TOMPA LÁSZLÓ

ÉJSZAKI SZÉL

VERSEK

A SZERZŐ KIADÁSA 1923.

TARTALOM
Kalauz.
Februárvég.
Vágyaim, a dühös kutyák.
A játék-csináló.
Szüret előtt.
De la Valličre.
Tél jöttével.
Kinok tüzén át.
Bábszinház.
Két férfi esti sétán.
A tavasz sodrában.
Már elmehetsz.
Táncos lovakkal.
Költő a pódiumon.
Tahiti békéje felé...
Éjszaki szél.
Tétova ajtó-nyitás előtt.
Tavaszi eső zenéje.
Intermezzo.
Uj Dévavára épül.
Napok, szürke szekerek.
Egy uj Faust szerenádja.
A züllés zátonyán.
Erdélyi aratás.
Napon.
Chopin-valse.
Hazug, alattomos ősz.
Éji szálláson egy vén vártorony alatt.
Havasi tájékon.
Vérözön felett.
Forgószél.
Gyászlobogó az alkonyatban.
Ádám kacag?
Őszi estén, város-szélen.
Vihar.
Tavaszodás.
A magam halotti jelentéséül.
Ma délután havazott.
A legutolsó.
Keresztes lovag a Szentföldről hazatér.
Zenith.
Mult-jövő mesgyéjén.
Zongoraszó.
Késői kor szomorusága.
Személyvonat, III. osztály.
Erdélyi szántó-vető estéje.

E kötetbe, mint az ezt megelőző kötetembe is, 15-16 utóbbi évem versterméséből foglaltam össze nehányat: egy részét még összeszedhető verseimnek. Rendezésük közben a versek keletkezési idejük szerint való sorakoztatásával - mint különben is felesleges és ma már merőben megvalósíthatlan törekvéssel - meg sem próbálkoztam; e tekintetben csupán a könyv némi egységére, s a versek egymásutánjában valamelyes változatosságra gondolhattam.

Kalauz.
Egyszer egy nap ragyog rád -
Szebb minden már-lementnél.
Fényénél látod: eddig
Mily sokat tévelyegtél.
Lankáson lankadoztál,
Meredek merni sarkalt.
Másoknál százszor inkább
Megnyögtél bármi jajt, bajt.
De már orv-csüggedéstől
Dackovácsolta vért véd.
Tudod: hiába törnek
Arra, mi benned érték.
Pár szájas széltolótól
Mi is készthetne félned?
Nem attól dőlsz, vagy állasz,
Hogy szidnak, vagy dicsérnek.
S látván hurokvetőket:
Hagyod mókázni őket.
Az puffan legnagyobbat,
Ki hurkot rád előbb vet.
S a többit is lerázva,
Mint ebfalkát a kanvad:
Neki a rengetegnek -
A legirtatlanabbnak.
S ha éj lep künn: ködébe
Az ének fényt idézget...
Az örök csillagokkal
Boldogan összenéztek!

Februárvég.
Már olykor olyan mélyen kék az ég,
Mint messze multból néző női szem.
S ki a mezőkön fülel néha szét:
Neszelhet zsongást, - halk nyüzsgés neszét -
Uj vér lükög a föld ereiben.
Igen, igen, igen!
Ő moccan, dobban, az ő izenetje mindez,
S egy ébredéskor hirtelen csak itt lesz.
Kétségtelen: készülni kell reá!
Tin-tin-titintin, - intnek is egy bokorról.
Hegyekről a hó jót suvadt alá,
Folyók jégkérge is már roppan olykor - -
Jaj, ha ez menni mind egyszerre kezd!
És lesz vizek, s lesz élet áradása.
Harsány zaj vált föl titkos, gyönge neszt - -
Az ujuló föld más lesz egy csapásra!
S csodát csoda, fényt borulat követ.
Hullnak a mennykövek!
S megrepednek a fák, -
Nedveik feszültségét nem tarthatván tovább!
S a lejtőket, s a völgyek sik terét
Elöntik végül széditő szagok.
S mindez, vad hévvel, ugy robog feléd,
Mint gyorsvonat, ha házak közt robog:
Rázkódnak a közeli ablakok.
S te...
            Mozdulsz-e majd, hogy új utazásra
Készen, elébe fuss az állomásra?
Vagy pamlagod már mindig bent maraszt?
Rendre nézed plafonod minden ujjnyi
Rajzát, s hagyod künn el- meg elvonulni
A tavaszt - -

Vágyaim, a dühös kutyák.
Hiába minden! Többé nincs hatalmam
Vágyaimon, e bőszült ebeken.
Nem szolgál többet egy se már nekem.
De szépségedtől mind a hány: zavartan
Kereng, s rád törne, dühtől részegen.
Hogy ostoroztam e sátán-kutyákat,
Szöges korbáccsal mennyit vertem én!
Már biztam is, hogy használ e kemény
Szigor, s most ime gazdájára lázad,
S feléd kap, csattog valamennyi rém.
Kinomat eddig ugyis csak gunyoltad - -
Hogy mit tehetsz: most magad lássad im!
Már én csak nézem, mig sátánjaim
Vért szaglászván, a holdra fölcsaholnak
Képzeletem zeg-zúgos utjain.
Játékodért vesztünk lesz a gonosz zsold -
Már ezután csak jaj lesz életünk...
Ránk törnek, s mi nem menekülhetünk.
Elnyüttem önuralmamat, az ostort - -
Az Isten legyen irgalmas nekünk!

A játék-csináló.
Ha majd egyszer bús robotom elenged:
A révet egy kis mühelyben lelem meg.
Ott, mig időm lassacskán elszivárog,
Reggeltől-estig játékot csinálok.
Csendes vesződség - - s nincsen semmi éke...
De minden percén himpor lesz a béke!
Kezem buzgón egy lovacskát formál ma.
Tudom, majd örül neki kis gazdája!
Holnap kis lányok szelid örömére
Szép hajas baba készül. Hófehérke!
Nincs is közönség több, mint az enyém lesz.
Oly hálás szivvel húzó mesteréhez.
Át éjeken fény hijján nem törekszem,
Amig felém tüz annyi hü gyerekszem.
Igy élek-ülök elmotozva szépen.
Föloldodván a munka gyönyörében.
Nyájas szeretti multtá-lett-magamnak
Rég elszéledtek és magamra hagytak.
Ám olykor egy-egy csodás baba bája
Emlék lesz régi Tündér Ilonára.
Majd humorom itt-ott másokra kancsit.
S készitek egy-egy bús Paprika Jancsit.
Igy élek-ülök, csendben elmotozva.
Munkám kis terhét örömmé fokozva.
S mint életem foly - halk tevés-vevésben -:
A halál is oly halkan jő el értem.
Egy havas fényü, fehér téli éjjel
Szó nélkül, csendben a szobámba lépdel.
Ekkor hirtelen serege babáknak,
Mint zarándokkar tölti meg szobámat.
S ott ágyam körül, sátorán a holdnak,
Lágy cérnahangon altatót dalolnak.

Szüret előtt.
Most minden érik. A mezők s a lelkem
Zománca csupa mosolygó arany.
Áldottság terhe rajtam és a kerten.
Gyümölcsös évszak, érés szaka van!
Most válik minden melege a nyárnak
Kinccsé; cukor lesz, méz s finom zamat.
A tavasz elmult bolondság csupán: vad
Viharai már máshol zajlanak.
A lét körülem csudamélyre szépült - -
Itt-ott föl enyhén száll a lenge füst.
Szemem derüsen ivel egybe kék ürt,
S fénylő folyót, mely messze hig ezüst.
Bölcs béke, bőség az egész vidéken...
Előmbe nyiltan tárul hét határ - -
Csak a havas néz messziről sötéten;
Tél sejtelmével borzogatva már.
De jöhet tél is; hidege, homálya
Engem nagyon nem tud ijeszteni:
Feléje telten - szent szüretre várva -
Csillognak lelkem ért gerezdjei.

De la Valličre.
Már fagy piroslik itt-ott a haraszton.
De aranynapban fürdik még a zárda.
Kis cellájából de la Valličre asszony
Kinéz a bájjal hervadó világra.
Ő is a bájos hervadásra gondol - -
Dús lenhaját már régen lemetélték.
Enyészet fuvall rá a sárga lombból,
Mig szeme kékje mély még, mint a kék ég.
De mulhat az is, minden fény szeméből!
Szivét azért sem szorongatja bánat.
A vénség felé derüskönnyedén dől:
Ő már leánya szent Teréziának.
S jöhet a vég is. Megbékélve, tisztán
Fogadja majd; fagyától mért remegne?
Csak vár nyugodtan. Védi egy talizmán:
Hogy egykor őt a Napkirály szerette.

Tél jöttével.
“Porka havak hulladoznak”...
Kedv előre alig mozgat.
Cél, s reménység mécse nélkül
Nemsokára rám sötétül.
Talán jobb is, ha megállok - -
Odább csupa bokor, árok.
Talán jobb, ha visszatérek - -
De arra se visz a lélek.
Pedig ott - kis alku árán -
Pihenhetnék puha párnán.
De hiába! Vissza nincs ut,
Aki ilyen utnak indult.
Igy - se künt, se bent -: csüggedten
Tévelygek a szürkületben.
Merre menjek, mihez fogjak?
... Porka havak hulladoznak - -

Kinok tüzén át.
Phönixként, mely bárhányszor ég is el,
Hamvaiból mind fénylőbben kikel:
Magam is össze akárhányszor égjek
Gyehenna-lángján önlelkem tüzének,
Gyötrelmek multán, lángból, hamuból
Csak tündöklőbben támadok fel ismét;
Ezért verhetnek ujabb kinok is még:
Csüggedés többé már le nem tipor -
Sőt ugy köszöntök minden szenvedést,
Mint szent intést, mely többre s többre készt,
Fénylőbb egekbe, föntibb szárnyalásra.
Hajrá, a lelkem (sasok büszke társai!)
Már mind fölebb száll, győztesen kering -:
Magasabban, mint havas bérceink - -

Bábszinház.
Ni lám, a csöpp marionettek,
Mily feszes gőggel lépegetnek.
Picurka pózt im egy se vet meg.
Szigorú kénytől rángatottan,
Ágálnak, elvágódva nyomban.
Lábuk tipegve, zengve koppan.
Magát illemmel illegetve,
Pöttömnyi pár fog egy felette
Heves szerelmi jelenetbe.
Majd ügyük, érvén enyhe véget,
Már szinre más hölgy, urfi lépked.
És mindez oly torz, mint az élet!
Most bús darab jő, melyen által
- Bár arcán még vig fintorával -
Hős, hősnő rendre gyászhalált hal.
S mind ugy pörög a sok kis aktor,
Amint zsineggel éppen akkor
Őrajta rándit a direktor.
Szolgálva titkos célú rendet:
Mimelnek küzdést és szerelmet,
Mig - nem akarva - halni mennek!
Igy forog egyre kis világuk,
Forgatva ferdét, bölcset, bárgyut,
Ki egyaránt mind föld alá jut.
Forog, de meddig? Mig a mester
Egyszer talán majd megneheztel
És mindent sutba vág egy esttel.
Vagy talán - titkát itt ki tudja? -
Kimért magának is az utja,
S egyszer ledől, a szinre bukva.
Jaj, szörnyű lesz; egy rém kezétül.
Nap, csillag és hold elsötétül.
Szirom lefagy, kedv holtra szédül.
A taps elcsattan, az utolsó - -
Nem pörget bút, kéjt életorsó - -
Ugy leng tova mind, rémes éjben,
Mint egy döbbentő nagy koporsó.

Két férfi esti sétán.
Holdfényes utcán ketten lépdegéltünk,
Két csendes férfi, halk beszélgetésben,
Mialatt lassan lehámlott a vértünk,
Mely nappalonta védi lelkeinket.
(Ily csoda is csak gyéren eshetik meg,
S ily holdas este!) Közben az előttem
Idegen város villái sorára
Értünk ki, mind több meghitt szót találva.
Minden szavunk egy ablakot nyitott meg
Multunk homályló térségeire.
Láttuk egymást, hogy vigan lóditott egy
Kis hajócskán az ifjuság szele.
Lelkünkön át kedv, boru kergetőzött,
Vitorlánk merész vágyaktól dagadt.
De mégsem értünk boldog partokat.
Zátonyra verten, szürkék, béna hősök
Lettünk, s ma már szent lángunk is lohadt.
Már-már magunktól is csak néha kérdjük
A voltakat, meg hogy mi a miértjük,
S hogy ennyi kincsből bőség hogy nem áradt?
Ekkor te szóltál, megállitva: várjak!
Mindjárt kijősz, - és egy kapu mögött
Eltüntél gyorsan. Egymagam maradtam,
Még szavainkat forgatván agyamban.
A hold a házra vakitón sütött,
Vadszőlő függött sürün a falon
S az oszlopok közt - -
                                          Már az unalom
Eszembe sorra visszahozta mind,
Mit mondtak rólad a barátaink,
Hogy most is egy asszony szeszélye láncol.
(Mert igy van ez: mi egynek szárny, s gyönyör
Az mást talán köt, s gyötrelmekkel öl!)
Igy jártam fel s le, immár jó-nehányszor,
Hallgatva közben, hogy a ringató
Mély éjbe hogy zeng egy takarodó.
Majd a ház felől végre halk szavak
Rebbentek, s fönn a lépcsőn két alak
Tünt fel, mozogva a hold fényterében:
Egy nő fehérben, te meg bús-sötéten.
Néhány végső szó, kézfogás után pár
Pillanatig még hajlott háttal álltál.
Majd a kapuhoz léptél hirtelen.
Bent is megsuhant valami selyem,
Illat érzett, koppant egy könnyü láb - -
De te már künn voltál, s a csendes éjbe,
Görnyesztett fővel, sem szólva, se kérdve,
- Két férfi - némán ballagtunk tovább.
A tavasz sodrában.
Oh hol is van a fagy, a téli gyász ma?
Tavaszi fénybe bókol az akácfa.
Halk szelek meleg árján fönnlebegve,
Uszik szaporán egy hószinü lepke.
Tavalyi galyról szakadt lombcsomóval
Ibolyák szaga száll, s egy elhaló dal.
Források - fü közt - forrva fölbugyognak.
A mezőkön mind kizsendül a sok mag.
Méhek surrannak, szedni sárga mézet.
A mohóságtól valamennyi részeg.
Erdők mozdulnak, folyók tova zúgnak.
Nincs sehol egy kis zúg, ahova bujjak.
Én Istenem, szólj, ugyan mit csináljak,
Hogy a tavasz e sodrában megálljak?
Hogy a szivembe megint rést ne lelne
Egy uj szerelem próbált veszedelme?

Már elmehetsz.
Most már vihet yachtkönnyü suhanásod,
Későn jött kicsi lányom!
Gályámat zátony, téritő szelek
Gátolhatják, hogy követhesselek,
De nem tilthatnak: téged egyre látnom.
Az a sugár, mely rám esett szemedből,
Elég nekem halálig.
Mostanig épp eleget láttalak,
Hogy lelkemben örökre megmaradj
Fényemnek, mely minden bún átvilágit.
Büvölt szemeim megtörőben is csak
Szemeidet csodálják.
Horizontom rőt szélén reszketeg
Fehérséged még egyszer átlebeg -
Igy lépem át a lét-nemlét határát.

Táncos lovakkal.
Táncos lovakkal, nagy-vidáman,
Hasits, hasits a hóba: szánam.
Mi hátul van - ne bánd, ne bánd!
Röptöd, mely fürgén hajt előre,
Völgyből kaptatva dombtetőre,
Engem is ujult kedvbe ránt.
Sok apró csengőd riadalma
A tél derüjét fölzsivajgja,
S az, mint a nyúl fut szerteszét.
Hol eddig ősz és gyász komorlott,
Ma hó cicomáz völgyet, ormot.
Sehol sár, semmi szürkeség.
Bár a hóhullás halk zenéje
Zizegve mindig igy kisérne,
Csak hóba merülne szemem.
Nő, nincsen-pénz, s több ősi kétség
Helyett csupán e friss fehérség
Tükrözne békélt lelkemen.
Sik utak haván, könnyü, sik szán,
Csak röpits, röpits tova tisztán,
Mig fehér, fehér minden ut.
Igy csupa fehér domb, fehér fa
Közt csengőzünk be majd a célba,
Hol minden más cél egybefut.
Hol végül is csak meg kell állni:
Egy öreg udvar eperfái
Havas holdfényben lengenek.
S bekopogván az ősi házba,
A tréfás, agg halál pipázva
Vár, s megölelget engemet.

Költő a pódiumon.
Tisztelt közönség! Hölgyek és urak!
Hogy itt vagyok, ne haragudjanak.
E rimeket - bár egy-egy tán döcög -
Fogadják inkább kegyesen önök.
Mert bizony mondom: nem nagy élvezet
Az egész út, mely idáig vezet;
Sőt sokkal inkább: tüske, gyötrelem -
A látszat valljon bárhogy ellenem!
Mert azt ne higyjék, édes uraim,
Hogy nincs is annál könnyebb semmisem,
Mint: járni búsan és rejtelmesen,
Mig csak ugy ingyen lesz rabunk a rim -
S csak párnak kell szép rendbe állnia,
Hogy üdvözöljön Emma, Mária!
- Jaj, ha tudnák, mily drága e siker:
Ily könnyedén nem intéznének el!
Kötnénk mi bezzeg - épp, mint kegyetek -
Mindennap egy kis finom üzletet.
De hajh, csudásak a sors utjai:
Nekünk kinokat kell fölhajtani!
Nemhogy kapnánk, de reánk róvatott,
Másokért is fizetni kamatot.
Mig önöké az öröm és haszon,
Minket gyötörhet pár csöppért a szomj -
Minden sorunkhoz vér-, velőcafat,
Álmatlan éjek tajtéka tapad.
S e szoritóból nincsen szökni mód -
Ezért vegyék hát komolyan a szót,
Mely most egy óhajt csendesen kibök:
Volnék alant én, s idefent önök!

Tahiti békéje felé...
Tahiti felől csodák hire szálldos:
Akit a végzet oda kivetett,
Csak áldja mind e dús, kis szigetet,
Mely gyógyulást rejt, álmokkal virágos.
Oh béke réve, szellős szép szigetke!
Bús vágy hajóztat feléd engem is,
Hogy feledésben, csöndben elmerits,
S békét sugalj e hajszolt idegekbe.
Fülemből e zaj, amely itt gyötör rég,
Ott rút bogárként kiperegne mind,
S helyébe lágyan zene fészkelődnék.
S az undor, amely itt sirig kisér el:
Szivemből ott ugy oda lenne, mint
Mérges virágok gőze száll fel éjjel - -
(1909.)

Éjszaki szél.
Kizökkent évek, csupa jaj, s baj élet!
Nincs egy nyugodt zúg - künn tombolva jár
A vértől ittas, meghibbant halál.
Fittyent a vádra: most is mit, miért tett,
Egy jó öreget rántva hant alá.
Mégis: szobánkon hideg árny csap át,
Éjenként apró, megdöbbent szemek
A homályból is kérdőn fénylenek:
Nem látjuk többé soha nagyapát?
Oh, nem tudjátok, drága gyermekek,
Ti már a halál örvényes szelébe
Kerültetek.
Halál szeléből hova mentselek?
(A szélén szelid még e szél.
De később mennyi rémséget beszél.
Rám sokszor fú már havat és jeget,
Mely sarki hónál, jégnél hidegebb.)
Oh, gyermekek, ti kincsek, életek,
Hová bujjak, mely zúgba veletek?
Mint párduc, mely - bár örvény, ingovány
Ásit rá - indus erdők ágbogán
Átgázol, biztos gyepre mentve kölykét:
Rést nektek én is oly dühöngve törnék.
Vagy fel, fel, oda, hol
Csucsot az égbe havas szikla tól,
Hol erőt veszt a roppant sasmadár:
Felvonszolnálak; de mi haszna már?
Szárnyával surolt a gonosz lepel.
Varázsa fog és nem is enged el.
Nincs mód köréből szabadulnotok.
Lassan méreggé válik álmotok.
Mint nekem, aki belátván az árnyba,
Tudom: a harc hiába!
Nincs mentség; s tul e tudat kinjain,
Nyütt, ráncos arccal, vénen, elcsigázva,
Kell rogyni nektek is a siri házba,
Oh, gyermekek, kis lányom, fiaim! - -
(1919 január.)

Tétova ajtó-nyitás előtt.
Mondod: szeretsz; ezt én is mondhatom.
Aztán egyéb se -: sima, semmi-szók.
Egy föltekintés, mosoly ajkadon.
De soha mámor, soha semmi csók.
Fanyar mulatság, melynek nincs bora,
S fanyar szerelem, melynek csókja nincs.
Olyan, mint ajtón-várás, tétova,
Amikor már kezünkben a kilincs.
Oh szokás, illem meddig zaboláz?
Ez önként vállalt bilincs fojtogat.
Ha várnod kin, ugy hát még mire vársz?
S én meddig kérdem: szabad, nem szabad?
E szomju vágy már megváltást eseng,
Hivj, vagy anélkül fon két bús kar át.
Vagy igy, vagy ugy; de fojtó már e csend.
S tul élet vár: döntsük be ajtaját!

Tavaszi eső zenéje.
Oh hogy szerettem nézni, mint gyerek,
Ha tavasszal a zápor megeredt.
A felhők teltségük feleslegét
Lezuditották; ázott benne rét,
Kert, udvar és a cseréppel rakott
Ablakra is sok kövér csepp csapott.
Oh régi kert és régi-régi sziv!
Az emlék ismét multba nézni hiv.
Hogy ugy lássam tünt éveim terét,
Amilyenül a válás hagyta rég.
Im, látom is: már hull a sürü csepp.
Veréb, tyuk bújni csapzottan siet.
Im, hull a csepp, s az ázott rög közül
Pár fülevélke már előkerül.
Kering a nedv, s már egy-egy ághegyen
Néhány eleven rügy is ott terem.
Nedvekkel telten a dús, drága föld
Magára könnyü párafátylat ölt;
Millió csirát duzzadozva rejt,
Hogy holnap velük pompázzék a kert.
Én mind e nyüzsgést át az ablakon
Szemlélem, vigan és álmatagon.
A föld, melyet a viz felüditett,
Belém is erőt áraszt és hitet.
S éledni látva völgyet, dombokat:
Lelkem is - érzem - szárnyat bontogat.

Intermezzo.
Megfakulna, ha hajadhoz érnék,
Annak fénylő selyemszála mind.
S szememből, bár téged egy se tép még,
Megláthatnál minden földi kint.
A te lelked liliommező, mely
Tavaszi szél rezdültén remeg.
Enyim puszta, melyen át erővel
Vágtat, s vág a téli fergeteg.
Kedves, amig nem késtél el, indulj,
Közelemtől futva menekülj.
Máskülönben telem lelkedig dúl.
Máskülönben menthetetlenül
Veszve volnál, s csillagod zuhantát
Liliomok vérkönnyel siratnák.

Uj Dévavára épül.
                 (Éjjelenként mondom önmagamnak):
Hát senki? Sem társkéz, sem asszony - -
Igy is jó. Hiszen igazuk van!
(Oly becses most a munka, - hát még
A vér!) No csak tovább magunkban.
Hogy váram százszor földig omlott,
S lelkem is százszor belerengett - -
Azért ne szánjon senki. Részvét
Nem kell Kőmives Kelemennek.
Igy most is ujra... Semmi mondom:
Ilyet ki szokna meg, ha én nem?
Csak hadd vivódjam itt az éjjel,
Keserüen és éjsötéten - -
Halljátok-e: nincs veszve semmi.
(Idő, te is korán kacagsz még!)
Holnapra már hordom a téglát.
S ha kell: vérem lesz a ragaszték.
S már dúdolok, mig a halódó
Hold vére a felhőkre árad,
S a levegőbe rajzolódni
Látok egy magas, büszke várat.
Mert engem semmi meg nem ingat;
A cél felé szent izgalom hajt,
S egy reggel - bár holtan rogyok rá -
Az a vár mégis állni fog majd!

Napok, szürke szekerek.
Mintha hig, csúf, őszi sárban
Szürke ponyvás szekerek
Sora húz el s nyekereg:
Napjaim is oly siváran,
Megzökkenve görgenek.
Árnyas öblük mit takargat?
Bút és bút meg ujra bút.
Végig-el oly bús az út...
Gyászterhükkel igy haladnak.
S közbe tarlók szele zúg.
Szünet nélkül igy vonulnak -
Mig utolszor egy szekér
Velem néma kertbe tér,
Ahol többé nem jön új nap,
S minden út, bú véget ér.

Egy uj Faust szerenádja.
Hallod-e, Margit, mit zenélek?
Jobb lenne meg se hallanod -
De fent im: tárva ablakod.
Dalom osonjon hát az éjnek
Lebjén eredbe, s benne méreg
Legyen, mely lázat kelt legott.
Minden kis szóm, mint annyi szikra,
Ágyad körül pattanjon el.
Előlük menekvést ne lelj.
Tüz bujjon gyönge tagjaidba,
Mig végre hőségtől boritva,
Érzed, hogy jönni, jönni kell.
Most lant meg hant -: nincs semmi távol - -
S hold fénye rémlik mindenütt.
Apádnak is kövére süt.
De ő nem érez föl porából,
S nem néz utánad: “Ejnye hát hol
Bolyong leánykám?” Meg nem üt.
Lásd: ő is rég halott, kifosztott!
Őrizned kincset hát minek?
A sir oly kapzsi és hideg - -
Mig vágyam perzselőbb, piroslóbb
A napnál; gomolygó tüzoszlop!
S már nem olthatja senki meg.
Tán utóbb önvád, s kin szorongat - -
Ma semmi gondom, bánatom!
Te se habozzál. Jer vakon.
Jer, hullj előmbe, ugy a hogy vagy,
Mint hóvirág, melyet kidobnak
Könnyelmüen egy ablakon.

A züllés zátonyán.
                                    “Menjetek el és tőltsétek ki a főldre
                                    az Isten haragjának hét poharait.”
                                    (Szent Jánosnak Mennyei Jelenésekről Való Könyve. 16 R. 1 v.)
Roppant hajó - a neve: Európa! -
Bolygott velünk az idők óceánján.
Terhe sok furcsa, össze-vissza nép volt -
Uj eszmék mustja, érték, ócska bálvány.
Kérdezted volna: merre? - válaszolni
Biztos-nyugodtan nem tud senki tán.
Volt a hajón sokminden cifra holmi,
Csak céltudat nem, - nem volt: kapitány!
Éjjel sokszor, ha a hold véresen kelt,
Már szinte vártam is valami bajt.
A homályból gyakran villant ki kard.
S dühös birokban láttam sok-sok embert.
Ezért enyéim miatt is szorongva,
A csillagokat faggattam jelért,
Mely, hogy ne féljünk: bátoritva mondja.
Pedig már ekkor utunk balra tért!
Hajónk farán a szörnyü-szörnyü tort ott
Forralva már a Rosszvégzet kuporgott.
Egyszerre aztán - Tőle szállt-e téboly
Hajónkra, vagy üstökösnek haladtunk
Át mérgező, láthatlan gázövén? - oly
Vad ingás indult mellettünk, alattunk:
Még a süket, s a vak is felriadt!
Fergeteg tört ki, elborult a föld, ég -
S milliók keltek, hogy egymást megöljék,
Valami gonosz tévedés miatt.
(Bár: ne ölj! - igy szól a parancsolat.)
S lőn a tengernek harmadrésze vér!
Mert ez volt ama rettentő haragnap,
Melyen remegni tanult a kevély -
S e nap évekre terjedt, - csillagok nagy
Soka hullt, mintha figét rázna szél.
S bánat miatt sok rágta már a nyelvét,
Hogy végül is a bosszu karja lankadt,
S fölcsillámlott megint egy derüsebb lét.
De jaj, korán lett volna még örülni -
Még nem ürült ki mind a hét pohár!
Hajónk egy bajból alig menekült ki,
S már kiderült, hogy ránk uj próba vár!
Ki látni tudott: megdöbbenve látta,
Hogy immár mind - sem előre, se hátra! -
Ott rekedtünk egy szörnyü zátonyon.
S körül csupa gyász, pernye, puszta rom!
Ám soknak nem volt ez se még elég!
Mig vezeklés, gond földig hajlitott mást,
Ez annál föntebb hordozta fejét.
S hogy ember: ember - nem azt nézte folyvást,
Vagy amit tán az összesért tehetne.
De csodáltatni másvoltát magának:
Magát vörösre, s másmilyenre kente, -
S ki másszinü volt, ezért arra támadt!
Majd a rémités szélvészként iramló
Tüzét szórták el őrültek, s gazok,
S megint könny s vér folyt, müködött a tagló.
S volt olyan is még, aki (mig piszok,
S kin fojtott minket) - fitymálván a kárt -:
Maga csak pimasz közönnyel pipált.
Vagy holtak halmán dőzsölt, orgiázott...
S járjuk maiglan is folyvást e táncot! -
Az égnek minden gyötrelmünk csekély.
Vagy ránk unt Ő is, a kegyetlen Isten,
Megutált, s bizvást azért nem segél,
Mert nagyon sok volt már a bün, fekély!
S célja velünk már csak, hogy elveszitsen.
S ha igy van, akkor százszor jaj nekünk!
Páran, a véget már előre látva,
Még ki-kitörnénk, de hiába -: hátra
Nincs más, csak sirnunk és vezeklenünk.
Keserü dühvel már-már felölelném
Enyéimet -: hadd vesszünk mindahányan!
S ekkor egy uj gigász nyomul föl elmém
Szemhatárán, habokat szántva bátran.
Megy a jövőbe! Minden neki kedvez!
Maga is csupa biztonság, csavar - -
Halló!... kiáltok -: Amerika... hamar!
Segitség!... de hangom a szélben elvesz.
Valami nyügöz; kórság mérge mar!
Ők szinte szállnak a friss áramon - -
Mi meg csak itt veszteglünk; s tébolyogva
Itt is veszünk, - mint annyi egy-akolba
Terelt, s pusztulni egybezárt barom!

Erdélyi aratás.
Péter-Pál elmúlt, jó sok napja már,
S még aratatlan az egész határ.
Kicsit megkésett bizony a vetés,
S ami termett: a szem is oly kevés.
De ami végre igy is csak kerül:
Magam izzadtam érte emberül.
Nem segitett szerencse, vakeset - -
Maga az Isten is csak keveset!
Sőt olykor éppen ő bocsátgatott
Földemre egy kis jégverést, fagyot.
De legyen áldott: nem hagyott henyén
Heverni, s im csak megedződtem én.
Igy készitek - mig életem szakad -
Termőbb jövendőt, vigabb nyarakat!

Napon.
Vén korhely dülöng a ligetben,
Lombosodó vén fák alatt.
Nyütt arcán játszva kergetőznek
Lombárnyak, napfény-sugarak.
Ki tudja, mily zugokban ölte
A télen át, bús életét;
Mig most riadt agyába rémlett,
Hogy talán künn is szép a lét.
S kijött a napra - még hunyorgat,
Mig én e padról figyelem.
Lenn berekzúgató zefir száll -
Patyolatfelhők rendje fenn.
Most nekilódul egy fatörzsnek -
Egy ágba karol s felkacag.
Fejébe ment a szesz? a széllel
Itt libegő ibolyaszag?
De akár szesz, akár tavaszszag:
Ő itt az utat tudja már.
Bizony mondom: félteni kár őt:
Ha bukik is még: talpra áll!
Tévelygő lépteit vigyázó
Szemmel kisérik angyalok.
Bár maga rögre lép: a lelke
Tündérmezőkön andalog.
Most fényt iszik, felint a napnak,
Fitymálva gondot, bús telet!
Tapsol, mint gyermek - felfedezvén:
Örülni vénen is lehet!
Örülni, verten, megviselten - -
Az örömhöz nem kell egyéb:
Csak szivünk legyen elfogadni
Az élet száz apró kegyét.
Ő tudja már ezt - koronát hord
E tudás fényéből fején...
A fák közt elmuló alakját
Hosszan tünődve nézem: én!
(1922 május.)

Chopin-valse.
- Op. posth. (69. No 2.) H. moll. -
Volt kedvesem, oly bús ma a szobám - -
A homály benne téged emleget.
Hová, hová is tüntél oly korán?
Emlékszem, rég: szived melengetett.
Tőlem mi rejt most? -: éjszak, déli táj?
Mondd: igazán szerettél valaha?
Szivemre tél fú, hideg dér szitál - -
Most te nevetsz, vagy csak a szél szava?
Érzem; sirom csak pár araszra van -
Jaj, nem volt sir még soha szomorubb!
Majd hull virág, s szalag rá számtalan.
De nem lesz köztük a te koszorud - -

Hazug, alattomos ősz.
Magam is legvalómig őszen:
Didergek itt a hideg őszben.
Illat csap meg, - mivégre fárad?
Én magamat, mondom, legyőztem -
Szomj többé nem szikkasztja számat,
A lelkem csupa őszi bánat;
Levél, mely csak hullásra vár fenn,
Az ágon, - hát hadd hulljon! Ámen!
De most a haraszton miféle
Zörej zörrent? - - Madár-e, szél-e? -
Csönd rémit ujra, babonásan...
- Jaj, semmi jó e hallgatásban! -
S ott az a folt kinek a vére?
Mind e sok szin, e rőt, e sárga,
Tán hült örömök tarkasága?
Most ottfönn az erdő sóhajtott?
Halottja lenne? Vajh ki halt ott?
S ha halt: nem tud hallgatni mostan?
Huss, ez meg mi volt ujra? - - tán gyik,
Vagy lappangó vágy? Eltapossam?
Igen, ugy kell! Itt mit bogárzik?!
Ám igy valami lesz-e jobb hát?
Ha elnyomok egy kicsi férget,
Mig ellenem száz ördög ébred?
Im, most is megfog egy bolond ág;
S hogy elháritnám az irombát:
Ringat és ring velem a dombhát!
Lent meg... ki hever? (óh: mezitlen!)
Gonosz örvény - - jaj, fussak innen!
S futnék, de késő ... mint a máglya
Gyult minden most egyszerre lángra.
Remegek: velem itt mi lesz még?
S mig közel-távol rést keresnék:
Lám, körül is, az ormok örvén
Haragos tüz ég: esti rőt fény
Holnapra szelet jelez ismét - -

Éji szálláson egy vén vártorony alatt.
Ez éjjel, jaj, a vén torony órája mit müvel,
Hogy álmatlan fejem fölött csak kong, mindegyre ver.
Átélve, látva őrhelyén a rémes éveket:
Talán megbomlott benne is a gyarló szerkezet?
S most zavart nyelve szüntelen kerepli unt szavát - -
Minden szava vád ellenem, s mind, mind agyamba vág.
Számoltat: feleljek neki: a multért, mindenért,
Mit üzni itt kelt egy gyerek, - ki célt sehol nem ért -
S most éppen itt valljam-e meg, hogy semmisem vagyok?
Hogy egemen rég nincsenek a régi csillagok?
Akartam, sirtam - - jól tudom: ez mentségül kevés -
De meggyötört, letört a sok, sok látott szenvedés.
A kor sulyos volt, véresen országokon tiport...
Még soha embernemzedék nem ért ily szörnyü kort.
Ellene mit tehettem én? - gördült a nagy kerék.
S amig meghiztak a herék, halt millió derék - -
S a zavar kavarog tovább - - egy ember mit akar?
Hegyomlást megállitani nem próbálhatja kar.
Lesz, ami lesz, - még átesünk pár borzalom során - -
A balsors - ha mind elveszünk - majd véget ér talán.
Ám addig is csak enyhet esd az ember szelleme.
Párnámba furom fejemet... Aludni kellene!
                                 * * *
De most az ablakon a nap pár sugarat beküld.
Már munkásnépet riogat egy hangos gyári kürt.
Nesz, mozgás indul mindenütt. Most egy szekér zörög.
Látom, aranycsik villog a szomszéd tető fölött.
Lassacskán világosodik, fény árad, mint a tej,
Mint amilyet most falukon sok nő sajtárba fej,
S amelyet várnak gyermekek, kemény, zord férfiak,
Hogy azután erdőn-mezőn dologhoz fogjanak.
S egyszerre az eszembe jut: van mező, munka, gyár,
S mindenki sürög és forog, mind szorgoskodva jár,
S lovak, kocsik meg vonatok futnak köröskörül - -
Minderre ráeszmélten a szivem is földerül.
Örömmel érzem: bármilyen sötét éj véget ér.
Nincs veszve senki, semmi, ha maga az élet él!
Az pedig él, tengernyi mély, partatlan áradat - -
Hozzám ható hullámai mozditják ágyamat,
Felszökve, ablakhoz futok - - hüs szélben éledek.
S kiszólok vigan, szivesen: jó reggelt, emberek!

Havasi tájékon.
                          1.
Mig mind-tovább föl, fölfelé haladtam,
Magam számára, sziklák oldalában,
Utat keményen tusakodva vágtam,
Most fönt kevély kúp, alant sziklakatlan.
Még néha-néha szédit e szokatlan,
Merész magasság; botladoz a lábam,
Hogy hamar ismét haladjak szilárdan,
A lenti léttől, rögtől elszakadtan.
Itt nincs virág már, csak egy-egy gyopárszál.
Fent, a fenyőknél fentebb sasmadár száll.
Lent zuhanó viz csörtet vad zugókba.
De csak tovább, föl; ösztökél a próba!
Magam magamért, hadd lám, meddig ér el,
Ha nekivág egy konok ősi székely?

                         2. 
Sziklák kövéből, magas sziklaszálon
- Mig vihar zúgott alattam, felettem -
Kivert magamnak kunyhót épitettem.
S most itt lakom. Itt mélyül el magányom.
Körül a tág ür, felhők lomha rendje.
- Kopasz kövek közt kanyarog a vadnyom -
Erdők zugásán edződik a hangom,
S szavam az eget veri néha zengve.
De most még várok, tudva: nemsokára
Egy nap fog jönni, friss, hajnali széllel,
Mely ködöt űz, s a kapukat kitárja.
Addig csak várok. S olykor-olykor éjjel
- Éh-csikasz ellen élesztgetve lángot -
Egy-egy csóvát az éjbe belevágok.

Vérözön felett.
Szállj szelid dal, szent galamb!
Tekints künt körül.
Ha friss földet lelsz alant:
Hamar hozd hirül.
Olyan rég lök, hány az ár,
Mely mindent elönt.
Lelkem nem bir látni már
Könny- és vérözönt.
Hozz tehát jó hirt hamar
Föld felől, ahol
Soha sincs harc, kin, zavar,
Csak vig munka foly.
Engem is tán odavet
Majd egy fuvalom.
S belül őrzött kincsemet
Széjjeloszthatom.
Ott majd jóság leszek én, -
Szem, mely égbe lát!
Örök sürgés közepén:
Örök Ararát! - -

Forgószél.
Falun keresztül, éjjel, holdvilágnál,
Utaztam és egy korcsmaház előtt
Megállitottam sebes kocsimat.
Benn döngve rugta valamennyi láb már,
Drótként feszültek a kemény inak.
Legény a párját ugy sodorta táncba,
Hogy szinte már a lelkét is kirázta.
Beléptem és az ajtó-félfa mellett
- Hol vita közt két korhely iddogált -
Megálltam, nézve csöndesen a bált,
Mely ezalatt mind vadabb, hevesebb lett.
A klarinét fel-felsiván, a tébolyt
Még-még fütötte; nyughatatlan éj volt.
Kivált egy izzó deli lány kavart
Maga körül nagy érzés-zivatart.
Ő volt, bizonnyal, itt a falu szépe.
Csak verte szemmel a legényeket,
Kik mind a hányan, mint a részegek,
Már támolyogtak közelébe lépve.
Elnéztem ezt a versengést, e harcot.
(Emlékek forró szele rám viharzott!)
Majd észrevettem: távol, egyedül,
Egy bús legény mily dacos kedvvel ül!
Rögtön - talán az ördög biztatott -
Hozzászegődtem: “Ön oly izgatott!
Önnek ma - szóltam - felhős a világ.
Hát nem közölné, hogy szivén mi rág?
Talán a féltés fene-férge furja?
Beszélhet - én el szót sem ejtenék -
Hisz látom ugy is: ott egy másik urra
Mint veti folyvást öklelő szemét...
Nem szól, hiába: nincs bizalma, látom.
Mit mondjak önnek - édes Istenem! -
Nos tudja meg: ön társam és barátom,
Mert ezt az érzést én is ismerem.
Rég volt; feledjük... álmok konclesője,
Fanyar szivem, csak ő lett béna tőle! -
Ám önt örökre zsarnoköklü végzet
Még nem teperte földre nyomorékul.
Nos hát - a szükség néha nyers szerért nyul -
Most ne riassza semmi bús-merész tett!
Mert szép a tánc, ha reng a föld alatta,
S sziveket szédit ájult forgatagba,
S tán szép itt nyomni háttal a falat,
De mind csak ugy szép, ha szép kedvesünket
El nem ragadják mások ezalatt!
Pedig, amig ön itt morogva tüntet:
A macska már az ereszen lapul - -
Galambot lopni készül álnokul!
Gondoljon arra - kész-e türni, kérem? -
Vad ölelés közt hogyan gyötri meg!
Két meleg melle, nem födvén szemérem,
Hozzásimulva hullámzik, piheg.
Ő - s jaj, nem ön - lesz, aki vére lázát
A csodakutra hütögetni jár.
Ő lesz a drága párnákon király...
Nos (ön se bátrabb?) nem lobogja láz át?
Nem üzi, fojtja tettre-kész harag?
Mozdulni is rest, amig más arat?
Csak vár, amig - ha véget ér e bál -
Ő véle megy, s az éjjel véle hál ...”
Istent kisért az úr! - hördült fel erre.
Láttam: lihegve jár a buta melle,
S a csizmaszárba kotorászva nyul...
Dobolt a szivem, vészesen, vadul.
S már fölrivallt a furcsa győzelem.
(Igy fogtunk össze, végső harcra készek,
Én: sanda hős, s ő: hibbant fegyverem!)
Tágultam aztán - ottkünn a vidék szebb! -
És meglapultam künn a szin alatt.
Elzakatolt pár kába pillanat.
Majd bent a zene halkabb ütemét
Harsanva, dobaj, zaj kergette szét.
A lámpa csörrent, lángja fölcsapott.
Egy kéz kitört egy párás ablakot.
Szitok vegyült vad, ijedt futkosásba,
Majd - - egy rogyó test súlyos puffanása...

Ekkor mohón a holdözönbe léptem,
Fürödve véres, kétes hősiségben.
Pózban próbáltam pár groteszk döfést meg,
Érezve kéjét annak a döfésnek!
Aztán sebesen gyors kocsimba hágtam.
Vágtatva vittek éjfél paripáim.
... Fekete, vad szél trombitált utánam.

Gyászlobogó az alkonyatban.
A langyos, édes alkonyatba
Fekete zászló nyul ki fenn,
Egy rácsos, izzó csucsiven.
Valakitől ma megtagadta
Magát a lét. (Beh jó neki:
A lelkét béke lengeti!)
Lelkemet is hő vágy ragadja,
Hogy már az én mulásomat
Kapná hirül egy alkonyat!
Jó kedve senkit el se hagyna:
Csak elcsitulna dult szivem.
Csak én múlnék ki szeliden!
... A langyos, édes alkonyatba
Fekete zászló nyul ki fenn - -

Ádám kacag?
                        Ajánlva - s egy versére feleletül is -
                        Berde Máriának.
Uj lelkű lánya évai nemednek,
Érző, s okos -: oh tulságos a vád tán,
Hogy rogyástokon csak kacagna Ádám -
Hisz Ádám is folyvást küzködve szenved.
Olykor magán ha keserűt kacag -
Különben oka nincs kacagni ma.
Bár vérzik, s lelke sokszor lankatag:
Harcát magában kell megvivnia!
Mert mindhiába minden áltatás,
S minden siró vágy is haszontalan:
Eggyel sohasem egy-lélek a más,
S ha van is társa -: csak látszatra van!
Ez örök törvény itt az ég alatt -
Nem tehetsz róla, tennél bár nagyot,
Bár tiz körmöddel bontanál falat,
Vagy lenne mód szárny nélkül szállanod!
Egymás szemébe ugy merül szemünk,
Mint egy magunkat tükröző tükörbe, -
Magát imádja társában a törpe,
S a derék, - másként nem is tehetünk!
Gondold el itt vonalak rendjeit
(Ahány ember), vagy annyi szirtet, dombot -
Vonalak egymást nem érinthetik - -
Csucshoz csucs nem tud átjuttatni hangot;
S ha nagy: még inkább különül borong ott...
Ezt rótták rád is rejtelmes hatalmak - -
Társtalan társa felhőnek, viharnak!

Őszi estén, város-szélen.
Tág ivü bús ég szürke horizontja
Alatt odább kis, vékony-pénzü város
Egy rossz nap után éjre készül, álmos.
A homályt itt a lomb, ugar is ontja.
Ősz sir a berek nyirkos belsejében:
Galyakat gyüjtő, vánnyadt özvegyasszony -
Görcsös kezével kapar a haraszton.
Lenézve rá, pár komor csillag ég fenn.
Föld- és penész-szag lomhán érlelődik,
S eggyévegyül a szélben idelengett
Füst-, pernyebüzzel, s megnyomván a mellet
Tovakereng a szélső háztetőkig.
Ott a sötétség ablakai rését
Pár láng tüzködi ki fukar marokkal.
Gyér fényük körül reszkető ködudvar.
Tovább csak annál sürübb a sötétség.
Minden hiába! Nem lesz több tavasz már,
Oly nyájas nyarak, mint a gyermekévek
Tünt idejében. Peremén a télnek
Pár gyatra láng, vagy sóhaj mitse használ.
A hang lehull a nyomott levegőből,
Mint kis madár, bús félszegsége foglya.
Csak még a telep gépe ver dohogva.
Más semmi hivás. Csak az éjjel őröl.
A meghasonlott uj mentségre hol lel?
A hidon, im egy ember árnya moccan.
A vizet nézi, szemlélődve hosszan,
S elszánt kezében érccsövü revolver - -

Vihar.
Egy éjszaka viharrá változom.
Megdördülök a tornyos fellegekben,
Hogy haragomtól rögtön térdre retten
Minden megébredt alvó jaj, s iszony.
Székely hegyek közt megrekedt vihar,
Mely mostanig csak gyült, meddőn borongott:
Egyszerre vadul a földekre rontok, 
S kemény leszek, nagy, rettentőn szilaj.
Torlódott erőm sziklákat sodor.
(Mert hatni kell - akárhogy - az erőnek!)
Jajok fel hozzám hasztalan verődnek:
Utamba meg se hőkölök sehol!
Már mind-tovább zord hatalmak ragadnak
Hegyormokon is tul, egy ház fölébe;
Hol a tetőt vad robajjal letépve,
- Mig izzé-porrá hull szét minden ablak -
Tüzként zuhanok ölednek tüzébe - -

Tavaszodás.
Két szemem csupa kérdés, döbbenet:
Mi lehet ez, nagy Isten, mi lehet?
Lombsátra szövül - árnyasmély - a kertnek,
Gyepen könnyelmü csavargók hevernek,
S minden oly friss. Nézem: a széles ür
A föld körül mily fényesen feszül.
Nézem a földet: édes, drága föld,
Rád a szigorú tél hiába tört.
Im élet mozdul völgyben, dombokon.
S im én is, én is felnyujtózkodom.
S szólok: tavasz, te gyönyörü!
Bennem is zsongó vágyak rajzanak,
Hogy nőjjek, mint a fü,
Hogy süssek, mint a nap.
S levessek bút, mint havát hegyorom.
S ugy is van minden, ahogy gondolom.
Im: alighogy a napnak fordulok,
Rólam is fény csurog.
Az arcom lángol, s érzem, hogy finom
Melegség hat be pórusaimon.
Eremben a vér: vágyaktól dagadt,
Gátakra törő, rohanó patak.
S én pattanok ki a füvek, fák hegyén - -
S szél is vagyok én,
Ki temetőkben aludta át a telet!
S most útra kelek;
Magammal hordva az ujulás szagát:
Előbb csak a korzón csatangolok át!
Nők fürtei közt vigan kaparászok.
Majd zugva tovább!
A fellegekig röpit fel a láz, s ott,
Ahol nem járt soha láb:
Csak átvetődöm - mert mi is az nekem? -
Az égbe látó nagy hegyeken - -

A magam halotti jelentéséül.
Midőn e szavak elhatnak közétek,
Már akkor én rég elhantolva fekszem.
Ha nem is sirban, igazándi testben,
De holtabban, mint azok, kik nem élnek.
Némábban, mint kit némitó halál vitt
A sirba, többé sziszt se hallatok majd.
Se meg nem hallom az ősznek konok, halk
Gyászdobját, sem a tavasz harsonáit.
Volt ugy, hogy tudtam volna harcot állni.
Hevülve hirért, eszmék igazáért.
De nem volt, aki ösztönözni ráért,
S magamat dultak életem csatái.
Már késő. Dértől hervadt a hegyoldal.
Jobb itt maradnom, semmihez se fogva.
S elnézni mást meg hogy a nap korongja
Hogy váltakozgat holddal, csillagokkal.

Ma délután havazott.
Ma délután sétáltam, s meg-megálltam
A havazás halk, hüs kábulatában.
S ezt mondogattam: Ejh beh csuda-jó,
Hogy igy pilinkéz most e drága hó!
A Tüzföldtől a derék eszkimókig
E kis mindenség egy nagy zűrzavar -:
Kell is ám ide varázstakaró, mig
A sok szenny, átok mind alája hal.
Emlékszem: régen, ha a sürü, lenge
Pihék hulltak, hogy elmostak legott
Gyermekszivemből minden bánatot
És könnyü szának szálltak tova, csengve -
Ha most is, most is ujból ugy lehetne,
Hogy bútól, büntől könnyebbülne mind,
Ki e fehérlő télben széttekint...
Ő is, ki nem rég, daccal élezett,
Sebezni szánt szavakkal illetett,
Bánná, amit tett, s lenne jó megint! - -
S mindenki más is - akár dús, akár
Szegény - látná be: dühösködni kár!
Poincaré is (ő még bősz nagyon!)
Merengne ismét ugy el a havon,
Mint gyermekül rég, - s megenyhülve végképp:
E földult földnek hagyna végre békét,
S ha mégis furná harci vágya: hát
Kezdene vidám hógolyó csatát!
E mód a másnál kedvesebb, - kivált,
Mert seb, lövés igy nem okoz halált,
Nehány kék foltra meg ki néz oda?
Sőt azzal, hogy egy-két harcos gyerek
A magas hóban meg-meghempereg:
Csak fokozódik: vigság, hahota!
Végül (nem szebb ez?: sem győztes, se vesztes)
Közörömmel végződnék a csata.
Ezt mondogattam, séta közt magamban,
Mig szivemnek csöpp, furcsa kedve támadt,
S mellettem vigan csengtek el a szának - -

A legutolsó.
(A verseny-játékokban nem szerezhetett babért.)
A dijért küzdők közt a legutolsó
Maradtam - gúnyul silány csőcseléknek.
Jaj, nincs rajzolni szó, mily szégyen éget.
Lázam hüsitni nincsen csoda-korsó.
Pedig hogy vágytam én a diadalra,
Amelyet rám e nap, mint fénytalárt dob,
Mig a középen koszoruzva állok,
S körül hegy és völgy nevemet rivallja.
Most merre tünjek? Melyik zúgba rejtsem
Kudarcomat? Egy esett ordas odva
Tán megnyilik, hogy tanyát lelne testem.
Lelkemet, tudom, a sir is kidobja,
S ugy űzi folyton a harag, s a szégyen,
Hogy nagy célomból semmit el nem értem -

Keresztes lovag a Szentföldről hazatér.
Beh más minden, mint ahogy a pogányok
Közt küzdve százszor elképzeltem én!
Nem készitett jel: érkeztemre várnod.
Csokorral, csókkal nem jöttél elém.
Mint álmaim közt: kertecskéd se bájol
Holdfényesen, - csalogánydal se sir.
Már mi se ment meg nagy utam porától.
Redőimet elkenni sincsen ir.
Amig babérért Antiochiát
Vivtam, oh hány szép évem elhagyott.
S most a babér is mi, ha nincs virág?
Közénk az évek gátul sokasultak -
S jaj, messziről jött, fáradt lovagod
Lábadhoz már csak haldokolni hullhat!

Zenith.
Örömtoromhoz hivogatni társat,
Vágy sarkal egyre, hogy föl-fölkiáltsak:
Nézzétek: mennyi szépség, mily vagyon!
Ez föld, az ég, - ott lepke, fák, növényzet...
Forrás, - de uj mind és a réginél szebb!
Tetszik? Ha szóltok -: nektek adhatom.
Mert nekem leng a legkisebbke lomb itt.
Amennyi kincs -: elém özönnel omlik.
S mindannyinak tőlem kell várni jelt.
A csillagoknak fel csak egyet intek - -
Aztán a földnek! Egyetlen tekintet
Egyszerre füvet, fát zenélni kelt.
S én velük zengek: kéz és hárfa egyben.
S e játék közben szent s megmérhetetlen
Öröm feszit és boldog győzelem.
Hát ezért kellett annyi fukar évet
Átszegénykednem - oh rejtelmes élet! -
Hogy most ily pompás ünnepem legyen.

Most minden-egy perc uj meg uj csodát hoz.
Ujjongva futok bokortól virághoz,
S kagylót kapok fel, - nekem mind beszél!
Minden titok, de mindnek kulcsa nálam!
Feltárul mind, csak nyitját eltaláljam:
A hegy, a völgy, a nap, az éj, a szél!
Bennem, kivülem végtelen világok
Terülnek, mig én látó szemmel állok
Életem csúcsán, sugárzó delén.
Mint járt-kelt hajós, ki nagy vizek ormán
Dalolva suhan, kezében a kormány -
Biztos magában. S társa jóremény!

Mult-jövő mesgyéjén.
Mult s jövendő határán,
Kifosztva, tiportan, árván,
- Mint akinek fityinge sem maradt -:
Búsongok itt a süket ég alatt.
Sehol egy jel, sem távol, sem közel,
Hogy szavam nemcsak pusztában vesz el.
Igy már-már én is arra gondolok,
Hogy némely bagoly igazat huhog:
Hogy multam: mult, a jelenből kiestem,
S a jövendőben sincsen mit keresnem.
De ez csak egy perc - - aztán ujra bátran
Szegem föl már-már lankadt fejemet,
Kiegyenesül a hátam!
S állok, mint aki másként nem tehet!
Mint akinek ez igy rendeltetett el - -
Hogy megkisértve, hajszoltan, sebekkel
Se lehessen más, csak hü és igaz!
Az vagyok én is - mindhalálig az -
Magamhoz hü, szenvedő, igaz ember,
Kit e tudat ma biztosan vezet.
S a holnappal is majd csak megleszek! - -

Zongoraszó.
Álmodni hivó zongorád
Halk szavával ma még feloldja
Lelkem bomlasztó mámorát.
Kezed, amig a hangokat
Zengetve, lágyan elbecézi:
Engem is sziven simogat.
Kis kéz, te könnyű vagy s meleg!
S én mégis - oktalan szeszéllyel -
Oh, hányszor meggyötörtelek.
Talán nem is volt más hibád,
Csak hogy sorsomba kulcsolódtál -
De már nem tűrök több igát!
Erőm már régen vesztegel!
Nekem nem álmok holdas éje,
De vészek fölgyult ege kell.
Hogy téged sujt kénzápora?
Lávát forraló hegy tövében
Minek is lettél ibolya?

Késői kor szomorusága.
Beh szürke dolog bús utódul élni,
Ott ahol hajdan ősök lába döngött.
Utunkon rózsák helyett holt göröngyök.
Tán már fölöttünk az ég sem a régi.
Göröghon földjén sorsterhelte drámák
Koszorujába babér nem terem.
Romában szilaj kocsiversenyen
Sem nyerhet immár többé senki pálmát.
Babylon buja, boldog éjszakája
Nem borul ránk, az éj most csak halált hoz.
A bánat ringat, ez a lomha gálya,
S kötélhágcsó nem juttat Juliánkhoz,
Hogy kék eget, mély multat visszahozva,
Tikkadt szivünket csókkal harmatozza.

Személyvonat, III. osztály.
(A világháború utáni esztendőkből.)
Zsufolt vonaton hajnalodik...
Egy-egy utas megrezzen, felriad.
S bódultan bámul, dörzsölvén szemét,
Mely gyuladt, s fáj a rossz alvás miatt.
Az alvás, hajh, cudar is volt, testvérek!
Jó annak, aki végre már felébredt.
A rossz alvás - - az - - lássátok: bizony
Ezért volt annyi szenvedés, iszony!
A véres biboru
Őrület, háboru,
Amit mindnyájunk itt valóra vélt - -
Pedig ugy van, hogy csak e rossz vonat
Okozta nekünk mind e kinokat;
Ez rázott, rázott, mig az éj elért,
- Tizennégy táján, Átokvölgy körül -
Azóta lidérc nyom kegyetlenül.
De már a hajnal az ormokon lobog,
Mig én minden nyütt arcot gondolatban
Nagy testvérséggel megsimogatok:
Im, nézzétek, künn vidám virradat van,
A föld virul és nem tud semmiről.
A föld csak éltet, s nem gyülöl, nem öl!
Nézzétek őt és ti is szivetek
Mélyéből minden bút kivessetek,
S a most-multat meg összes lomjait!
Hisz élni vagytok itt.
S ti is ugy vagytok Isten nyája, mint
Amely most békén utánunk tekint,
S már tovább ugrál, vigan eszeget - -
Ti se tudjatok, társak, egyebet,
Csak hogy: szép élni, s szép a föld, az ég,
A nap, s a felhők, - minden csodaszép!
Te is, jó néni, harcban elesett
Fiadat folyton minek könnyezed?
Valahol vár még rád találkozás.
Csak higyj! Dunajov nem végállomás.
S te csitri, (aki csak rázod rövid
Hajad lecsüngő, csengő fürteit)
Éjjel se hagyd, hogy hulljanak könnyeid,
Mert nem akad már jegyesed soha!
Ha más nem, - itt: e derék katona,
Aki, igaz, csak félkaru, de karját
Pótolná szive, - ha te is akarnád!
S hát neked, árva pénzkufár, csaló,
Sok loholásod mire volt való?
Mig elhitte sok náladnál butább,
Hogy milyen fontos a te valutád,
Megtudtad-e, hogy bármint gyüjts, keress:
Nem érdemes?
Én bizony csak azt mondanám neked:
Forditsd ki mind, de minden zsebedet,
Hadd vesszen a sok dugdosott arany -
S több éjed, meglásd, nem lesz nyugtalan!
S ti is, ti mind, ti mind,
Hallgassatok ma egyik társatokra:
Bizony mondom: az idő jobbulni int!
A vadság, bün halálra zaklatott -:
Fogjatok kezet s a kelő napot
Kezdjétek ugy, mint frissen fürdetett,
Tudatlan kisdedek!
... S ne féljetek!

Erdélyi szántó-vető estéje.
Esteledik. Már elég is a munka.
Ideje, hogy e fordulón megálljak.
Hátam a folyton-görnyedést megunta.
Lelkem is - mint a fák -: lankadtra fáradt.
Lelkem is, mint a föld, álomba lankad...
Jó éjt mezők, s vén Hargitánk is ottan - -
De csak egy éjre, - ujultán a napnak
Már uj barázdák hasadnak nyomomban.
Mert hosszasan itt nincs mód vesztegelned:
E föld fukar, s más földeknél keményebb.
Erdélyi szántó sutba nem heverhet,
Inat feszitni rogytig kell szegénynek.
Sokat a vég is ugy talál: dologban:
Rögöt tör, izzad, öreg alkonyon tul -
Mig konok szive utoljára dobban,
S a szerszám görcsös kezéből kifordul - -