mulatott, melyeket lakomákkal s táncmulatságokkal töltött. Ezekben hajlamát a kicsapongásokra nem igen titkolá már. Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 178. lap.

48 Oh! én Istenem! szász köznyelven.

49 Hogy tégedet a vihar! szász köznyelven.

50 Anyám! atyám! szász köznyelven.

51 Lásd Daniel Scheint: Das Land der Szekler.

52 Hogy az ördög vigyen el! szász köznyelven.

53 Melléje magokat színlett tanácsadók – részegeskedésre – - vetemették. Kemény János erdélyi fejed. Önéletrajza, 27. lap.

54 Jan. 13. 1610. a fejedelem maga, feles kisérettel Brassóba jött: magaviselete a legkicsapongóbb – vesztének indulté volt. S hiven követé a fejedelmi kiséret, parancsnoka példáját. – Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 179. lap.

55 Eugen Sue: Coucaracha.

56 Mildenberg és Neugeboren: Transilv., 169. és 179. lap.

57 Jule Lacroix: Le Tentatcur.

58 Többi közt volt egy Imrefi János, veszedelmes, de feleségiért igen kedves embere. L. Kemény János erd. fejed. Önéletrajza. – Monum. hung. 2. k. 27. l.

59 Nagyon buja volt – - – s a szép hölgyek elcsábítására kerítői voltak. Benkő: Transilvania, 114. czikkely.

60 És a Kendi Istvánnali összeesküvésért a fejedelem ellen. Handbuch der Gesch. Siebenb. Neugeb. 242. lap.

61 Lessing: A bölcs Náthán, 2. felv. 5. jelen.

62 Harambasa; így nevezték akkor s nevezik jelenben is a tolvajvezéreket avagy kapitányokat Erdélyben.

63 S ezért voná sokaknak gyűlölséget magára. Benkő: Transilvania, 114. czikkely.

64 Shakespeare: A vihar, 1. jelen.

65 Jule Janin: L’ane, mort et le femme guillotinée: L’homme modele.

66 Cz. – - – Remete Péter.

67 Katrincza, kettős kötő, melyet elül-hátul viselnek az oláh nők.

68 S Székben meg akarták őt ölni, mikor a beszterczei országgyűlésére vala menendő. Handbuch der Gesch. Siebenb. Neugeboren, 241. lap.

Leginkább hasonló okért esküdtek a beszterczei országgyűlésre menendőnek halálára, 1610. évben; Kendi István a kanczellár, Kornis Boldizsár, Sennyei Pongrácz – - – - Basa István, Pataki, másként Borbély János. Benkő. Transilv. 114. czikkely.

69 Kisfaludy Károly: Elte.

70 De az összeesküvés felfödöztetett. Handbuch der Gesch. Siebenb. Neugeboren 141. lap.

71 Egy ketté hasított dióbél-alakú nemét az arany lánczoknak nevezték s nevezik így.

72 Kisfaludy Károly: Stibor vajda, 1. felv. 5. jel.

73 Kisfaludy Károly: Csák Máté, 2. felv., Trencsin vára.

74 Ezután, Kendi Szamos-Ujvárra szaladott: Kornis Boldizsár és György pedig elvesztek – - – - emez megöletvén, a másik pedig Kolozsvártt fejeztetvén le, hová fogva vitetett. Handb. der Gesch. Siebenb. Neugeboren, 241. lap.

75 Shakespeare: II. Richard, 5. felv. 1 jel.

76 Betlen Farkas: Hist. 6. köt. 535. lap.

77 Uj sereget fegyverkeztetett, melynek célja iránt bizonytalanságban voltak. Mildenberg és Neuge bo ren: Transilvania, 181. lap.

78 A fejedelem feleleteivel a szászokat a német császárhozi ragaszkodásukért akarja megvágni.

79 Voltaire: XII. Károly élete.

80 Vesd le a magyart! le a magyarral! szász köznyelven.

81 Le! le! szász köznyelven.

82 Minden fegyvereiket (a szebenieknek) a piaczra hordatá – - – a férfiakat, a kiket seregeinek száma által győzött le, kihányatta a városból, nőiket – - letartóztatván. Transilv. 114. lap.

83 Az oklevéltárakat kipusztítá – - – Mildenberg és Neugeboren: Trans. 180. lap.

84 Nyugalom! hallgassatok! szász köznyelven.

85 Halljuk a jegyzőt! szász köznyelven.

86 Igazat szól! szász köznyelven.

87 Halljuk a polgármestert! szász köznyelven.

88 Átkozott tolvaj! – oh Istenem! mi ez? oh Istenem! már el vagyok veszve! szász köznyelven.

89 Bulwer: A rajnai zarándokok. A testvérek. Bajza ford.

90 Mildenberg és Neugeboren: Trans. 180. lap. – Benkő: Trans. Par. 114. – Kemény János erd. fejed. Önéletrajza. 28. lap. – Neugeboren: Handbuch der Gesch. Sieb. 241. lap.

91 Benkő: Transilv. Par. 114. A brassaiak ez úttal a fejedelemnek s kegyenczének Imrefinek adott aján dék által a fenyegető veszélyt el tudták távoztatni. Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 180. lap.

92 Bátori Gábor megkímélte a várost látogatásától, s táborát Feketehalomnál ütötte fel. Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 180. lap.

93 Decz. 30-dikán indult meg Oláhország elfoglalására, mely czélra a brassaiak is nevezetes segítséget adtak emberekben, eleségben s hadiszerekben. Mildenberg és Neugeboren: Trans. 180. lap.

94 Neugeboren: Handbuch der Geschichte Sieb. 242. lap. – Benkő: Trans. Par. 114. – Mildenberg és Neugeboren: Trans. 180. lap.

95 A várost a tett szolgálatért megdicsérte és az oláhoktól elvett 4 ágyuval ajándékozta meg. Milden berg és Neugeboren: 180. l.

96 Mildenberg és Neugeboren: Trans. 181. lap.

97 Mildenberg és Neugeboren: Trans. 181., 182. és 183. l.

98 Mildenberg és Neugeboren: Trans. 181., 182. és 183. l.

99 Mildenberg és Neugeboren: Trans. 181., 182. és 183. l.

100 Mildenberg és Neugeboren: Trans. 181., 182. és 183. l.

101 Mildenberg és Neugeboren: Trans. 181., 182. és 183. l.

102 Calderon: Tetszés és nem tetszés – képzelgés. 11. lap.

103 Tartsd eszedbe! (oláhul.)

104 Lessing: A bölcs Náthán, 1. felv. 2. jel.

105 Vörösmarty: Tündérvölgy.

106 Bátori Gábor alig menekedett meg Weirauch Dávid kőhalmi királybirónak segítségével, s meg sem állott futásában, míg Szebenbe nem ért. Mildenberg és Neugeboren: Trans. 183. lap.

107 Augusztus elején (Serbán Ráduly) seregeivel a fejedelem után sietett, s táborát Schellenbergnél ütötte fel. Mildenberg és Neugeboren: Trans. 183. lap.

108 Melyet Bátori arra használt, hogy török segédseregeket vett magához. Mildenberg és Neugeboren; Trans. 184. lap.

109 Benkő: Transilv. 214. czikk. – Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 184. lap.

110 A brassaiak most önerejükre szorultak, de főleg Weisztól biztatva, bátorságukat el nem vesztették. Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 184. lap.

111 A papirosmalomnál tábort ütöttek, közel a városhoz. Mildenberg és Neugeboren: Trans. 185. lap.

112 Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 185., 186., 187. és 188. lap.

113 Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 185., 186., 187. és 188. lap.

114 Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 185., 186., 187. és 188. lap.

115 Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 185., 186., 187. és 188. lap.

116 Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 185., 186., 187. és 188. lap.

117 Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 185., 186., 187. és 188. lap.

118 Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 185., 186., 187. és 188. lap.

119 Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 185., 186., 187. és 188. lap.

120 Ide tudniillik Weisz 32 vitéz ifjut küldött, kik a várat által nem akarták adni, és a segédparancs nokot (ki ezt akarta) agyonlőtték. Ezek közül Bátori 20-at karóba vonatott, és 11-et felakasztatott; a 32-ik, akaratja ellen a hóhér tisztét vivé. Benkő: Trans. 114. czikkely.

121 Th. Körner: Hofer halála.

122 De a ki, visszaküldetvén Brassóba, a Weisz parancsára megöletett. Benkő: Transilv. 114. czikk.

123 Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 189., 190., 191., 192., 193. lap.

124 Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 193. lap.

125 Vörösmarty: Cserhalom.

126 Az ő sokszerű egybeköttetései által az udvarnál képes volt bizonyos tudósításokat venni a fejede lem szándékairól. Mildenberg és Neugeboren: Trans. 181. lap.

127 Lásd e regény első köt. 4. czikk.

128 Lásd e regény első köt. 4. czikk.

129 Th. Körner: Rozamunda, 3. felv. 7. jelen.

130 Betlen Gábor Bátori Gábor fejedelmet a maga szállásán Szebenben megvendégelte. Mikor onnan haza ment, egy régi párkányból egy kő esett lába elébe. Ez azon gyanút gerjeszté, hogy Betlen a fejedelem élete ellen törekszik. Mildenberg és Neugeboren: Handbuch der Gesch. Sieb. 246. lap.

131 S azért őt ki akarta végeztetni. Ezt megtudván Betlen, Temesvárra sietett, később Budára ment, s onnan a következő évben Drinápolyba, I. Achmet török császárhoz. Neugeboren: Handbuch der Gesch. Sieb. 246. lap.

132 Th. Körner: Hoffer halála.

133 Jules Janin: L'ane mort et la femme quillotinèe memoire d'un pendu.

134 Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 193-194-195 lap.

135 Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 193-194-195 lap.

136 Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 193-194-195 lap.

137 Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 193-194-195 lap.

138 Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 193-194-195 lap.

139 Közönséges volt a fájdalom s levertség a városban mind az elvesztett ütközet miatt, mind főleg a városbirónak halála miatt. Mildenberg és Neugeboren: Trans. 159. lap.

140 Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 199. lap.

141 Victor Hugo: Canaris.

142 Fejét és jobb kezét (Weisznak) levágták, mellyek diadal jeleiként küldettek Bátori Gáborhoz. Mildenberg és Neugeboren: Trans. 194. lap.

143 Ch. Paul de Kock: Zizine 85. lap.

144 Mildenberg és Neugeboren: Trans. 195-196 lap.

145 Mildenberg és Neugeboren: Trans. 195-196 lap.

146 Géczi is minden hozzá tartozandóival kegyelmet nyert. Mildenberg és Neugeboren: Transilv. 197. lap.

147 Byron: Harrold lovag vándorlása.

148 Más részről Betlen Gábor egy nagy török sereget hozott be a vaskapun, Iskender basa vezérlete alatt. Neugeboren: Handbuch der Gesch. Sieben. 247. l.

149 Bátori Gábor, Iskender basát a Lippai vár általadásával, s a hátra lévő adó lefizetésével igyekezett megengesztelni – s egyszersmind Betlen Gábornak kiadatását, kivégeztetését kérte. Neugeboren: Handbuch der Gesch. Sieben. 247. lap.

Ezután a törökök s tatárok közeledvén, Váradra szaladott. Neugeboren: Handbuch der Gesch. Siebenb. 247. lap.

150 Oct. 27. 1613. egy sétakocsizás közben a városon (Nagy-Váradon) kivül, Nadányi György és Szilasi Jánostól – - – megölettetett. Neugeboren: Handbuch der Gesch. Sieb. 247. lap. – Benkő: Trans. 114. czikkely.

151 Ezen országgyülésnek kezdetén – a magokat hetykén viselő gyilkosai Bátori Gábornak – - – a fejedel mi őrseregtől megtámadtattak, s egy toronyból, hová vonták magokat, vettettek le férfias védelem után, s alant darabokra vagdaltattak. Neugeboren: Handbuch der Gesch. Siebenb. 249. lap.