A magyarságtudományok 
önértelmezései

A doktoriskolák II. nemzetközi konferenciája,
Budapest, 2008. augusztus 22–24.

Szerkesztették:

Dobos István
Bene Sándor

ISBN 978-963.87595-4-2

Nemzetközi Magyarságtudományi Társaság
Budapest, 2009

Tartalom

Dobos István
Előszó

I. Magyarságkép a magyarságtudomány előtt: a kollektív identitás kora újkori definíciói (teológia, politika, historiográfia, fikciós irodalom)

Halmágyi Miklós
(Szegedi Tudományegyetem,
Történettudományi Doktori Iskola)
Önazonosság és idegenfelfogás a korai magyar történetírásban
és ennek európai összefüggései

Venásch Eszter
(Károli Gáspár Református Egyetem,
Irodalomtudományi Doktori Iskola)
Ellenségkép Méliusz Juhász Péter Apokalipszis-kommentárjában

Parádi Andrea
(ELTE BTK Irodalomtudományi Doktori Iskola)
Széphistória és irodalomtudomány

Pénzes Tiborc Szabolcs
(Károli Gáspár Református Egyetem,
Irodalomtudományi Doktori Iskola)
Az erdélyi politikai diskurzus 1657–1662 közötti hiányának
kivetülései két kortársi narrációban

Cziczka Katalin
(Károli Gáspár Református Egyetem,
Irodalomtudományi Doktori Iskola)
A Beniczky-hagyomány alakulása

Kránicz Gábor
(Károli Gáspár Református Egyetem,
 Irodalomtudományi Doktori Iskola)
Közösségi és egyéni beszédmódok Bethlen Miklós
Önéletírásában és Imádságoskönyvében

II. Nemzet és irodalom: a 20. század elejének paradigmaváltásai

Fleisz Katalin
(Debreceni Egyetem,
Irodalomtudományi Doktori Iskola)
Magyarság- és ‘48-as élmény Krúdy Gyula két regényében

Molnár Tamás
(ELTE BTK, Irodalomtudományi Doktori Iskola)
“Szent kengyelfutók és gladiátorok”: Ady Endre nemzetproblémára adott válaszai 
a század- és ezredfordulón

Németh Ákos
(Pécsi Tudományegyetem, Irodalomtudományi Doktori Iskola)
“Magyar költő ezerkilencszáztizenkilenc után”: Kultusz, autográfia, irodalomtörténeti 
arc-adás: fejezetek a Babits-életmű két világháború közötti befogadástörténetéből

Bíró-Balogh Tamás
(Szegedi Tudományegyetem, Irodalomtudományi Doktori Iskola)
A Vérző Magyarország második kiadása: Kosztolányi “jelentősen átdolgozott”
irredenta antológiája

Liktor Katalin
(Károli Gáspár Református Egyetem, Irodalomtudományi Doktori Iskola)
Reményik Sándor transzilvanizmusa

Váradi Ildikó
(University of Jyväskylä, Doctoral School of Hungarian Studies)
A magyarság újradefiniálása Kodolányi János finnországi útirajzában

III. A magyarságtudomány elméleti kérdései: Iskolák, módszerek, fordítás 
és fordíthatóság

Jablonczay Tímea
(Pécsi Tudományegyetem, Irodalomtudományi Doktori Iskola – 
University of Jyväskylä, Doctoral School of Hungarian Studies)
Kísérlet modern magyar írónők újrapozicionálására

Fenyvesi Kristóf
(Pécsi Tudományegyetem, Irodalomtudományi Doktori Iskola – 
University of Jyväskylä, Doctoral School of Hungarian Studies)
Genealógia, kultúra, tudomány: az önmegfigyelés megfigyelése
és a magyarságtudományok

Bodó Zsuzsanna
(University of Helsinki, Department of Finno-Ugrian Studies)
A magyar népmesék fordításának kultúraspecifikus aspektusai

Kaszás Orsolya
(University of Jyväskylä, Doctoral School of Hungarian Studies)
A külső és belső látásmód kutatói pozíciója: a Tóth Árpád-recepció megközelítése 
Uuno Kailas recepcióján keresztül

Mihálka Réka
(ELTE BTK Irodalomtudományi Doktori Iskola)
Illesztési pontok: Tolnai Ottó drámáinak világ- és magyar irodalmi előzményei

Dobri Imre
(Pázmány Péter Katolikus Egyetem, Irodalomtudományi Doktori Iskola)
Kanonizáció és kolonizáció: Darvasi László német nyelvű recepciójának 
kanonizációs eljárásairól

IV. Elmélet és gyakorlat: a magyarságtudomány intézményei és oktatása

Brandt Györgyi
(ELTE BTK, Művelődéstörténeti Program)
Adalékok a berlini magyar tanszék megalapításának dokumentációjához
(a Geheimes Staatsarchiv Preussischer Kulturbesitz és az Universitätsarchiv 
der Humboldt-Universität zu Berlin levéltári anyagai alapján)

Pintér Borbála
(ELTE BTK, Irodalomtudományi Doktori Iskola)
A tanár mint kánonképző: Kemény Zsigmond taníthatósága a középiskolában,
különös tekintettel a Ködképek a kedély láthatárán című regényre

Kiss Miklós
(University of Jyväskylä, Doctoral School of Hungarian Studies)
A Nemzetközi Magyarságtudományi Társaság angol nyelvű honlapjának kialakítása

Előszó

A magyarságtudományok önértelmezései című kötetünk a Nemzetközi Magyarságtudományi Társaság által 2008. augusztus 21-én és 22-én megrendezett nemzetközi doktorjelölt konferenciára készült tanulmányokat tartalmazza.
A konferencia hosszú előkészítő munka eredményeként jött létre. A Nemzetközi Magyarságtudományi Társaság vezetősége elhatározta, hogy folyamatossá teszi a szakmai munkát a kongresszusok közötti időszakokban. Ennek érdekében doktorjelöltek konferenciája előzte meg a VI. Nemzetközi Hungarológiai Kongresszust: A magyarságtudomány műhelyei. Doktoriskolák konferenciája címmel, Budapesten, 2005. augusztus 24-25-én. A rendezvényt hagyományteremtő szándékkal hívtuk létre. 2008-ban érkezett el az idő a folytatásra, s reményeink szerint 2010-ben Kolozsváron Határátlépések címmel kerül megrendezésre a doktoriskolák következő konferenciája.
A rendezvény elsődleges céljának tekintjük, hogy elősegítse a Nemzetközi Magyarságtudományi Társaság szellemi utánpótlásának nevelését. A doktorjelöltek konferenciája a magyarságtudomány iránt érdeklődő PhD-hallgatók és fiatal kutatók számára rendszeres nemzetközi fórumot kíván biztosítani két kongresszus között. A nemzetközi tudományos esemény felerősítheti a külföldi hallgatók érdeklődését a hungarológia iránt, elősegítheti a külföldi hungarológiai doktori képzés kiteljesedését, a hazai és külföldi hungarológiai műhelyek tudományközi együttműködését, s végső soron a magyarságtudományi kutatások szemléleti és módszertani megújulását. Ugyanakkor szorosabbá és szervezettebbé teheti a Társaság és az egyetemek, illetve az új tudósgenerációk kapcsolatát.
A magyarságtudományok önértelmezései című kötet tanulmányai sokoldalúan közelítik meg a konferencia fő témáját. A magyarságtudományok önértelmezéseinek vizsgálatában tudomány- és kultúraközi szemlélet érvényesül. A tanulmányok megkülönböztetett figyelmet fordítanak a következő kérdésekre: Hogyan határozták meg saját feladatukat a magyarságkutatás egyes szaktudományai? Tudománytörténeti távlatból melyek voltak a magyarságtudomány önszemléletének a meghatározó fordulatai, melyek a szemléleti folytonosság összetevői?
A magyarságtudományok eddigi önértelmezései szinte kivétel nélkül fogalomtisztázó munkára vállalkoztak. A tanulmánykötet alapján képet kaphat az olvasó arról, hogyan körvonalazhatók a magyarságtudományok önszemléletében a legutóbbi évszázadban végbement változások. Fiatal kutatóink alaposan mérlegelik a kérdést: mennyiben időszerű azoknak az örökölt fogalmaknak a felülvizsgálata, amelyek meghatározták a magyarságtudományról való gondolkodást a 20. században. A tanulmányírók elméleti reflexiói az időszerű tennivalók távlatából is megkísérelik feltárni a hungarológia tudományos problémáit.
A kötet írásainak közös nevezője, hogy a témát elmélet és történet egységében közelítik meg, s reflektálnak saját tudományos tevékenységükre. A hazai és a külföldi nézőpontok találkozásai jelentik a megértésnek azokat az eseményeit, amelyek új távlatokat ígérnek nagyhatású magyarságkutatóink szellemi örökségének az újraértelmezésére.
A dolgozatok önértelmezés és intézményesülés összefüggéseinek vizsgálatára is vállalkoznak. A témaválasztást az indokolja, hogy a hungarológiai kutatás, oktatás és kultúraközvetítés intézményei, társaságai, médiumai időről időre kísérletet tesznek a hungarológia tudományos mibenlétének, helyének és feladatának meghatározására. Önértelmezés és intézményesülés kapcsolatának tanulmányozásához eszmetörténeti, tudományelméleti, szociológiai, kultúra- és médiatudományi megközelítésekkel járul hozzá a tanulmánykötet.
A magyarságtudományok önértelmezéseinek visszatérő kérdése: mit jelent a hungarológia itthon és külföldön? Tudomány- és kultúraközi párbeszédet igényel az e kérdésre adható válaszok jelenkori megértése, s a kötetben kibontakozik efféle dialógus. Miként lehetséges a magyar nyelv, történelem és kultúra kutatásáról szólni külföldi közönségnek? Milyen módon képes a magyarságtudomány megszólítani a külföldi befogadót? Hogyan gondolkodik a magyar anyanyelvű kutató, amikor idegen nyelven, külföldiek számára a magyar kultúra alkotásainak bemutatására vállalkozik? Milyen értelmezői műveleteket végez az idegen nyelvű kutató, amikor magyar jelenségeket saját kultúrájának a közegébe kísérel meg áthelyezni. A saját és idegen kultúra közötti párbeszéd létesítéséhez milyen filozófiai, antropológiai, nyelv- és szubjektumszemléleti előfeltevések szolgáltak kiindulópontként a magyarságtudományok önértelmezéseiben?
A kötet tanulmányai a lehető legidőszerűbb feladatra vállalkoznak a fenti kérdéskörök sokoldalú megközelítésével az egységesülés korában. A szerzők sugalmazása szerint összehasonlító távlatok kidolgozásától és a tudományközi határok átlépésétől várható e vonatkozásban a magyarságtudományok önértelmezése számára új szellemi ösztönzés.

Dobos István

I. Magyarságkép a magyarságtudomány előtt: 
a kollektív identitás kora újkori definíciói 
(teológia, politika, historiográfia, fikciós irodalom)

Halmágyi Miklós

Önazonosság és idegenfelfogás a korai magyar történetírásban
és ennek európai összefüggései

Abban, hogy egy embercsoport néppé, nemzetté kovácsolódjék, nagy szerepe van a közös múltnak, a közös eredet tudatának. Magyar és külföldi történetírók műveiben egyaránt találunk olyan fordulatokat, melyek önazonosságot kovácsolnak egy nép számra. Alheydis Plassamnn nemrégiben tartalmas munkát írt középkori történetíróknál olvasható eredettörténetekről, magyar krónikákat azonban nem elemzett. Plassmann eredményeire támaszkodva dolgozatom első felében azt vizsgálom, milyen hasonlóságok találhatók a középkori magyar és más európai történetírók munkáiban, amikor népek számára önazonosságot kovácsoló történeteket írnak. A dolgozat második felében arra térek rá, hogyan viszonyultak keresztény szerzők saját népük pogány múltjához. Ami nálunk megvan, hogyan működik másoknál? Nemzetközi jelenségek hogyan érvényesülnek a magyar történetíróknál? Ezekre a kérdésekre keres választ ez az összehasonlítás.
Az eredeztetés megszokott fordulata, hogy a szerző valamelyik bibliai hőstől származtatja népét. A magyarsággal kapcsolatban több bibliai név is felmerült, akikkel eleinket kapcsolatba hozták. A 10. századi Nyugat-Európában felmerült az a nézet, hogy a kalandozó magyarok Góg és Magóg népe, akik a végítélet előtt jönnek el, és akikről Ezekiel próféta jövendölt. Ezt a véleményt egy levélből ismerjük, amit egy St-Germanus közösséghez tartozó szerzetes írt a verdun-i püspöknek. A szerzetes cáfolja azt a véleményt, miszerint a bibliai Góg és Magóg népe a magyarokat jelenti, Góg és Magóg népe szerinte az eretnekeket jelképezi. Eddig azért nem lehetett erről a népről hallani, mert megváltoztatták a nevüket. A Hungari elnevezés magyarázata szerint onnan van, hogy az éhség űzte ki ezt a népet eredeti hazájából. (Az éhség németül Hunger.) Ezért vették föl a Hungari nevet. Újabb bibliai személytől való származtatás rejtőzhet az agarenusok (Agareni) elnevezés mögött. Főképp a St. Galleni évkönyvek emlegetik ezen a néven eleinket. Az elnevezés arra utalhat, hogy Hágártól, Izmael anyjától származtathatták őket. Az agarenus név egyébként a szaracénok megnevezése volt a nyugati forrásokban. A Góg és Magógtól való eredeztetés és az agarenus megnevezés félelmet, ugyanakkor lealacsonyítást fejez ki a magyarsággal szemben a nyugati tollforgatók részéről. Egy későbbi forrásban a magyarok zsidó származásáról esik szó. Heriger lobbesi apát (990–1007) művében szerepel, hogy a hunokat a Római Birodalomból éhínség idején kiűzött zsidóktól eredeztetik. Ennek kapcsán jegyzi meg, hogy a magyarok büszkélkednek zsidó származásukkal. Itt is megjelenik tehát az éhség, mint vándorlásra serkentő tényező. Heriger műve nem maradt ránk eredetiben, csak 11. század végi átdolgozásban. Hóman Bálint rámutat arra, hogy Heriger máshol nem használja az Ungri szót, így szerinte ez a származtatás későbbi beszúrás lehet. Kulcsár Péter szerint a magyarokhoz csatlakozott, részben zsidó vallású kabarok lehettek azok, akik miatt a magyarokat nyugaton agarenusoknak nevezhették, és őmiattuk tarthatták a magyarokat zsidó eredetűeknek.  Középkori héber forrásokban egyébként latin és német eredetű nevek mellett Hagar néven is szerepel Magyarország. A zsidók ugyanis bibliai nevekkel nevezték az európai országokat. A 11. században ritkábban, a 15. századtól gyakrabban nevezik Magyarországot Hagar-nak, a 17. század óta pedig Hagar kiszorította a Hungaria alakot. Ez utóbbit a spanyol és olasz szerzők tartották meg, mert náluk Hagar az arabokat jelölte.
Belföldi, magyar forrásokban is hagyománnyá vált, hogy bibliai személyektől származtassák a magyarságot. Krónikáshagyományunk kezdetét jelentő ősgeszta (őskrónika) nem maradt fönn, csak későbbi forrásokból lehet tartalmára következtetni. Így az is vitatott kérdés, hogy mi állhatott benne a magyar őstörténetről. III. Béla névtelen jegyzőjének (Anonymus, P. mester) műve azonban fönnmaradt. Ő Jáfet fiától, Magógtól eredezteti népünket. A jáfetita származtatással Anonymus az európai divatot követi. Kun László krónikása, Kézai Simon is Jáfetet tartja ősnek, Jáfet fia azonban nála Thana, és Thana fiát hívják Menrothnak. Állítása ellentmondásos, hisz a bibliai Jáfetnek Magóg nevű fia volt, nem pedig Menroth nevű unokája, ráadásul Kézainál egy Thana nevű személy is szerepel, aki nincs benne a Bibliában. Thana alakja úgy magyarázható, hogy Iustinus (4. sz.) szerint volt a szkítáknak egy Tana nevű királya. Sevillai Izidor szerint pedig Thanusról, a szkíták királyáról nevezték el a Thanais folyót.  A Károly Róbert kori krónikaszerkesztést őrző öt kódex, a “Budai Krónika családja” Jáfet fiát, a magyarok ősét Nemprotnak nevezi. Ez is ellentmondásos, hisz Jafetnek nem volt Nemprot nevű gyereke. Nímródnak hívták azonban Kus fiát, aki Noé megátkozott fiától, Kámtól született. Nagy Lajos kori krónikáshagyományt fenntartó öt kódex, melyeket a “Képes Krónika családjá”-nak nevezünk, Jáfet fiától, Magógtól eredezteti a magyarokat.  A Képes Krónika családjába tatozó kódexek ezen kívül vitatkoznak egy olyan nézettel, mely szerint a magyarok Noé megátkozott fiától, Kámtól származnának. A fentiekből lehet következtetni az ősgesztában (őskrónikában) levő eredethagyományra. Hóman Bálint szerint az ősgeszta Magógtól származtatta a magyarokat. Abból azonban, hogy a Képes Krónika családjának szövege vitatkozik egy olyan nézettel, miszerint a magyarok Kám utódjától, Nímródtól származnának, Mályusz Elemér arra következtetett, hogy az ősgeszta (őskrónika) Kámtól eredeztette a magyarokat. Thuróczy János krónikája is a kámita tudatot követi: Nimródtól származtatja a magyarságot, és Nimródtól eredezteti Álmost. Arról, hogy a magyarság jelentené az idők végén Isten ellen lázadó Góg és Magóg népét, a fennmaradt magyar krónikáshagyomány nem ír. Anonymus azonban Szkítia szomszédságába helyezi Góg és Magóg földjét. A magyar eredetmondákban tehát szerepel az európai népek divatos jáfetita származtatása, emellett azonban jelen van Noé megátkozott fiától, Kámtól való származtatás is. Ez már eltér az európai divattól.
Az eredetmondák másik gyakori típusa a Trójából való származtatás. Nyugati eredetmondákban gyakran találkozhatunk vele. A 7. századi Sevillai Izidor a hispániai Galleci népet a trójai háborúban részt vevő Teukros görögjeitől származtatja. A 7. századi Fredegar és a Liber historiae Francorum szerzője a trójaiaktól származtatja a frankokat. A Liber historiae Francorum szerint a trójaiak a Tanais (Don) partjára vonulnak, majd a Meotis (Azovi-tenger) mocsarain keresztül Pannóniába mennek; itt alapítják Sicambria városát, innen vándorolnak tovább nyugati hazájukba. St-Quentini Dudó, a normannok történetírója is a trójaiaktól származtatja a dánokat. Hazájuk, Dacia, Szkítia mellett helyezkedik el. Még a messzi északon is létezett Trója-eredetmonda. Snorri Eddájának prológusában szerepel, hogy Tyrkland (Turkia) leghíresebb udvara Trója volt. Tyrkland eszerint az elképzelés szerint a Fekete-tengertől északra, a Tanais (Don) folyó mellett terült el. Mennon volt a vár egyik királya, utódai közt szerepel Odin és felesége, Friggel. Ők Skandináviába települnek, ott Odin Sigtunnál várost alapít, élére 12 főnököt állít trójai minta szerint. Olyan törvénykönyvet ad ki, amilyen Trójában volt. Odin leszármazottai az Ynglingarok, az ő népe és az Aesirek benépesítik Svédországot, Dániát, Norvégiát és Szászországot. A magyar krónikáshagyományban is találkozunk trójai származásmondával. Kézai Simon átemeli művébe a velenceiek származástörténetét, miszerint a velenceiek Trójából költöztek Aquileija területére. Onnan a hunok elől menekültek a mocsarak közé, és alapították meg Velencét. A magyar történetírás nem használta fel a Trója-mondát a magyarság eredeztetésére. A 14. századi krónikaszerkesztésben azonban felbukkan a frankoknak trójaiaktól való származtatása. A Képes Krónikában Jáfet Gómer nevű fiától származnak a gallok, Sicambrián (tehát Óbudán) keresztül jutnak mostani hazájukba, ahol Parisról nevezik el városukat Párizsnak, vezérükről, Francióról pedig frankoknak nevezi magukat. A krónikás a Trója-monda felhasználásával hangsúlyozni tudja a franciák és a magyarok közti rokonságot is. Talán az Anjou-családnak akart így hízelegni a Nagy Lajos-kor krónikás. Érdemes felfigyelni rá, hogy az európai eredetmondák között akad olyan, mely a trójai menekülteket a Szkítiával azonosítható térségen, illetve Pannónián keresztül vezeti. Fredegarnál a trójaiak egy részétől származnak a türkök, az Edda pedig Tyrklandba helyezi Tróját. Vajon mi indokolja a Trója-mondának és Szkítiának, valamint a türköknek az összekapcsolását? A türkök követjárása Bizáncban 567-ben lehetőséget nyújthatott ahhoz, hogy a türk nép nevét megismerjék nyugaton. A türkök és frankok összekapcsolására pedig alapot adhatott, hogy mindkét nép szemben állt az avarokkal.
Magyar krónikákból jól ismerjük a szkíta eredet tudatát. A hasonlításnak ésszerű alapját adta a hasonló harcmodor és életmód. A szkíta eredet tudata azonban nemcsak a magyaroknál fordul elő, hanem jópár más európai történetben is. A fent idézett Liber historiae Francorum és Snorri Eddája is Szkítiára emlékeztető vidékre helyezi a trójaiakat. Jordanes szerint a gótok Skandináviából (Scandza) Szkítiába vándoroltak. Tomyris masszegeta királynőt a geták királynőjének nevezi, akiket viszont a gótokkal azonosít. Vannak olyan nyugat-európai szerzők is, akik kimondottan szkítáktól származtatnak nyugat-európai népet. Beda Venerabilis a pikteket eredezteti Szkítiából. Egy 9. század eleji brit történetíró művében, a Historia Brittonumban a skótok, írek szkíta eredeztetéséről esik szó. A szerző a skótoktól a következő eredettörténetet hallotta: Egy előkelő szkíta hazájából Egyiptomba került. Mivel nem vett részt a zsidók üldözésében, az egyiptomiak elkergették őt. Embereivel együtt Hispániába távozott. A nép innen vándorolt Írországba és a Dalriada nevű térségbe. Egy ír hőskölteményben, a Lebor Gabhalában hasonló gondolatot találunk. A hősköltemény legkorábbi változata a 12. századból maradt fönn. Eszerint a fáraó lányát Scotának hívták. Skótok és szkíták rokonítására a hasonló hangzás adhatott magyarázatot (scotti, scytha). Snorri Sturluson fent idézett Eddája Tyrklandból származtatja népét. A Heimskringlában és az Ynglinga sagában Odin népe eredetileg Nagy- vagy Hideg-Svédországban élt, a Fekete-tengertől északra, a Tanais (Don) folyó vidékén. Nagy-Svédországot más országoktól egy hegység választotta el, mely északkeletről délkeletre húzódott. Erről a vidékről költöztek a rómaiak támadása miatt északra. Az őshaza leírása emlékeztet arra, ahogy a hagyomány Szkítiát bemutatja.
A magyar krónikáshagyomány szerint két lépcsőben történik a honfoglalás: előbb a hunok, majd a velük azonosnak tartott magyarok foglalják el Pannóniát. Ilyen “kettős honfoglalást” találunk a normannok eredettörténetében is, amit St-Quentini Dudo vetett pergamenre a 10–11. fordulóján. A normannok történetírójánál a pogányság és kereszténység szembeállításában kap szerepet ez a kétlépcsős honszerzés. Ezt alább tárgyalom részletesebben. A kettős honfoglalás fordulata a Bibliában is megvan, hisz a választott nép előbb Ábrahám családjában, később Józsue vezetésével költözik Kánaán földjére.
Az eredetmondák visszatérő fordulata a “csellel szerzett ország” története. A magyar krónikáshagyományban ilyen a “fehér ló mondája”. A külföldi párhuzamok közül a 4. századi Iustinus elbeszélése kívánkozik ide Karthago alapításáról: eszerint tyroszi menekültek Afrikában annyi területet vásároltak, amennyi egy lenyúzott ökör bőrével lefedhető. A bőrt vékony csíkokra vágták, és az ezzel lefedett földet szerezték meg sajátjuknak. A 10. századi Widukindnál hasonló olvasható a szászok honfoglalásáról. Widukind Corvey-i szerzetes volt, műve első részében a szászok őstörténetét írja meg, majd I. Ottó viselt dolgait beszéli el. Widukindnál a szászok a tenger felől érkeznek a türingiaiak földjére. Az egyik szász aranyért földet vesz a türingiaiaktól, a földet nagy területen szétszórják, és birtokba veszik azt a vidéket. Utóbb fegyverrel is érvényt szereznek joguknak: egy lakomán ruhájuk alá rejtett rövid kardokkal lemészárolják a türingiaiakat. A kardokról (sax) kapják a nevüket: saxones.
Egy nép önazonosság-tudatában fontos szerepet tölt be a közös név. A fenti példában láthattuk, hogy a szászok neve harci tetthez kapcsolódott. A Liber historiae Francorumban Valentinianus császár a trójaiakat vadságuk és vitézségük miatt nevezi el frankoknak. Anonymusnál is találunk hasonló fordulatot: Anonymus szerint Ung várának elfoglalása után nevezik a magyarokat hungvárusoknak. Itt is harccal kapcsolatos tehát a név, de ez nem alattomos harc, mint a szász eredetmondában. Anonymusnál is a külföldiek által adott név magyarázatáról van szó, akárcsak a frank eredetmonda szerint. Találkozunk olyan jelenséggel is, amikor egy népnevet gúnyosan magyaráznak. A 14. századi krónikaszerkesztés szerzője szójátékot ad Orseolo Péter szájába, és a Hungaria nevet az angaria szóból eredezteti. A 12. századi Geoffrey of Monmouth, angol gestaíró művében is van hasonló, csúfondáros névmagyarázat. Eszerint a britek sereggel lépnek Írország földjére, hogy megszerezzék onnan a csodálatos óriási köveket. Az ír király a britek nevét gúnyosan eredezteti a brutus, oktalan szóból.
Meg kell emlékezni az uralkodócsalád állatőstől való származtatásáról. Jól ismerjük Anonymus leírását Emese álmáról és a turulmadárról. A csodálatos származástörténet az uralkodócsalád tekintélyét erősítette. A nyugati krónikák közül Fredegar művében találunk hasonlót. Ott Merovechnek, a Meroving dinasztia ősének anyját egy tengeri szörny termékenyítette meg. Plassmann szerint a történet eredetileg azt igyekezett hangsúlyozni, hogy az uralkodócsalád isteni eredetű, Fredegar azonban úgy használta fel az állatőstől való származtatás történetét, hogy megalázza vele a Merovingokat. Fredegar inkább az előkelők és a maior domusok szerepét hangsúlyozta, mint az uralkodócsaládét.
Egy embercsoport összekovácsolásában fontos elem az is, hogy egyazon földön élnek. A földhöz, a territóriumhoz tartozás tudata már nem annyira a gens, mint inkább a natio (nemzet) sajátossága. A magyar krónikáshagyományban is fontos szerepet tölt be a föld: Pannónia az ígéret földje a magyarság számára. Prágai Kozmánál és a lengyelek gestaírójánál, Gallus Anonymusnál a föld (terra) és az uralkodócsalád adja az önazonosságtudatot. Ennek a jelenségnek már Dudónál és Widukindnál is megfigyelhetők a kezdetei.
Eredetmondákban többször találkozhatunk azzal a fordulattal, hogy a szerző a rómaiakhoz viszonyítja népét: tőlük származtatja övéit, vagy éppen a rómaiakkal harcol a nép sikeresen vagy sikertelenül. Jordanes Geticájában a gótok többször hadakoznak a rómaiakkal, de a szerző a velük való szövetségi kapcsolatokra is rámutat. A már említett Historia Brittonumban a britek Brutustól származnak. Fredegarnál a trójaiak legyőzik a rómaiakat, és ezáltal szereznek maguknak dicsőséget. A Liber historiae Francorumban a trójaiakat Valentinianus császár nevezi el frankoknak. Később a rómaiak elől kell menekülniük Pannóniából nyugatra. A Heimskringla és az Ynglinga saga szerint Odin a rómaiak támadása miatt költözött népével északra korábbi hazájából, a Tanais (Don) folyó mellől.A magyar krónikáshagyományban is felbukkannak a rómaiak: Kézai Simonnál és a 14. századi krónikaszerkesztésben a hunok harcolnak a rómaiakkal, ami történelmileg hiteles is. A magyar történetírás többször is rómaiak legelőjének (pascua Romanorum) nevezi Magyarországot. Eszerint a 13. században is élt az a tudat, hogy az ország egy része valaha a rómaiaké volt. Anonymusnál a honfoglaló magyarok kerülnek szembe a rómaiakkal. Veszprémnél aratnak győzelmet a “rómaiak” fölött, akik Németország felé menekülnek. Menekülés során átússzák a Lapincs (Loponsu) folyót. A Névtelen Jegyző szerint ma is “a rómaiak legelik le Magyarország javait”. Kristó Gyula szerint a “rómaiak” itt azokat a németeket jelölik, akik II. András feleségének, Gertrúdnak kíséretét alkották Magyarországon. Erre utalhat a Névtelen azon megjegyzése, hogy Veszprémnél, győzték le a rómaiakat, hisz Veszprém a királyné városa volt. Így Anonymus saját korának eseményét vetíti vissza a múltba. Azáltal azonban, hogy rómaiakat említ, és a honfoglalókkal győzeti le őket, műve beilleszthető azon eredettörténetek sorába, melyek szintén a rómaiakhoz viszonyítják saját népüket, ill. rómaiakkal szemben szerez dicsőséget a népük. Anonymusnál a főhősként szereplő nép nemcsak a rómaiakon diadalmaskodik, hanem Darius, Xerxész és Nagy Sándor felett is. Ez a szkíta azonosság elméletébe illeszkedik bele.
Az összetartozástudat erősítéséhez hozzátartozik a másik közösségtől való elhatárolódás. A forrásokban találkozhatunk az idegennek számító népcsoport becsmérlésével. Az idegenfelfogásnak azonban érdekes kérdése az is, hogyan viszonyultak a keresztény szerzők saját népük pogány múltjához. Vállalják-e, vagy elhallgatják, bevallják, vagy szépíteni igyekeznek? A 10. században élt Widukind, Corvey-i szerzetes szász volt, olyan nép fia tehát, melyet Nagy Károly alatt a frankok leigáztak, és erővel terjesztették köztük a keresztény hitet. Widukind műve őstörténeti részében a szászok vallását, hiedelmeit sem hagyja említés nélkül. Ír Irmen oszlopáról, amit a szászok tiszteltek. Megvallja azonban fenntartásait. A régi szászok hitét atyáik tévelygésének nevezi. Nem tagadja meg tehát az ősöket, de hitükkel nem azonosul. Megemlíti a tejút eredetének mondáját, ami szintén szép példa az ősi hiedelmek felhasználására. A frankokat, akik népét legyőzték, és keresztény hitre térítették, nem állítja be negatívan a szász krónikás. Megfogalmazása szerint Nagy Károly részint rábeszéléssel, részint erővel térítette meg a szászokat. Frankok és szászok “szinte egy néppé váltak” a keresztény hitben. Widukind tehát a térítőt látja nagy Károlyban és népében, nem a leigázót. Később leírja, hogyan kerül át Szent Vitus ereklyéje frank területről a szászországi Corveybe. Ettől kezdve a szászok szerencséje növekszik, a frankoké hanyatlik. Widukind leírásában tehát a szászok előbb egy szintre emelkednek a frankokkal, majd föléjük kerekedtek.
Merseburgi Thietmar, aki a 11. század elején alkotott, krónikájában elsősorban a merseburgi püspökség és a szász királyok történetére összpontosít, főképp a közelmúltról, ill. számára kortárs eseményekről ad hírt. A szászok őstörténetéről keveset szól. Esetenként mégis fölvillan nála az ősi múlt emléke. Amikor egy Szent Péter tiszteletére emelt templomról említést tesz, megjegyzi, hogy a régiek azon a helyen tisztelték Irminsult. Nem magyarázza meg, mi az az Irminsul, a régieket (antiques) pedig nem mondja őseinek. A pogánysággal tehát nem vállal közösséget Thietmar. A krónika egy másik helyén elbeszéli, hogyan győzték le a szászok egy ízben Nagy Károlyt és a frankokat. A menekülőknek egy nőstényszarvas mutatta meg a gázlót a Majnán. Azt a helyet nevezték el frankok gázlójának, vagyis Frankfurtnak. Ebben a történetben Thietmar közösséget vállal a Nagy Károlyt legyőző ősökkel, de nem mondja róluk, hogy pogányok. A vitéz múlttal közösséget vállal Thietmar, a pogánysággal nem. Nagy Károlyról tisztelettel emlékezik a krónikás, és megemlíti az általa alapított püspökségeket.
Fentebb már említettem a normannok krónikásának, St-Quentin-i Dudónak művét, akinél két lépcsőben történik a főhősként szereplő nép honfoglalása. A kettős honszerzés elbeszélése lehetőséget ad a pogányság és kereszténység ellentétének hangsúlyozására. Hasting, dán vezér a keleti őshazából, a szkíták szomszédságából költözik a normannok későbbi hazájába. Hastingot barbár, pogány vezérként ábrázolja a krónikás, ezáltal még inkább kihangsúlyozódik a későbbi keresztény fejedelem, Rolló érdeme. Rolló szintén a keleti őshazából érkezik, ő már áttér a keresztény hitre.
A pogány és keresztény múlt hatásos szembeállítását találjuk a lengyelek 12. századi gesztaírójánál, aki francia területről származhatott, ezért Névtelen Gallként tarja számon a történetírás. Elbeszélése szerint Popiel fejedelem nem ad szállást a vándoroknak, később csodás módon felfalják az egerek. A szántóvető Piast megvendégeli a vándorokat, és Popiel halála után az ő véréből választanak fejedelmet a lengyelek. Piast leszármazottja, Mieszko lesz az, aki a lengyeleket keresztlény hitre vezeti. Popiel és Piast sorsa a pogányság és kereszténység szembeállításaként értelmezhető. Piast méltóvá válik arra, hogy keresztény uralkodó származzon tőle, Popielt azonban felfalják az egerek. A történetíró elhatárolódik a pogány múlttól: “De hagyjuk hát azoknak tetteit, akiknek emlékét eltörölte az idő feledése, és akiket tévelygés és bálványimádás szennyezett be, és őket csak röviden megemlítve térjünk át annak elmondására, amit megtartott a hű emlékezet.” Ezzel együtt Gallus leírása a kereszténység előtti korról keresztény szempontból mégsem annyira ellenszenves, mint a magyarság esetében a kámita eredeztetés, hisz a pogány lengyelek közt mégis ott a derék Piast. Sőt, Popiel fejedelemségéről sem hallgatja el Gallus, hogy akkor még nem voltak olyan gőgösek a fejedelmek.
A cseh őstörténet szerzője, a 12. századi Prágai Kozma nem állítja szembe a pogány múltat és a kereszténységet. Sőt, a keresztény történelmet a pogány kor folytatásaként láttatja, és dicséri a dinasztiaalapító Premyslt.
A bibliai ősök tárgyalásánál már érintettük, hogyan viszonyult történetírásunk a magyarság eredettörténetéhez. A krónikáshagyományunk kezdetét jelentő ősgeszta nem maradt fenn, így megoszlanak róla a vélemények, mi állhatott benne a magyarság kereszténység előtti múltjáról. Hóman Bálint szerint az ősgeszta közösséget vállalt a magyarság pogány múltjával, és Magógtól származtatta a magyarokat. Mályusz Elemér másképp vélekedik. Ő a Képes Krónika családjának 4. fejezetére építve állítja, hogy az ősgeszta Noé megátkozott fiától, Kámtól származtatta a magyarokat. A 14. századi krónikaszerkesztés kétféle képet hoz a Szkítia népéről. Előbb sötét bőrű, tohonya emberekként jellemzi őket, majd legyőzhetetlen népként, akiket a makedónok sem tudtak meghódítani. Mályusz szerint az ősgesztában az előnytelen eredeztetés szerepelt. Az ősgeszta szerzője nem szépítette a kalandozásokat, és nem vállalt közösséget a kereszténység előtti magyarsággal. Ettől eltérő vélemények is megjelennek. Veszprémy László szerint az 1100 körül született források feloldják a határt a pogány és keresztény múlt között, és írnak a magyarság kereszténység előtti múltjáról.
Az 1192 után, 1241 előtt született geszta, a “Keresztény magyarok gesztája” már nem ír rosszat a magyarság őseiről. Julianus barát csapata ezen geszta alapján indult el kelet felé, hogy megtalálják az őshazát.
P. mester, Anonymus, a 13. század elején már dicsőségesnek ábrázolja a Szent István előtti időket, és a honfoglalókat. Sőt, Álmos vezér nevét a latin almus (jóságos, áldásos, kegyes) szóval hozza kapcsolatba, és szentnek fordítja. Álmost a Szentlélek segíti, és Árpád is Istenhez imádkozik a csata előtt. Ősbő és Őse seregét is az Isten segíti győzelemre. Ami az őshaza népét illeti, Szkítia lakóit a Névtelen előbb eszményinek mutatja be, majd a rokonszenves kép hirtelen visszataszítóra fordul: Szkítia népe emberevővé válik. Anonymus közvetlenül a 10. század legelején író Regino művét, ill. Regino forrását, a 7. századi Exordia Scythicát használta. A távoli, “barbár” népek eszményítése régóta szokásos a “civilizált” szerzőknél. Az sem áll példa nélkül, hogy ugyanaz a szöveg előbb eszményinek, majd visszataszítónak mutatja a távoli népet. Ambrosiaster, amikor Szent Pál apostol kolosszeiekhez írt leveléhez ír értelmezést, a szkítákat előbb pozitívan ábrázolja, olyanoknak, akik nem lopnak, utána azonban emberevőkként mutatja be őket. Ilyen kettős, jóból kegyetlenbe forduló képpel találkozunk Anonymusnál is. A pogány hit emléke villan fel azon a helyen, amikor Álmos és övéi a “halhatatlan isteneknek” áldoznak, és amikor Ond, Ketel és Tarcal pogány szokás szerint lovat áldoznak, és áldomást (aldamas) tartanak. A honfoglalás eseménysorát Anonymus nem állítja be úgy, mint keresztények és pogányok harcát, nem emeli ki, hogy itt a magyarok keresztények ellen hadakoztak volna. A kalandozó hadjáratok tárgyalásánál már megemlíti, hogy a magyarok püspököket is megöltek, és hogy “betörtek Isten egyházaiba”, és kifosztották azokat. Összességében azonban inkább az elődök vitézségét hangsúlyozza, nem pedig a pogányságukat. Anonymusnál pogányság és kereszténység ellentéte Géza és Szent István koránál jön elő.
Kézai Simon gesztája fölvállalja elődnek Attilát és a hunokat. Nem marad említés nélkül, hogy Attila hunjai megölték Szent Orsolyát, ugyanakkor a hun király enged a pápa kérésének, visszafordul Róma elől, és az ariánusokat gyilkolja le.
A 14. századi krónikaszerkesztés érdekesen értelmezi a magyarok keresztények elleni harcát. Amikor a fogságba esett Leheltől és Bulcsútól megkérdezi a császár, miért olyan kegyetlenek a keresztényekkel, az elfogott vezérek azt válaszolják, ők Isten ostorai. “…akkor ejtetek foglyul és öltök meg bennünket, amikor fölhagyunk üldözésetekkel.” A nyugati történetírók a pogány támadásokat, így a magyarokéit is, Isten büntetéseként fogták fel. A magyar szerző ezt a gondolatot adja a fogságba esett magyarok szájába, a vezérek e megfogalmazás szerint Isten akaratát teljesítették. A szerző ezzel mintegy mentegeti azt a tényt, hogy az ősök keresztények ellen harcoltak.
Kézai gesztájának szellemiségével szemben írhatták azt a zsolozsmát (officiumot), mely szembeállítja egymással a pogányságot és a kereszténységet. Ez a mű Szent István király verses históriája, mely 1280 és 1290 között születhetett. Formája a trocheikus tertrameter “caudatus” változata. Ebben a költeményben is megjelenik Attila, mint magyar király. A költő eszerint elfogadja a hun–magyar azonosságtudatot. Attilát azonban zsarnoknak, kegyetlennek tünteti föl. Vele szemben István a hívő, szent király, aki megfékezi a pogányságot. A szerző leleményes nyelvi fordulattal – crudelitas, credulitas – állítja, szembe a két uralkodót: “Vertitur crudelitas / Quo figuras transmutante / Formatur credulitas.” A vers Géza fejedelmet is szentnek nevezi. Az officium Kun László udvarának szellemiségével szemben született, melyet Kézai Simon gesztája képviselt, hisz ő részletesen tárgyalja a kereszténység felvétele előtti múltat, és különösen kiemeli Attila szerepét. Ezzel szemben a fenti officium költője Szent Istvánt állítja példaként a pogány Attila ellenében. A verset Mezey László szerint Lodomér érsek utasítására írhatta egy ágostonrendi szerzetes. Dobszay László szerint Raimundusnak hívták a költőt, mert a versfőkből ez a név olvasható ki. Dobszay nem hiszi, hogy ágostonos szerzetes lett volna a szerző. Az eddig elemzett magyar művek közül egyikben sem áll ilyen élesen szemben egymással Attila és Szent István, a pogány és a keresztény király, mint ebben az officiumban. Ez a szembeállítás emlékeztet St-Quentini Dudo művére, mely Hastingot és Rollót állította egymással szembe.
Bagi Dániel összeveti a magyar ősgeszta, Gallus és Kozma hozzáállását a pogánysághoz és kereszténységhez. Mindhárom ország történetében válságidőszak kísérte a kereszténységre való áttérést, ez azonban a cseheknél két nemzetség, a Premysl és Slawnikok közti viszályban nyilvánult meg, és a már 10. század végén lejátszódott, tehát túl régen volt ahhoz, hogy Kozmát befolyásolja. A lengyelországi pogánylázadás 1030 körül, és a magyarországi 1046-ban és 1061-ben mélyebb hatással lehetett a magyar és lengyel történet megíróira.
A középkori történeti munkák keresztény szerzők tollából születtek, keresztény szemlélet tükröződik bennük. Amennyiben a magyar ősgeszta kámita eredetet tartalmazott, akkor a fent említett munkák közül ez a magyar munka igen erősen elhatárolódott a pogány múlttól, hisz nemcsak a pogány vallást és a pogány uralkodót marasztalta el, hanem az egész népet befeketítette. Ilyen erős elhatárolódás talán a normannok gesztaírójánál, Dudonál tapasztalható. A pogány múlttól való éles elhatárolódás azzal magyarázható, hogy a vizsgált művek közül a magyar ősgeszta megírása állt időben legközelebb a pogány múlthoz. Azok a művek, melyek jóval a pogány kor után készültek (Widukind, Dudo, Kozma, Anonymus, Kézai írásai), már jobban fel merik idézni azt, ami a múltból dicsőséges volt.
Az eredetmondákat összehasonlítva elmondhatjuk, hogy az Európában divatos eredetmondák a magyar krónikáshagyományban is előfordulnak. A bibliai eredeztetésnél találunk példát az európai népek divatos jáfetita származtatása mellett a kámita eredettudatra is. A trójai, a szkítiai származástudat, a rómaiakkal való kapcsolat, a kettős honfoglalás története mind-mind olyan fordulat, mely az európai és a magyar krónikáshagyományban egyaránt használatos volt. Ezeket a közkedvelt fordulatokat a történetírók saját népi hagyományaikkal együtt egyaránt fölhasználhatták, hogy népük számára eredettörténetet írjanak.

Venásch Eszter

Ellenségkép Méliusz Juhász Péter Apokalipszis-kommentárjában

I.

A XVI. század elején megváltozott politika- és egyháztörténeti helyzet sokrétű feladat elé állította a korszak gondolkodóit. Egyszerre kellett az újonnan kialakuló közösségek eszmei alapjait lerakni, határait meghúzni, illetve valamiféle értelmezésbe fogni a tragikus események sorát.
Melius Juhász Péter életműve és különösen az alábbiakban bemutatandó közösségteremtő, s egyszersmind az ellenfeleket kirekesztő és megbélyegző nyelvi eszközei, látszólag pusztán felekezetépítési célokat szolgáltak. Mert azon kortársaival, sőt sok esetben munkatársaival ellentétben, kiknek munkássága nyomán szinte egyeduralkodóvá vált a wittenbergi történelemszemlét, a zsidó-magyar sorspárhuzam, a magyar választottság tudata által formált önértelmezés, azaz Benda Kálmán két világháború közötti szavával élve “a magyar küldetéstudat;” az ő műveiből ez, a más protestáns prédikátorokra oly jellemző hang szinte teljesen hiányzik. Pedig a gondolatkörnek a XVI. századi szellemi életre tett nagy hatását bizonyítja, hogy főbb tételei, ha ellenkező éllel is, de a katolikus fél retorikájában éppúgy megtalálhatóak, ahogy majd Zrínyi eposza is ezekből, igaz akkorra már konfesszionális élüket vesztett, toposzokból építkezik. Természetesen nem lehet leegyszerűsíteni a képletet arra, hogy egyenes fejlődés során ebből az imágóból lép elő a modern nacionalizmus, de annyi biztos, hogy sok szállal kapcsolódik ezekhez a képzetekhez. A modern nemzettudat eredetét magyarázó sokféle és részben egymásnak ellentmondó elmélet egyik közös mozzanata az, hogy mindegyik megközelítés hangsúlyozza a vallás egyrészt közösségformáló, másrészt az akkor még hiányzó, vagy kifejletlenségében még háttérben bujkáló nemzettudatot helyettesítő szerepét. Ebben már, ha némileg eltérő módon is, de az 1960-as évek nagy történészvitájának szereplői is egyetértettek, és a későbbi szerző, Benedict Anderson is, habár szintén más aspektusból, de fontos szerepet tulajdonított a vallás, illetve az egyházi élet területén bekövetkező változásoknak.
Írásunkban bizonyítani szeretnénk, hogy Melius látszólagos tétlensége ellenére is, mégiscsak hozzátette saját részét a többi protestáns prédikátor ez irányú munkájához.
Mielőtt hozzákezdenénk a szöveg vizsgálatához fontos, hogy keletkezési körülményeiről ejtsünk néhány szót. Az Szent Jánosnak tött jelenések... papírra vetésének évében, 1566-ban a helvét irány két hagyományos ellenfele, a katolicizmus és lutheranizmus, épp támadóban volt a Debrecen környéki területeken. Emellett Erdély felől egy sokkal veszélyesebb ellenség kezdte szárnyait bontogatni: az antitrinitarizmus. Anélkül, hogy részletesen nyomon követnénk a történetet elég annyi, Melius 1566 áprilisában még egyezkedni is hajlandó volt Dávidékkal a Szentháromsággal kapcsolatos műszavak tekintetében, sőt Nagyváradon még a Heidelbergi hitvallást is elkezdték átdolgozni a megállapodás tükrében. Az 1566-ban írott Jelenések-kommentár azonban csak két év múlva, 1568-ban került a nyilvánosság elé, amikorra teljesen megváltozott a helyzet, az antitrinitarizmus és helvét irány küzdelme már a forrponton volt.

II.

Melius alapvetően két nagy közösségre bontja az emberiséget: az elvetettekre és az egyházat alkotó választottakra. Az eklézsiát olyan keretnek látja, melyben az ige a Szentlélek által cselekszik a hívek között. Azonban az anyaszentegyházat itt a földön a sátán hatalma üldözi. S ahogy a Jelenések könyve is Istennek és sátánnak küzdelméről és a Bárány győzelméről szól, így a földön is ezek az erők csapnak össze. A szövegvilág is ezt tükrözi, az egész textuson végigvonuló kétosztatúsággal. A mondatok legtöbbje párhuzamos szerkesztésű, a tagmondatok közötti hasonlatra vagy ellentétre épül. A két egymással szemben álló és harcot folytató fél bemutatása is megőrzi ezt a szimmetriát. Ami megvan az egyik oldalon pl.: tan, kultusz, szolgálattevők megvan a másik oldalon is. Fontos, hogy Melius nem ellenfogalmakkal dolgozik, hanem a főnevekhez ragasztott jelzők képviselnek értékítéletet. Ezzel a módszerrel szemléletesebbé válnak az ellenétek és megmaradhat az egész szövegre (és az alapműre is) jellemző játék a fénnyel és sötéttel, a tisztával és szennyessel.
Azért találkozunk olyan kizárólagos fogalmakkal is – és ezek, illetve a hozzájuk kapcsolódó jelzők vizsgálatával foglalkozunk ehelyütt –, melyeket csak az egyik oldallal kapcsolatban használ. Ezt a gyakorlatot figyelhetjük meg az egyházi szolgálattevők megnevezésénél is.
Így ezek a megnevezések egyrészt alkalmasak arra is, hogy belőlük kiderítsük, milyennek látja és akarja láttatni a debreceni prédikátor az ellenfeleit. Másrészt, ha sokszor kimondatlanul is, de a negatív példákon keresztül határozottan azonosítja a helvét irányt képviselő tanítókat az igaz tanítók képével.

III.

Az első nagy csoport a katolikus klérus, rájuk, magától értetődően, kizárólagos módon alkalmazza a plébános kifejezést, bár papokként is emlegeti őket, ezzel sok helyütt játékba hozva az Ószövetség pogány Baál-papjainak képzetét is. A katolikusokra vonatkozó jelzőket és a nekik tulajdonított jellemvonásokat két nagy csoportba oszthatjuk. Az elsőben a dogmatikai tévelygéseiket minősíti. A példa kedvéért emeljük ki az ostyázók kifejezést és vizsgáljuk meg, hogy milyen szövegkörnyezetben fordul elő! “Harmadrendbeli bálámiták, akik valami részét, jegyét, maradékát, nevét, hírét is megtartják az Antikrisztus-pápa szürzésének az adományért; az igaz tanítókat átkozzák és kergetik, mint íme ostya, mise lelki cégére, ganéjoltalmazó ostyázók, oltárosok, kámzsások, bálványozó képesök. Mint a kis pracskó a nagy farkassal, kuvasszal, szinte úgy játszanak az bálámiták pápával, avagy mint a parázna férfi a más embör feleségével ekecsel”. Három szót érdemes kiemelni a fentebbi rövid idézetből. Ganéjoltalmazó: az ellentétes világok képi megjelenítéséhez szorosan hozzátartozik az eretnekségek tisztátalanságának hangsúlyozása. Melius itt erős, sokszor az emésztési folyamat végtermékeit metaforaként használó nyelve a hamis tant (eb)okádásnak, ganéjnak hívja. Ehhez a használathoz erőteljesen hozzákapcsolódik az eb és disznó képe. Eb, mint néma ebek a nem prédikáló, bűnt elhallgató egyháziak és a bűnben, mint disznók a mocsokban, bujaságban heverő emberek. Ezenkívül mindkét állatra jellemző, hogy mindent, amit eléjük adnak, válogatás nélkül befalnak. A tisztátalanság képéhez sokszor kapcsolódik a dög, dögletes, mérgező, megundokétó jelző, ezzel az emberi test végzetes és halált okozó betegségeinek fájdalmas tapasztalatát idézi. Épp így “Ne francuskodjatok hát a pápával és ne kevessétek az ű undokságát!” És ezzel elérkeztünk az idézet másik két fontos kifejezéséhez, az egymással összefüggő bálványozó-parázna párhoz. “Immár ezt ugyan tudománnyá és szokássá vötték vala, hogy szabad a léleknek paráználkodni, azaz bálványozni, hát szabad a testnek is, nosza hát!” A lelki bálványozás Melius szerint nem más, mint bármi emberi szerzés, tan tisztelete és istentiszteleti használatban való megtartása, s így a bálványozó vád már nem csak a katolikusokra alkalmazható, hanem mindenkire, aki az igaz tanítástól szertartásbeli, vagy teológiai úton eltér. De hogy jön ide a paráználkodás? Ha az egyház lelki férjét és urát, Krisztust elhagyja, megcsalja épp úgy házasságtörést követ el, mint a földi házastársak. S ezen a csatornán a materiális bűnök is beszivárognak a közösségbe. S itt kapcsolódik a harmadik mozzanat az első idézetből a bálámita jelző. Melius a lelki bálványozás és paráználkodás mellett legtöbbször a katolikus klérus világi életvitelét hánytorgatja fel, főleg pénzéhségüket, javadalomhalmozásaikat. Hangsúlyozni kell, nem az egyházi vagyont támadja, hanem annak öncélú felhasználását. Melius mondanivalójából amellett, hogy természetesen tőkét kovácsolt a katolikus papság zilált és zűrzavaros helyzetéből mégis kiérződik egyfajta erkölcsi jobbulást sürgető hang. Miért? “De plébános uram elkezdi a részegséget, azután Gál bíró is iszik” Az itt-ott fellelhető, még mindig valamiféle egyházi tekintéllyel rendelkező személyek életmódjának példája gyengítette a mellettük élő közösség morális értékrendjét is. Így Melius még rajtuk is s bármely más valamiféle egyházi tekintéllyel rendelkező személyen számon kéri azt az általános elvet, hogy a tanítók életének tükörnek és sónak kell lenni a hívek előtt.

IV.

A következő ellenfél csoporthoz, a lutheránusokhoz Meliust ambivalens viszony fűzi. Luthert és reformátori tettét többször tisztelettel említi, és művében cáfolja a wittenbergi reformátorra szórt Antikrisztus vádakat. Neki nem rója fel azokat a liturgikus és teológiai “tévelygéseket”, melyekkel a lutheránus tábor tagjait vádolja. De egyértelműen elutasítja Wittenberg, Lipcse stb. egyházi tekintélyét, és vitatkozik pl.: Lampert értelmezésével. A hazai lutheránusokat sem kíméli. A Gyulára települő Sztárait egy ízben néven is nevezi a szövegben.
Nagyon tudatos a lutheránusok jellemzésének az a mozzanata, hogy sokszor egyszerre, egymástól nem megkülönböztetve cáfol lutheránus és katolikus tételeket és gyakorlatokat, sugallva ezzel azt, hogy mindegyik, feljebb már említett, a katolicizmust megbélyegző és elítélő jelző a lutheri irányra épp úgy igaz. Ezzel a technikával gyakorlatilag, mint különálló közösséget nyelvileg szinte láthatatlanná teszi az ágostai hitvallást követőket.
A róluk rajzolt kép így cseppet sem hízelgőbb, mint a katolikus papokról. A pápa majmai, akik megtartják a katolikus külsőségeket; rokkantak, akik kétfelé sántálnak és Istenét és emberét egy járomba fogják. Legfőbb bűnük talán az emberi érdemben való bizakodás visszaszivárgása, mely az Iterim-harcok következtében meghasonlott lutheri irányzat egyes szárnyaiban jelentkezett. De jellemző kép rájuk az üstökös is. “Azaz a tanítók közül, akik a csillagok, de tévelgő csillagok, üstökes csillagok, égön égő fáklyák; ezöket felindítja, eretnekséget támaszt űáltalok. Szólék erről. Hát ti, tanítók, farkak, sárkán és skorpió farkai vattok, eretnekek, hamis tanítók, kik az emberi szerzést, a ostyát, oltárt, miseruhát az Istené közé ölgyíttétek e szín alatt.” Ahhoz, hogy értsük ennek a vádnak a súlyosságát tudnunk kell, hogy Meliusnál a magában álló tanító kifejezés foglalt az igaz tanítókra. Itt tehát a megismert igazságtól való, szándékos eltérést veti volt szolgatársai szemére, és épp ezért nem fukarkodik az Apokalipszis legszörnyűbb állataival, skorpióval, sárkánnyal, más helyen sáskával stb. azonosítani őket.

V.

Mégis az antitrinitáriusok nyelvi bemutatása a legnehezebben megfogható. Ennek oka, a szövegnek a fentebb vázolt keletkezési körülménye miatt indokolt óvatosabb fogalmazása. Melyhez jó kontrasztot nyújt az 1568-ban keletkezett, a mű elején álló, a Szentháromsághoz címzett imádság, melynek már fontos kérése: “Te felségednek könyergök, hogy akiket az Sátán a fejedelmek közül, mint egy vaslánccal a Sabellius, Samosatenus, Arius, Fotinus, Servetus és Dávid Ferenc eretnekségével megkötözött, te felséged szabadítsa ki, és mentse meg e fertelmes eretnekségökből. Az ifjú Dávidot ments meg a Saul álnok hálóiból, az kis királt Abimélek tőréből ments ki, ne hadd a Servetus dögleletes tudományának megnyomorítani, ne vakítsa és ne hitesse el a Sátán, mint a Sault a sok eretnek által.” Az 1566-os szövegrészben csak egy ízben található konkrét, bár rejtett utalás Dávidra. “Az hamis magyarázók, azkik az ő érdemekre vonzzák, mintegy vargakézvel fogják az Írást, mint az sok eretnekek az Stancarust, azkik csak emberségbe vallják Krisztus közbejárónak, a Sabellius maradéki, Servetus poronti, kik tagadják az Szentháromságot; Arius, Fotinus, kik a Krisztus istenségét tagadják, ezek feketítik meg az Írást, kik Írás kívöl eretnek írást, Írás ellen magyaráznak.”
Ebből a szövegrészből kiindulva fogjuk megkísérelni feltárni az antitrinitáriusok jellemzését. Megállapítható, hogy Servetus, Sabellius, Arius stb. poronti, fattyai kifejezések előfordulásának vizsgálata a szöveg óvatossága miatt kevés eredményt hoz. A fentebb idézett kifejezések a legtöbb esetben általánosságban fordulnak elő, ahogy Melius sokszor cáfolja a Szentháromság–tagadás különböző irányzatainak állításait, anélkül, hogy kortárs személyekkel (névvel, vagy név nélkül) kapcsolatba hozná. Még azok a szövegrészek is, melyek már előrevetítik az elkövetkezendő évek indulatait, bármelyik polemikus műben is megfogalmazódhattak volna.
De vizsgálni kell azt is, hogy mint mond a szöveg a tanítókról, ugyanis nyilvánvaló, hogy ebben az időben Dávidot és a körülötte kialakuló csoportosulás tagjait is még az akolban, a juhok között, azaz az egyházon belül kell keresnünk. Látható módon a tanítók “rendje” kettészakadt. Melius ekkor egy, a Jelenések kontextusától nem idegen képpel élve a bírói emelvény elé lép és mintegy vádiratként olvassa az eltévedtek fejére az igaz tanítók jellemzését, melyben már a kortárs hallgatóknak sem volt nehéz felismerni a helvét irány mellett tevékenykedő prédikátorok alakját.
“Életek is a tanítóknak só, fényes és világos tükör, jó példa legyen.” Mert “Őrtállók, istrázsák, csillagok a tanítók [...]” és szövétnekek, akinek fényleni kell a község előtt. Elsősorban az igaz, Krisztushoz köttettetött hiteket kéri számon rajtuk, mert ők az őrzői a nyájnak, akik a cégéres bűnben élőket el nem viselhetik, hanem megpróbálják. A tanítók az eklézsia tartó oszlopai, akik minden terhet elviselnek, vigasztalnak, erősítenek és rendíthetetlenül harcolnak az eretnekségek támadásai ellen. Ahhoz, hogy erre alkalmasak legyenek kell, hogy minden dolgot igazán prédikáljanak, mindennek jól végére menjenek, ami az Isten dolga, esmereti, bölcsessége, ami eleve való, örökkévaló, akire kell menni és igyekezni, azt is meglássák mindenkoron, s mind éltig előlássanak. Mert a legfőbb kötelességük mégis, a mindéltig való kitartás, hogy ne ingó-bingó nádak legyenek, ne szeles és tökéletlen tudományúak, nehogy té-tovahányattassanak, mint a hab. Az óvatosság nem árt, bizonyítja ezt a következő részlet: a Sátán által én [Isten] feltámasztom ez hítlen kevély eretnekeket és tanétókat, hogy tereád támadjanak, téged háborgassanak, s ellened szóljanak amaz csalárd színnel való tanítók. Hát Isten támasztja az igaz tanétókra az Sátán által a sok eretnekeket, hogy kitessék az ő eretnekségek, akik hívek, azok is megpróbáltassanak és megtessenek. Mert az igazi veszedelmet a tanítók között rejtőzködő, a tanítói tekintéllyel visszaélő eretnekek jelentik, akik nem útmutató csillagok többé, hanem veszedelmet hozó üstökösök, s kiknek eltávolítása, leleplezése a mindenkori tanítók és az értelmezői közösség közös kötelessége. S az üstökös képe, mivel azt mind a lutheránus, mind a Szentháromság-tagadó szolgálattevőkre alkalmazza, jól szemlélteti Meliusnak azt, a kommentárban részletesen kifejtett álláspontját, hogy az igazi nagy ellenség, az Antikrisztus, a nagybetűs ERETNEKSÉG, mely különb-különb formában állandóan támadja a választottakat.
Szintén erőteljes konnotációkkal rendelkezik az elbukott tanítókra sokszor alkalmazott júdáslelkű jelző. Az így jellemzett kevél, cifra, hivalkodó, felfuvalkodott tanítók, felfútt hólyagok felett, akiket több ízben is Krisztus hóhérainak nevez, mennydörög hol a figyelmeztetés: ti, tanítók, ha estek, az elébbi igaz tudománra térjetek vissza az eretnekségből!
Hol pedig az ítélethirdetés: “Hát tanítók, bizon, mint Júdás püspökségét, elveszik tűletek, ha nem kereskedtek, s nem vigyáztok.” Ezeknél a mondatoknál fontos felhívni a figyelmet Melius szövegpozíciójára, már nem vádiratot felolvasó ügyész, hanem szinte Istennel azonosuló ítélethirdető, kinek személyében az egész helvét hitet valló közösség utasítja el határozottan az eretnek tanításokat.

VI.

Ezek után a jelen tanulmány elején feltett kérdésre, miszerint hozzájárult-e Melius valamiféleképpen a nemzettudat alakulásához, látszólag ismét csak azt a választ adhatjuk, hogy nem. Hiszen a Az Szent Jánosnak tött jelenések... szövege nem tud más választott népről, mint az Isten által eleve elhívott szentekről, és például az Istenhez térésnek is csak apokaliptikus, üdvhozó szerepe és nem nemzetmegtartó jelentősége van. A kommentár címzettjei azonban a helvét hitvallást vallók, épp ebben az időben felekezeti közösségé formálódó tábora. Melius ezt a folyamatot nemcsak olyan kézzelfogható eszközökkel, mint például egyházi kánonok, száraz, tételes hitvallások, segítette, hanem egy olyan nyelvileg megteremtett világ bemutatásával is, ahol a Debrecen környékiek a választottakkal azonosulva az isteni igazságosság eredményeként láthatták a porba heverő disznókként, vagy az égből az örök kárhozatra hulló csillagokként bemutatott, az ő üdvösségüket veszélyeztető eretnekek vesztét. S arra, hogy a magyar nemzettudat XVII. század elején bekövetkezett módosulása és az akkora már kialakult református egyház milyen szorosan összekapcsolódott egymással elég csak pusztán a Bocskai-szabadságharc, s az azt követő néhány évtized történéseit emlékezetünkbe idézni.

Parádi Andrea

Széphistória és irodalomtudomány

A 16. századi magyar irodalom elbeszélő költészetének azzal a csoportjával foglalkozunk, melyet a kor gyakran használt kifejezésével élve széphistóriaként határoz meg a modern irodalomtudomány, nem véve tudomást arról, hogy azt a régiek korántsem a mai értelmében használták. A vizsgálat során azt követjük nyomon, hogy az átfogó igényű nemzeti irodalomtörténetek milyen koncepcióba illesztik be, a nagyelbeszélés részeként milyen szerepet szánnak a széphistóriának.
A régi magyar verses epikát tematikus felosztással szokás három csoportra: bibliai, történelmi és regényes típusra bontani, ebből a minket érdeklő rész a regényes témát feldolgozó verses elbeszélés.
A régi magyar vers repertóriuma 37 verset regisztrál ebben a műfajban, sajátos műfajszerkezete a következő felosztást adja: világi > história > elbeszélő > kitalált történetmondás. Lényegét tekintve tehát a széphistória olyan verses elbeszélés, mely kitalált történetet mond el.
Már Beöthy Zsolt is figyelmeztet arra, hogy a 16. században széphistóriának neveztek vallásos, regényes vagy történelmi tárgyú történeteket egyaránt, mivel a “szép” jelzővel reklámozni akarták műveiket. Szegedi András például így kezdi Jeruzsálem történetét: “Ím, egy szép históriát mostan mondok”. Szerdahelyi Mihály egyenesen a korabeli napi sajtó funkciójával bíró éneket nevezi széphistóriának: “Igön szép história, miképen az árulók el akarták az erdélyi vajdát árulni.”
Ugyanakkor találunk az ellenkező tendenciára is példát, amikor Szakmári Fabricius István De amatoriis affectionibusát “história”-ként emlegeti a latin címben, a befejező versszakban viszont “krónika”-ként jegyzi. A modern kori műfajfogalom kialakulatlanságát érzékletesen szemlélteti még Valkai András sajátos önmegnevezése a Hariadenusról szóló énekben: “Cronika avagy széphistóriás ének.” A terminus használata olyan erősen meggyökeresedett irodalmunkban, hogy Varjas Béla 1982-ben még mindig szükségesnek tartja, hogy erre figyelmeztessen. Tóth Tünde azzal magyarázza a jelenséget, hogy a 19. századi olvasóközönség valószínűleg a belle lettres (‘szépirodalom’) hatására értelmezte át a széphistória jelentését, és jelölte meg önálló műfajként.
A históriás énekeken belül a széphistória kiemelkedő szerepet kap szinte minden összegző jellegű irodalomtörténeti munkában annak ellenére, hogy a 16. században mennyiségi arányaiban eltörpül a kor vallásos és történeti irodalmához képest. Thienemann Tivadar arra figyelmeztet, hogy az irodalomtörténet alaptalanul kéri számon régi korok művészetén a mai ízlést és esztétikai ítéletet, és figyelmünkbe ajánlja a korszak vallásos irodalmát, mivel azok mennyiségileg lényegesen nagyobb arányban vannak jelen a kor irodalmában.
A históriás énekek keletkezési idejének eloszlását is figyelembe véve azonban már sokkal árnyaltabb képet kapunk, és megfigyelhetjük, hogy kb. 20 évenként más-más tematika kerül előtérbe:
	VALLÁSOS (69)	VILÁGI/NEM FIKTÍV (65)	VILÁGI/FIKTÍV (37)	
1500 előtt	-	5	-	
1500-1530	-	1	-	
1530-1540	3	2	1	
1540-1550	23	10	1	
1550-1560	13	15	4	
1560-1570	10	10	2	
1570-1580	6	11	14	
1580-1590	11	3	8	
1590-1600	4	8	3	

A táblázatból kiderül, hogy az 1540-es években a bibliai históriák mennyiségileg jóval túlszárnyalták a történelmi és a regényes históriákat. Az ez idő tájt zajló konfesszió-vitákra gondolva ez nem is lehet meglepő. Az 1560-as években viszont már a világi/nem fiktív, azaz történeti témájú históriák voltak népszerűbbek. Az a tény, hogy a 70-es években a széphistória-termés hirtelen megugrik, számunkra sokkal izgalmasabb. Ez alatt az egy évtized alatt alkották ugyanis a fiktív történetet elmesélő verseknek majdnem a felét.
Az irodalmi kánonba Toldy Ferenc emelte be a műfaj egyes darabjait. Hogy ez milyen jelentős gesztus volt részéről, azt talán a lexikoníró előd, Bod Péter nagyon is árulkodó eljárása illusztrálja legjobban, aki Magyar Athenásában “NEVETLEN KÖNYVEK” cím alatt sorolja föl az általa ismert históriás énekek nagy részét, “a’ mellyeknek Iróji, vagy Forditóji a’ magok Neveket bizonyos okokra nézve fel nem tették, hanem el-halgatták.”
Toldy először a Handbuchban, később magyar nyelvű összegző munkáiban tárgyalja, s forrásaik szerint elsőként csoportosítja az akkor ismert históriákat. Értékelését elsősorban az elveszett nemzeti eposz feletti kesergés határozza meg, és ahogy Dávidházi Péter fogalmaz Toldy Ferencről írt monográfiájában: “A régi magyar irodalom termékeiről is a költőiség elsődleges követelménye nevében ítél, manapság szinte példátlan kritikai eréllyel.” Ez a “példátlan kritikai erély” oda vezet, hogy a XVI. századi elbeszélő költészetet lesújtó bírálattal illeti. Azzal vádolja a históriás énekek szerzőit, hogy “nyomtatásban elterjesztett munkáikkal lassanként kiszorították a nép történeti Músáját uralmából, de helyette jobbat adni képesek nem voltak”, majd tovább fokozva a dörgedelmeket így összegez: “azon időszak, mely a népköltészetet váltja fel, melyre immár áttérünk, minden egyéb beccsel bír, csak a költészetével nem.”
Amint a históriaszerző, deákos műveltségű írók tálentumának hiányát azzal illusztrálja, hogy nem véve észre a népköltészet szépségeit, azok értékét veszni hagyták, s a költői irodalomba át nem vitték, úgy magukat a műveket is annyiban értékeli, amennyiben felfedezhető bennük valami az ősi epika maradványaiból. Kiemelkedő helyet kapnak tehát a nemzeti történeti tárgyú históriás énekek, szerinte ugyanis ezek pótolják a hiányzó nemzeti eposzt egészen Zrínyi fellépéséig.
Az előbbiek ismeretében nem lehet véletlen, hogy 1868-as Irodalomtörténeti olvasókönyvébe csak a Szilágyi és Hajmásit, és a Toldi utolsó kalandját (így, ezzel e címmel!) veszi fel. Látni fogjuk, hogy a későbbi irodalomtörténeti összefoglalások is főként ezt a két széphistóriát hozzák fel példának egy esetleges középkori mondakör hordozójaként. E feltevést a már felemlegetett “kritikai erély” drasztikus alkalmazásával így fogalmazza meg 1867-es munkájában: “A darabnak nincs más érdeme, mint hogy a Toldi-mondának néhány különben elveszett töredékeit tartja fenn.” Később, a középkort taglaló részben viszont odáig megy elfogódottságában, hogy Toldi Miklós alakjában egy magyar Héraklész-szerű mondahőst vél felfedezni.
Ebben a művében engedékenyebben fogalmaz a kor elbeszélő költészetét illetően, s a históriás énekek “elég gazdag, s általában népies” irodalmát azzal ajánlja az olvasók figyelmébe, hogy azok kiváló művelődéstörténeti, nyelvtörténeti források, sőt egyes darabjait valóságos történeti kútfőként értékeli.
A 19. századi nemzeti romantikán nevelkedett irodalomtörténész- és kritikustól még elfogadható, hogy saját korának esztétikai szempontjait kéri számon a kora újkori magyar irodalom darabjain, s azoktól egyéni hangot, költői becset vár. A probléma az, hogy ez a szemlélet öröklődik irodalomtudományunkban, s a széphistóriák vizsgálata során majd az lesz a fő szempont, hogy azok milyen forrásra mennek vissza.
Arany János a naiv eposzról szóló tanulmányában szintén csalódását fejezi ki, mikor a históriás énekekhez fordul, hogy a nemzet múltját megéneklő darabokról képet alkothasson. Nemcsak e kép hiánya, de az írott emlékek költőietlensége, faragatlansága is elkeseríti, és a Toldyéra emlékeztető megjegyzésre készteti: “a műalkotás az, mi e kor epikusainál teljesen hiányzik, mi iránt legkisebb érzékök sem volt.”
Toldy Ferenc még az általa nagyra becsült darabok esetében is a népköltészet hatásának tekinti az esztétikai értékeket. A Vitéz Franciscóról úgy véli, hogy Ráskai Gáspár “népregéből kölcsönözte”, pedig maga is észreveszi a Decameron egyik történetével való rokonságát. Az Árgirust, melyről készséggel elismeri, hogy “akár feltalálás és előadás, akár nyelv és verselés tekintetében” kiemelkedő értékekkel bír, és először az Amadis-mondakör rokonságába sorolja, később magyar eredetűnek tartja. Ez a felfogás, mely a széphistóriák meghatározó értékét az ősi népköltészet darabjainak, a magyar mondavilág töredékeinek közvetítő szerepében látja, a Toldy utáni irodalomtörténeti munkákban is megfigyelhető.
Horváth Cyrill régi magyar irodalomtörténetében kritikátlanul veszi át a nagy előd értékítéletét: azt tartja Ilosvai egyetlen szerencséjének, hogy “talált egy tárgyat, melynek puszta megőrzése halhatatlanná tette az irodalom történetében.” Később rosszallón hozzáfűzi: “a hagyománynak tán ép a legköltőibb, a legértékesebb részeit hányta el mint a »való«-val ellenkezőket.”
A már említett Beöthy Zsolt reprezentatív, a millennium évében kiadott összefoglaló munkájában Badics Ferenc írta a históriás énekekről szóló fejezetet, mely a reneszánsz új énekszerzési irányaként mutatja be a korabeli verses epikát. A mondai tárgyú énekeket külön fejezetben tárgyalja a történeti és a regényes típusú históriák közé illesztve, s megismétli azt a véleményt Ilosvairól, miszerint Toldijának érdeme az, hogy a mondai elemeket fönntartotta. A regényes históriákról szinte szuperlatívuszokban beszél, kiemeli gyönyörködtető, mulattató szándékukat, ám nem ejt szót azok moralizáló, a cselekményt sokszor megakasztó didaktikus betoldásairól. Valószínűleg a millenniumi nemzeti büszkeség az oka annak, hogy a széphistóriákat fordulatos nyelvű, verselésükben gördülékeny daraboknak tartja, s csak néha teszi hozzá, hogy “korukhoz képest”. Jellemző kritikája a Vitéz Franciscóról, hogy abban a magyaros észjárás megnyilatkozását dicséri.
Pintér Jenő 1907-es irodalomtörténetében a Béla király és Bankó leánya, meg a Vitéz Francisco históriája alapján egyenesen Béla-mondakörről beszél a Hunyadi-mondakör analógiájára.
Katona Lajos az előzőekhez képest jóval visszafogottabb, elfogultságtól mentes hangon ír német nyelvű szintézisében, de ő is a mondai elemeket érvényesítő Toldi-históriát, a Szilágyi és Hajmásit, s az ősi meseelemeket őrző Árgirust tartja említésre méltónak.
A széphistóriáknak ez a monda-közvetítő szerepe a 1964-es akadémiai irodalomtörténeti kézikönyvben aztán megváltozik. Ami eddig népmonda vagy népi eposztöredék volt, az innentől a lovagi epika maradványa lesz. Így a Toldy-história immár a “lovagi epika legszebb [...] emléke”, “melynek lovagi szelleme a legszorosabb rokonságot, sőt egyezést mutatják különböző francia chanson de geste-szövegekkel.” A Vitéz Franciskó sem egyéb, mint históriás ének formájába öltöztetett lovagi kalandregény. Ugyanígy a Bankó leánya meg a Szilágyi és Hajmási lovagi históriaként vannak aposztrofálva a könyvben, mind a regényes históriák fejezetcím alatt, ami itt nem a Toldy Ferenc-féle regényességre utal (mármint azok fikciós természetére), hanem a lovagregényekre.
A magyar nyelvű lovagi epikát rekonstruáló fejezet bevezetése két magyar nyelvű forrástípust említ a szórványadatokon kívül: a népballadákat és a 16. századi széphistóriákat. A kézikönyv koncepciója – bár több évtizedes vitát gerjesztett – széles körben elfogadottá, sőt további hipotézisek kiindulópontjává vált, melyek olyan magyar nyelvű lovagi irodalomról vizionáltak, aminek szövegeit felmutatni nem tudták. (E nézeteknek átfogó, és úgy gondolom, végső kritikáját Zemplényi Ferenc fogalmazza meg 1998-as könyvében, melyben meggyőzően bizonyítja, s irodalmunk “féloldalas”, latinos műveltségével magyarázza a magyar lovagi epika hiányát.)
De miért változtatta meg az akadémiai kézikönyv az addig bevett hagyományt? Úgy látszik, magyar nyelvű irodalmunk másik nagy fehér foltját igyekszik itt pótolni az irodalomtörténet-írás, melyre Riedl Frigyes századfordulón megjelent összefoglaló munkájában ekként mutat rá: “vannak legendáink prózában, [...] van egyházi dal, hymnus, imádság – de magyar lovag nem szólal meg középkori költészetünkben. Pedig nekünk is voltak lovagjaink, különösen az Anjouk és Zsigmond alatt, nálunk is jártak daliás idők; okiratok föntartották nevöket, sírkövek alakjukat – annál fájdalmasabb csodálkozással látjuk, hogy e fényes világnak semmi nyoma egykorú költészetünkben.”
Bizonyosan nem véletlen, hogy épp Horváth János volt az, aki a korabeli történeti kutatások nyomán 1935-ös művében az addig népmondai elemeket hordozó éneket, a Toldi históriáját “lovagvilági tudós szerzeményeknek késői, népszerű leszármazottjaként” látja, s a Tinódi által fenntartott Tar Lőrinc históriáját olyan “prózai vagy verses alapszövegre vezeti vissza, mely csak a lovagi műveltségben benne élt, s a nyugati lovagköltészettel ismerős, tudós szerzőtől származhatott.” Jankovits László szerint ugyanis Horváth János tette általánosan elfogadottá az ősköltészet kutathatatlanságának tézisét 1931-es, A magyar irodalmi műveltség kezdetei című monográfiájában, melynek elején kifejti koncepcióját, miszerint “irodalom nincs írott szöveg nélkül”, s az ősköltészetről fennmaradt információkat a folklór tárgykörébe utalja.
Azt a nyugat-európai irodalmakban meglévő fejlődési ívet, miszerint minden valamire való kultúrnépnek van nemzeti eposza, mely a lovagkorban az írásbeliség szintjére emelkedik, majd megszüli a lovagregényt, ami a nyomtatás korában népkönyvek, ponyván árult olcsó regények formájában popularizálódik, hiába keresi a magyar irodalomtörténet-írás. Mivel nem tud belenyugodni abba, hogy nálunk ennek a hármas stációnak épp a harmadik szintjével kezdődjék a magyar nyelvű epika, mögé építi a maga katedrálisait: Toldy Ferenc elsősorban az ősi eposzt, Horváth János (csak az írásos emlékekkel foglalkozván) a lovagkori epikát vélte megtalálni az olcsó kiadványként hamar népszerűvé váló széphistóriák előzményeként. Azzal, hogy a magyar nyelvű lovagi irodalom koncepcióját megalkotta, a szóbeliségben létező népi eposz helyére a nyugati írásbeliség középkori műfaját, a lovagregényt teszi, irodalmunk egyik fehér foltját a másikkal pótolja.
Varjas Béla is ezt a nyomvonalat követi, mikor e korszakról szóló monográfiájában úgy véli, hogy a históriás ének a középkori oralitás teréből a populáris írásbeliség szintjére süllyedt műfaj, s egy óriási, ám teljes egészében hipotetikus korpuszt képzel el a szóbeliség szintjén.
Az utóbbi években többen is felhívták a figyelmet arra, hogy a históriás ének egyáltalán nem olyan átmeneti műfaj, mint amilyennek elsőre látszik. Vadai István szerint a “deákos, írásbeli műveltség műfaja”, nem a szóbeliségben létező énekeket jegyzi le, “hanem szinte egy csapásra bukkan fel a műfaj teljes technikai felszerelésben.” Szerinte már a 16. század elején léteznie kellett szabályait rögzítő poétikának, lenniük kellett írott históriás énekeknek is, ezek azonban nem maradtak ránk.
Orlovszky Géza ennél is tovább megy, mikor azt állítja, hogy a “históriás ének, abban a formában, ahogy mi megismerhetjük, a könyvnyomtatás terméke.” Felhívja figyelmünket arra, hogy a teljes korpusznak (az RPHA szerint 185 verses história maradt fönn a 16. századból) alig 5%-át hagyományozta kizárólag kéziratos forrás, a 16-18. századi kódexek históriás énekei szinte teljes egészében nyomtatott szövegforrásról készült másolatok.
Úgy tűnik, az újabb kutatás lassan leszámol azokkal a hipotézisekkel, melyek a hiányzó szövegek kínzó kérdését teszi meg középpontjául, és inkább olyan szövegek felé fordul, melyek vannak.

Pénzes Tiborc Szabolcs

Az erdélyi politikai diskurzus 1657–1662 közötti hiányának 
kivetülései két kortársi narrációban

“…diskurzusnak megvan az a hatalma, hogy megállítsa a levegőben a már kilőtt nyílvesszőt…”
(Michel Foucault)

“Azt mondják egy Tyrenus nevezetű kőről, hogy ha egészben marad – bár igen nagy – a kövek természete ellenére a víz színén úszik, de mihelyt összetörik, a fenekére süllyed. Ehhez a kőhöz hasonlatos a világi, egyházi és családi kormányzás is: csak addig áll fenn, amíg egység uralkodik…” E szavakkal kommentálja – az eseményeket egyébként csak ritkán értékelő – Georg Kraus az 1650-es évek végének erdélyi fejedelemségbeli történéseit. A szász történetíró, sok más kortársához hasonlóan, az egység fogalmát, mely természetesen feltételezi az erőt és a tekintélyt is, a szilárd fejedelmi hatalom függvényében értékeli, s az egységes Erdély történetének csúcspontját Bethlen Gábor és I. Rákóczi György uralkodásának első szakaszára helyezi. Tyrenus kövén 1640 után jelentek meg az első repedések, hogy aztán az ifjú Rákóczi György uralkodása alatt, az 1653-as román fejedelemségek elleni hadjáratokkal szétfeszítsék azt. Itt kell megjegyeznünk, hogy Kraus vélekedése ezen a ponton eltér a kortársaktól, akik a szétesés kezdeteként általában a lengyelországi hadjárattal induló 1657-es évet jelölték meg. A segesvári jegyző koncepciója, ami a havasalföldi és moldvai vállalkozások sikeréből eredezteti a lengyelországi kudarcot, II. Rákóczi György elbizakodottságával és nagyravágyásával magyarázva azt, mégsem jelenti egy új, alternatív narráció megjelenését, csupán a kauzális összefüggések tágabb értelmezésének szándékát.
A Kraus emlegette nagy erdélyi egység, melynek képzete még a Trianon után az erdélyi megmaradás programjaként megfogalmazott transzilvanizmust is áthatotta, illuzórikusnak mondható, hiszen nem önmagából fakadt, hanem a számos etnikai, vallási, társadalmi, gazdasági és lokális érdekcsoporttal kötött kompromisszumból. Ennek a szövevényes, ámde működőképes alkurendszernek a garanciáját jelentette a többség, vagy legalábbis a legerősebb érdekcsoport akaratából választott fejedelem. A lengyelországi kudarc következtében azonban ez a struktúra véglegesen elemeire hullott, teljes mértékben cáfolva az egységes erdélyi vagy még pontosabban fogalmazva, a közös fejedelemségbeli identitás premisszáját.
A szakirodalom sokáig kerülgette Erdély 1657-1662 közötti korszakának modern szempontú feldolgozását, annak nehezen áttekinthető volta és a nagy mennyiségű kiadatlan forrásanyag miatt. Joggal állapította meg Tolnai Gábor a Nyugat egy 1940-es számában, hogy “A hanyatló Erdély története még nem kapta meg pragmaticus történetíróját; máig az emlékírók ítélete él a köztudatban, az is elsősorban a szépirodalom (Jósika, Jókai) közvetítésével.” Örvendetes viszont az, hogy az elmúlt években több tanulmány is érintette a problémakör egyes elemeit. Az 1657-es évről, mint irodalmi toposzról Csorba Dávid készített összefoglaló dolgozatot, csokorba gyűjtve a toposz megjelenéseit, és változó funkcióit. 2005-ben a REBAKUCS gyulai konferenciáján S. Sárdi Margit tartott izgalmas előadást A két Rákóczi György ellenzékéről, míg egy évvel később B. Szabó János történész jelentetett meg egy nagyobb lélegzetű tanulmányt Erdély 1658-as összeomlásának politikai és pszichológiai okairól. Ugyan nyomtatásban még nem látott napvilágot, de feltétlenül idetartoznak még Szabó András Péter idén megvédett, Haller Gábor életútját feldolgozó doktori disszertációjának, a korszakot igen alaposan bemutató fejezetei is.
Az általam a címben jelzett feldolgozási szempont elméletileg lehetséges voltát B. Szabó igazolja: “Szükségesnek látszik tehát egy olyan megközelítés, ami elsősorban nem a közvetlen külső körülmények hatásait vizsgálja.” Munkahipotézisem szerint a fejedelemség egymástól távol eső pontjain, Váradon illetve Segesváron élt szemtanúk (Szalárdi János és Georg Kraus) krónikája, egészen pontosan az ő interpretációjuk alapján lehetséges lenne rekonstruálni a korábban meghatározó szereppel bíró érdekcsoportok, ezek vezetői és a fejedelmek, valamint a fejedelmek egymás közötti politikai irányú diskurzusát. Feltételezésemet tovább erősítette, hogy mindkét krónikaszerzőről tudható, hogy a humanista történetírói hagyományokon nevelkedve különösen nagy gondot fordítottak a dokumentumok beszerzésére és közlésére, s mindkettőjük szerkesztésmódjára jellemző az alapvetően lokális, ám a fejedelemség egészére kitekintő perspektíva érvényesítése.
B. Szabó, aki modern szociálpszichológiai kutatások eredményeire támaszkodva mutatja be a megjelölt időintervallum csoportlélektanának változását, a tömegre mint homogén egységre tekint, ami nézetem szerint még a menekülések vonatkozásában sem respektálható feltevés. A következőkben Szalárdi és Kraus nyomán, a legkritikusabb pillanatokra fókuszálva szeretném vázlatosan bemutatni a jelentősebb etnikai, társadalmi és vallási csoportok viselkedését, álláspontjait és beavatkozási kísérleteit abba az interakció hiánya miatt szövegszerűen soha meg nem valósuló párbeszédbe, ami hipotetikus kiindulópontomat jelentette.
Tudnunk kell azt, hogy lengyelországi hadjárat ügyét II. Rákóczi György vasakarattal vitte keresztül, nemcsak Erdély egyes politikai vezetőivel szembemenve, hanem felesége és anyja ellenkezése dacára is. 1657 januárjában a későbbi fejedelmek közül vele tartott Rhédey Ferenc és Kemény János, míg bánként helyettesítve Rákóczit, Erdélyben maradt Barcsai Ákos. 1657 augusztusában Rhédey és Rákóczi hazatért, míg Kemény az erdélyi sereg zömével fogságba esett. A jóváhagyás hiánya miatt Rákóczi a törököknél feketelistára került, beírták a defterbe – ahogy Kraus nyomatékosan hangsúlyozta, s a helyére az országgyűlés látszólag közös akarattal Barcsai ellenében Rhédeyt választotta. A Rákóczi klientúra azonban nem akart belenyugodni a fejedelem leváltásába, s nem sokkal később titokban a székelyek is hozzájuk csatlakoztak. Tarthatatlan azonban az állítás, amit Eszéki István fogalmazott meg Rhédey temetési beszédében, hogy “nem akara ez Méltoságos Fejedelem tsak edgy ártatlannak-is vérében léledzeni, nem akará méltóságát más igaznak életivel takargatni; akara inkább Méltoságos Tiszti nélkül el-lenni…”, hiszen Kraus, aki maga is jelen volt az eseményeknél, beszámol a régi és az új fejedelem segesvári összecsapásáról, ahol ágyúkat is bevetettek. Rhédey csak a székelyek átpártolását megtudva mondott le, megkímélve ezzel saját életét és javait.
A segesvári csetepaté kiváltó oka a katonáskodó székelyek és a nemesek köpönyegforgatása volt, amire később mindkét csoport ráfizetett. A Barcsai-pártján lévő udvarhelyi székelyek egy részét 1660-ban, már Rákóczi halála után aprították fel a csíki, gyergyói és háromszéki székelyek, de a Barcsai segítségére érkező tatárok is végigpusztították a Székelyföldet, míg a nemesek közül sokan életükkel és vagyonukkal fizettek a kétkulacsos magatartásért.
A pártokra szakadás a Rákóczi-Barcsai párharc idején, 1658-1660 között, a városokban is megfigyelhető. A megerősített magyar városok katonasága általában Rákóczival tartott, s gyakorta terrorizálta a városi Barcsai híveket. A válság begyűrűzését mutatja a Szalárdi által rögzített váradi eset: “…a várasbéli gyermekek között való gyakor csatázások, kik egyfelől Rákóczi fejedelem, s másfelől Barcsai nevek alatt való fejedelmeket emelvén, magok között nagy rút verekedéseket tesznek vala, hol egyik, s hol a másik fél megfutamtatván, egymást űzik, verik, kergetik, sebbe keverik vala. Végre egy bizonyos napra a viadalra úgy rákészülnek vala, hogy ha a várból eloszlattatásokra, széllyelverettetésekre feles gyalog ki nem küldetnék, alig egynéhány emberhalál is közöttök esni nem talál vala,…”
A szászok szintén hasonló helyzettel találták szembe magukat, náluk azonban általában nem a városok belső megosztottsága, hanem a szász városok közösségi álláspontjának különbözősége jelentette a problémát. Hogy csak néhány példát említsünk: Brassó Barcsaival tartott, de amikor Rákóczi birtokába jutott Törcsvár behódoltak, egészen addig a pillanatig, míg vissza nem szerezték a városhoz tartozó várat. Szeben hosszú és keserves ostromot állt ki Rákóczi ellenében, amit a Barcsai szimpatizáns Kraus boldogan ünnepelt, annál is inkább, mert ahhoz a segesvári városvezetéshez tartozott, amely komoly összetűzésbe bonyolódott saját, Rákóczit támogató polgárságával.
A szászok állhatatos támogatása ellenére Barcsai nem juttatta kellőképpen kifejezésre az irántuk való megbecsülését, ami rosszallást váltott ki köreikben. Nem is csoda, hiszen a székelyek minden Barcsainak tett hitszegő esküjükkor, nyilván katonai jelentőségük folytán, komoly jutalmakat kaptak, míg a szászok kitartásuk ellenére is rendre üres kézzel távoztak a pénzosztásokról. Az anyagi juttatások egyébként is fontos szerepet játszottak a meglehetősen rugalmas pártállások alakításában. Váradon például az egész város megvesztegetésére jutott pénz, épp csak a lelkészeket nem tudták lefizetni Rákóczi emberei, köztük a később hatalmas karriert befutó Teleki Mihály. Az a tény, hogy Szalárdi megírta Teleki nem túl dicsőséges váradi tevékenységét, feltehetően közrejátszott abban, hogy krónikája minden igyekezete ellenére még Apaffy idején sem jelenhetett meg.
Noha nem tartoztak a három rendi nemzet közé, meg kell emlékeznünk a románság szerepéről is. Ők hasonlóan megosztottak, mint a többi Erdélyben élő nemzetiség. A gyulafehérvári román püspök 1660. január 1-én, Barcsai megbízásából részt vállalt Szamosújvár csellel történő bevételéből azzal, hogy kicsalta a vár elé annak román és szerb védőit. Szintén egy román pap vezetésével garázdálkodott egy sokáig független 900 fős parasztokból álló fosztogató sereg, akik vesztükre épp a szászfenesi csata előtt csatlakoztak a büntetlenséget ígérő Rákóczihoz. Hasonló csapatot vezetett egy Román István nevű jobbágy is Várad környékén. Ezek nemesi udvarházakat fosztottak ki, rendszerint legyilkolva annak lakóit.
A nemesség és a jobbágyság mindaddig elfojtott feszült viszonyának felszínre kerülésére nem csak Román István példáját idézhetjük. A már említett szebeni ostromkor Rákóczi “…kihirdette: mindazok a jobbágyok, akik Szeben alá jönnek és annak ostromában, megrohamozásában segítséget nyújtanak neki, előbb szabadon rabolhatnak, majd felszabadulnak a jobbágyság alól. Erre a kiáltványra uraságaik nagy bosszúságára sok ezer jobbágy érkezett hozzá. Azonban ez sem segített és nem is tartott sokáig, mert az akkoriban a fejedelem környezetében lévő egész nemesség ellenállott. Némelyek erősen megverték jobbágyaikat, és szégyenszemre megkötözve űzték, kergették vissza őket.”
S ha már megemlítettük a román papok tevékenységét, nem hagyhatjuk figyelmen kívül a már-már államvallásnak tekinthető református egyház képviselőinek beavatkozási kísérleteit sem. Csulai György püspök, aki Kraus szerint Rákóczi elkötelezett ellenfele volt, s állítólag minden követ megmozgatott kézre kerítése ügyében, 1658 decemberében azzal képesztette el Barcsait és udvarát, hogy felszólította őket Rákóczi üldözésének felhagyására. Kraus feltételezése szerint e lépés mögött is megvesztegetés állhatott.
Lorántffy Zsuzsanna és udvari papja Medgyesi Pál viszonyának végleges megromlásához is – a segesvári jegyző tudomása szerint – a szebeni ostrommal kapcsolatos nézeteltérés vezetett. 1660 áprilisában ugyanis Medgyesi a Rákóczi család, Magyarország és Várad megóvása érdekében arra kérte az idős fejedelemnét, hogy vegye rá fiát az ostrom abbahagyására, de ő megtagadta ezt és elküldte Medgyesit a pataki udvarból.
Szalárdi és Kraus igen nagy gondot fordított arra, hogy a saját városában lezajló eseményeket pontosan örökítse meg, így összevethetőek a Váradon és Segesváron lezajlott történések.
Várad sokáig Rákóczi pártján állt és a fejedelem legbiztosabb támaszpontjának számított. Amíg Gyulai Ferenc váradi kapitányként a hivatalában maradhatott, katonai erővel is kordában tudta tartani az ellenpártot s magabiztosságára jellemző módon kijelenthette: “olly várnak mint Várad, sőt az országunknak is elveszni jobb volna, mintsem a fejedelemnek, mert az országnak feje a fejedelem volna.” A városi lelkészek és a káptalanok vezetésével azonban fokozatosan megerősödött a Barcsai-párt. Rákóczi emberei megvesztegetésekkel tudták csak megfordítani a két tábor létszámának arányát. 1659 végére túlsúlyba is kerültek olyannyira, hogy a vár piacán felakaszthatták Mészáros Pétert, aki Barcsai kezére akarta játszani Váradot. Mindeközben a török folyamatosan fenyegette a várost és a várat, de az ostromkészületekre a bentiek csak kevés figyelmet fordítottak. Ehelyett hintapolitikába kezdtek, aminek az lett az eredménye, hogy a szászfenesi csatában két, egyenként nagyjából 500 fős váradi csapat egymás ellen harcolt. A török seregeknek a város előtt való megjelenésére eluralkodott a pánik, s a lakosság a várba vonulás helyett inkább menekülésbe kezdett és kitört a városból. A következmények ismertek: a vár 1660. augusztus 28-át megélő 300 főnyi védője 44 napi ostrom után kapitulált.
Segesváron éppen fordított volt a helyzet: a polgárok Rákóczival a városvezetők Barcsaival tartottak. Ellentétük egészen odáig fokozódott, hogy a köznép beengedte Rákóczi katonáit a városba, sőt Szeben ostromához 200 embert küldtek árkot ásni. A testvérháború ezzel, ha közvetetten is, a szászoknál is beütött. Később aztán a fenesi csata után, arra a rémhírre, hogy Barcsai követei törökökkel érkeznek a városba, lázadás tört ki, s a kíséret nélkül érkező küldötteket a köznép meglincselte, amivel magukra haragították az immár egyedüli fejedelmet. Büntetésként ki kellett szolgáltatniuk a bűnösöket, hűségesküt kellett tegyenek, hogy elkerüljék a város lerombolását.
Végezetül a teljesség kedvéért és igen a rövidre fogva, meg kell említenünk azt, hogy Rákóczi örökébe Kemény János lépett, aki különféle okokból kivégeztette a Barcsai fivéreket, majd 1662. január 22-én, Nagyszőllősnél, egyéves fejedelemség után, Habsburg segédcsapataival együtt súlyos vereséget szenvedett az időközben török támogatással megválasztott Apafi Mihálytól, s maga is életét vesztette.
Forrásainkból jól kivehető, hogy az erős fejedelmi hatalom megszűnésével az erdélyi társadalom darabjaira hullott, le egészen a társadalmi struktúra alapjaiig. Családok, városok és régiók váltak szélsőségesen megosztottá legfőképpen annak a diskurzusnak a hiánya miatt, aminek nyomait munkám során magam is kerestem. Nincsenek politikai értelemben tényleges beszélő viszonyban sem a fejedelmek, sem a mindenkori támogatóik. Létezett ugyan levelezés mind a fejedelmek mind a városok között, ám a levelek nem tartalmaztak mást mint utasításokat és fenyegetéseket. A politikai érdekcsoportok anyagi vagy fizikai nyomásra igen képlékennyé váltak és semmi mást nem tartottak szem előtt, mint a privátumot.
A történetírók számára a diskurzus hiánya teremt rendkívül kényes helyzetet. A háború konjunktúrájából felemelkedő új hatalmi elit kényes a pedigréjére, mint azt Teleki Mihály esetében is láthattuk. Éppen ezért Szalárdiék igyekeztek tartózkodni a személyek direkt értékelésétől, de a megváltozott körülményekre tekintettel sem teremtettek új identitást a hatalom számára.
A politikai diskurzus teljes hiányának regisztrálására vezető vizsgálódásunk az 1657-1662 közé eső évekről a személyes tapasztalás, sőt többnyire érintettség révén beszámoló szövegek vonatkozásában új elemzési szempont lehetőségét is felveti, mégpedig a történetíróknak a kommunikatív emlékezetbe való tudatos beavatkozása mentén. Az a történetírói eljárás, ami sejteti a vélt igazságot, de explicit nem mondja ki, jellemzi a korszak értékelésének nehézségét, bizonytalanságát, sőt veszélyességét is.

Cziczka Katalin

A Beniczky-hagyomány alakulása

Drága kincs az jó hír,
Valaki azzal bír
És meg tudja tartani.
Mert bársont mocsok sír,
Embert is gonosz hír
Igen szokta veszteni:
Azért ne pénzedet,
Inkább jó híredet
Kívánjad megőrzeni.

Beniczky Péter, a XVII. századi kétnyelvű költő hosszú ideig népszerűbbnek számított kortársánál, Zrínyi Miklósnál, versei manierista és barokk jegyeket egyaránt mutatnak. A fenti idézet a Magyar Rithmusokból származik, mely halála után jelent meg nyomtatásban, s a XIX. század elejéig húsznál több kiadást élt meg, mellette készültek kéziratos Beniczky-másolatok is. Ma átmeneti időszakban élő költőnek tartjuk, aki Rimay vonalát követve verselt, a róla alkotott kép az évszázadok során változott. Az alábbiakban választ keresek arra, vajon miért lehetett ennyire sikeres, valamint a szlovák és magyar nyelvű szövegváltozatok problematikája mellett az utókorra gyakorolt hatását vizsgálom, a vele kapcsolatos hagyomány változásának bemutatásával.
Életére vonatkozóan kevés adatot ismerünk, születési ideje is bizonytalan, egyesek 1603-ra teszik, más az 1606-os évet jelöli meg, amikor a nyolc gyermek közül Ferenc bátyja után második fiúként látott napvilágot. Vác mellett főként a felvidéki birtokokon, illetve Újfaluban, Nagyszombaton volt főbb tartózkodási helye. Iskolai tanulmányokról nem tudunk, de otthon magánnevelésben részesült, ránk maradt egy görög-latin szótár, melyet édesapja ajándékozott neki, ebbe 1619-ben két rövid verset írt. Egy kétsorosban maga is így nyilatkozik: Nem laktam oskolát én a tanulásért,/ Ezt értvén ne gúnyolj engem ritmusimért. A katonai pálya ebben a környezetben követendő példa volt, hírnévvel és birtokokkal teli jövőt ígért. A család jó összeköttetésekkel rendelkezett, apja Beniczky Ferenc váci kapitány féltestvére volt Koháry Péternek, de rokonság állt fenn Vízkelety Mihállyal is, aki Thurzó Máriát vette feleségül. Péter több testvérével együtt végül az ő familiárisa lett 1642-től. Katonai pályája még ez előtti időszakra nyúlik vissza, török követségben vett részt 1641 végén, melyről irat maradt ránk: Török császár útlevele, mikor Konstantinápolyban voltam és kijöttem onnét. Magánlevél bizonyítja a Beniczky család és Wesselényi Ferenc kapcsolatát 1643-ból. 1654 elején az esztergomi érseki udvar kapitányi tisztségére hívták. Egy fél ország főúri famíliáit mozgató örökösödési perbe keveredett az 1650-es években, Thurzó Mária ugyanis Pétert bízta meg végakaratának teljesítésével, s hatalmas területet hagyott rá. Élete további része pereskedésekkel telt. 1664. február 8-án írta meg végrendeletét, a per még évekig folyt, kimenetelét ő már nem élhette meg. Végrendelete irodalomtörténeti szempontból érdekes, itt szól verseinek kiadatásáról: Az minémü magyar verseim vannak Veresküben, adja Beniczky Pál öcsém uram nagyprépost uramnak és adjon elegendő költséget az kinyomtatására ő nagyságának. A nagyprépost úr, vagyis Bartók István 1664-ben eleget tett a kérésnek, Magyar Rithmusok cím alatt kiadta a verseket, de név nélkül hozzácsatolta Nyéki Vörös Mátyásnak nyolc, Rimay Jánosnak pedig egy énekét. Az ajánlásban a következő sorokat írta: Hogy ezeket a’ Magyar verseket ki-nyomtattattam, oka ez, hogy meg-akartam mutatni, hogy ha Ember színtén sokat nem tanúlt, és Iskolákban nem járt is, ha sokat Deákul nem tud-is, privato studio; tsak a’ munkát, és olvasást ne restellye, sok hasznos dolgot tselekedhetik; a’ mint szegény Beniczky Péter Uram. Meg-vallom hogy által olvasván néhol valami Correctiót tettem benne, de nem sokat. Kérem a Keresztyén Olvasót, vegye jó neven, és éllyen maga lelkének és másoknak-is lelki javára véle. Nagy-Szombatban 1664. Esztendőben. A nagyszombati nyomtatás után a XVIII. századig egy debreceni, három kolozsvári, három lőcsei, valamint az OSZK-ban egy címlap nélküli XVII. századi kiadásról tudunk. Beniczky Péter a halála utáni évszázadban igen népszerűvé vált, verseit XVIII. századi énekeskönyvekbe is bemásolták, de nemcsak itt léteztek szövegváltozatok, hanem az egyes nyomtatott könyvekben is végeztek korrekciókat. A Magyar Rithmusok kiadás két részre válik, az elején hosszabb költemények sorakoznak, istenes vers, katonai témájú és barokk jegyeket mutató egyaránt szerepel ezek között, míg a második rövid, 9 soros, számozott műveket tartalmaz Balassi-strófában A közönséges magyar példabeszédekrűl cím alatt, szám szerint 250-et. Az első változtatásokat a szövegen maga Bartók István követte el, részben átírta a rímelést, hogy az tisztábbá váljon. Más esetben sértőnek érezhetett bizonyos sorokat a versekben. Pl. Kis örömért, egy s két csókért metszéd meg torkát helyett a módosítás után Kis örömért s vigasságért metszéd meg torkát lesz a szövegben. A változatoknak van egy harmadik csoportja, ahol a kéziratban szereplő, nehezen érthető szavak helyett közérthetőbb szavakat találunk, ezeket nyomdászok is javíthatták. Az 1668-as Szinnyey-Merse kódexben található Beniczky szöveg a bejegyzés tanúsága szerint Pongrácz Ferenctől származik. Az általa végzett másolási hibából fakad, hogy pl. a bűnben kever szókapcsolat helyett bűzben kever szavakat nyomtat ki. Az 1803-as pozsonyi kiadás előszavában szintén írnak javításokról: […] az érdemes Szerzőnek régi irás-módját is, a’ mennyire lehetett, a’ mostanihoz szabtuk. Beniczky bilingvis jelentőségét mutatja, hogy példabeszédeit a magyar mellett folyamatosan írta szlovákul is. Nem fordításokról van szó, hanem teljes értékű, élvezhető változatokról, amelyeknek többnyire van párja a magyar nyelvben is. Csehy Zoltán a Gyémánt hasad vértűl kiadás utószavában írja: Verseit akárcsak kortársaink, Macsovszky Péter vagy Mila Haugová, magyarul és szlovákul írta. A régi magyar irodalom bilingvista költői […] közül ő alkotta meg a legkompaktabb és legterjedelmesebb kétnyelvű életművet. A kétnyelvűség egybeolvasást is kínál Beniczky bár látszatra két nyelven szólal meg, mégiscsak egyetlen nyelven beszél, mely egy sajátos létmód és énformálási technika közös bázisa – írja Csehy. A szlovák versek kézirata 1652-ből való, ezt csupán 1873-ban publikálja Franko V. Sasinek. A magyar verses példabeszédek száma 250, míg a szlovák változatban 217 szerepel, a szlovák strófa 3 sorral hosszabb. A nyelvi nehézség és értelmezés oka, hogy a XVII. században a cseh nyelvtől fokozatosan eltávolodtak, de nem követték a bibliai nyelvet, élőszóban használatos változatot írt Beniczky is, helyesírása azonban túlbonyolított volt. 1981-ben Michal Eliaš, a Matica martini tudományos dolgozója népszerű formában is kiadta Beniczky szlovák verseit, miután nem ismerte a szlovák költeményeket tartalmazó kódexet, csak az első kiadására tudott támaszkodni. A számozások azonban nyelvtől függően is változnak. Feltételezhető, hogy a sok kiadás és átjavítás mellett a szlovák változatot tekinthetjük hitelesebbnek. Költészetének indulása még Rimay életében történt, Rimay és Nyéki Vörös Mátyás hatása mellett teljesen benne élt a Balassi hagyomány sodrában – fogalmaz Jenei Ferenc, de a stílusjegyei változtak. Szinte minden versét Balassi versszakban írta, de mondanivalója túlmutat a strófán, a zárt szerkezet fölbomlik általa. Éktelen életért, / Sok bosszú űzésért / Fel talál te haragod, / Ha asszú koróján / S el hervadt virágján / Nem könyörül jó voltod. Az ellentéteket is szívesen halmozza Beniczky a példabeszédeiben, a 109-es számúban, melynek szlovák párja a 112-es, így ír: Egy szál fa nem erdő, / Bár legyen is fenyő, / Nem mondatik ligetnek; / Talyiga nem szekér, / Elvonja egy öszvér, / Kicsiny terh hat ökörnek, / Egy ember csak egy szám, / Nem férhet rá több hám, / Meg nem felel kettőnek. Fokozott szerepet kap a kontraszt és a párhuzam is, többirányú megközelítési módja jellegzetes: Embert erkölcséről, / Nem nemzetségéről / Ismerjed jónak lenni. / Az bort sem színéért, / De kedves íziért / Szokták pénzen megvenni. / Lovat sem szőriért, / De gyors serénységért / Szoktak nagyra becsülni. Előversében elhatárolja magát a poeta doctus önreprezentációjától, nem költői elmemutatásról van szó, inkább a tapasztalati, gyakorlati erkölcstant szedi versbe. A költői én kiiktatódik, helyébe egy személytelen tanító lép, aki közvetíti az emberiség közmondásokba sűrített életbölcsességét. A barokk határán élt kortársaival együtt, Jenei Ferenc Rimayra vezeti vissza azt az alapformát, amelyet Fortuna változandóságával fejeztek ki a XVII. századi költők: Listi, Koháry, Petrőczi Kata Szidónia, s köztük Beniczky. Danyi Gábor már másra helyezi a hangsúlyt verseivel kapcsolatban. A hosszabb lélegzetű költeményekben a szerencse forgandósága van jelen, a világ múlandó, semmi sem állandó, a változékonyság érzését nyelvi elemek egész sorával fejezi ki. Szívesen játszik a színekkel, vonzódik a színmisztikához. A hírnév hol drága kincs, hol csupán látszat. Beniczky kerüli a túlzásokat, Arisztotelész mértékletessége szellemében ír, az érzelmi és erkölcsi középértékek (to meszon) mellett foglal állást. Értékítéletei a többség értékvilágát tükrözik (epi to polűn). Étel, s ital, álom, / Szükséges ez három / Ez világi életre, / Mértékelve hasznos, / Szükség kívül káros, / Ejt a sok a veszélyre, / Hol jómód tartatik, / Ott sok jó adatik, / Hoz kívánt egészségre. Ennek az értékvilágnak a kifejezése lehet az oka, hogy a Magyar Rithmusok a hungarus – magyar és nem magyar anyanyelvű, de magyarországi kötődésű – nemesi életbölcselet, világkép talán legsikerültebb kivonata. Másutt az évszakok, esztendők, ellentétei keltenek feszültséget. Szép példái a Hogy ez világ javáiban semmi nincs állando, vagy A’ kivanatos kikeletnek gyönyörüségérül és Az esztendönek négy részeinek mivoltárul című versek. Szín festékkel mázolt / S tündér üllőn koholt / Csalárd világi hívság, / Mit vélsz arányidról / S drágaköveidről? / Ítíled-é: boldogság? / Ím, egynéhány szóval, / Csak kicsiny munkával / Bizonyítom, hogy hívság. // Az órák elfolynak, / Üdők is eljárnak, / Nem mulatnak út jókban, / Hol hideg s hol meleg, / Szép üdő s fergeteg / Jönnek s mennek egy nyomban, / De kis vélekedés, / Serény elmélkedés, / Nem vehetni egy szóban. / Jó s gonosz szerencse, / Mint forgó velence, / Emel s taszít az porban. Szembetűnő lehet, hogy Beniczky költészetére közvetlen hatást gyakorolt még egy ember: Zrínyi Miklós. Vele kapcsolatban Kovács Sándor Iván mutatott ki imitációra utaló jeleket. Csupán néhány példával élve tőle: évszakversében bús aggodalom szállott Beniczky szívére, sorai a Fantasia poetica költőjére vallanak. Én pedig mint bolond, mint esti denevér, / Járom az erdőket, mert az nagy bánat vér. [Zrínyi] Elment hó, víz, mocsok, / S fülemüle csacsog, / Echót pökdös denevér, / Az kert virágokkal, / S mező harmatokkal / Minden bánatot elvér. [Beniczky]Az idő és hírnév fordulatait szintén Zrínyitől kölcsönözhette Beniczky, de az eposz írójától átvett szókapcsolatok ugyanúgy jelen vannak a példabeszédeiben.
A születőfélben lévő szlovák nyelvet magánlevelezésben és a vallási életben is használni kezdte több felföldi nemesi család, pl. a Thurzók, vagy Balassák. A mindennapokban jelentkezett a természetes többnyelvűség, felváltva két-három nyelv volt használatban. Az írásbeliség kiteljesedésének korában bontakozik ki az a sajátos felső-magyarországi létforma, viselkedés- és gondolkodásmód, melyet a történettudomány Hungarus-tudatnak nevezett el. A Magyar Királyság múltját, jelenét, jövőjét, jelképeit, intézményrendszerét a magukénak vallották – de ez nem feltétlenül jelentette a magyar nyelv használatát, talán még az ismeretét sem. Beniczky Péter is ide tartozik, hiszen nem a nyelv volt életének meghatározó motívuma. Ehhez kapcsolódóan hovatartozásáról irodalmi vita zajlott Gáspár Imre és Toldy Ferenc között még 1873-ban a Vasárnapi Újság hasábjain, nem sokkal a szlovák nyelvű kézirat megtalálása után. Toldy nemzeti érzülettől vezérelve írta: A tót szöveg bizonyosan fordítás. […] Vajjon nem volna kedve a Maticának Pázmányból tót írót csinálni? Szolgálhatok a “Kalauz”-nak egy egykoru tót forditásu kéziratával. Ez is kiadatlan. – A Zrínyi-ásznak horvát fordítása is létezik. A horvátoknak tetszett Zriny Miklósból horvát írót csinálni. Gáspár Imre pedig észrevételeiben a következőkkel reagált: az előttünk fekvő kevés bizonyítékból sem arra nem következtethetünk, hogy a találmány Beniczky műve, tehát eredeti, sem arra, hogy tót fordítás, – de még a “Maticát” sem czáfolhatjuk meg, ha Beniczkyn osztozkodni kíván. Annyi áll, hogy voltak, s ma is vannak felvidéki, igen tekintélyes és tőzsgyökeres magyarságu urak, kik magán kedvtelésből igen csinos tót verseket irnak. […]- Ám mi is jobb szeretjük hinni a nagyérdemü irodalom-történész véleményét; ez esetben volna combinatiónk nekünk is. A találmány – szögezi le Gáspár Imre –, lehetne egy korabeli ügyes tót fordítóé. Ez esetben mindkét félt kielégítő megoldáshoz jutnánk: mi megtartanók Beniczkynket, a tótok pedig ügyes fordítójukat ama korból, melyben ugy is kevés nyoma van u. n. “irodalmuknak.”Az 1873-as írástól elbúcsúzva talán ma helyesebb multikulturális szemlélettel közelítenünk két nyelven alkotó szerzőinkhez – így Beniczky Péterhez –, akik irodalmunkat gazdagították. Hatása a később fellépő költőknél is kimutatható. Fráter István, aki a XVII. század második felében élt, nyíltan követőjének vallotta magát. Kéziratos verseskötete, a Pharaphrasis rhitmica azaz verses magyarázat 1684 februárjában készült. A kötet jórészt a Beniczky Péter által kedvvel művelt gnómaköltészet jellegzetes foglalata vagy gyűjteménye. Az olvasóhoz című verse visszaidézi ugyanazt a hangulatot és könnyedséget, amit Beniczky képviselt. Mint setét bányábul aranyat szed bányász, / Zavaros vízben is friss halat fog halász, / Berkes rút erdőben szép vadat öl vadász, / Madarat éjjel is tud fogni madarász. Négysorosában ugyanazt fogalmazza meg, mint Beniczky a 71. példabeszédben: Alacsony kunyhóban szabadsággal élni / Jobb, mintsem anélkül aranyházban lakni. / Idegen fal alatt jókkal bővölködni / Ízetlenb, kunyhódban hogysem szűkölködni. A kerti virágok, vagy évszakok verselésének témája később Esterházy Pálnál kap ismét teret. A XVII-XVIII. század fordulóján a már említett Koháry István és Petrőczi Kata Szidónia költészete is illeszkedik Beniczkyhez. Jászberényi Molnár Ferenc a XVIII. századból hagyott hátra háromszáz átalakított és versbe szedett magyar közmondást, aki a Magyar Kátó, 1789-es előszava szerint szintén követőjének vallja magát. A magyar köz- példa- beszédek hármas rövid versekkel előadatnak. Egy példával élve Beniczky stílusának folytatójától: 273. Az asszony: léleknek pokla, / A szemnek paradicsoma, / Erszénynek purgatorioma. Hatottak rá és hatott másokra. 1688-ban Apáti Miklós a Vita triumphans című munkájában néhány versét latinra fordította, 1854-ben németül jelentek meg költemények az Album hundert Ungarischer Dichter lipcsei kiadásában. 1962-ben Beniczky versek kaptak helyet a párizsi Édition du Seuil “Anthologie de la Poésie Hongroise” gyűjteményes kötetben. 1976-ban újabb szlovák nyomtatás készült közmondásairól a Slovensky Spisovatel’”Spoved Dunaja” című könyvben. Majd 1981-ben ismét szlovák kiadás született. Utoljára 2002-ben, Csehy Zoltán gondozásában jelent meg műveiből válogatás. Beniczky tehát ma is jelen van.
Mi lehetett a titka? Közhelyeket öntött verses formába, amit kora közönségének élvezetes alakban adott át. Műveit kiadásra szánta, hiszen rendelkezett róla. Megértette korát és számolt ízlésével, véleményei, értékítéletei a többség értékvilágát tükrözik. Az arisztotelészi közép mellett foglalt állást erkölcsi tanításaival, s így megfelel az erények legfőbb követelményének a mértékletességnek. Érthető és könnyen olvasható. Amikor róla beszélünk, a két nyelven írt életmű teljessége irányítja Beniczkyre újra és újra a figyelmet. Olvasni ma ugyanúgy élvezet.

Felhasznált irodalom

A magyar irodalom története 1600-tól 1772-ig, II. kötet, szerkesztette Klaniczay Tibor, Bp., 1964, hálózati forrás: http://mek.oszk.hu/02200/02228/html/02/133.html
Beniczky Család, Magyar Országos Levéltár, P 46, 3. csomó
Beniczky Péter XVII. századi magyar költő tót versei, Vasárnapi Újság, 1873, 45. szám, 538-539.
Beniczky Péter, Gyémánt hasad vértűl Válogatott magyar és szlovák versek, összeállította, az utószót, a szó- és névmagyarázatot írta Csehy Zoltán, Lilium Aurum, Dunaszerdahely, 2002
Beniczky Péter, Magyar rithmusok, mellyeket írt nemzetes Beniczky Péter szentelt vitéz Most újobban és tisztábban kibotsáttatott Posonyban: Belnay György Aloys, 1803
Csanda Sándor, Beniczky Péter magyar és szlovák verses példabeszédei, Irodalomtörténeti Közlemények, 1985, 3. szám, 259-271.
Danyi Gábor, A cérnaszálon csüngő lélek: Beniczky Péter költészetéről, Irodalomismeret, 16. évf. 2. sz., 2005. júl., 56-59.
Demeter Tibor, Bibliographica Hungarica, Beniczky Péter, hálózati forrás: http://demeter.oszk.hu/apache2-default/d.php?anywhere=Beniczky+P%C3%A9ter&a=ds
Életmódkutatások Pest megyéből, szerkesztette Ikvai Nándor, Studia comitatensia 18, Szentendre, 1987
Gáspár Imre, Beniczky Péter XVII. századi magyar költő tót versei, Vasárnapi Újság, 1873, 45. szám, 538.
Három veréb hat szemmel Antológia a magyar költészet rejtett értékeiből és furcsaságaiból, összeállította, sajtó alá rendezte, magyarázó jegyzetekkel és utószóval ellátta Weöres Sándor, a bevezető tanulmány és forrásjegyzék Kovács Sándor Iván munkája, Szépirodalmi Könyvkiadó, Bp., 1977
Jenei Ferenc, Manierista elemek világi költészetünkben Beniczky Pétertől Petrőczy Kata Szidóniáig, Irodalomtörténeti Közlemények, 1970, 4. szám, 535-539.
Kollai István, “Még titokkönyvként fekszik előttünk a Felföld” – Magyarok és szlovákok a polgárok uniójában, Kortárs, 2005/7 65-81.
Komáromy András, Adalékok Beniczky Péter életéhez [1662, 1667], Történelmi Tár, 1885, 420–426.
Komáromy András, Adalékok Beniczky Péter életéhez [1646, 1664], Történelmi Tár, 1888, 435–449.
Kovács Dezső, Beniczky Péter élete és költészete, ism. Gálos Dezső, Századok, 1907, 562-564.
Kovács Sándor Iván, Faludi Ferenc, Iris - 1999. 3-4. szám, hálózati forrás: http://www.c3.hu/~iris/99-2/faludi.htm
Magyar Költők 17. század – A kuruc kor költészete, vál., kiad., jegyz. Komlovszki Tibor, Bp., Szépirodalmi, 1990 (Magyar Remekírók)
Pósán László, Beniczky Péter és a barokk színmisztika, Toposzok és exemplumok régi irodalmunkban, Debrecen, KLTE, 1994, 181-193.
Régi Magyar Költők Tára XVII. század 12., Akadémiai Kiadó, Bp., 1987.
Szöveggyűjtemény a régi magyar irodalomból I Késő-Reneszánsz Manierizmus és Kora-Barokk, szerkesztette Kovács Sándor Iván, Osiris, Bp., 1998.
Vác az irodalomban, szerkesztette Tragor Ignác, Váci Könyvek 15., A Váci Múzeum-Egyesület kiadása, Vác, 1925.

Kránicz Gábor

Közösségi és egyéni beszédmódok Bethlen Miklós
Önéletírásában és Imádságoskönyvében

Bethlen Miklós Önéletírásának illetve Imádságoskönyvének értelmezései közül egyre több indul ki abból a nézőpontból, mely szerint az előbbit kell az utóbbi felől magyaráznunk, mivel az Önéletírás szövegét nagyban meghatározza az Imádságoskönyv beszédhelyzete. A két szöveg kapcsolatának a vizsgálatában különösen nagy hangsúlyt kaphat az a különbség, ahogy az Imádságoskönyv és az Önéletírás a Biblia szövegét idézi. Ez az eltérés abban valósul meg, hogy amíg az Önéletírásban Bethlen gyakran csak a bibliai igehelyek pontos helyét adja meg, addig az Imádságoskönyv legtöbbször szabadon, gyakran az utalás helyének pontos megadása nélkül idézi a szövegbe a bibliai verseket. Elsődleges kérdésem ezért arra irányul, hogy milyen funkciót töltenek be a szövegben ezek a citátumok.
Iskolai tanulmányairól szóló beszámolójában Bethlen az idézetek használatát elsősorban más felekezetekkel szembeni érvelés eszközeként mutatja be. Az Önéletírás 542.-543. oldalán azt olvashatjuk, hogy Keresztúri Pál diákjainak először a bibliai verseket kellett kigyűjteniük, méghozzá egyrészt a történelem fonala, vagy rendje, másrészt a teológiai vitás kérdések szerint (Bethlen szerint legjobb ezeket már külön könyvekbe írni). Az így kiírt verseket ezt követően kérdésekké és válaszokká alakították át, mint például a következő esetben: Mi a Gen. 3. fejezetének 15. verse? válasz: “És ellenségeskedést szerzek közötted és az asszony között, a te magod és az ő magva között: az neked fejedre tapos, te pedig annak sarkát mardosod.” vagy fordítva: hol található, hogy az asszony magva megrontja a kígyó fejét? válasz: Gen. 3,15. Mindezeket a kérdéseket és válaszokat addig ismételték, amíg a szöveget és az igehelyet egyaránt kívülről megtanulták. Az eljárás célját Bethlen a következőképpen fogalmazza meg: “hogy valamikor forgatja a bibliát, mindjárást megismeri, ez a locus erre a contraversiára pápisták vagy unitáriusok ellen, vagy erre, vagy emerre való.” A Bethlen által itt bemutatott citációs módszerről tehát elmondható, hogy részben apológiai célt követ, és mint a más felekezetektől való dogmatikus elhatárolódás leginkább a protestáns orthodoxia hitvédő álláspontjához áll közel.
A bibliai intertextusok használata az Imádságoskönyvben ezzel szemben gyakran nem közvetlen apológiai célt szolgál, hanem az én konfigurációját hajtja végre egy olyan applikációs aktus által, amit Bethlen rászabásnak nevez. Gyakran fordul elő az egész emlékirat szövegében, hogy Bethlen élettörténeti szituációkat szab rá bibliai szövegekre (a háromkirályok látogatóba mennek Béldi Pálhoz, Mária és Márta), vagy fordítva: bibliai szituációkat szab saját helyzetére. Az Imádságoskönyben azonban ez a módszer különösen fontos szerepet játszik, mivel az imádkozó itt nem pusztán egyes bibliai személyek szituációit szabja önmagára, hanem ezáltal a megidézett szövegek beszédmódjával is azonosul. Különösen fontossá válik ebből a szempontból a zsoltárok beszédmódja. Az ima Bethlennél egyrészt – ahogy ezt Tóth Zsombor is kimutatta – puritán útmutatásokat követ, másrészt azonban – például az utolsó imádság – időnként egyértelműen a zsoltárok beszédhelyzetét utánozza (ebben az imádságban formálisan is átveszi egyes zsoltárok szövegének építkezési módját, azáltal, hogy refrénszerűen ismétli el az Áldjad lelkem Uradat Istenedet! fohászt). A bibliai apokaliptikus iratok beszédmódját tükrözik a szövegben az egyes álmok leírásai és megfejtései. A teofániákról szóló beszámolók pedig a próféták elhívását bemutató bibliai történetekkel hozhatóak szoros kapcsolatba. A teofánia azonban, mint ahogy azt például Kraus is kimutatta, a zsoltárok szövegének is egy jelentős mozzanatát jelenti, mivel a könyörgő zsoltáros gyakran egy ilyen aktusban kap választ kérdéseire. Az a körülmény azonban, hogy az Imádságoskönyv legtöbb utalása a zsoltárokat idézi annak a beszédhelyzetnek köszönhető, mely az imádkozó számára lehetővé teszi újabb és újabb én-pozíciókba való kerülésének lehetőségét. Ahogy erre Ricoeur is rámutat, a zsoltárok én-jei elveszítik mutató szerepüket, mely által egy konkrét személyre utalnának. Bethlen sokszor saját hangja helyén szerepelteti a zsoltárokat, melyek segítségével saját helyzetének leírását viszi véghez. Az egyes zsoltárokat azonban nem pusztán saját helyzete szemléltetésére használja fel: “Az egész országnak és nékem szánkba adá az Isten a 11., 12. és 58. zsoltárt.” A zsoltár szövegében feltáruló szituációt tehát Bethlen az ország állapotának a leírására alkalmazza. Az Önéletírásban azonban a zsoltárokra való utalás csak jelzi, de nem hozza létre ezt a cserét. Talán ez az oka annak, hogy Bethlen a lehető legvázlatosabban ír fogságáról. Az Imádságoskönyv egyben a fogság történetének a leírásaként is értelmezhető, mivel a fogság történetét azoknak az imádságoknak az olvasása tölti ki, amelyeket Bethlen ebben az időszakban imádkozott el.
Kósa László 1992-es tanulmányában Bethlen Imádságoskönyvével kapcsolatban az egyik legfontosabb feladatként határozta meg a szövegben található intertextuális hálózat pontos feltérképezését, számszerűen kimutatva ezáltal hogy kit és hányszor idéz. Az egész hálózat feltérképezésére természetesen – már a Kósa által is kimutatott okok miatt – nem nyílhat lehetőség, mindenesetre azonban érdekes számba venni azokat a bibliai személyeket (és ezt részben Kósa is megteszi), akikre az imádkozó saját szituációját szabja. Dániel, Jónás, Dávid, Manassé, Mária Magdolna, Jézus, valamint a sáfár alakja Jézus egyik példázatából csak néhány név a megidézett személyek közül. A rászabás aktusának még egy korai szakaszával szembesülhetünk Dániel esetében, mivel itt nem pusztán a próféta szituációjával való azonosulás következik be, hanem ennek indoklása is szerepel. Bethlen először mentegetőzik az azonosulás miatt (“Távol legyen ugyan éntőlem, hogy én a te nagy prófétádhoz tegyem magam az ajándékokban”), majd a következőképpen folytatja: “te tégy, édes Istenem, engemet Dánielnek társává, amint a veszedelemben, úgy a szabadulásában is; te tegyed az én királyomat is Dáriussá,…” Az applikációt tehát nem maga az elbeszélő, hanem Isten hajtja végre, míg előbbi feladata csupán annak a párhuzamnak a felismerése, mely által saját szituációja azonosíthatóvá válik. Bethlen tehát a bibliai személyek szituációját saját szituációjára szabva saját helyzetét akarja – retrospektív módon – azonosítani és igazolni. Bethlen imádságainak megrendítő feszültsége éppen annak köszönhető, hogy újabb és újabb bibliai szituációkba írja be magát, rámutatva ezáltal az Istennel szembeni viszony sokféleségére. A különböző bibliai szüzsékből származó metaforák még szorosabbá teszik ezt az azonosítást, mint például az öt oroszlánról szóló leírásban, mely Dániel fogságát idézi meg, vagy a galambra való célzás (Noé) a következő mondatban: “Te tudod Isten! Hogy én ezekkel a mindnyájok javára célozó együgyű gondolkodásokkal mint a bolond galamb, úgy repülék ebbe a tömlőcbe, mert látom, hogy ez volt a Felséged tetszése…” Különösen fontos szerepet töltenek be e rászabási kísérletek között Jób és Nehémiás könyvei, akiket az önéletíró munkája mintáiként is megnevez. Kettejük közül azonban – az Önéletírással kapcsolatban – csak Nehémiás szövege feleltethető meg az emlékírás műfajának és az ezt megjelenítő beszédmódnak.
Nehémiás mintaként betöltött szerepét Kósával szemben korántsem szabad külsődlegesnek tekintenünk. Valóban sok a külső hasonlóság is (mindketten magasrangú laikus tisztségviselők, idegen királyok megbízottjai, akiket pártütéssel vádolnak, pedig állandóan csak a nép javát akarják szolgálni például az adók mérséklésével stb.), de Bethlen számára elsősorban a szituációval – és csak másodsorban e szituáció szereplőjével – való azonosulás válik fontossá, mely által azt a beszédmódot is átveheti, amit a bibliai emlékíró érvényesít. Erre mutat rá például, hogy az Önéletírás szövegében a Nehémiástól vett citátum (“emlékezzél meg én Istenem! arról az én és maradékim javára”) ugyanazt a funkciót tölti be, mint a bibliai szövegben. Mindkét elbeszélő folyamatosan harmadik személyben beszél Istenről, és csak ebben a fohászban fordul hozzá, mint vallomása legfőbb tanújához, aki igazolhatja őt. A Nehémiástól vett fohász ennek megfelelően úgy határozható meg, mint az élettörténet elbeszélhetőségének alapja, mely egyben a zsoltárok már említett beszédmódját is visszaemeli az Önéletírás szövegébe.
Nehémiás fohásza arra a kérdésre adott reflexió, hogy vajon ki fog majd emlékezni cselekedeteire. Verner Kessler szerint ez azért is hangsúlyos probléma, mert Nehémiás nem csak egyszerű tisztségviselő volt, hanem a babiloni rabságba hurcolt Jojákin király egyik leszármazottja (mégsem szembesülünk személyével kapcsolatban olyan messiási váradalmakkal, mint például egy másik királyi sarj, Zerubábel esetében). Bethlen két dologra figyelhetett fel a bibliai könyvvel kapcsolatban. Mint bibliaolvasó ember szembesülhetett azzal a problémával, hogy a kortárs Ezsdrás egyetlen egyszer sem utal Nehémiásra, míg utóbbi említi az ő jelenlétét (különös hangsúlyt kap így a megemlékezésre felhívó könyörgés). Másrészt az említett fohász rengeteg párhuzammal rendelkezik az Ó- és az Újszövetségben, ami már csak azért sem kerülhette el Bethlen figyelmét, mivel a bibliai szövegek értelmezésének egyik legfontosabb módszerének tartja azt a lutheri alapelvet, mely szerint a Szentírás önmagát magyarázza: az egyes textusokat tehát párhuzamos szöveghelyek segítségével lehetséges megmagyarázni. Nehémiás fohászának egyik újszövetségi változata a lator kérése Jézushoz Lukács evangéliumában: “Jézus, emlékezzél meg rólam, amikor eljössz királyságodba.” Bethlen Szász Jánost ezzel a bibliai személlyel azonosítja, s nem elképzelhetetlen, hogy saját utalásának a lukácsi textussal való hasonlósága már Bethlennek is feltűnt. Kessler úgy határozza meg a fohász tartalmát, mint Nehémiásnak arra irányuló könyörögését, hogy cselekedetei javára számíttassanak be. Ugyanerre céloz Bethlen az Önéletírás 979. oldalán, amikor a Noé Galambja megírását indokolja: “Isten előtt állok s írom, olyan csodálatos instictus volt körülem, jómra-é, gonoszomra-é?” A mentegetőzés azonban érdekes fordulatot vesz: “Én Istenem, szánj meg, és minthogy te mindent tudsz, te szabd énreám, mert én azzal nem merek dicsekedeni; hanem te szabd énrám ingyen való kegyelmedből Jer. 15:17. Ismét: 18:20, és 20:9. Proverb, 31:8.” A szövegben egyrészt különösen nagy hangsúly kerül a cselekedetek jó, vagy rossz voltának eldönthetetlenségére (amit egyedül Isten határozhat meg), de sokkal érdekesebb ennél a rászabás terminus újbóli előfordulása, ami itt nem csupán a büntetés, vagy kegyelem kiosztása szinonimájaként jelenik meg, hanem több bibliai textusnak – a már említett módon – az elbeszélő szituációjára való alkalmazását is jelenti. Az első három textus Jeremiás próféta szituációját szabja rá Bethlen élettörténetére, aki próféciáinak félreértése (illetve meg nem értése) miatt lett a megvetés tárgya (a második textus azért is érdekes, mivel a próféta itt szintén a cselekedeteiről való megemlékezést kéri Istentől: “Szabad a jóért rosszal fizetni? Hiszen vermet ástak nekem! Emlékezz rá, hogy eléd álltam, és szót emeltem értük, hogy elfordítsam róluk haragodat.”) Az Önéletírás utolsó oldalai tulajdonképpen az Imádságoskönyv beszédhelyzetét jelenítik meg újra. A rászabás Isten igéje által valósítható meg, ezért a vallomás Bethlen számára kizárólag akkor működik, ha van olyan bibliai szituáció, mely által azonosítható (ahogy Bethlen a vesztét okozó írat címét is egy bibliai szituációra szabta rá). A rászabás így végül egy olyan folyamatként jelenik meg, amely újabb és újabb bibliai szereplők szituációival azonosítja az elbeszélő helyzetét. Az Önéletírás Bethlen cselekedeteit és népéhez fűződő viszonyát egyértelműen Nehémiás szituációjával azonosítja, aki éppen a közösséggel szemben idézi meg saját tanújaként Istent.
Istenhez, mint a cselekedetek végső megítélőjéhez való fellebbezés oka Bethlen egyik álomértelmezésében tárul fel. S. Sárdi Margit kitűnő tanulmányának, mely a jós és vágyálmok megjelenését vizsgálja a XVII-XVIII. századi erdélyi emlékíróknál, és egyik legfontosabb hivatkozási forrása Bethlen, talán egyetlen hiányossága, hogy csak az álmok bemutatására és lehetséges motivációira szorítkozik, de nem érinti az álomfejtés mozzanatát. Bethlen álmai (és látomásai!) formailag olyan bibliai párhuzamoknak feleltethetőek meg, mint amilyenek például a teofániatörténetek, vagy a végidők eseményeivel kapcsolatban megjelenő apokaliptikus látomások. Mind a teofániák, mind pedig az apokaliptikus álmok annak legitimitását alapozzák meg, aki részesül bennük (Isten kijelentette magát neki, és megmutatta szándékait). Nem pusztán az álmokkal kapcsolatban beszélhetünk azonban ilyen bibliai párhuzamokról, hanem az álomértelmezések is annak a folyamatnak feleltethetőek meg, ahogy a különböző bibliai álomfejtők – például József (“lesz még ennek az álomnak Józsefe”), vagy Dániel – járnak el. Az álomfejtéssel kapcsolatban a következő lépéseket kell megkülönböztetnünk: az álom elbeszélése, szegmentálása, az egyes szegmentumok megfejtése, valamint végül a részletek összerakásából az egész álom értelmére való következtetés. Bár Bethlen az Önéletírásban ezeket a (jós)álmokat mindig azok előtt az események előtt említi, amelyekre utalnak, értelmezésüket mégis a bekövetkezett események látszólagos kontrollja alatt tartja. Ahogy a bibliai szituációk saját helyzetére szabása visszafele, addig az álmok előrefele biztosítják elbeszélésének legitimitását. Ha azonban a gyémántos mennyasszonyról szóló álmát vesszük alapul, akkor egy más típusú kontroll is szóba kerülhet. Bethlen az álmot már szegmentumokra bontva írja le, melyeket egészen az utolsó elemig egy politikai jelentéskontextusban értelmezi. Az álom legfontosabb részeként megjelenő utolsó szegmentumot azonban egy személyes családi jelentéskontextusba helyezi (második felesége betegsége és lehetséges halála, és ennek nyomán harmadik házasságának ígérete). Az utolsó szegmentum azonban éppen megfejtése által akadályozza meg, hogy az egész álom jelentését megértsük. Tudjuk azonban, hogy (és ennyiben tökéletesen igaza van S. Sárdi Margitnak, hogy Bethlen kapcsán jós és vágyálmokról beszél) a feleség az Önéletírásban megjelenített személy számára a nemi vágy kiélésének egyetlen lehetséges módja. A gyémántos koronájú menyasszony, azonban egy olyan leplezett vágyra irányítja a figyelmet, amely e másik vágy köntösében jelenik meg miközben a róla való diskurzus szintén szigorú tiltás alá esik. Másrészt azonban éppen Bethlen vágyának megjelenítőjeként teszi lehetővé, hogy az álom látójának és értelmezőjének vágya ebben az elrejtettségben lepleződjön le. (Maga a vágy éppen azért nem lepleződhet le az álom értelmezésében, mivel az álom álmodója és értelmezője ugyanaz a személy, ami nagyban megkülönbözteti Bethlen álomértelmezését a bibliai példáktól, ahol a személyek álmait mindig más fejti meg). A jelölő azonban ezt követően kiszabadul ez alól a (direkt) félreértelmezés alól, egészen addig a pontig, amíg meg nem találja értelmezésének lehetséges kontextusát. Az álmot ugyanis nem az álomfejtésként megmutatkozó interpretáció fejti meg (ami tulajdonképpen csak ajánl egy lehetséges megfejtést), hanem maga az Önéletírás a 821. oldalon, ahol Bethlen visszautasítja a számára felajánlott kormányzóságot, amit Caraffa úgy fejez ki, hogy a császár egész Erdély terhét Bethlen vállaira fogja helyezni: “A diplomát megadák, és engem a császár nevével a vajdasággal holtig, és úri grófi titulussal, jószágokkal megkínálának, de én reverzálisomra nézve megvetém.” Az említett álomszituációban Bethlen azzal utasítja el a gyémántos koronájú leányt, hogy már házas, mint ahogy a reverzális említése is egy elkötelezettségről ad számot. (Erre utalhat Bethlennek az álom megfejtésére irányuló értelmezésében az a magyarázó kitétel miszerint “a szentírásban is az országok, nemzetségek leányoknak neveztetnek.”) Az álom utolsó szegmentumában egy olyan jelentés tárulna fel, ami Bethlennek arra a vágyára mutatna rá, ami lehetetlenné tenné azoktól a portréktól való megkülönböztetését, amelyeket kortársairól fest. Ez a különbségtevés Bethlen önéletírói munkájának egyik célja, ami azonban mentségként is működik (miért nem vállalta Erdély vezetését, amikor lehetősége lett volna rá, miért csak helyettesét – és ellenlábasát a katolikus Kálnokyt – küldte Bécsbe maga helyett, amikor kancellárként odahívták? Bethlen személyes döntéseivel nem pusztán Erdély politikai stabilitást ásta részben alá, hanem saját felekezetének – a reformátusoknak – a pozícióit is.) Bethlennek tulajdonképpen a hatalom birtoklásának vágya miatti szégyene tárul fel az álom megfejtésében, miközben éppen ez az elfojtás teszi lehetővé magát a felfedést. Bethlen számára a szégyen két útja kínálkozik: az egyik a hatalom birtoklása vágyának szégyene, mely pont azokkal állítaná egy sorba, akiktől különbözni akart, másrészt a felajánlott hatalom el nem fogadásának szégyene (melynek politikai következményei világosan láthatóak). A hatalom vágyának szégyene igazolja a hatalom el nem fogadásának szégyenét, de nem fordítva van-e a dolog és a hatalom el nem fogadásának szégyene próbálja meg igazolni a hatalom vágyának szégyenét? (mindez azt mutatja meg, hogy az emlékirat bármelyik említett oldalról is motivált, mindenképpen létrehozza a másik oldalt is, s azt a problémát, hogy a sorozatos elfedések valójában lehetetlenné teszik a motiváció feltárását, utóbbi variáció egyébként nagyban megfeleltethető Bethlen kortársai véleményének, akik egy rendkívül hiú és ambiciózus embernek tartották.) Az egyik szégyen a másik szégyen igazolójává válik, és fordítva. Ha végigkövetjük az álom utolsó szegmentumának jelölőjét, akkor a szexuális szégyen a hatalom vágyának, majd ennek visszautasításnak szégyenével cserél helyet. Nem vezet-e a két szégyen egymással szembeállítása szükségszerűen egy eldönthetetlen helyzethez, mely abban a pillanatban, hogy kioltja e két szégyenérzet valamelyikét rögtön újra meg is kettőzi ezt a párt, mivel az egyik szégyenérzet kioltása rögtön a másikat hozza létre?
Bethlennek a Diploma körüli eseményekről szóló beszámolója azonban még egy érdekes információt tartalmaz, amikor arról ír, hogy megakadályozta nevének a Diplomában való említését (az adóterhek mérséklésével kapcsolatban, amit ő kért): “Én mondám, hogy vonják ki az én nevemet, csak a dolog legyen meg; így sem tudom, mint emészthetem meg ahhoz az édes falathoz szokott magyarok gyűlölségét. Úgy is lőn.” Bethlen itt ténylegesen Nehémiás cselekedeteit másolja, aki szintén fontos feladatának tekintette a nép adóterheinek a csökkentését. Mindezt az is megerősíti, hogy Bethlen közvetlenül ezt követően utal Nehémiás fohászára: “De én: Nehem. ult.” A két szituáció hasonlósága mellett azonban összefüggésbe hozható a két könyv azáltal is, hogy éppen ezen a ponton van szó Bethlen nevének a projektumból való kitörléséről (ahogy Nehémiás neve hiányzik például Ezsdrás könyvéből). A név kitörlése nem magát a szégyent szünteti meg, hanem azt a személyt, akire mindez vonatkoztatható. Az utalás éppen e kitörlés miatt és helyett céloz arra a másik képzeletbeli (?) könyvre, melybe Isten írja fel az igaz emberek neveit. Bethlen saját szégyenérzetének döntésképtelen helyzetéből az egyetlen lehetséges kiutat az Isten előtti bűnvallásban látja, melynek következtében a Diplomából kitörölt neve egy másik “irat” részévé válik, amely képes megemlékezni róla. Bethlen felmentés utáni vágyát tükrözi ez a fohász, mely így a zsoltárok beszédmódjában megszólaló bűnvallást minden más beszédmód fölé emeli. A névnek a másik iratra való feljegyzése teremti meg Nehémiás-Bethlen számára, hogy egy közösségben, vagy éppen e közösséggel szemben biztosíthassa pozícióját.
Bethlen mentegetőzése ezáltal kerül át a vallomás, mint gyónás kontextusába. Kulcsár-Szabó Zoltán szerint éppen a mentegetőzés nyomán kialakult szégyent igyekszik feloldani a “,másik” instanciája, akinek tulajdonképpen az egész mentegetőzés szól. Bethlen számára ilyen címzett Istenen kívül még felesége, fia, illetve a keresztyén olvasó (bár igaz, hogy minden egyes címzettnek más és más befogadási (használati) útmutatást ír elő a szöveg, így például a feleség számára elsősorban az apológiát, míg fiának az instrukciót, mint elsősorban pedagógiai műfajt, míg a keresztyén olvasó esetében valószínűleg nem az olvasóra, hanem a keresztyénre kellene helyeznünk a hangsúlyt). A legnagyobb probléma, hogy az ilyen olvasók (akik tanúul is vannak hívva egyben) esetében nem áll rendelkezésre egy olyan referenciális biztosíték, mely lehetővé tenné a mentegetőzés sikerességét. Ez a referenciális dimenzió csak konvencionális úton valósulhat meg, például olyan performatív aktus segítségével, mint a gyónás. A meinen belső aktusa ugyanis csak abban az esetben kényszeríthető arra, hogy egybeessen a sagen külső aktusával, ha a tanúul hívott másik képes azt ellenőrzése alá vonni. Márpedig Istenen kívül senki sem képes arra, hogy ezt a belső aktust megragadja és a külső aktussal összevesse (még olyan esetekben sem – írja Kulcsár-Szabó Zoltán – mint amilyen például az elvörösödés). A gyónás “képes olyan performatív helyzetet teremteni, amely az őszinteség, illetve a hazugság felőli döntés, valamint a szégyen és a mentegetőzés terhét kiiktatja, amennyiben a vallomás mint anakoluthon tanúja (Isten vagy a gyóntatópap mint acolyte) megelőlegzi számára a jóhiszeműséget, magára véve a hamis tanúzás terhét s nem kell a hit elvakult harcosává válni annak a belátásához, hogy ez az intézmény kivételesen mély tudással rendelkezik a nyelv performatív természetéről.”  (kiemelés: KSZZ) Az olyan megszólítások, mint például a jámbor olvasó Kulcsár-Szabó Zoltán szerint éppen a befogadónak arra a tulajdonságára utalnak, hogy képes “a szöveg mentegetőző és hívó performatív gesztusának megfelelő olvasás performatív dimenzióját feltárni.” Bethlen keresztyén olvasója szintén azért előlegezheti meg az elbeszélő számára a bizalmat, mert hitelesnek fogadja el azt a tanút, aki előtt a mentegetőzés megvalósul. Az Önéletírás tehát csak és kizárólag az Imádságoskönyv felöl közelíthető meg, melynek beszédmódja lehetővé teszi az én elbeszélhetőségének lehetséges feltételeit, és a szégyenérzetből való kilépést.
A zsoltárok személyes beszédmódja határozható meg tehát a szövegben olyan kontextusként, amelyben a gyónás és Isten segítségül hívása megvalósulhat. Másrészt azonban a zsoltárok szövegének egy másik jellegzetességére is rá kell mutatnunk, amit Gerhard von Rad a következőképpen fogalmazott meg: “Az istentiszteleten belül, ahol ezeknek az imádságoknak funkciójuk volt, szükségképpen meg kellett hogy maradjon az egyéninek a tipikushoz való kapcsolódása, minthogy éppen ez biztosította az egyes ember kapcsolatát a közösséggel. Az egyes ember panaszának tárgya tehát nem kizárólag a maga nyomorúsága volt.” Mindez nem pusztán azt jelentette, hogy az egyes imádkozók szabadon helyezkedhettek az egyes zsoltárok én-pozíciójába (ahogy Bethlen írja: “adá Isten a számba…”), hanem azt is, hogy az így elmondott könyörgés úgy volt egy személyes imádság, hogy közben ez a személy egy közösség része is volt egyben. Az Isten színe elé állás mindazokkal egybekapcsolja az imádkozót, akik szintén ugyanezt tették, teszik, vagy tenni fogják. A szövetség személyessége csak a néppel kötött szövetségen keresztül valósul meg. A kultuszban tehát az egyéni sohasem vált külön a tipikustól, az egyén a közösségtől. A zsoltár az Isten színe elé lépés aktusával egy kultikus eseményt valósít meg, mely gyakran kapcsolódott egybe a nép történetének (s ezáltal Jahve tetteinek) az elismétlésével. Nem véletlen, hogy pont a sátoros ünnepet követően történik meg a törvény felolvasása és ennek hatására a nép bűnvallása Nehémiás könyvében, mivel a zsidók ekkor emlékeztek a pusztában velük együtt vándorló Istenre. Az Imádságoskönyv szövegében ezen a ponton a zsidó nép sorsának a magyarra szabása figyelhető meg (amelynek ekkor már nagyon komoly hagyományai voltak), de mindez a zsoltár történetismétlő beszédhelyzetében. Bethlen utolsó imájában ennek megfelelően egyaránt szólítja meg Istent egyesszámban, valamint egy “mi” nevében. Bethlen imádságában így egyszerre figyelhető meg egy egyéni és ezzel összefüggésben egy kollektív bűnvallás. Az imádkozó és vallomástevő pedig azáltal, hogy különböző bibliai szereplők pozíciójába helyezi önmagát, mintha az egész Szentírást a zsoltárok beszédhelyzetének megfelelően fogná fel, ahol a megjelenő én a mindenkori imádkozó által válik behelyettesíthetővé megfeleltetve magát e szereplő helyzetének.

II. Nemzet és irodalom: 
a 20. század elejének paradigmaváltásai

Fleisz Katalin

Magyarság- és ‘48-as élmény Krúdy Gyula két regényében

Krúdy nemzeti emlékezetre fókuszáló szövegeinek olvasata – egy történeti-elvű befogadásban – egyre kevésbé kerülheti el, hogy érintkezzen a kultúra más szövegeivel. Krúdy-értelmezésünknek – ha egy korszerű horizontban akarjuk elhelyezni – egy olyan kultúraközi szemléletre is nyitottnak kell lennie, mint amelynek jó terepe az irodalom antropológia felől való olvasata. A Krúdy-szövegek példái lehetnek annak, hogy az irodalom mennyiben tart fenn interferenciális kapcsolatot a kultúra olyan megnyilvánulásaival, mint a történelem, mítosz, hagyomány vagy nem utolsósorban az emlékezet. E gondolatkört szűkítve, ha egy történelmi érzéket, tudatot tükröző szövegben vizsgáljuk a nemzet – önmagában multidiszciplináris – fogalmát, az egyben kijelölheti azt az értelemformát, amelyen belül a nemzetet jelentésekkel láthatjuk el. Tehetjük ezt szerzőnk esetében is, hiszen történeti tárgyú szövegeiben konstruálódó nemzetelképzelés – kultúraközi oldalról – a nemzetet tárgyaló diskurzusok fenomenológiai szemléletéhez áll közel, amelyben maga a közösségi hagyományozódás, a kollektív tudat válik a vizsgálat tárgyává. E szemléletmód – a nemzet-eszme vonatkozásában – a közösségi értelemvilágot mint a valóság kulturális konstrukcióját keresi, amely döntően szimbólumokban és narratívákban létesül. “Mint sajátos közösség (…) a rá jellemző közös szimbolikus értelemvilágban manifesztálódik, vagyis kollektív tudata leginkább szimbólumokban és narratívákban ragadható meg.”
A tárgyalt diskurzus a nemzetet elsődlegesen közösségi hagyományalkotásként tartja szem előtt, létesülő, alakuló folyamatként. Ez az alakuló szemlélet óv meg attól, hogy Krúdy nemzeti hagyomány-kezelését valami előre meghatározott, készen levő hagyománykészlet átvételeként értsük. (Maga a nemzeti hagyomány fogalma Hobsbawm nyomán amúgy is gyanússá vált az aktuális hatalom által irányított “kitalált hagyományok” értelmében.)
Ha egységes viszonyítási rendszerként egy nemzeti hagyomány nem jöhet szóba, a Krúdy-szövegekben minduntalan visszatérő “nemzet-karakterológiai” képzetek a nemzet-sztereotípiák kulturális hagyományát idézik fel az olvasóban. A valamilyen előzetesen egységest célzó magyarságelképzelések a “lényegi magyar” metaforikus konstrukcióiban, a hazai szellemi életben mindig is hangsúlyos, nemzeti jellemről szóló gondolkodás nyomait lehet felfedezni – amelyek például a 20-as évek irodalomkritikájában is megtalálhatóak. Ezek az esszenciális konstrukciók nem különböznek Krúdynak azoktól szinekdochészerű metaforáitól, amelyeknek szintén az identifikáció a tétje.
Az alábbiakban Krúdy olyan – sok szempontban hasonló – regényeinek (az Ál-Petőfi és a Kossuth fia) hagyományszerű olvasatára teszek javaslatot, amelyek a ‘48-as forradalom és szabadságharc témájában, e jelképtárhoz fűződő eseményekben, személyiségekben konstruálódnak. Ahogy már a témaválasztás is kijelöli: a regények múltolvasata a múlt feszültségeire, töréseire, egy meglevő helyzettől való elmozdulására fókuszál. Eközben a szövegek (különösen a Kossuth fia) metaforikusan gyakran teszik fel a “mi a magyar”, “milyen a magyar” kérdését, de a narráció megkísérelte válaszok a különböző olvasatok tükrében halasztódnak el. Ezért e két regény kollektív emlékezetet mozgósító, de a narrációban íródó többnézőpontúságára szeretnék rámutatni.

Magyarságkonstrukciók az Ál-Petőfi és a Kossuth fia című regényekben

A regények szemszögéből formálódó ‘48-as eszme, annak kulcsfigurái maguk is egy központibb, általánosabb metaforikának a részei. A szövegekben a nemzet képi konstrukciója követhető végig, amely a magyart mint központi metaforát a hagyomány kollektív olvasatában rögzült események, személyek eszközeivel narrativizálja. Az Ál-Petőfiben e sajátos nemzeti elképzelés a magyar történelem, irodalom, vagy egy sajátosan nemzetinek érzett táj metaforikus képeiben manifesztálódik. A szerzői előszó a XIX. század 40-es éveitől elindult Petőfi-recepció retorikai fordulatait imitálja, amely a költő kultuszát a költészet fölé rendelt principiumokkal (természet, magyarság) teremtik meg. Ez az egyébként a későbbi Petőfi-recepció hagyományos nyelvébe is beépülő retorika, kultikus – vagyis önmagát nem kimondható – jellege révén teremti azt a pozíciót, amely Petőfi hiányzó alakját a nemzeti történelem rejtélyeinek (honfoglalás) vagy a magyar táj metaforikájába írja bele. Egység és távolság egyidejűségéről van itt szó, hiszen a kép totalitásában valójában a jelölt alak távolságát írja. “Természeti csoda volt ő is, mint a Kárpátok hegylánca vagy a Tisza folyása. Lélekmegállító, mint a csillagos égboltozat, amely a magyar Alföldre borul, és csodálkozásba ejtő, mint Magyarország, amelyet az ősmagyar vezér a hegyek csúcsáról először megpillantott.”(…) Valamely nemzeti babona, ősi mítoszainkból, pogány vallásunkból maradott csodatevés gondoskodott arról, hogy sohase tudjuk feltalálni őt, mikor azt hittük, hogy már a közelébe értünk, ahol a szívverése van, levegőt fogott kezünk, eltűnik kutató lelkünk elől, mint kürtszó az erdőn, mint lélek a halottból, amint Árpád királyaink eltűntek, hogy soha többé nem találkozhatunk velük.” Látható, hogy a romantikus retorikában fogant előszó Petőfi hiányát egy sajátosan magyarnak érzett lényegiség metaforáiba írja bele. A regényszereplők olvasatai is fenntartják a nemzet példaszerű költőjének metaforáját, akárcsak maguk a zsánerképszerű figurák, akiknek lekerekített, zárt karakterjegyei épp egy archetipikus magyar lényeg metaforájában szerveződnek.
A földrajzi hely mint társadalmi táj közösségi hagyományát célozza a regény – jobbára narrátori leírásokban konstruálódó – tájélménye is. E legnagyobbrészt szabad térben játszódó mű nagyon erős tájmitológiát épít fel, amelyben a Dunántúl vidéke egy XIX. századi magyarságélmény szinekdochés metaforájában egyfajta szakrális táj olvasatát adja. Veszprém, Balaton környéke, a Bakony magyar költők, (Kisfaludy, Ányos Pál) illetve a magyar betyárvilág szellemiségét, de akár a közelmúltra utaló “honfibút” is magába foglal. (A Bakony mint “történelmi” bujdosóhely Krúdy regényében saját hagyományt is teremt: így szerepe van a Festett király és A templárius című regényekben.)
A magyar mitológia irodalmivá vált formában is megjelenik, a kort kifejező költők – akár kultikusan (mint Csokonai) akár ironikusan (mint a Petőfi-epigonok) – szereplők által idézetett versrészleteiben. (Utóbbi ironikus eljárásban még hangsúlyosabb a kimondás és a távolság feszültsége, hiszen az “ál-petőfi” versek csak hasonlítanak az eredetre, a művek öntükröző szemléletét erősítve ezáltal. A “petőfiséget” mint szubsztanciát itt nem az eredeti mű, csak az ahhoz való hasonlóság tükrözheti. Továbbá az irodalmi hagyománynak való kultikus alárendelődés is tartalmaz ironikus mozzanatokat. Ennek egy nagyon beszédes példájaként – mint az szereplői és elbeszélői szólam közötti gyors vágás – a postamesternek Ányos-szavalása kapcsán az elbeszélő nem mulasztja el megjegyezni a “diópálinkát”.)
A Kossuth fia című regény magyarságképében a XIX. század mítoszát a kor történelemi eseményeire valamint azok előzményeire való reflexió szervezi. Itt a ki és milyen a magyar látens kérdése a “nagy” történelmi időkre emlékezve tehető fel, ahol a történelem egyfajta magyar lényegiség hordozója. Ez az esszenciális szemlélet az eredet, a leszármazás metaforikus képeiben, a történelmi vezetők egymásraolvasásában, de a fabula szintjén az apa-fiú folytonosságban nagyon nyilvánvaló. A regény “legtörténelmibb” alakja apja után maga a Kossuth-fiú, akinek bevezető bemutatása egy öltözködésben, termetben, beszédben kifejezhető magyar esszencia metaforájában történik. Innen nézve Kossuth Ferenc mégis inkább az elvárt magyar lényeg hiányát domborítja ki. A látszat, a szemlélt alak európaiságának képzete egyfajta elképzelt magyarossághoz képest sajátosan másnak, idegennek mutat, amely mögött az elbeszélő szólama látensen beszél saját és a közösség magyarság-elképzeléséről. Ehhez a beszédformához husserli, ricoeuri (vagy általánosabban a fenomenológiai gondolkodás) hagyományelméletének saját és idegen dialektikus fogalompárja adhat elméleti alapot. E gondolatkörben a hagyomány az (ön)azonosság és az én megalkotásának ontológiai feltételeként egyszerre foglal magában egybetartozást és távolságteremtést. Az Ál-Petőfi állandó keresésmotívuma arról beszél, hogy az identitás konstruálása is dialektikus: az (ön)azonosság teremtése nem képzelhető el a másság, az idegenség megtapasztalása nélkül.
A Kossuth-fiú bevezető bemutatásában Krúdynak azt a gyakori elbizonytalanító eljárását lehet felismerni, amelyben a tanú, néző szerepben létesült narrátor hiányos tudására irányul a figyelem. A szemlélt alak látszatként eltér a narrátornak a hitszerű hagyományszemléletet tolmácsoló “lényegiségre” vonatkozó tudásától, fenntartva valamelyes bizonytalanságot a személy azonosságát illetően. A Kossuth-fiú látszatban megmutatkozni nem tudó magyar lényegiségét a – már említett – genealógia, származás elve ellensúlyozza, megtartva a személyéhez köthető ismerősséget, bizalmat. Hozzá kell tennünk, hogy ugyanitt az “álom” és “álruha” metaforák e hagyományba ágyazott magyarságtudat bizonytalanságát, vágyszerűségét is felkeltik. A történelmi előkép, Rákóczi, aki szintén nem egységes személyiségként felmutatott az “arcadást” az identitást építi és bizonytalanítja el egyszerre.
A hagyományba ágyazott magyarságtudat mindkét regényben hősközpontú, a nemzet vezető figuráiban összpontosul. A Kossuth fiában az eszmei vezetők előző történelmi alakokkal való párhuzamban nyerik jelentőségüket, így a már idézett, Krúdy korában eléggé megterhelt Rákóczi-Kossuth párhuzamban. Viszont ezt az egymásraolvasó, mitikus szemléletet is ironizálja Krúdy, a fabula szintjén éppen a Kossuth Ferenchez fűzött függetlenségi elvárások átpolitázálódásában. A Hunyadi János- Mátyás – Kossuth apa-fiú párhuzam az események nézőpontjából, a történelmet író vezér és a reális viszonyokkal megalkuvó politikus feszültségében válik érvénytelenné. Az eszmei vezetők ironikus olvashatóságára a következőkben térek ki.

Kultusz és irónia: a hagyomány kettős olvasata

Ahogy már az előzőekben is volt rá példa, a regények úgy kultikus-magasztaló mint ironikus szemléletben építik fel a ‘48-ra vagy általánosabban a XIX. századra vonatkozó szövegeket. Mindkét regény a ‘48-as szabadságeszményt elfojtó korokból villantja fel a forradalmi események kultikus olvasatban rögzült nyomait, előbbi az ötvenes évek megtorló-legendaképző közegéből, utóbbi a Monarchia idejének, Kossuth Ferenc politikai fellépéséhez fűzött elvárásaiban. Valójában átmeneti, lehetőségektől feszülő időszakok ezek, a függetlenségi eszmék felélesztésének csíráját is magukban hordozzák. A kollektív emlékezetben, – mint amelynek nézőpontját a tárgyalt szövegek is megalkotják – ‘48-49 egyszerre kelthette a lezárt, befejezett múlt képzetét, amelyre az utókor már emlékezhetett, ugyanakkor viszont, mert elbukott, megvalósulatlan ígéret és ideál formájában merülhetett fel újra, mint ami szüntelen megvalósulásra vár. Vagy egy más megközelítésben: a nagy történelmi emlékek valójában arra alkalmasak, hogy egy értékvesztő jelent a nemzet aranykorával szembesítsenek. (Ebben a gondolatkörben a jelen érdekéből, elvárásaiból konstruálódó múlt ideologikus nézőpontját lehet vizsgálni.) Az Ál-Petőfiben az önkényuralom elnyomása alatti populáris Petőfi-mítosz és az azáltal való emlékezés valójában a rejtett ellenállás egy formáját jelenti. A Kossuth fia szövegben Kossuth-név szimbolikája, mint amely a Függetlenségi Párt mellett a néptömegek függetlenségi érzelmét táplálja “billenti ki” a monarchiabeli egyensúlyt. A szövegek ezért a “magyarság” metaforáját olyan szövegkonstrukciókban mozgósítják, amelyben a nemzet egy fordulatszerű történelmi időszak tükrében olvasódik. Innen a regények valamilyen nemzeti lényeget kifejezni akaró, továbbá ‘48-ra vonatkozó zárt, kultikus hangneme, amely azonban elkülönül a regények “történéseitől”, és egymásra vonatkoztatva ironikusnak is hatnak. Az Ál-Petőfiben a magyar XIX. század kultuszát megteremtő dikción belül kap ironikus hatást a regény eseményvilága: a szereplők vágyszerű olvasatain belül minduntalan elmozduló, lezárulni nem tudó Petőfi-keresés, amely azonban csak kisszerű, szélhámos álköltőkkel képes szembesülni. A Kossuth fiában a jórészt csak az emlékezet által feleleveníthető hagyomány, a Kossuth-legenda pátoszteli nyelve ellenpontja annak a zűrzavaros eseményvilágnak, kornak, amelyben a politikai pártok széthúzásai mellett a Habsburg-uralkodó “vigyázó szeme” is őrködik a magyarok felett.
A regények poétikai strukturálódását szem előtt tartva nem hallgathatjuk el azt, hogy az említett kettős világkép anekdotikus szerkezetükben konstruálódik. Az anekdotára vonatkozó kutatásokból tudjuk, hogy a művekbe beépülő anekdota, az anekdotikusság jó eszköz a többrétegűség megalkotására. A tárgyalt szövegek epizodikus, és az elbeszéltséget felvállaló építkezése a kort kifejező tipikus, zsánerképszerű alakjaival egyfajta kedélyességbe oldják az átmenetiség feszültségeit. (A történelmi-társadalmi helyzet folytonos mozgásban levő jellege, a politikai csatározások, vagy a folytonos Petőfi-keresés állandó feszültséget generál.) Az Ál-Petőfiben a Mikszáthot imitáló hangnem még nyilvánvalóbbá teszi az anekdotikusság narratív hagyományának követését. Másrészt ez a kedélyes hang az olvasásban iróniaként fordítható, az iróniának azt az alakzatát mozgósítva, amelyre a különböző beszédszólamok egymásra és önmagukra való tükrözéséből következtethetünk. A szereplői fokalizáció többnézőpontúsága, de a személyes elbeszélő és a szereplők nézőpontjának széttartó viszonya folytonosan iróniát gerjeszt. Az anekdotázó vidéki értelmiség, vagy a féltékenységébe beszűkült, szerelemféltő asszony beszédszólamán belül magára a szabadságharcra is történnek ironikus reflexiók. A Kossuth fiában az anekdotikus regénykompozíció általi súlytalanodását úgy érzi az olvasó, hogy az elbeszélő közvetlen a korra vonatkozó pozitív értékelését a szövegkörnyezet, a századforduló politikai csatározásai teszik ironikussá. Néhol magában az elbeszélői szólamban is jelen van a kettőség, úgy, hogy az idézés, az állásfoglalás hiánya, engedi meg a dolgok többrétegű szemléletét.
A ‘48-as eszmék mellett az ehhez a hagyományszemlélethez szervesen tartozó eszmei vezetők is ironikus szemléletben tűnnek fel. Az Ál-Petőfiben a szereplők vágyszerű nyomok alapján történő Petőfi-keresése valójában a hiányt tematizálja. Továbbá a kanonizált Petőfi-kép visszájára fordítása magára a költő-szubsztanciára irányuló irónia, hiszen a bujdosás kisszerűen zárt helyzetei, valamint a szerelemre képtelen ál-petőfi figurák a “szabadság és szerelem” mítoszában fogant Petőfi-képet játszák ki folyamatosan. A Kossuth fia úgy formálja kultikusan a két különböző kor “vezérlelkének” Kossuth Lajosnak és fiának alakját, hogy az apa-fiú leszármazásban a jellegzetesen XIX századi, emberfeletti, “népek vezetője” hőstípust egy kissé spleen-es, rezignált hősformává stilizálja. Ez az elcsúszás már az öreg Kossuth alakjának élő kultusztárggyá válásában, az emigráció zarándoklataiban látható. Kényszerű, létért harcoló írói tevékenysége múltjából nézve pótlék, hiszen cselekvő tettek helyett önkifejezése egyre inkább az írás, tollbamondás eszközeire szűkül. Fia verselgető, művész hajlamaival ellentétben, alakja tettei által értelmezhető. Ám – Krúdyra nagyon jellemzően – a tett is olvasásközpontú, az irodalom nézőpontjához közelítve talán Kossuth szónoki tehetségében már eleve lappangó szövegszerű mozzanatokat. “Ő maga ugyan sohase írt verseket, mióta a század legnagyobb eposzát, a magyar szabadságharcot megcsinálta.” Az élőhalottság motívumát kelti fel idézett vallomása:” – Meghaltam 1867-ben – mondta sokszor I. Ferenc József megkoronáztatása után.” A kossuthi eszme folytatójának az őt kultusszal fogadó nép képzelete a főhős Ferencet képzeli, mivel a fiúi leszármazás a hagyományokban gondolkodó közösségi tudatban az eszmények vágyott egységét jelenti. Lénye viszont kissé idegenszerű európaiságában, szónoki kimértségében, egyezkedő politikájában elcsúszást mutat az apai eszményektől. A Kossuth fia rövidebb változatában a nép héroszalkotó képzeletét nem tudja kielégíteni: “Az öreg debreceni polgárok sehogy sem tudják az apafiús hasonlatosságot felismerni az utódban ama lelketrázó magyar fantommal, aki a kocsmához közeleső Nagytemplomban a Habsburg-házat trónjavesztettnek nyilvánítja.”
Mindkét regény felidézi a szabadságharc egy döntő eseményét: A Kossuth fia a győzelemmel kecsegtető kezdetet, az Ál-Petőfi a vesztes véget – mindkét helyen az iróniának azt a forrását mozgósítva, amelyben az időbeli távolságot az olvasatok próbálják áthidalni. Utóbbi regényben a segesvári csata egy szereplői elbeszélés tükrében konstruálódik. Lisznyai, az egykori költő-barát úgy akarja felfedni Petőfi utolsó napjának rejtélyét, ha pontos, minden részletre kiterjedő tudósítást ad a csata lefolyásáról. Ám a vízióban feltáruló, majd az elbeszélésben a jelenlét illúzióját keltő pontosság épp ezáltal árulja el képzeleti, vagyis hiányban fogant jellegét, hogy olyan patetikus dikciót használ, amely az elbeszélés regényességére, fiktív voltára irányítja a figyelmet. Az elbeszélés képzeletiségét nemcsak nyelve, hanem egy külső nézőpont is megerősíti. Lisznyai monológjával párhuzamosan az elbeszélő szólama egy másik történetsíkot is megalkot: zsandárok közelednek a házhoz, hogy Lisznyait elfogják, amelyet azonban a költő saját képzeletének vakságában nem vesz észre. A két narratív szint közötti viszony korrelatívként olvasható: Lisznyai történetmondása által valójában ugyanazt a Petőfi-sorsot ismétli meg, amit felidéz. Értelmezői pozíciója csak arra képes, hogy azonosuljon a megidézett Petőfi-alakkal, nincs egy olyan pozíció birtokában, amellyel az elvárt igazságot elérhetné. A szabadságharcról szóló elbeszélésben csak a tényeket helyettesíteni akaró szöveg- és nem az a tényszerűség lepleződik le, amit az elbeszélés megcéloz.
A Kossuth fiában a ‘48-as pesti események 1904-es megünneplése az egykori esemény megismétléseként fordul iróniába. A pesti nép körében lappangó függetlenségi gondolatok feszültségének nemzeti ünnep ürügyén való kirobbanását “emeli be” itt Krúdy, mikor is elég volt egy a király házáról hiányzó zászló, hogy a felhevült tömeg utcai rongálásban törjön ki. A szövegbeli jelenetben Kossuth Ferenc kissé passzív, fáradt úriemberként viselkedik, mikor is az elé járuló, nemzeti érzéstől fűtött résztvevők műsora felé nem mutat érdeklődést. Maga az ünneplés csakis az egykori márciushoz való hasonlóságban (zászlók, szavalatok, magyar ruha, “Petőfi-képű” szervező) tud csak tükröződni, de a szövegben épp a hasonlóság mentén való jelentés, a tükröző-funkció bizonytalanodik el. A tömeget hiába lelkesíti a spontánul kitörő Pilvaxba való zarándoklat, mintha új március készülődne, a tettvágyban kitörő nemzeti érzés célját nem találva, esztelen rongálásban talál kielégülést. A forradalom mint rongálás ironikus kifordítása mellett annak “szabadság” jelentését is kikezdi a szöveg a Kossuth-fiúnak amiatti aggódásában, hogy Ferenc József őt fogja felelőssé tenni a történtekért.
Talán a fenti, találomra kiragadott példák is meggyőzhettek arról, hogy Krúdy hagyományhoz való viszonya valamiféle zárt-rögzített nézőponttól eltérően szövegszerű mozgásban formálódik, ahol is a mitizáló, kultuszalkotó jelenségek egyszersmind iróniába is fordulnak. Ironikus a szabadságharcnak olyan utána következő, hanyatló korok jelenéből való olvasatai, amelyek a függetlenségi eszmét egyszerre érzik eltemetettnek és feléleszthetőnek, ám a folytonos elbizonytalanítás mégis kétségessé teszi a múlt visszahozatalát. A szabadságharcnak Krúdynál visszatérően (nemcsak e két műben) regényként, álomként vagy legendaként való megnevezése vagy láttatása egyrészt esztétikummá oldja az eseményt, másrészt a jelenlét hiányát, a felejtést sugallja. A Kossuth fia egy passzusában a szabadságharc mint szövegtéma annak távolságát jelenti, amely szinonim az álom vagy legenda képzeteivel. “Gracza György már szép regényekben írta a magyar szabadságharc történetét, mintha századok előtt történt volna…Kossuth Lajos olyan messzire ment a nemzeti fantáziától, mint valami legenda… A függetlenségi téma mentén kirajzolódó magyarság-elképzelések, annak a hagyománykészletből “beemelt” témái maguk is szövegekként olvasódnak, amely egy-egy kor identifikációjaként egy központi metafora narratív kibontásában konstruálódásában érhető tetten. A ‘48-as tematikát nem vezethetjük vissza valamiféle egységes, a szövegeket megelőző szerzői eszmevilágra, mivel az mindig az egyes szövegek (beszélői szólamok) saját szándékában és viszonyukban formálódik.

Molnár Tamás

“Szent kengyelfutók és gladiátorok”
Ady Endre nemzetproblémára adott válaszai a század- és ezredfordulón

Tanulmányom címe alapján több elvárás is kézenfekvőnek látszik. Nehéz elképzelni, hogy Ady Endre munkásságának tárgyalása során nélkülözni lehessen poétikatörténeti vagy versesztétikai szempontokat. Adyt természetesen költőként tartjuk számon, magyarsággal (magyarságával) vívódó költeményeit középiskolás fokon is ismerni kell, ez a háttérismeret markáns befogadói pozíciót teremt. Úgy gondolom, ha megpróbáljuk Ady írásait nem egy költő szövegeiként olvasni, átformálhatjuk ezt az attitűdöt. Ady publicisztikáján keresztül szeretném megközelíteni azt a kérdést, hogy a századelő magyar közgondolkodásában milyen problémákat vetett fel a “mi a magyar” és a “hogyan nyilvánul meg a magyarság” kérdése, s ezeket a cikkeket sajtótörténeti, illetve kultúr- vagy eszmetörténeti szempontból kívánom megvizsgálni. Ezek az írások bizonyos esetekben irodalmi vitákra, támadásokra reflektálnak, így lehetetlen lesz teljesen mellőzni azt a szempontot, hogy szerzőjük mégiscsak közéleti és kultúrpolitikai viharokat kiváltó költő volt, de ismétlem, célom az, hogy Ady Endrére elsősorban mint közíróra, közéleti kérdéseket feszegető publicistára, társadalmi, filozófiai, kulturális problémákat felvető gondolkodóra tekintsek. Ez a nézőpont magában hordozza az argumentáció lehetőségét, a líra által megjelenített nemzet-problematikával szemben a közéleti írások kritikai tanulmányozása során értelmes és termékeny lehet az “igaza volt-e” vagy “igaza lett-e” kérdés megfogalmazása.
Az argumentáció lehetősége alkalmat teremthet arra, hogy (a dolgozat továbbgondolásként) a feltárt eredményeket összehasonlítsuk vagy párhuzamba állítsuk a “hosszú tizenkilencedik század” végén virágzó magyar társadalomtudomány eredményeivel. Egy ilyen esetleges összevetés során azonban szem előtt kell tartanunk azt a tényt, hogy Ady nem volt szaktudós. Nem tudományos felkészültsége avatja a századforduló korának kihagyhatatlan szellemi figurájává. A kor Magyarországának hihetetlenül tarka, sokszínű kulturális életében Ady közírói, publicisztikai munkássága teoretikus kidolgozatlanságával együtt igazolja, hogy a költő problémaérzékenységével, frázisoktól mentes demokratikus elkötelezettségével, morális világnézetével hasonlóan maradandó válaszokat tudott adni a nacionalizmus és patriotizmus, kozmopolitizmus és internacionalizmus, integráció vagy izoláció, elszigetelődés vagy nyitottság problémakörére, mint társadalomtudós kortársai (Jászi Oszkár, Szabó Ervin, Somló Bódog, a Huszadik Század c. folyóirat munkássága) a konzisztens, tudományos érvelés eszközrendszerével. (Fentebb említettem, hogy igyekszem háttérbe szorítani Ady költő-szerepét, de ezt a szerzői hátteret teljesen mellőzni lehetetlen, értelmetlen és terméketlen volna). Úgy vélem, ennek a problémaérzékenységnek és a teoretikus kötöttségektől való mentességnek köszönhető, hogy a következő értékelés megállja a helyét: “A menekülő modernségtől, az érzelmi-morális lázadástól a társadalmi forradalomhoz vezető utat a századelő Magyarországán […] Ady Endre járta végig legkövetkezetesebben. Azt ő életműve – poézise és publicisztikája – a legfontosabb látlelet a századelő Magyarországáról”. (Ez a megállapítás, különösen az forradalomig vezető út metaforája az életmű ma már korszerűtlennek tekinthető teleologikus, a forradalmat minden gondolkodó hiteles végcéljának tekintő szemléletéből ered, ami számomra meglehetősen erőszakolt. Úgy gondolom, a modernség akarása, a morális lázadás és a társadalmi forradalom ideájának elfogadása mozaikként jellemzi Ady közéleti írásait. Huszár Tibor véleményét mint értékítéletet ettől a megszorítástól függetlenül érvényesnek tartom).
Ady Endre publicisztikai írásai sajtótörténeti példaképek, az intellektuális és személyes bátorság valamint a megkérdőjelezhetetlen kulturális beágyazottság és színvonal remekeit találjuk újságcikkei között. A következőkben elsősorban az 1905 és 1914 közötti termésből válogatok, ezen periódus darabjait a szakirodalom általában a közírói életmű érett, kiforrott megjelenítőinek tekintem. Az írások válogatásánál elsősorban a nacionalizmus kihívására adott választ tartom alapvetőnek, de ugyanígy kiemelhető lenne a kozmopolitizmus elutasítása is. (Elsősorban a Csaholó hazafiság; A nacionalizmus alkonya; Ismeretlen Korvin-kódex margójára; A népek összefolynak; A robbanó ország vagy a Mágnások és püspökök uradalma című cikkekre kívánok koncentrálni). Igazolandó előfeltevésem alapján ez a magyarság- és kultúrakép a külsőségektől, intézményi háttértől elvonatkoztatott, a “lelkek forradalmához” kapcsolódó, a munka, haladás, moralitás, humanitás és demokratizmus benső meggyőződéseként írható le, s ez a nemzetdefiníció a modernitás keretei között – függetlenül az épp aktuális történelmi körülményektől – tartalmas és elfogadható.

Hazafiság vagy maszlag

A nemzeti és a kozmopolita jelzők dichotómiája a 19. század második felében élénk vita tárgyát képezte, de elsősorban egyfajta nemzeti művészeti stílus alkalmazását vagy látványos mellőzését értették rajta. A költészet, dráma, zene vagy építészet stiláris jellemzői jelentették a nacionalizmus és kozmopolitizmus körül kialakult diskurzus keretét és kiindulópontját. Ady költészetét végigkísérve logikusan beilleszthetnénk ezt a vitát egy poétikatörténeti ívbe, de pontosan ezt kívánom elkerülni azáltal, hogy Adyt (amennyire ez lehetséges) igyekszem eltávolítani a költői szereptől, s próbálom publicistaként előtérbe állítani. Nem tartanám adekvátnak, ha egy skizofrén szerzői alakot konstruálnék, és egymástól tökéletesen elszigetelten tárgyalnám a költő-Adyt és a publicista-Adyt, de azt bizonyítható és igazolható állításnak gondolom, hogy Ady bizonyos distanciát teremtett és tartott a költői és az újságírói életmű között. Ennek egyik bizonyítéka épp a nemzet-problematika kérdéskörébe tartozik, a korai verseskötetek (jellemzően az Új versek és a Vér és Arany) darabjaiban a magyarság kifejezésének markáns eszköze lesz a keleti, ázsiai, pogány mitológia poetizálása, “1905-től kezdve megfigyelhetjük, milyen örvénylést indít benne keleti származásának egyszerre vonzó és taszító gondolata”. A publicisztika szövegeiben nyomát sem látjuk ennek a vonzásnak-taszításnak, az ezekben az években íródott újságcikkek a keletre utaló jelzőket, kulcsszavakat (tatár, turáni, Gangesz, ázsiai stb.) egyértelműen negatívként szerepeltetik. Ezek a jelzők általában a közéleti ellenfelek, a nacionalisták jellemzésére szolgálnak.
A nacionalizmus – kozmopolitizmus – patriotizmus kérdéskör tárgyalásakor különös gonddal kell figyelni a terminus technicusok tartalmi jellemzőire. Ady a közel tíz év alatt nem használta szigorú következetességgel ezeket a kifejezéseket, bár a különböző szavak által jelölt fogalmak jelentésköre többé-kevésbé rögzített. A patriotizmus terminust különösen óvatosan kell kezelnünk. Ha a következő, korai (1902-ben írott) részlet könnyen megtéveszthet minket: “Faji büszkeségünk, patrióta képzelgéseink üstökénél lehet bennünket legjobban megfogni. […] A lényeget és valóságot nem keressük, mihelyst hazafisággal csaholják hazug módon tele a fülünket”. A szövegkörnyezet egyértelműen igazolja, hogy “a patrióta helyett itt nacionalista értendő”. A fogalmi finomítás igényét jelzi, hogy később megkülönbözteti ezeket a fogalmakat. “Stendhal a maga korában az olcsó hazafiaskodást patriotisme d’antichambre-nak nevezte. Magyarul olyan szeretete ez a hazának, amelytől szegény haza holtáig koldul. Ez az előszobai, sőt cselédszobai, még sőt – ólbeli hazafiság […] él, nagyon él Magyarország földjén”. A nacionalizmus, mint negatív gyűjtőfogalom jellemzői jól beilleszthetők ebbe a körbe: “A nacionalizmus a […] legförtelmesebb hazugság és a legveszedelmesebb nyavalya. Kiaknázza a tömegek vad butaságát, a félműveltek szenvedélyeit. A nacionalizmus voltaképpen internacionális szövetkezete a sötétségnek, butaságnak, s a gonosz tekintélyek önzésének”. A nacionalizmusnak ez a hármas meghatározottsága (butaság, önzés, nyavalya) végigkíséri az életművet. Néhány jellemző példa arra, hogy ez a sűrített definíció szétbontva kerül kifejtésre. Kulturálatlanság: “Hát azt hiszik, hogy fokossal, kanászkodással, betyárkodással lehet nemzeti államot csinálni? Nem is beszélve kultúrállamról”. Hazug önzés: “a nemzetieskedés vagy […] hazafiaskodás kitűnő üzlet”, vagy a “hangos, ádáz hazaszeretet legtöbb esetben a gazemberek tévesztő szándékú jelszava”. A nacionalizmus mint kórság metaforikus, ironikus részletezése: “A kultúrember különben is túl van a nacionalizmus nyavalyáján”. A Ha a bacilust fölfedezik című írásának keserű iróniája teljes egészében a nacionalizmus “bacilusának” kórtüneteit és terjeszkedését festi le. Ha ez a bacilus okozta nyavalya elhatalmasodik, az önző hazugság törvénnyé válik és a sötétség megszokottá, normálissá lesz, akkor az eredmény Ady jellegzetes jelzőhalmozásával a következő: “Terhelt ország, összevissza ország, koldus ország, beteg ország, gennyes ország, úri ország, függő ország, rossz helyzetű ország, persze: kulturálatlan ország”.
A nacionalizmus látszólagos ellenpólusának, a kozmopolitizmusnak a jellemzésére nem találunk ilyen expresszív leírást. Az irodalmi és közéleti támadásokra utalva önironikus módon magára veszi ezt a jelzőt, de ez az önjellemzés inkább tekinthető gúnynak, mint valós önmeghatározásnak. Magáról írja ezt: “A költőjelölt nebuló 1896-ban írt egy hazafias Kossuth-verset. Azóta kozmopolita, vármegyének elárulója, darabont gazember lett belőle”.  Ha elhagyjuk a hazai közélet heves szópárbajainak terepét, hitelesebb analízishez jutunk. Egy Párizsból küldött tudósításban, Marcelin Berthelot nekrológjában a (sokszor dacosan magára vett) szitokszó helyett használható fogalomelemzést találunk: “Ő volt az, aki először disztingvált internacionalizmus és kozmopolitizmus között. Azóta Bebel és Jaurès sokszor ismételték. Kozmopolita csak nyegle ember lehet, de internacionalista: minden becsületes mai ember”.
Úgy tűnik, megtaláltuk, megtaláltuk a nemzet-meghatározással, önképpel kapcsolatos helyes terminust. A fenti idézet alapján az internacionalizmust tekinthetnénk elfogadható szellemi pozíciónak, ha tudnánk, hogy tulajdonképpen Ady mit is értett ezen. A nacionalizmus és kozmopolitizmus fogalmát közéleti ellenpólusokként vezettem be, s a kettő bizonytalan tartalmú szintézise lett a keresett hitvallás. Tartózkodom attól, hogy az ellentétpár logikai viszonyát továbbgondolva egy arany középútban határozzam meg ezt a keresett pozíciót, véleményem szerint itt nem egyszerűen a két véglet közötti megfontolt, mérsékelt, félénk-finnyás kispolgári távolságtartásról van szó. Ady a “politikai polarizátor” szerepet nem a mérsékelt távolságtartással érdemelte ki. A két pólus közötti szintézis inkább a szó hegeli értelmében értendő, a nacionalizmus téziséből és a kozmopolitizmus antitéziséből alkot egy olyan szintézist, mely különbözik mindkét összetevőjétől, de mindkettőből megőriz alapvető értékeket. A nacionalizmusból elveti a bezárkózást, az önzést, a bornírtságot, és az eredményt internacionalizmusként emlegeti. A kozmopolitizmus azért “nyegle”, mert nem igényel semmilyen közösségi támaszt. A nyitottság értékesnek bizonyul, de elkötelezettség nélkül elfogadhatatlan lesz. Vele szemben az elkötelezett (de nem a Stendhal–Ady értelemben vett előszobai-ólbéli) patriotizmus áll. A nacionalizmusnak ezért lesz csak látszólagos ellentéte a kozmopolitizmus, mindkettő valódi meghaladása a nyitott, de elkötelezett internacionális patriotizmus vagy patrióta internacionalizmus lesz. Problémát jelent, hogy Ady publicisztikájában nem található ilyesfajta megjelölés. Adott a fent leírt közéleti pozíció, és ezt hol “új hazafiasságnak”, hol “modern elmék testvériségének”, hol “emberi, kultúrformájú patriotizmusnak” stb. nevezi. Ez a terminológiai bőség megnehezíti a dolgunkat, de úgy gondolom, ezek mind az imént jellemzett szerepet jelölik.
A patrióta internacionalizmus két (általam) kiemelt jellemzője közül a nyitottság önmagáért beszél, tág értelemben véve ez lesz a nacionalizmus korábban bemutatott negatív tulajdonsághalmazának ellentettje. A másik tényező, az elkötelezettség sokkal izgalmasabb probléma. Két homályos pontot kívánok körüljárni evvel kapcsolatban. Az első: Mi iránti elkötelezettségről van szó? Ennek a kérdésnek a megközelítése tartalommal töltheti meg azt a (még nem különösebben sokat mondó) magatartásformát, amit nacionalizmus és kozmopolitizmus szintéziseként írtunk le. A második kérdés: Mi váltja ki, mi biztosítja ezt az elkötelezettséget? Reményeim szerint ennek a kérdésnek a körüljárása által ahhoz a személyiséghez jutunk el, aki számára a “modern elmék testvériségéhez” tartozás nyújt identitást, bizonyos mértékig ez lesz a létezés garanciája.

Két meggyőződésű emberek

Az elkötelezettség tárgyának, irányának kérdése valamilyen közösségre, kollektívumra vonatkozik. A 19. század második felének művészeti, irodalmi vitáinak centrális problémája volt, hogy melyik társadalmi réteg tekinthető a magyarság autentikus képviselőjének. Komlós Aladár Gyulai Pál munkásságában talál olyan momentumokat, melyek a nemzeti kultúra társadalmi rétegek szerinti fragmentáltságával szemben az összmagyarságra utalnak. A “népnemzeti” kifejezést ez az igény segített kialakítani. A magyarság egészéhez tartozás koncepciója összhangban áll az Adyról írott mértékadó értékelésekkel. “Ady Endre jelentőségének titka (ha közhelynek hat is): inkarnációja volt a magyarság egészének. Minden megvolt benne − jó és rossz, szép és csúf egyaránt − ami ennek az országnak egész népére jellemző. s hangsúlyozni kell, egész népére”. Ezt a két állítást premisszaként véve egy problémamentes konklúzióhoz juthatunk, a Költő keblére öleli a Magyar Nép egészét, s a Magyarság fenntartások nélkül magáénak vallja a Költőt. Ez a hajánál fogva előrángatott logikai sor természetesen abszurd. 1902-ben (a korai dátum itt fontos lenne, ha a költői szerep fejlődéstörténetét vizsgálnánk) egy poétikai és közéleti állásfoglalást bíráló kritikára így válaszol (saját maga egy fegyvertársának bőrébe bújva, tehát egyes szám harmadik személyben): “Eléggé magyar ő, mert hogy nem is lehet más s az a harag, melyet ő a reakciós magyarság, olcsó nacionalizmus, fajtenyésztés, agrárizmus iránt érez, mindenkiben megvan, aki amellett, hogy magyar ember, kultúrember is akar lenni. A népies nemzeti stílus hát az ő stílusa nem lehet”. A népnemzeti iskola kultúrtörténeti karrierje egyrészt alaposan leírt folyamat, másrészt nem tartozik szorosan dolgozatom problémakörébe, de két lényeges momentum megvilágíthatja, miért lesz az “össznemzeti népnemzeti stílus” Ady számára elfogadhatatlan. A “népnemzeti írócsoport a politikai hatalom szövetségese és támogatója volt”, illetve a “népnemzeti irány […] bezárult önmagába”. Nem feladatom ennek az értékelésnek az árnyalásával foglalkozni, számomra elég, ha általános tendenciaként elfogadom ezeknek az értékeléseknek az érvényességét. A bezárkózást, a nyitottság hiányát az Ady által elutasított attitűdök között már azonosítottuk. A hatalom támogatását élvezve konzerválni a politikai helyzetet: ez a forradalmiság elvetését jelenti. A későbbiekben igyekszem majd kimutatni, hogy Ady számára ez a magatartás egy olyan embertípushoz kapcsolódik, akiknek létét ő nem tekinti valódi életnek.
Az “össznemzeti” karakter legalább ennyire problematikus. 1906-tól a Pesti Hírlapban Tóth Béla több bíráló-támadó cikket közöl, melyben Ady verseinek magyarosságát, illetve költőjének magyarságát kérdőjelezi meg. (A “összmagyarság” iránti elkötelezettségről, lojalitásról van szó.) A Válasz Tóth Bélának című replika lényeges állításokat tartalmaz arról, mitől tekintette magát Ady megkérdőjelezhetetlenül magyarnak. “Annyi magyarságról sohse álmodtak sem a bajai csizmadiaműhelyben, sem az anyai dzsentriházban, se sehol, amennyit az én ezer éves kisnemes, mindig parasztokkal és vajmi sokszor parasztokként élő famíliám megőrzött s az én lelkemben kifejezett”. Minden Ady iránti tiszteletem ellenére komikus, hogy kisnemes-paraszti származást állít szembe dzsentri-csizmadia származással, én el tudok képzelni markánsabb társadalmi különbséget két magyarságról vitatkozó debattőr között, de Tóth Béla megvédése különösképp nem az én feladatom. Nem kívánok avval sem foglalkozni, hogy Ady “ezer éves kisnemes” önmeghatározása mennyiben önmitizálás. Ami számomra lényeges, hogy ebből a néhány sorból kiolvasható, mi adja Ady számára a magyar öntudatot: az “ezer év” és a parasztság közelsége vagy élete. Ha kellő jóindulat nélkül közelítünk ezekhez a mondatokhoz, akkor a lehatároló, kizáró momentumot találjuk bennük hangsúlyosnak, és arra a következtetésre juthatunk, hogy “aki legalább ezer éve nem kisnemes magyar, az nem (autentikus) magyar”, illetve “aki nem a parasztság közeléből jön, az nem magyar”. Ady-írások tucatjai cáfolják meg ezt az értelmezést, de azt mindenképpen leszűrhetjük, hogy a magyar “össznemzetnek” valamilyen része, metszete bírhat Ady számára elfogadhatóan (sőt megkérdőjelezhetetlenül) magyar öntudattal. A Városos Magyarország című cikkében is markáns megállapításokat találunk arról, hogy “mi a magyar”. “Ma Magyarország: a városok, a készek és a leendők, ők a kultúra, ők a magyarság, sőt a nemzetiségi kérdést is csak ők jogosultak és nobilisak megoldani. A városos Magyarország talán utolsó lehetősége és kerete egy lehető Magyarországnak […] Ma már kezükben van az urak revolvere, a híres »mi vagyunk a magyarság« nevezetű revolver is, tessék harcolni vele”. A parasztsághoz egyáltalán nem közel élő, közel álló városok lettek kinevezve a magyarságnak. Ez a következtetés csak Ady magyarságról való elképzeléseinek inkoherenciájával lenne megmagyarázható. Zavarunkat a végsőkig fokozhatja (illetve épp az abszurd gondolatmenet elvetéséhez, s így egy értelmesebb következtetéshez vezethet el) a következő megállapítás: “Magyar történelem, magyar kérdés, magyar fátum ennyi: néhány száz erőszakos család uralkodott, álnokoskodott, kegyetlenkedett, barbárkodott egész Magyarországon. Ezek kinevezték magukat Magyarországnak s a szent magyarság nevében kötötték az üzleteket és zsebüknek egy kis sérelméért fölborítottak mindent”. Ez a “önkinevezés” teremtette meg az előbb idézett “urak revolverét”, a “mi vagyunk a magyarság” fegyverét. Nem lenne különösebben nagy gondolkodói teljesítmény ezt a “revolvert” egyszerűen a parasztság vagy a városok kezébe adni avval, hogy “most én kinevezlek benneteket autentikus magyarnak”. Úgy gondolom, a revolvercsere igénye világosan kiolvasható, de nem egyszerűen avval magyarázható, hogy más társadalmi osztályokon a sor.
Ebben az értelmezésben a parasztság és a városok nem puszta társadalmi helyzetüknél fogva érdemelték ki a “revolverhez jutás” lehetőségét, hanem azért, mert valamilyen értéket reprezentálnak, mely az erőszakosnak, barbárnak, materialistán pénzéhesnek jellemzett történeti arisztokráciából hiányzik. (Természetesen ez sem szó szerint értendő, nem értékszociológiai kutatásról van szó). A városok képviselte értékekről árulkodik a Mágnások és püspökök uradalma című írás: “Tessék elképzelni a mai Magyarországot a polgárlakosságú, küszködő, de nagyszerű szívósságú városok nélkül. Tessék elképzelni egy Magyarországot, melyben csak a híres vármegyék, a grófi százezer holdak s a püspöki aulák maradnak meg. Ennél a Magyarországnál még Macedónia is különb és kultúrában elöljáróbb, európaibb ország volna”. A parasztság életformájához való közelség nyilvánvalóan a munka, a városok pedig egyfajta eszmeiség (ilyen értelemben vett idealizmus), a modern kultúra és a haladás eszmeiségének képviselete miatt kerül be a magyarság hiteles képviseletének körébe. Hasonló (lehetne) a városok szerepe, amit a legnagyobb magyar, az előző reformnemzedék a kaszinóknak szánt: “Összeseregeltetni a magyar társadalom-embrió erőit. Nemzeti intelligenciát teremteni. Módot adni az előretörtetésre ez eszmékkel nehezen barátkozó nemzetnek. Kigyógyítani, ha lehet, örökölt, keleti ideafóbiájából a magyar embert. Vérbe vinni a könyv, a nyomtatott betű imádását. Istápolni a művészetet, lelkesedésre, magas repülésre szoktatni a lelkeket. Ellátni eszmékkel az egész nemzeti életet”. És hogy mennyire nem törvényszerű, hogy a mi közéleti klímánkon a városok (akár a kaszinók több, mint fél évszázaddal korábban) betöltik ezt a szerepet, igazolja az újságcikk folytatása. A városoknak (megint csak tág, akár szimbolikus és nem szociológiai vagy közigazgatási értelemben véve ezt a szót) történelmi esélyük, hogy a kultúra és a haladás eszmeiségének teret adnak, ha nem élnek evvel a lehetőséggel, és az “új Németújváriak és Csák Máték martalócai”-hoz törleszkednek, akkor “vége ebben az országban magyarságnak, munkának, emberségnek, kultúrának, de vége ennek a szegény országnak is”. A történelmi haladásnak ez az útelágazás vagy határhelyzet pozíciója – ezt igyekszem a következőkben igazolni – Ady történetszemléletének kulcsmomentuma, s ez az élethelyzet az én értelmezésemben is meghatározó szerephez jut.
Ady magyarságképében tehát három csoport látszik kibontakozni, egy maroknyi “élcsapat”, akik lehet, hogy a jövőt különbözőképpen képzelik el, de abban egyet értenek, hogy Magyarország akkori jelenének is legfeljebb az akkor használatos történelemkönyvek lapjain lenne a helye. Ez a néhány ember az akkori nyugatot szeretné itt látni, holott lélekben ahhoz a nyugati értelmiséghez sorolják magukat, akik a nyugat jelenét is avíttnak, meghaladottnak tartják. Ez a csoport, a “kettős meggyőződésű” emberek társasága nem osztályhelyzet- vagy születés alapján különül el, hanem a fentebb vázolt értékek felvállalása által. Ők szemben állnak az “ideafób, önző, reakciós, bezárkózó, nacionalista” többséggel és a kozmopolita, “nyegle”, éppen csak előforduló kisebbséggel. Ez az élcsapat azonban elkötelezett, épp a vele szemben álló többség iránt. Ez a paradox viszony teljes talajtalanságot jelent, a magát nemzetként aposztrofáló többség a nemzeti kultúra szellemi hátterét vonja meg tőlük, a kozmopolita gondolkodók általános, emberi szempontjait ők nem vállalják fel, a nyugat “kéznéllévő” minta-értékein pedig voltaképpen már túlléptek, csak jobb híján választják ezeket. Miért, mire támaszkodva vállalja fel valaki ezt az elkötelezettséget? Milyen világkép vagy értékrend adhat támaszt ebben a helyzetben?

A haladás evangéliuma

A történelmi haladást Ady esszéiben az evangéliummal, a hittel kapcsolatos megjegyzések kísérik. Úgy gondolom, ez lehet az egyik támasza ennek a kitaszított elkötelezettségnek. A nacionalizmussal szembeni patriotizmus “igazi evangélium szerint reformált hazaszeretet” lesz, és “Franciaország legújabb generációja már e vallásban nevelkedik”. Ha szellemi fegyvertársakról szól, humanizmusukat, patrióta internacionalizmusukat többször szintén a vallással azonosítja. Pl. Anatole France tudja, hogy “jönniük kell időknek, mikor élet és művészet megcsókolják egymást. Küzdeni kell ezért a csókért, mert ez lesz az expiáció minden Júdás-csókért. Ez lesz az emberiség felmagasztosulása. […] Ezt hirdeti az ő csodának keresztelt megtérése. Ez az ő vallása” Egészen hasonló Jászi Oszkár intellektuális teljesítményének értékelése: “Életét, munkáját evangéliumszerűvé az teszi s tenni fogja egyre inkább vallásosan, hogy nem bújt el azon sokféle szellemi területen, melyek otthonosan kellették magukat”.
Ez a szóhasználat magyarázatra szorul. Ady publicisztikájában a klerikális, ultramontán, jezsuita, bigott, papos stb. kifejezéseknek kifejezetten negatív töltetük van, és a korábban nacionalistának leírt embert jellemzik. Egyáltalán nem célom egyfajta felekezetieskedés felé terelni a gondolatmenetet (ez Ady magyarság-képétől is távol állt) de úgy vélem, a többször előforduló “reformált” jelző visz közelebb minket a látszólagos ellentmondás feloldásához. Ady magyarság-felfogása rokonítható a kálvini protestantizmus hit-koncepciójával. Természetesen nem teológiai igényű megalapozottságról beszélek, az én elemzésem pedig különösképp nem büszkélkedhet evvel a felkészültséggel, de szembetűnő, hogy a protestantizmus belső, személyesen megélt hite ugyanúgy szembeállítható a jelképek által kifejezett, “kívül hordott” hittel, amiképp a “tisztességes, nem lármázó, de őszinte hazafiasságot” szembeállíthatjuk a “sallangos”, “csaholó hazafisággal”, a “hazaffyaskodással”. Ez a probléma a protestantizmus hit és cselekedet kapcsolatáról vallott nézetével áll kapcsolatban. (Ismétlem, nem kívánok – nem is tudnék – alapos teológiai fejtegetésekbe bonyolódni, számomra csak mint kulturális minta érdekes ez a vallástörténeti, teológiai kérdés). A hit kifejezhetetlen cselekedetekkel, az nem a világ, a környezet, hanem Isten felé irányul, s az emberi személyiség legbenső tartalma. Az a cselekedet, melyet valaki azért követ el, hogy hitét (ebben az esetben hazaszeretetét) igazolja, pontosan a valódi hit és hazafiság hiányáról tesz tanúbizonyságot. “A hazafiság valami olyan sine qua nonja az embernek és társadalomnak, hogy még fogalommá sem kell sűríteni, s szót sem keresni hozzá. A közös kultúrában s közös társadalmi munkában álló becsületes, munkás emberek mind azok. Hazafiak, ha úgy tetszik. Aki ellensége a haladásnak, a jobbra törésnek, az emberi szellem feltétlen szabadságának, hazaáruló, ha örökösen nem tesz is egyebet, mint a nemzeti himnuszt énekli”. Ez a hiten alapuló magyarságtudat éppúgy nem könnyed, lényegtelen dekorációja a személyiségnek, ahogy a valódi hit a hívő embernek. A protestáns teológiában Krisztus követésének lényegi momentuma a kereszt hordozása. Úgy gondolom, ez az értelmezés világíthatja meg a következő – Csokonairól, egy szintén protestáns költő-elődről vallott – jellemzést: “De magyar voltál, be magyar. Óh, fájdalmasan magyar. Az elejéből való a magyar fajtának. A keveséből”.
(Ady Endre verseinek profetikus jellege közismert. A biblikusságnak és a nemzetnek a poetizálása általában próféciaként jelenik meg Ady lírájában. Általánosan elfogadott summázatként: “A profetikus líra a misztikus költészet közösségi metszete. Ady a nemzetüket ostorozó próféták magyar utódaként lép föl”. Úgy vélem, a publicisztika szövegeiből kihámozott, transzcendens megalapozottságú magyarság-kép tartalmasan kiegészítheti a prófétikus líra értelmezését, csakúgy, mint a nemzet-képet megjelenítő vallomáslírához közelebb juthatunk ennek az eredménynek a figyelembe vételével. Az Illés szekerén kötet Téli Magyarország ciklusának értelmezési kódja lehet ez a transzcendens meghatározottság, a kötetben található Az én magyarságom híres sorai pedig mottóként ábrázolhatják ezt a közösségi kereszthordozást: “Az én magyarságom / Mindennél keserűbb / Mindennél igazabb […] Az én magyarságom: / Nincs ilyen átkozott, / nincs ilyen igazi”.)

A történelem főszereplői

A történelmi folyamat – Adynál ez a haladás, illetve annak lehetősége lesz – az evangéliumi, üdvtörténeti történelemképhez kapcsolódik. A teleologikus történelemfelfogás és a millenarista (második eljövetelt egyfajta célként, a történelem értelmeként felfogó) üdvtörténet közös ihletettsége ismert filozófiatörténeti következtetés. A Robbanó ország című írása, mely a Világban 1910-ben épp karácsonykor jelent meg, kiválóan példázza az “új Magyarország” eljövetelének biblikus örömhírét: “Az új Magyarország emberei annyi gyalázatos és szégyenletes alku után meg fogják csinálni a nagy söprést ebben a nagy, sokszemetű pitvarban. A nagydemokráciák fanatikus szerelme, bámulata, hite és ereje él bennük, s az új, robbanó Magyarország minden derék elégedetlenében. A robbanó Magyarország evangéliuma szállja be a városokat és falvakat a békességnek ezen a hagyományos ünnepén”. A történelem menete teleologikus haladást sejtet, és azt a “derék elégedetlenek” élcsapata fogja megvalósítani: ez a történelemkép a 19. század romantikus történelemfelfogásának magyar viszonyokra való alkalmazása, és kiválóan leírható a hegeli történetfilozófia terminusaival. Ebben a történetkoncepcióban a história szempontjából a társadalom két nagy csoportra osztható: a “fenntartó egyének” alkotják a többséget, az ő tevékenységük a jelen rendjének és berendezkedésének konzerválása, mozgatórugójuk pedig a szenvedély, pontosabban egy nem különösebben fennkölt szenvedély, az önzés vagy érdekérvényesítés. Egy másik ember- és szereptípus azonban a “magasabb általánost megragadják és céljukká teszik, megvalósítják azt a célt, amely megfelel a szellem magasabb fogalmának”. Ők “céljaikat és hivatásukat nem a dolgok nyugalmas, elrendezett rendszeréből, megszentelt folyásából veszik”. Ők lesznek a “világtörténeti egyének”, “héroszok” vagy “nagy emberek”. A hegeli teatrum mundi színpadán ők a főszeplők, ők késztetik mozgásra a statiszták tömegét, hiszen ők tudják, vagy legalábbis úgy hiszik, hogy tudják a darab rendezőjének instrukcióit. Általuk a “rejtett szellem kopog a jelen kapuján; földalatti még, nem érlelődött még jelen létezéssé, és ki akar törni”.
Jászi Oszkár jellemzése, mely Nemzetiségi kérdés című könyve megjelenésének alkalmából íródik, maradéktalanul illeszkedik ebbe a hegeli romantikus-heroikus történetfelfogásba: “Jászi Oszkár a legnemesebb harcosok közül való, a héroszlegendák igazolója. […] Géniusza némileg […] a nagy hadvezéreké, […] de a hannibáli, a napóleoni pszichénél fejlettebb, emberibb, forró az övé”. “Több ő a tudósnál, agitátornál és hadvezérnél, itt művész ő kissé a krisztusosság fölöslegével: ő egész Magyarországot választotta”. (Bonaparte Napoleon alakja a hegeli “világtörténeti személyiség” par excellence megtestesítője). A haladó szociológus és elkötelezett “művész” Jászi a modernitás, a huszadik század új hőstípusa. (Aki nem mellesleg könyvének mottójául Ady A magyar jakobinus dala című versének sorait választja). A hős-identitás nyilván kiterjeszthető Jászi fegyvertársaira, Adyra önmagára is. A hérosz motivációja nem az önzés lesz, hanem – és ez már sajátosan Ady Hegel-értelmezése – egy magasabb rendű szenvedély, a szenvedélyes hazaszeretet, elkötelezettség, vagy szerelem. (Természetesen nem a szó szokványos értelmében). A “Kossuth Lajosok és Garibaldiak szent hevülése” kellett ahhoz, hogy a statiszta-többséget változtatásra bírja. A magyar történelem más romantikus alakjai így kerülnek előkép-szerepbe: “Ignotus ír valahol a törzsökös, de európai lelkű magyarok tüzes magyargyűlöletéről. Ez a magyargyűlölet szerelem volt Berzeviczy Gergelynél, Széchenyi Istvánnál, Petőfinél is az volt. Kecskeméthy Aurélnál is, még a különben nem jelentékeny, de derék, szegény néhai Bessenyei Ferencnél is”.
Ennek a történelmi helyzetnek alapvető vonása a válaszút életérzése, a közeli változás, akár forradalom igénye és jövendölése. A világtörténeti személyiség hérosz-tudatának lényeges eleme lesz, hogy ő tudja, mi a világszellem sugallata. Ez a változás Adynál nincs szigorú, teoretizáló kontúrok közé szorítva, a nemzetállamok határainak eltűnésének konkrét víziójától a szociális forradalmon keresztül a romantikus-misztikus utópiáig terjed. A forradalom előérzete, és itt most a poétikatörténeti mérföldkő-szerepet magára vevő költő beszél a publicistából, az irodalmi megújulás: “Az új, elátkozott (ráadásul nem is politikai programmal dolgozó) magyar irodalom: valószínű előfutárja Magyarország megkésett, de most már nem sokáig halasztható szociális átalakulásának”. Ez az előjel csak valószínű. A világtörténeti személyiség szerepének tragikumát az hordozza magában, hogy a hős csak hiszi, hogy ő tudja, mik a Világszínház rendezőjének utasításai. A történelmi szituáció válaszút-jellege azonban Adynál biztos: vagy változás jön, vagy történelmi kataklizma. A francia gloire elhamvadását, a sedani vereséget Párizsból a magyar viszonyokra alkalmazva: “Micsoda rettenetes Sedan előtt állhat szegény Magyarország, ha éppen ott dühönghet most legszabadabban a patriotisme d’ antichambre”. A másik következmény az önző “statiszták” diadala. Akik a leginkább érdekeltek abban, hogy a kor magyar viszonyai fennálljanak, a “fenntartó egyének” lármás hazafisága vitathatatlan, elismert hazafisággá vélik. Az önérdekből hazaszeretők Werbőczy népe, a “populus Werbőczianus”, mert az ő állhatatosságukból “Werbőczi lelke nem uralkodott soha diadalmasabban a magyar mocsárvizek fölött”. A hős személyes tragédiája ez: mihez kezd az, aki létének lényegi vonása a magyarsága, de az a magyarság, amelyiknek immár egyedüliként joga van magyarként meghatároznia önmagát, a nagyhangú, kulturálatlan, önző populus Werbőczianus? Az Ismeretlen Korvin-kódex margójára című írásából retorikai közhellyé vált Komp-ország metaforája természetesen tragikumot sugall, mert kelet és nyugat között ingázik, nem hídként köti össze Európa két felét. De az igazi tragikumot nem a komp utasai élik át, hanem azok, akik elkötelezik magukat az egyik (ebben az esetben a nyugati) part mellett. “Tízezer ember előreszaladt, európaivá vált idegben, vérben, gondolatban, kínban, szomjúságban. Egy túlfejlődött embertípus termett itt, mely előtte fut a magyar társadalomnak százesztendővel legalább. Ezek a szent kengyelfutók nem is álmodták, hogy sarkukban százezrek sincsenek”. Mi lesz evvel a néhány tízezer emberrel, ha “Komp-ország megindul dühösen kelet felé újra”? Ott maradnak a “nyugati partok táján”, vagy “elnyeli őket a magyar tatárság”. Ignotus a szenvedélyes magyarok magyargyűlöletéről beszélt. A gyűlölet egy szenvedélyes, élethez kötődő ember érzelme. Ady prognózisa sokkal gyászosabb: “A patriotizmusnak új, emberi kultúrformáját is ki fogják ölni a magyar intellektuelek és szabadságharcosok lelkéből. Helyébe teszik a reménytelenséget s a lassan-lassan már szenvedélytelenné váló undort”. 1912-ben ez már nem prognózis, hanem jelen valóság: “A Goga Octavian rabsága irigylendő élet és szabadság volt, s az én magyar sorsom szomorúság, halál és utálat. Úgy kezdek járni tanulni s visszalépni a legsivárabb társadalom harcterére, kényszerű őrhelyemet keresve, mintha kolera-kórházba vinnének”. Mi segíthet a teljes támasz nélkül maradásban, ha az evangéliumi küldetéstudat és a hérosz-önértékelés is semmivé válik? Komp-ország szerelmes magyarjai halálba induló gladiátorok lesznek.

Reflexió az “ezredelőn”

Ady Endre hírlapíróként jelent meg ebben az írásban. Kiterjedt kutatást igényelne nyomon követni, hogy különböző pártállású, beállítottságú sajtóorgánumok és “kollégák” hogyan értékelik azt a sajtótörténeti hagyományt és kihívást, amit tizenegy kötetnyi cikkével Ady teremtett. Ez a kutatás valószínűleg elkanyarodna a kultúr- és eszmetörténet (általam preferált) kívánalmaitól, inkább a kultuszkutatás területére tartozna. A statisztikus igényű rendszerezés helyett – tudomásul véve az általam választott reflexió felszínességét – csupán egyetlen szerző egyetlen cikkének egyetlen, általam tipikusnak tartott gondolatával kívánok foglalkozni. Bächer Iván Ady halálának 85. évfordulóján megjelentetett egy személyes hangú “kései nekrológot”. A cikk Ady életművének üzenet-jellegét az Utolsó hajók kulcssorából bontja ki:
“»Mert igazam, igazam volt« – írta kétségbeesetten, és aki ma olvassa verseit, cikkeit, annak kétségbeesetten kell rádöbbennie: igaza, igaza van. Mindenben igaza van ma is. Minden gondolata, sora, szava kétségbeejtően aktuális. Magyarország száz év alatt semmit sem változott”.
A vélemény javító szándéka és Ady tisztánlátásának, emberi és közéleti kiállásának elismerése feltétlenül tiszteletre méltó. Lehet, hogy Magyarország semmit nem változott, de világhoz, történelemhez való viszonyunk nagyon is megváltozott. A történelem romantikus, hérosz-elvű olvasata vulgárissá vált, “ma már tudjuk, hogy a történelmet nem valaki csinálja, a história multi-kauzális jelenség”. A haladásba vetett hit legalábbis megkérdőjeleződött. (Nem Francis Fukuyama disneylandizált Hegel-átértelmezésére gondolok, hanem a huszadik század általános dezillúziós hatására). A közéleti, politikai evangelizálás ma a hit fensége helyett kóros pszichés jelenségeket juttat eszünkbe. A társadalmi forradalom kulturális-irodalmi előjeleit nem követte a “lelkek reneszánsza”. Ady világnézetének romantikus “mélye” érvényét vesztette. Paradox jelenség, hogy felszínen megjelenő következtetései, véleményei, állásfoglalásai mégis érvényesek, a teoretikus elemzés helyett termékenyebb tudomásul venni (vagy rácsodálkozni) a következetes humanista, “mélyen kálvinista, szocialista, liberális, demokrata, mindenkinél magyarabb és mindenkinél internacionalistább Ady” aktualitására. A “legnagyobb magyar hírlapíró” (Bächer Iván értékelését osztom) pontosan elméletektől, teóriától független érték-elvével – s mindezek kritikájával – teremtett olyan hagyományt, melybe belehelyezkedve az ezredfordulós, kései “kollégák” színtelensége, vértelensége vagy (a szó morális értelmében) értéktelensége szembetűnő. Erről az érték-palettáról az Ady-képviselte (és nem a kultuszgyártók által kreált) magyarságtudat kikopott. A romantikus mély zavarba ejtően modern summázata ennek a magyarságtudatnak: “bizony én erősen magyar vagyok, […] evoltomat is kegyetlen kritikával kísérve”.

Németh Ákos

“Magyar költő ezerkilencszáztizenkilenc után”
Kultusz, autográfia, irodalomtörténeti arc-adás: 
fejezetek a Babits-életmű két világháború közötti befogadástörténetéből

1. Néhány szó a Babits-életmű befogadástörténetéről

“Olvassuk el, ha egyszer majd rávisz a gusztusunk, mit vágott egyik oldalról az Újság és a Népszava, másikról az Új Magyarság és a Magyar Élet szellemi köre – hogy több kört nem említsünk – erre a legeurópaibb magyarra, legmagyarabb európaira, miközben a Versenyt az esztendőkkel! remekeit énekelte, majd – már kihagyó lélegzettel – az Ősz és tavasz közöttet és fuldokolva, a Balázsolást.” –írja Illyés Gyula.
Ha valóban “rávisz bennünket a gusztus”, és végigtekintünk Babits Mihály műveinek befogadástörténetén, joggal merülhet fel bennünk a kérdés: hogyan lehetséges, hogy az elmúlt évtizedek sztereotipikus “nyugatos” arcképvázlatai között is talán éppen az “ezer szín” költőjéhez kapcsolódtak a leginkább homogén és állókép-szerű portrék?
A babitsi “hang” és “arc” megidézése a huszadik századi magyar irodalom különböző korszakain ível át, s a rá irányuló, alakját konstituáló értelmezői perspektívák, meghatározó személyes és (irodalom)politikai motivációikkal együtt meglehetősen változatos képet mutatnak. A Babitsról folyó diskurzus elemzése ezért nem csupán önmagáért lehet fontos és érdekes a mai kor irodalomértelmezője számára. A Babits-életmű befogadás-, sőt kultusz, és ellenkultusz-története a huszadik századi magyar irodalomtörténeti és kritikai gondolkodás korszakainak, fordulatainak és önértelmezéseinek sajátos keresztmetszetét nyújthatja. Így hát, amikor tanulmányom a Babits alakjához, műveihez kapcsolódó, különböző alakváltozatokban felbukkanó sztereotípiák kialakulását és módosulásait vizsgálja, az 1919 utáni bő két évtized irodalmi eszme- és kritikatörténetének változásairól is számot ad.
Áttekintésem kezdetén három olyan mozzanatot emelnék ki, amely meghatározója és formálója lehetett a Babits műveivel szemben kialakuló olvasói elvárásoknak.
A Babits műveit át meg átszövő önéletrajziság napjainkig az értelmezések középpontjában áll: az egyes szövegek értelmezése, befogadása gyakran a szerzői alak azonosításához kapcsolódik. Ugyanakkor mindig nagy volt a kísértés arra, hogy a különböző korszakok elemzői ne az elbeszélő jelenbeli azonosságát formáló, “az életet teremtő” önéletírásként olvassák a szerző fikciós és értekező szövegeit, hanem – az Indiszkréció az irodalomban kárhoztató megjegyzései ellenére is – inkább olyan “tényközlő” dokumentumot lássanak bennük, melyek alkotójuk életére nyitnak ablakot.
Az elmúlt évtizedek során a Babits-életművel szemben kialakult biografikus olvasói magatartásformák összefügghetnek azzal, hogy az ön-narrációs beszéd a legritkább esetben ölt szabályos memoár-formát a nyugatos író-költő műveiben, sokkal inkább csak lappangó, fikciós és értekező műfajokat átlényegítő minőségként van jelen. “Babits tulajdonképpen nem ismer memoárszerű önarcképet, hanem csak az európai kultúrában mint kollektív önarcképben képes felismerni önnön vonásait, képes emlékezni önmagára is” – írja Balassa Péter. Az önéletrajzi cselekvés gesztusai már a kezdetektől átszövik Babits műveit. Egyik legjellemzőbb példáját épp a korai Ifjú Vörösmarty-esszé váratlan, burkolt önreflexiója jelentheti: “Most úgy képzelem valahogy (…), hogy [Vörösmarty költeményeiben] a zene kapcsolja eggyé a képzeteket, s teszi őket mindig-egyszerre-mindjelenvalókká, úgy, hogy minden egyes képből a végtelenbe nyílik kilátás. Amit Gellért Oszkár egy szegény mai költőről írt, az fokozottabb mértékben illik Vörösmartyra: ez ad filozófiai zamatot legegyszerűbb képeinek” – írja, a “szegény mai költő”- Babits verseiről Gellért Oszkár által egy kritikájában leírtakat a Zalán futása szerzőjére vonatkoztatva.
Az ehhez hasonló, különböző helyeken felbukkanó önéletrajzi referenciateremtések sora azt eredményezheti, hogy különböző műfajú Babits-szövegek kerülhetnek – akár észrevétlenül is – az “életrajzi” olvasás hatálya alá, s végső soron az életmű jelentős része nyílhat meg a biografikus olvasatok előtt. “Aki a Babits életműről szól, Babitsról is beszélni kénytelen, s bárkit foglyul ejthet a ‘biográfus’ szerepének csapdája” – írja Mekis D. János, igazolva, hogy a szerző írásait rejtett “életrajzként” olvasó és interpretáló, igazoló-együttműködő “biográfus” szerepe – minden “lesajnáló” kommentár ellenére – máig hat.
A Magyar költő kilencszáztizenkilencben költői önazonosságot újraalkotó gesztusa az életmű befogadástörténetének egy másik meghatározó mozzanatát jelölheti: a Babits életében narratív törést, “sorseseményt” jelentő forradalmak és ellenforradalom után született vallomásos esszében már megjelenik néhány motívum azok közül, melyek később a két világháború közötti Babits-identifikáció alaptételévé váltak. A genealogikus, tehát visszamenőleges, önigazoló jelentésalkotás során a megalkotandó költői szerep előképeként jelenik meg az értelemképződés “vad tartományából” kiszabaduló lateiner-nemesi ősök emléke, és a bergsoni idő-fogalomból kibontott költői konzervativizmus eszméje, a goethei “korall-ember” alakja.
Mindez az önazonosság legfontosabb elemeinek átmentését, a hatalomra jutott diskurzussal összhangban lévő újrafogalmazását jelentette, ahol “a feladhatatlannak hitt eszmények átmentése a szervező elv”, amint Kiss Ferenc is írja. Az átfogalmazás azonban mindig veszteségekkel is jár. Az élettörténetnek mindig maradnak olyan értelemkezdeményei, amelyek az újonnan fellelt összefüggésrendszerbe nem illeszkednek, ezért “kiszorulnak azokból a módosított történetekből, amelyekkel a bekövetkezett fordulatról megkísérlünk számot adni magunknak.” Ilyen módon Babits 1919 utáni írói identitásából is kiszorult sok olyan elem, ami a központi kérdés: az önigazolás, a legfőbb értékek átmentése szempontjából mellékesnek tűnt. Az így létrejött önidentifikáció rögzítéséhez azután nagymértékben hozzájárult a Babits-művek két világháború közti recepciója, mely a vélt vagy valós szerzői szándékot sok esetben differenciálatlanul érvényesítette a szövegek értelmezése során, s az “eleve igazolandó” elemek, előre rögzült szerzői pozíció igazolását kérte számon az egyes műveken. Az eddigiek alapján tehát talán nem túlzás azt állítani, hogy a vallomásos esszé a szerzői önazonosság újonnan kiemelt motívumaival az ezután születő művek értelmezéseinek is irányt adott, s hatása többé-kevésbé a mai napig érzékelhető.
A Babits-életmű befogadástörténetét meghatározó személyes, az író-költő nyelvhasználatában, szubjektum-fogalmában gyökerező mozzanatok számba vétele után szót kell ejteni a költőkkel szemben megfogalmazódó általános kortársi elvárásokról: a megörökölt szerepről, a költőkről és az irodalomról való beszéd hagyományairól is.
A millenniumi kor Magyarországán az irodalom legfőbb céljává a közösség alapértékeinek felmutatása és transzcendens-genealógiai legitimálása vált. A nemzeti irodalom története maga is valóságos hőseposszá lényegült, melyben a költők a “nemzetet megtartó irodalom” kultikus hőseiként nyertek szerepet. Ez az elvárás érezhetően élt még a századelő olvasói-irodalomkritikusi közönségének körében: “Tehát nem ittam, nem vadásztam és nem politizáltam, ami már maga is forradalomszámba ment Magyarországon, hol még a költészetet is csak a politika kedvéért szokás eltűrni vagy engedélyezni.” – írja Babits meglehetős negatív felhanggal a korszakra visszaemlékező kései önéletrajzi művében. Sorai egyúttal fényt vethetnek a “nemzeti költő” szakrális pozíciójának leértékelődésére és átpolitizálódására a békeévek Magyarországán, valamint Babits korabeli, elutasító magatartására is. Az Ady fellépése körüli viharok, majd a magyarságot ért “sorscsapások” azonban újjáélesztették és felerősítették a közösségi identitást újrafogalmazó, szakrális “prófétai” legitimációjú költő iránti szellemi igényt.
Az új helyzet elől Babits sem térhetett ki: Gyergyai Albert visszaemlékezésében felidézi a “már-már közéleti és alkalmi poétát, aki mintha Ady kezéből akarná kiragadni a fáklyát, hogy jobb híján ő lobogtassa, míg nem adhatja át másoknak”. Amikor a világháború és a forradalmak utáni Babits saját kulturális nemzet-fogalmához viszonyítva határozza meg a pozícióját, kétségkívül rájátszik a nemzettel azonosuló kultikus költő-szerep hagyományára. Ez a gesztus azután az irodalmi “vezérséget” megöröklő szerző későbbi műveiben is időről-időre visszatér, mind komorabb színeket öltve a közeledő világégés és a személyes haláltudat árnyékában: “Fölülök, még lassabban, nehezen, csontjaim eresztékei is csikorognak, milyen szörnyen zsibbadt vagyok! Akárcsak Magyarország.” – írja közel húsz évvel később, a sugárkezelés körülményeit megörökítő Gondolatok az ólomgömb alatt című emlékezésében.
A hagyományra való “rájátszás” azonban ellentmondásos viszonyt jelöl, szemben az elfogadás vagy elutasítás egyértelmű válaszaival. Az autentikus létformákat kereső Babits számára kétségkívül vonzó lehetett a közösség hagyományába ágyazott individuum carlyle-i “hősi” szerepvállalása: ilyen “hősöket” vonultat fel irodalomtörténete, sőt végső soron ilyen szerepre vállalkozik maga is a Magyar költő kilencszáztizenkilencben lapjain. Babits azonban tisztában volt e szerepvállalás anakronisztikusságával, a század eleji “szecessziós” nemzedék tagjai számára a (kultúr)politikai diskurzusba való bekapcsolódás egyébként is csak egyfajta “visszatérést” jelenthetett a közéleti szerepvállaláshoz, amit – Babits esetében legalábbis – a “fegyvertelen próféta” önmagát kívülről láttató ironikus gesztusa kísér. “A remeték általában nem érezték jól magukat a pápai trónon” – írja Szerb Antal, sokatmondó, szintén vallási tárgykörben mozgó hasonlatával célozva Babitsra. A “remetéből” lett “pápát” mindvégig ambivalens viszony fűzte a közösségi költő szerepével járó patetikus-kinyilatkoztató nyelvhasználathoz: a szférák közt közvetítő, szakrális legitimációjú prófétai beszédet sokszor annak ironikus, destruáló ábrázolásával együtt jelenítette meg, amire a legjobb példát a Jónás könyve jelentheti.
A szerző közösségi költő-szerephez fűződő ellentmondásos viszonyából az elkövetkező évtizedek során a Babits-hívek sok esetben a költő “szakrális-közösségi” szerepvállalását, az ellenérdekelt felek pedig az annak betöltésével kapcsolatos inkompetenciáját olvashatták ki.
Véleményem szerint a fentiekben vázolt tényezők találkozása nagymértékben elősegíthette egy sztereotipizáló, állókép-szerű kultikus Babits-portré kialakulását. Az életművel szemben alkalmazott biográfusi, “életrajzi” értelmezői pozíció, bizonyos (elsősorban konzervatív) motívumok némiképpen tendenciózus kiemelése a szerzői azonosság egészéből, valamint a “nemzeti költő” szerepe, és az ezzel járó intézményes-irodalompolitikai státusz megítélése teremthette meg nagyjából azt az “elvárási horizontot”, mely az elkövetkező évtizedek olvasóinak Babits-szövegekhez való viszonyát jellemezte, sőt némiképpen jellemzi mind a mai napig. Az “életrajziság”, illetve “klasszikusság”, “értékőrzés”, “komolyság”, “magas kultúra”, valamint a “prófétai szerepvállalás”, “irodalmi vezérség” szempontjai idővel egyfajta kódrendszerként kezdtek funkcionálni a Babits-recepció különböző szintjein, melyek elismerő vagy elutasító hangsúllyal, de mindenképpen a Babits műveihez való viszony formálóivá váltak, és sok esetben talán félig-meddig öntudatlanul is működésbe léptek az író-költő méltatóinak tollán.
Így nyert – a szerző szándékaitól nem teljesen függetlenül – a “Babitsról való beszéd” a húszas, de még inkább a harmincas évektől kezdődően egyfajta ideologikus színezetet. Eközben a szerző művei által kínált más, korábban létezett értelmezési aspektusok (pl. A gólyakalifa, mint pszichológiai sci-fi, melyet a tízes évek “bestsellereként” Korda Sándor filmre is vitt, kapcsolódásai olyan, populáris regiszter határán mozgó írókhoz illetve műfajokhoz, mint E. A. Poe, H. G. Wells vagy korának detektívregény-irodalma. Tízes évek eleji lírájának az avantgárd irányzataival párhuzamos törekvései, a zolai naturalizmus hatása az első Babits-regényekre) egyre inkább háttérbe szorultak, újabbak pedig (mint Babits “amerikanizmusa”, húszas évekbeli lírájának tárgyias vonásai, az Elza pilóta tudományos-fantasztikus regényként való olvasása) jóformán ki sem alakulhattak.
A Babits műveiből kiolvasható egyes identifikációs mozzanatok, és az általa megörökölt diszkurzív “szerep” találkozása egyszerre válhatott a kultuszteremtő beszéd és az elutasítás kiindulópontjává.
Tanulmányom további részében a Nyugat szerzőinek két világháború közötti Babits-képét, illetve ennek módosulásait szeretném körvonalazni. Célom a szerkesztő alakjához, műveihez kapcsolódó identifikáló (illetve identitást megerősítő), kultuszteremtő vagy kultuszromboló beszéd jellemző vonásainak meghatározása, ami az életmű irodalomtörténeti-kanonizációs szerepének alakulására is fényt vethet.

2. “… s leül íróasztala mellé, melyre társai, a magyar költők föltekintenek, az írószékére, mely egyre jobban hasonlít a trónhoz” – Babits húszas évekbeli nyugatos portréjának vázlata

“… az első Nyugat-korszak kritikáinak nagy része inkább ‘könnyű kézzel’ megírt jegyzet, semmint valódi bírálat. A cikkek és a könyvismertetések ilyen ‘elegánsnak’ kívánt, csevegő hangja, valósággal ‘társasági’ tónusa talán túlzott védekezés is volt a ‘tanáros’, ‘vaskalapos’ kritikai modor ellen…” – írja Sőtér István a korai Nyugat kritikáinak hangneméről, amit később a húszas évek írásainak átlagára is vonatkoztat. Ugyanakkor talán ez az “átlag” árulkodik leginkább a nyugatos Babits-képről: “Utólag gyakran az efféle, kevésbé invenciózus kritikai szövegek bizonyulnak a legbeszédesebbnek, hiszen ezek fedik el legkevésbé a korszak művelt közbeszédében cirkuláló, eszmetörténeti szempontból is releváns alakzatokat.
A Nyugat húszas évekbeli, Babitscsal foglalkozó cikkeit fellapozva figyelemre méltó lehet, hogy a prozopopeikus olvasás alakzata már az ekkori méltatásokban is rendkívül fontos szerephez jut. Az “emlékezés” gesztusa, a szerzői “imágó” felidézése gyakori kiindulópontja az egyes írásoknak: “Ha az ő alakját idézem, mindig egy tizenöt év előtti egyetemi tantermet látok magam előtt, melyben diáktársainak első kéziratban lévő verseit olvassa föl. Milyen volt ez a húszéves költő? Az arca éles és keserű. Se ifjú, se öreg, hanem időn kívüli, nem változó, akár ma. Milyenek voltak a versei? Élesek és keserűek. Se ifjúak, se öregek, hanem időn kívüliek, nem változók.” – írja Kosztolányi, majd néhány év múlva, az emlékezés képsorát kibontva megismétli gondolatmenetét: “Amint föltűnt az egyetem rosszul világított folyosóján (…) Amint első versét olvasta, kántáló önkívülettel, Spinozáról szóló szonettjét. Amint kihullott hozzám intézett leveléből, melyet egy reggel diákszobámban bontottam föl, az ‘Irisz koszorújá’-nak kézirata. Amint nyáron elhagyott, rokoni lakásban olvasott hintaszéken. Amint szegedi hónapos szobájában a ‘Feketeország’-ot [sic!] mutatta meg. Amint a háború utolsó évében keserű fájdalommal ült egy vendéglői asztalnál, azzal a kétségbeeséssel, mely ma millióké. (…) Aztán az arca. (…) Mint egy méla arabé. Halvány-fekete. És a hangja mint egy éneklő arabé. Valami állandó. A költészete is állandó.”
Az értelmező az “arc” és a “hang” “éles és keserű”, “állandó”, “időn kívüli” vonásait antropomorfikus alakzatokként látja ismétlődni a szerzői életműben, melyek ezáltal kulcsot adhatnak az egyes szövegek értelmezéséhez, s ilyen módon egyfajta önéletrajzi karaktert kölcsönöznek a recenzeált szerző írásainak. Ugyanakkor a narrátor emlékező beszéde felidézi az “alak” és a “mű” közti megfeleléseket felfedő, azokat egymáshoz rendelő “biográfus”-értelmező szerepét is.
Kosztolányi fent idézett második írása a folyóirat 1924-es Babits-számában jelent meg. A fejezet további részében e tematikus kiadvány esszéi, kritikái közül kívánok néhányat áttekinteni.
Kosztolányiéhoz hasonló jelleget mutat Fenyő Miksa itt közölt írása is. A Nyugat alapító szerkesztőjének sorai ugyanakkor egy jóval metaforikusabb szinten valósítják meg a “portré”, a szerzői “vonások” felidézését: “A portréját idézem magam elé: ki is ő, mit élt, micsoda ösvényeken kanyargott föl élete útja, milyen szakadékok mentén, micsoda szédülésekben? Mi az a közös vonás, ami azt a nyolc-tíz könyvet, mely tizenöt esztendő alatt idegesen remegő keze alól (megszakadásig dobogó szíve alól) kikerült, mi az a forró közönség, mely egyenlítőként e műveket átkarolja? (…) a genie-nél versek és novellák, kritikák és kísérletek, vallomások és víziók, vígasságok és lamentációk valahol a végtelenben egymásba fonódnak és revelálnak valakit, aki nálunk is több, gazdagabb, lelkesebb s akiért történnek mindezek. Babits Mihály portréját próbálom idézni, (…) megfogni, megrögzíteni”.
A “portré” itt szokásos jelentésén túl egy olyan szövegközi metaforikus “arcképet” is jelöl, melyet a szerző életműve vizionálhat, a “vonások”-ban pedig az arcvonások, az “idegesen remegő kéz” autográf írásának vonásai, valamint az írásmű karakterjegyeinek, jellemző tulajdonságainak egybejátszása figyelhető meg. Az írás e szövegközi “portré” megragadására tesz kísérletet a “felidézés” eszközével. Fenyő Miksa kiindulópontját a bergsoni “génie créateur” fogalma jelentheti, mellyel egyúttal a méltatott szerző Bergsont népszerűsítő munkásságára is reflektálhat. Megtestesítője “több, lelkesebb, gazdagabb” az őt “reveláló” szövegek együttesénél, s így végső soron a jelentések eredőjévé válik (“akiért történnek mindezek”). A “zseni” portréját megragadva tehát az értelmező nem a szövegek egymásra rétegződő jelentéseiből vázolja fel az alkotó szellemi arcképét, hanem épp ellenkezőleg: a “zseni”-fogalom jegyében akarja “megfogni, megrögzíteni”, s egy előre kiemelt értelemmel telíteni a szerző szövegeit.
A korábbi példánál talán némiképp ambiciózusabb kísérletet jelenthet a szerző és az interpretáló párhuzamos portréjának megjelenítése, melyre Elek Artúr Babits Dante-fordításáról, Reichard Piroska pedig angol írókat bemutató esszéiről szólva vállalkozik. “Ha a Divina Commediát olvasva lehetetlen szabadulunk a ‘töviskoszorúkra áhítozó frate’ jelenésétől, babitsi változatát is végigkíséri egy aszkétai arc, melynek nincsen lágysága, mert csontjairól a magaemésztődés, az alkotás hevülete és a soha meg nem nyugvó kétség minden puha képletet lefogyasztott és melyen mély árnyékot vetnek a markáns formák. S a két arc rokona egymásnak, mind a kettő könyörtelen munkában elborult, a végtelennek fürkészésében átszellemült, a világ és az emberek gonoszsága miatt keserű kifejezésű arc.” Illetve: “E biztos és erős kézzel rajzolt miniatűröknek megvan a magukba zárt tárgyi értékük és érdekességük, de Babits egész munkásságának keretébe beállítva mégis szubjektív jelentőségük a szembeszökőbb, mert az ő költői fejlődésére vonatkozó jelek és útmutatók, mert minden irodalmi arcképből két arc néz felénk, a jellemzett író mellett azé, aki jellemzi őt.”
Az egymásba mosódó kettős portré felvillantásával voltaképpen mindkét szöveg az önéletrajzi olvasás prozopopeikus hangkölcsönzését kettőzi meg. Elek Artúr írása a két arc: az eredetit megalkotó Dante, valamint a fordító Babits vonásait montírozza egymásra, ezáltal hangsúlyozva a fordító személyes hitelét, “elrendeltségét” a feladatra, s ezen keresztül az interpretáció autentikusságát is. Jellemző, ahogyan a fordító élethelyzete, társadalmi-politikai körülményei mintegy az interpretáció “önéletrajzi hitelének” forrásaként kerülnek párhuzamba az alkotói biográfiával: “A Divina Commediával való foglalkozás ilyenformán ahhoz hasonló jelentőségű lett Babits életében, mint az eredetinek elképzelése és megköltése Dante életében. A számkivetettség keserűségében született ez a nagy leszámolás az élettel és az életen túl való léttel. S a számkivetettséghez közeljáró állapotban az utolsó magyar fordítása.”
Reichard Piroska írása jobban érzékelteti a prozopopeia kettős arc-kölcsönzésének hierarchikus egymásra rendeződését. Az egyes, “magukba zárt tárgyi értékkel” rendelkező portrék, mint az ábrázolt írók (Babits hangja által való) megszólaltatásai “szubjektív jelentőséget” nyernek, és az interpretáló portréjának részévé válnak az ő vonásait felvázoló biográfus számára. Ugyanakkor “az ő költői fejlődésére vonatkozó jelek és útmutatók”-ként értelmezett művekből kibontakozó szövegközi portré már több hasonlóságot mutathat a későbbi intertextuális modellekkel, mint az imént tárgyalt, Fenyő Miksától származó arckép.
Ez az elemzés bizonyíthatja tehát, hogy az önéletrajzi olvasásmód, egyfajta “önéletrajzi hitelesség” keresése, illetve az ehhez kapcsolódó biográfusi nézőpont már viszonylag korán megjelent, sőt jóformán domináns szerephez is jutott a Babits-művek értelmezése során. Ezzel együtt azonban a húszas évek Babits-recepciója az írások meglehetősen széles körére támaszkodik: a Nyugat 1924-es jubileumi számában az addigi életmű számos aspektusát vonultatják fel az értekezők. Az egyes műfajokat tekintve talán a líra enyhe fölényét mutatja a kiadvány (Balassa József: Babits Mihály nyelvéről, Fenyő Miksa: Strófák Babitsról, Reichard Piroska: Babits angol irodalmi tanulmányai, Tóth Árpád: A “Formák virtuóza”). Ugyanakkor Babits regényei (Karinthy Frigyes: Széljegyzetek a “Gólyakalifa” olvasása közben, Schöpflin Aladár: Kártyavár), értekező művei (Dienes Valéria: A filozófus, Turóczi-Trostler József: Babits és a magyar essay), sőt Dante-fordítása (Elek Artúr: Babits Mihály és Dantéja) is hangsúlyos szerephez jutnak.
A méltatások színvonala változó: az erősebben ideologikus beállítások mellett jóformán ma is újnak ható megállapítások is felbukkannak az egyes írásokban. Ezek közé tartozik a “városregény” motívumának felismerése a Kártyavárban: “Fölfedezted és megelevenítetted a város egy különleges típusát, (…) melyet előtted nem látott senki és nem értett, úgy mint te, senki” – írja Schöpflin Aladár, egy új regénytípus meghonosítóját ünnepelve Babits nagyepikai alkotásában. Figyelemre méltóak a Kártyavár “detektívregény”-szerűségére vonatkozó megjegyzései is, melyek jócskán ellentmondanak a “magas kultúrába zárkózott” Babitsról kialakult sztereotípiáknak: “nem bántad, ha egy kicsit detektív-regényszerű is, amint hogy egy műfaj sem magasztalandó vagy megvetendő, az író a magasztalandó vagy megvetendő, aki a műfajt műveli.” A Schöpflin által is kiemelt “városregény” – motívumot helyezi jóval tágabb perspektívába Kárpáti Aurél, amikor a Mozgófénykép című korai Babits-verset citálva Babits lírájának expresszionisztikus vonásaira hívja fel a figyelmet, rávilágítva a “civilizáció egzotikumát” versbe öntő költőkkel: Edgar Allan Poe-val és Walt Whitmannel való rokonságára.
Az eddigiek alapján látható, hogy önmagában a Nyugat jubileumi száma is különböző műveket és értelmezési aspektusokat vonultat fel az életmű addigi szakaszaiból. Az 1919-es önazonosság-újraalkotás “vízválasztó” jellege, valamint a Babits-mű konzervatív vonásainak előtérbe helyezése ekkor még nem igazán érzékelhető. Ennek oka lehet egyrészt az, hogy az évtizedre jellemző Babits-képet formáló kortársak emlékezetében – a későbbi fiatalokkal ellentétben – még elevenen élt a pályakezdő költő, és a szecessziós “ízlésforma” emléke – amint azt némelyikük erősen stilizált nyelvhasználata is mutatja. Másrészt azt is látni kell, hogy a húszas évek első felében Babits – és maga a Nyugat – továbbra is a korabeli Magyarország ellenzéki kultúrájához tartozott, így az 1919-es írás konzervatív fordulata ekkor még – a határokon belül maradt “mérsékeltek” számára legalábbis, a “keresztény kurzus” burkoltan, avagy kevésbé burkoltan Nyugat-ellenes kultúrpolitikájának árnyékában – nem volt igazán érzékelhető.
Ugyanakkor a korabeli értékelésekben néhol már felsejlenek a későbbiekben meghatározóvá váló mozzanatok is. Tóth Árpád például már ekkor az “állandó jelzők”, sztereotípiák uralmától féltette Babits műveit: “Kritikák, jellemzések során az írók, a költők csakhamar megkapják azt az állandó jelzőt, azt a jellemzést, amely aztán makacs kísérőjükül szegődik, megtapad rajtuk, s többé bajos lerázniuk. Eleinte talán tetszetős, találó is ez a jelző, olykor finom szabó is szabja az emberre, egy darabig mindenki úgy érzi, pompásan rajzolódnak ki rajta a lélek formái s rest megfigyelésünk később nem szívesen veszi észre, hogy a jelzőt az író, a költő rég kinőtte, túlfejlődött rajta.”A leghangsúlyosabban megjelenő, Kassák, majd Szabó Dezső által valóságos váddá formált sztereotípia ekkoriban a “formaművészet”, amit a visszautasítás gesztusával ismételnek a nyugatos, illetve a Nyugathoz hasonló esztétikai nézeteket valló kritikusok. “Szemérmesen, kiállás és póz nélkül ott van ez a lélek minden versében. Ha a profán nem veszi észre, annál jobb. A profánnak események kellenek, ‘közvetlenség’ és ‘őszinteség’ kell s akkor elhiszi, hogy látta a költő lelkét.” – jegyzi meg Benedek Marcell, enyhe iróniával célozva a “közvetlenség”, “őszinteség” gesztusainak “paktum-szerű” jellegére. Ezzel némiképpen egybehangzanak Szerb Antal sorai: “Teljességgel félreérti tehát az intellektuális költőt, aki száraz, érzéstelen racionalitást lát lényében. A fiatal Swinburne és a fiatal Babits éppen olyan emberek voltak, akiknél az irracionális elemek, a költészetet tápláló, zsenialitást áradó tudatalatti lélekrétegek nagyon is közel voltak a felszínhez, folytonos kirobbanással és énrobbantással fenyegettek, és csak a forma és az intellektualitás féke szorította vissza őket annyira, amennyire.”
A legprófétikusabb sorokat azonban a régi barát, Kosztolányi vetette papírra 1922-ben, sokat sejtetve a leendő irodalmi vezér kétes megítélésű szerepéről: “Az ő ünnepnapja akkor kezdődik ismét, hogyha visszatér Reviczky utcai dolgozószobájába, (…) s leül íróasztala mellé, melyre társai, a magyar költők föltekintenek, az írószékére, mely egyre jobban hasonlít a trónhoz.”

3. “… a mi nyugatunk már nem az ő nyugatuk többé” – Babits és a “nemzedéki kérdés”

A következő évtized bírálatai, kritikái már a fentiekben vázolt Babits-kép bizonyos elmozdulását mutathatják. Ez az elmozdulás kétségkívül összefügghet azzal, hogy a harmincas évek mind borúsabbra forduló európai panorámája nyomán egy konzervatívabb tónus mélyült el a szerző lírájában, illetve esszéiben. Másrészt azonban azt is látni kell, hogy az új évtized nyugatos recepcióját már egy új, konzervatívabb szemléletű irodalmár-kritikusnemzedék dominálta.
Az irodalmi élet Babitsnál és társainál húsz-huszonöt évvel fiatalabb képviselői maguk is előszeretettel használták a szükségképpen totalizáló “nemzedék”- fogalmat, mint narratív sémát saját céljaik, esztétikai normáik körülhatárolására. A kor politikai diskurzusában is közkeletű meghatározás (“háborús nemzedék”, “új nemzedék”, “reformnemzedék”) azonban csak úgy nyerhet a rövid távú, zsurnalisztikus, politikai-irodalompolitikai célokon túlmenő érvényességet, ha “interpretatív potenciál” kapcsolódik hozzá, azaz az érintett szerzők műveiben fellelhető közös narratológiai, poétikai, retorikai, esztétikai sajátosságok jelölőjeként használható.
A generációs elv “szemantikai feltöltésére” irányuló törekvés valóban meg is jelent a fiatalabb irodalmárok: Halász Gábor, Szerb Antal és társaik nagyobb elméleti igényű munkáiban. Ambiciózus szándékaikat azonban – a két legjelentősebb teoretikus életművének tragikusan korai lezárulta miatt is – csak részben tudták megvalósítani. A második nemzedék elmaradt művészi, illetve ezzel párhuzamos esztétikai-poétikai “forradalmának” is köszönhető, hogy a magyar “ezüstkor” Babits és társai mellett felnövő alkotóit ellentmondásos viszony fűzte mesterükhöz. Babits és az általa fémjelzett Nyugat egyszerre jelentett legitimációs forrást, illetve meghaladni való eredményt számukra, amint erre már maga Babits is felhívta a figyelmet: “Egészen természetesnek találom, hogy a generációs probléma éppen annak a nemzedéknek irodalmi gondolkodásában jut különös jelentőségre, amely többé-kevésbé tudatosan érzi, hogy alkothat ugyan kitűnő műveket, de lényegi megújulást az előző nemzedékhez képest, forradalmat mint az, nem remélhet hozni.”
Az “alapító atya” és az utódok között kibontakozott konfliktus gyökerei egészen a húszas évek elejéig vezethetők vissza: “az epigonok (…) mesterüket bálvánnyá emelték. Ez részben érdekből, részben őszintén történt. Érdekből, hogy a mester nagyságából őrájuk is hulljon egy kis fénysugár, részben érzésből, a hála természetes érzéséből aziránt, akinek létüket és művészetüket köszönhetik.” – írta nem minden rosszindulat nélkül, de sok tekintetben találóan Raith Tivadar már 1924-ben. A “tanítványok” értékeléseiben előtérbe került hát Babits 1919 utáni szintézisteremtése, a nyugatos irány továbbélését biztosító szerepe. A “bálvánnyá emelés” gesztusa ugyanakkor a szövegek tendenciózus értelmezését, jelentéseik konzerválását, dogmává merevítését, az életmű “hozzáférhetetlenné tételét” is asszociálhatja.
Az ideologikusabb, programszerű írások különösen fontossá váltak a “második nemzedék” tagjai számára. Az “új klasszicizmus”, majd az “ezüstkor” babitsi fogalma jelszó lett a fiatal, történetfilozófiai orientáltságú esszéisták körében, akik a “könnyű kézzel megírt jegyzetek” után elvontabb elméleti alapokra kívánták helyezni kritikusi, irodalomtörténészi tevékenységüket. Az új teoretikusok legfőbb céljuknak a Nyugat hőskorára jellemző szecessziós, stílromantikus tónus meghaladását, tárgyiasabb műértelmezői viszony kialakítását tekintették, s ezen törekvéseikben iránymutató lehetett számukra Babits munkássága. A “mester” azonban mégiscsak egy korábbi nemzedék világképét hordozta szemükben, ezért “[a] második nemzedéknek, főként Halásznak és Németh Lászlónak az már csak utolsó csepp a pohárban, hogy Babits az ellenőrzése alá vonja, és a fin de siècle szellemében gyakorlatilag átírja a teljes világirodalmat.”
A háttérben lappangó törekvések Az európai irodalom története körül kibontakozó “nemzedéki vita” során, Halász Gábor megfogalmazásában kerültek a felszínre. A “tanítványok” vezéralakja voltaképpen saját, művei burkolt önéletrajziságára vonatkozó kijelentéseit fordította Babits ellen, amikor irodalomtörténetét “egy ízlésforma önarcképének” minősítette: “Babits ‘hazugsága’, hogy irodalomtörténetet ír. A rejtőzködő lélek, amely örök szerepjátszóan nyilatkozott meg a versben, és bujkáltató célzásokkal közölte legfőbb élményét is, a kultúra vágyát, most mint a könyvek Casanovája emlékezi vissza a hódításait…”; illetve: “Babits is Proteusként ölt más és más alakot, mégis mindig saját magát a felidézett írókban, visszaadva kölcsönt, amit felvett tőlük, a maga képére és hasonlatosságára formálva azokat, akik őt formálták.”
Az elődök portréiból kirajzolódó Babits-önarckép kettős prozopopeiája már ismerős lehet a korábbi értékelésekből. Ami újdonságot jelenthet, az az autografikus olvasás következetes érvényesítése, mely “nem a szerzővel való szövetségen, hanem éppen ellenkezőleg, a szerzőtől való elkülönülésen alapul: olvasási módként inkább analitikus, mint kreatív”. Hiszen Halász Gábor egyértelműen Babits önazonosság-teremtését keresi Az európai irodalom történetének lapjain. Az értekezés autografikus nézőpontja ugyanakkor nem egyedülálló a fiatalabb esszéista műveiben: “bármiről beszéljenek, a sorsukról is vallanak” –írja a magyar esszé megteremtőiről, Kemény Zsigmond és Péterfy Jenő mellett Babitsot is az alapítók sorába emelve. Másutt a mester regényírói módszerét önazonosság-teremtő narrációként értékeli: “hogy saját lelkiségének mélyébe jusson, rokon- és ellenszenveit tudatosítsa, a formálásban önarcképét dolgozza ki.” A három Babits-arc című, két évvel korábbi írásában pedig a “félmúlt”, “a háború előtt zárt időszaka”, majd az azt követő korok írói-értelmiségi magatartásformáját keresi az ifjú, majd az idősödő Babits felidézett portréiban.
További újdonságot jelenthet az azonosságát megfogalmazó szubjektum irodalomszociológiai hátterének felvázolása, ami egy sajátos, Halász más műveiben is visszaköszönő, hegeliánus gyökerű “generáció-elmélet” alapja lesz. A fiatalabb pályatárs egyfajta “elsődleges szocializáció” forrásaiként tekint az ifjúkori olvasmányélményekre, melyek szinte determinisztikus módon határozzák meg az egykorúak világszemléletét, s ezen belül irodalmi ízlését is: “Az olvasás ifjúkori bűn, már tudniillik az az olvasás, amely lázként vesz le a lábunkról, amelynek tehetetlenül ki vagyunk szolgáltatva, s amely egyszer s mindenkorra eldönti sorsunkat. Később bármennyit olvasunk is, már csak ismerkedünk, mesterségbeli dolgokat tanulunk, ítéleteket formálunk; az alapot már nem tudjuk változtatni, ízlésünk másíthatatlan (…) Bárhová jussunk el, tudatunk mélyén kivehetetlen ősérzésként szunnyad első benyomásunk”. Az elsődleges élmények tehát olyan előítéleteket formálnak, melyek a befogadó szándékaitól függetlenül is meghatározzák az újabb olvasmányok értékelését, írja. Az egyes “ízlésformák” az egymást követő nemzedékekhez kapcsolódnak, a korszellem megjelenítői mindig a fiatalok: “Az irodalmi eszmények változnak, a korszellem fiatalokon keresztül új feladatokat vet fel, és az öregedők kötelessége az állásfoglalás.” – írja másutt. Halász Gábor elmélete szerint azonban ez az “elsődleges irodalmi szocializáció” egyfajta stabil, mozdulatlan értelmezői horizontot alkot. Az előítéletekben megjelenő hagyomány tehát nem alakul át az új értelmezések során, nem válik a megértés feltételévé, hanem épp ellenkezőleg, mindenben önmaga igazolását keresi, amint ezt a szerző már korábban is kifejtette: “Az élet célja: minden viszontagságon, kitérésen át igazolni, amit fiatalságunk igaznak ismert fel”. Ezáltal pedig a nemzedéki hagyomány az újabb élmények befogadásának korlátozójává, a változó történeti-esztétikai valóságba való belehelyezkedés akadályozójává válik. Az értelmezői kérdésfeltevésnek tehát csak egy adott történelmi pillanatban lehet relevanciája a közösség számára: “Babits Mihály és ötvenes kortársai (…) irodalomtörténeti feladatukat betöltötték, bármennyi tennivalót lássanak maguk előtt, és bármilyen remekművek szülessenek aktivitásukból. A századelő volt az ő történelmi pillanatuk, a korszakcserélő, nagy közös megmozdulásé, ami azóta jött, magánügy, ha a legközérdekűbb is.”
Ebből a szemszögből Babits irodalomtörténete csak valamiféle “egyéni hőstettként”, egy régi nemzedék értékrendje melletti magányos kiállásként méltányolható, amely “megszégyenít, mint magatartás”, ugyanakkor “megnyugtat, hogy az életpéldán kívül semmi sem következik belőle reánk”. “A babitsi két kötet” ugyanis “szigorúan magánügy”, a múltba vesző 19. században szocializálódott költő ízlésének teljesen szubjektív lenyomata, “csak ürügy” a szerző számára, “hogy az elveszett idő keresésére induljon”.
Így válik láthatóvá a “nemzedéki támadás” valódi célja: “Babits elszigetelésének tehát része a jótékony tisztelgés a személyiség erkölcsi ereje előtt, ám a példamutató, konokul, koroktól függetlenül következetes alkat (…) jelképe mindannak, amit sürgősen meg kell haladni” – írja Margittai Gábor. Értékelése szerint Halász Babits támadásával hármas célt tűz maga elé: “a mester klasszicizálásával az élő hagyományrend revíziója és elszigetelése; a mester világirodalmi felfedezéseinek, klasszicitás-fogalmának relativizálásával az úgynevezett második nemzedék értékcseréje; végül pedig a hagyomány még eleven alkotórészeinek átmentése korszerűbb, a nyugat-európai elméletekkel nagyobb összhangban lévő teóriába és a korviszonyokhoz még kevésbé kötődő magatartásformába.”
Babits válaszában természetesen visszautasítja, hogy a “passé” részének tekintsék. Rámutat többek között Halász “nemzedék” fogalmának absztrakt, metafizikus jellegére, valamint a kritika és az írói egyéniség szabadságára. Az írás (“remekművek” alkotása) és az irodalmi élet (“irodalomtörténeti feladat”) közötti látens különbségtételt szintén megkérdőjelezi: “Mintha az irodalom igazi életét valami politikai vagy irodalompolitikai, talán generációs harcokban és eltolódásokban látná, s nem magukban a művekben, az alkotásokban”. Az “ízlésformaként” megjelenő hagyomány korlátozó, párbeszédképtelenné tevő erejére vonatkozó tételeket pedig határozottan elutasítja: “De nem látjuk szívesen, hogy ki akarják osztani számunkra a ‘szerepkört’, korosztályok szerint sematizálni az irodalmat, megkülönböztetni a feladatokat, mintha nem lenne minden feladat mindenkié, aki meg tud birkózni vele. (…) S a ‘továbbkérdezés szenvedélye’ nem alszik ki az íróban, ha író, haláláig.” Az “újrafogalmazás” Halász által jogosan felvetett szabadsága (“Egyszerűen, mert fiatalabbak vagyunk (…) mi nem őrizhettük a tegnapot, amihez nem sok közünk volt, mi legfeljebb újra felfedezhettük”; “vagyunk, tehát másképpen vagyunk”) Babits szerint nem csak az újabb nemzedékeket illeti meg: “Az őrzés és átmentés gondja minket is izgatott, emlékeinknél fogva talán még égetőbben és még fájdalmasabban, mint az ifjabbakat. S mindenesetre sokkal hamarabb: mióta az ‘írástudók árulásának’ problémája fölvetődött.”
Babits számára, mint maga is megjegyzi, a saját hagyomány újraértelmezésének kérdése már A veszedelmes világnézet megírásától fogva jelen volt. Halász Gábor azonban a babitsi életmű részleges, konzervatív vonásokat előtérbe helyező recepciójával, klasszicitás-fogalmának átértelmezésével, a babitsi értékrend eltávolító-elszigetelő célzatú, felemás felmagasztalásával ennél radikálisabb szemléletváltást kísérelt meg a Nyugat táborában. Az a hagyomány azonban, melyhez e szemléletváltás során kapcsolódhatott, a magyar irodalom kontextusában mégsem lehetett más, mint a költői önazonosságát újrafogalmazó, századforduló értékrendjét újraértelmező Babits hagyománya.

4. “… életével, művével szentesítette az egyedüli utat” – “Ezüstkori” Babits-portré a harmincas évekből

A korszak meghatározó vitájának értékelése után érdemes kissé szélesebb perspektívában áttekinteni az “új nemzedék” Babits-recepciójának legfontosabb motívumait.
Babits származására és műveltségére hivatkozva maga is a hagyomány és az újítás közötti szintézisteremtés jegyében pozícionálta saját személyiségét. Így érthetővé válhat, hogy 1920 utáni nyugatos identifikációjának egyik meghatározó motívumává a folyamatosság vált.
Babits saját azonosságtudatának újrafogalmazásán keresztül tette lehetővé a múlt elbeszélhetőségét, szintézist teremtve a 19. század szabadelvű öröksége és a közelmúlt “ellenkultúrája” között. Ennek korabeli jelentősége akkor válik érzékelhetővé, ha figyelembe vesszük a korszak szellemi közegét, amely a nemzeti identitás elbeszélésében éles törésként érzékelte az 1918-19-es eseményeket, s reflektálva a tanácsköztársaság radikálisainak “a múltat végképp eltörölni” vágyó törekvéseire, a forradalmak korszakát a nemzeti történelem zárványaként kezelte, a század eleji “progresszió” narratíváit és azok képviselőit pedig visszamenőleg diszkreditálta. “Hű maradt önmagához, és életével, művével szentesítette az egyedüli utat, mely irodalmunkat az árulástól, a Júdás-szereptől megválthatja.” – írta Sőtér István 1939-ben, felismerve a babitsi elbeszélés szerepét. “A feszített és rángatott pányva ő, amely e ficánkoló mént, e tajtékos irodalmi forradalmat a tradíciók cövekéhez köti.” - értékelte Németh László is a “hagyományok és igények őrét” az Ady-vers allegorikus képének kibontásával. A Babits és az általa irányított Nyugat így az uralkodó diskurzus keretei között maradó, de kritikus alapállású polgári-modernizációs beszédmód egyik legmeghatározóbb elbeszélését teremtette meg. “De ez az élet és ez a lélek nemcsak holmi tetszőleges kortársé vagy szemtanúé, hanem Babits Mihályé, magyar urak és bírók ivadékáé.” – hangsúlyozta Gyergyai Albert Az európai irodalom története kapcsán, érzékeltetve a nyugatos Babits bírálói tekintélyének egyszersmind vérségi-tradicionális legitimitását is. A Babits alakjához kapcsolódó szintézisteremtés ilyen módon távlatot adott a Nyugat körül csoportosuló fiatalabb íróknak, kritikusoknak, hiszen az elbeszélhető, uralható múlt nemcsak a “nemzeti” 19. század és a “nemzetietlen”, sőt “hazátlan bitang” progresszió, hanem a szintézisre jutott múlt és a jelen közti folyamatosságot is biztosíthatta e történeti legitimitást előtérbe állító korban. “Ady a milleniumi Magyarországon megjósolta a második Mohácsot, Babits a második Mohács-kor önkínzó szemtanúja lett. E két látnok közé elfér az egész füstölgő, rázkódó, huszadik századi Ezüstkor.” – vázolja fel a korszak párhuzamosságot és folyamatosságot hangsúlyozó áttekintésében Cs. Szabó László, sokat mondóan a babitsi kifejezést alkalmazva a transzcendens – karizmatikus identitással felruházott költő-alakok által határolt időszak jelölésére. “… a nagy hagyományok hű őrzője s minden ígéretes újnak elfogulatlan pártolója” – írta Babitsról a visszaemlékező “tanú”, Gyergyai Albert még sok évvel Babits halála után is. Gyergyai ugyanakkor az Ezüstkor soraira támaszkodva a kultikus-genealogikus legitimáció másik, irodalomtörténeti kanonizációs érvelésre támaszkodó aspektusát is felidézi: “Egy egész kor: Ibsen és Tolsztoj, Nietzsche és Meredith aranykora, ‘szent öreg fények fáklyásmenete’, amely káprázón világít mind a két kötet lapjain. Egy percre mintha Babits is szeretne közéjük csatlakozni; csakhogy ő a mi korunké is, az újabb, a ‘héroszi irodalomé’; s míg egyfelől átmenti a múlt és a félmúlt óriásait, ugyanakkor már felülről bírálja ‘az elboruló, barbár életet’”.
A folyamatosság hangsúlyozása mellett egyfajta “alapító aktus” Babitsnak tulajdonítása is jellemző a fiatal nyugatosok körében. “Ez a Babits-tanulmány jelzi a magyar Bergson-kultusz kezdetét; ez az Ágoston vezetett egy nemzedéket a hitélet új forrásai felé; (…) ez a két Vörösmarty-arckép tárta elénk az igazi Vörösmartyt…”; és főleg: “ez a Magyar irodalom jelölte ki a helyünket Európában, mint ahogy annak idején Széchenyi jelölte ki a nemzet helyét”. Ilyen módon válhat Babits egy korszak szellemi apa-figurájává, aki “kijelöl”, “irányt mutat”, “tanít”, új paradigmát nyit, de akár védelmez is: “Az irodalom örök apagyilkosság (…) Az első Nyugat-nemzedékkel azonban már a harmadik nemzedék szövetkezik. Holttestükről kellene leoldani a kardot. Ehelyett pajzsuk mögé állunk.” – írja Cs. Szabó, felidézve a régi nyugatosok – és elsősorban Babits – legitimáló-védelmező apai szerepét, mitikus-metaforikus képében egyúttal az “apagyilkos” Szabó Lőrinc, Halász Gábor, vagy Németh László megtagadó gesztusaira is utalva. “Hányan voltunk, egy rossz korszakban, üldöztetve, elhagyatva, bújdosva és kitagadva, akik sivár és veszélyes magányunkban az ő verseit morzsolgattuk, az ő szinte jogászin józan tiltakozását emlegettük (…) olyankor nem voltunk egyedül, olyankor Babits is velünk volt (…) aki bár akkor már halott volt, mintegy még a síron túl is védett s a magáénak vallott mindnyájunkat…” – emlékezik vissza a “fiak” nemzedéke nevében Gyergyai.
A hálás biográfus soraiban azonban a kortársak Babits-értelmezésének egy harmadik jellemző motívuma is felfedezhető: a “válságok” korának nemzedéke nemcsak védelmet, hanem valamiféle félig elvont, félig gyakorlati életfilozófiai útmutatást is várt a szellemi apától. A 20. századi “ezüstkor” időszakára is igaz lehet az, amit Dávidházi Péter a Világos utáni évekről írt: “… mindenütt azt tapasztaljuk, hogy a legsajátosabb igény erőforrás keresésére ösztönzött. A világnézeti tanítások mérlegelésekor eszközértékük rendkívül nagy súllyal esett latba: azt figyelték, mennyi erőt lehet meríteni belőlük.” Ezen értelmezői beállítódás egyik szintjét jelentheti a “vigasztalás” kései antik, “ezüstkori” gyökerekre visszavezethető gesztusának keresése. “E sorok írója mindannyiszor egy-egy könyvből merített vigasztalást: volt idő, hogy az Etiká-ból, máskor meg az Imitatió-ból, nemegyszer Jób könyvéből és most legutoljára Babitsból.” – írta kései vallomását igazolva Gyergyai még a kultikus apa életében, 1938-ban. Ugyanez az “erőforrás-keresés” tükröződik valamivel gyakorlatiasabb szinten Cs. Szabó írásában is: “Az idő elhalványította esztétikai érdemüket, pedig ez is megér egy halhatatlanságot. Az összeomlás és lassú újjászületés óta elsősorban nemzeti költők” – írja Adyról és Babitsról, a 21. századi olvasó számára talán kissé furcsa ellentétet állítva a költészet “esztétikai” és “nemzeti” funkciója közt. Sőtér szerint is “példa és útmutatás” az, amit Babits kínál, aki “mindnyájunk útját és feladatát kijelölte” a “szellemi őrködés” tevékenységében.
A “szellemi őrködés” az, ami bizonyos értelemben strukturálja Babits írói portréját, s ez által világirodalmi rokonait Flaubert-ben, Mallarméban, a 19. századi polgári írókban találja meg a kortársak tudatában. “… az alkotásnak munkává, mesterséggé szilárdítása s ugyanakkor valami magas szemléletté való finomulása” – írja Gyergyai, érezhetően a közkeletű polgári íróportré nyomán vázolva Babits szellemi arcképét. Jóllehet, Babits saját munkamódszerére, írói alkatára vonatkozó megjegyzései ennek ellentmondanak: “Mindig irigyeltem azokat az írókat, akik rendszerrel, napról napra és beosztás szerint tudnak dolgozni, mint a tudós vagy a hivatalnok. Meg kell alkudnom magammal: sajnos, nem tartozom közibük. A nyugalmas munkát nem ismerem. Izgatott iram vagy halogató, végtelen kételyek: a kettő közt nincs számomra középút.” – írja a korábban már idézett, Halász Gábor kritikájára válaszoló cikkében. Később Kosztolányira emlékező esszéjében megerősíti: “Az írás munkafegyelmét számtalanszor jobban bírta, mint én, kinél a görcsös erőfeszítéseket hosszú csüggedések követték.”
A mitikus “apa” ugyanakkor egyszerre “tanár”, sőt az erkölcsfilozófia “aszkétája” is, “az írói tisztesség, az írói tisztaság zord bírája és mintaképe”, akinek “alkalom” és “logikai kapaszkodók” kellenek a megszólaláshoz, hogy “mondanivalóját féken tarthassa” velük, akárcsak a biográfusok által felidézett önéletrajzi előképe, az “üdvös korlátot” kereső Arany János.
Így jutunk el a kortárs Babits-olvasás legutoljára említendő – de talán mindmáig legmeghatározóbb – mozzanatához, a babitsi “klasszikusság” kódjához.
A “klasszikusság”, “új klasszicizmus” keresése és értékként való felmutatása kétségkívül hangsúlyos szerepet töltött be a Babits nevével fémjelzett kritikusi – irodalomszervezői diskurzusban. Más kérdés, hogy a szerző által intencionált fogalom vajon alkalmazható-e reflektálatlan módon saját alkotói életművére, illetve annak minden területére, amint ezt már Halász Gábor is felvetette. Annál is inkább, mivel ezen “klasszikusság” eredeti szerzői jelentése csak nehezen körvonalazható, sőt Szigeti Csaba szerint Babits a harmincas évekre lassanként el is távolodott tőle.
Ha mégis jellemezni próbáljuk, a teljességnek a részek megismerése utáni újrafelfedezéseként, a lelkiség fiziológia utáni újragondolásaként, hagyományok és modernség szintéziseként felvázolható “új klasszicizmus” valamiféle esztétikai-morális minőség képét öltheti Babits írásai, elsősorban 1925-ös program-esszéje alapján. Ennek megfelelően a “klasszikusság” különböző jelentésrétegei váltak meghatározóvá az egyes értelmezésekben, melyek néha inkább az esztétikai, máskor a morális mozzanatot hangsúlyozzák. “… bizonyos dacos szembeszállás azzal, ami nem örök és autentikus” – írja Gyergyai, elsősorban a klasszicitásnak tulajdonított időtlenséget hangsúlyozva, amivel az alkotás tisztán antik esztétikai eszméjére reflektál. Sőtér ugyanakkor a Babits költészetének tulajdonított “időtlenséget” az “időszerűtlenséggel” kapcsolja össze – amit pedig az erkölcsi helytállás “programját” megfogalmazó Ezüstkor sugallhat: “… valami időtlen és mindig időszerűtlen (tehát mindig is időszerű) klasszicizmus megvalósulása”. Az értékként felmutatott “időszerűtlenség” viszont nietzscheiánus konnotációkat ébreszthet, s ez által a költő műveit egy kultúrkritikus beszédmód paradigmarendszerébe helyezi. Ez a tendencia gyakran létfilozófiai értelmezéssel párosul: “Ő az egyetlen, aki ma is azt meri hirdetni, ami évtizedeken át lelkén feküdt, a fájó és immár népszerűtlen, megtagadott igéket, melyek épp ezért igazak, és igazságuk korunk felett áll, mint a remekműveké”. Itt tehát az “azonosság” a klasszicizmus hangsúlyos aspektusa, a dolog – jelen esetben a szerzői identitás – önmagával való azonossága, “hűsége” az igazság forrása. Mindez pedig a kortól való függetlenséget is jelentheti egyszerre: “… nem szégyen egyedül állni, szemben akár az egész korral és csak magunkhoz híven”. A klasszicizmus tehát elkerülhetetlenül “egyedül állást” is jelent a korszak kritikusi beszédében, ami már a fogalom kimondott sztoikus-erkölcsfilozófiai értelmezése felé mutat. Ehhez pedig “törvény és fegyelem” kell: “A klasszicizmus mindig erőt vesz valamin, s legtöbbször valami áradáson, bőségen – olyasmin, aminek elemi hisztériájával törvényt és fegyelmet szegezhet szembe, s ami e rendet és törvényt belső, feszítő erejével sohasem mereven, sohasem változatlan, iskolás nyugalomban – de meg-megújuló, újból és újból kiverekedett eredményként tudja fenntartani”. Sőtér István ezen értékelése Babits mögött a “hunyt mester”, a Horváth János által “nemzeti klasszikusnak” nevezett Arany szellemi portréját is felidézheti. A plasztikus, retorikus képsor által a “klasszikusság” mint “felülemelkedés”, “ellenbeszéd”, valamiféle kaotikus és disszonáns jelentéssokszorozódáson uralkodó “ellenálló aktivitás” válik érzékelhetővé. Így tehát a “klasszikusság” akár cselekvő tevékenységet is jelölhet.
Összességében talán azt mondhatnánk, a babitsi “klasszikusság” értelmezése minél inkább elszakad a szó esztétikai jelentésétől, illetve a Babits-művek minél szélesebb körére alkalmazzák, annál szabadabbá válik, annál távolibb, és kétségkívül annál önkényesebb, ideologikusabb jelentéseket kapcsolhatnak hozzá. Példát jelenthet erre Cs. Szabó László, aki A tömeg és a nemzet című írást kommentálva a “klasszikusság” “örök” minőségét vonatkoztatja a szerző haza-, illetve kereszténység-felfogására: “Ez a haza minden jelenkorhoz viszonyítva avult egy kicsit, hogy örök lehessen”, illetve: “Ezek a szörnyű világnézeti nyomások Babits képzeletében felszínre taszítanak egy látszólag avult Magyarországot: az érintetlen, integer keresztény hazát”.
Folyamatosság, “alapító atyai” iránymutatás, életfilozófia, mesterséggé formált alkotás, klasszikusság: talán ezek a legjellemzőbb, sztereotípiává egyszerűsödött motívumok, melyek az “ezüstkori” nemzedék diskurzusában Babits alakjához kapcsolódnak.
A korabeli méltatókra jellemző a szerzői intenció sokszor reflektálatlan elfogadása illetve sztereotipizáló, kiterjesztett alkalmazása (klasszikusság, folyamatosság), valamint ideologikus konstrukciók kapcsolása az egyes szerzői magatartásformákhoz (alkotás, mint polgári “mesterség”). Az egyes szövegek önálló jelentésteremtő ereje változó mértékben érvényesül az ilyen módon kiemelt, mintegy előre “igazolandónak” tekintett identifikációs kódokkal szemben. Időnként jól látható, amint a sztereotip motívumok az elsődleges olvasói tapasztalatokat is felülbírálják: a Keresztül-kasul az életemen-t olvasó Sőtér István korabeli méltatásának kezdetén a babitsi “klasszikusság” előítéletének meghiúsulását dokumentálja: “Azt várja az olvasó, hogy a fiatal hév s a férfikor erőpróbái után édes szünet következik, derű, klasszikus idill. (…) Babits szürete azonban fanyar ünnep, kertjei a Vérmező ködéből bontakoznak csupán, az otthonos dombok sorát igazában a valóság rosszindulatú homálya rejti”. Későbbi sorai – talán öntudatlanul – a Babits-szövegeknek tulajdonított “időtlenséget” kérdőjelezik meg: “Mennyi merészség már ily időszerűtlen, fényükvesztett szavak alá fogni a megújhodott mondanivalót…”– írja. Néhány évvel később pedig e “klasszikusság” minden korban egyformán hozzáférhető, örök érvényű jelentését teszi kérdésessé: “… mintha legigazibb tulajdonságait a múló idő bontaná ki előttünk. Amit valaha póznak, mesterkéltségnek véltünk, abban ma a klasszicizmus jellemző jegyeit ismerhetjük föl”. Mindezek azonban reflektálatlanul maradnak, s a visszaemlékező szerző még évtizedek multával is az ideologikus elbeszélésnek megfelelő vonásokat hangsúlyozza: “Nem hiába volt Babits végső eszménye a klasszicizmus – vagyis a ‘nagy, elérhetetlen nyugvás’, a derű, a harmónia művészete”. Ugyanígy reflektálatlanul marad Cs. Szabó azon megjegyzése is, mely az elbeszélői perspektíva változását érzékelteti a Vörösmarty-portrék esetében: “Gyulai Pál hazafias Vörösmartyja mögött fölfedezte a dekadens szimbolistát, az első ‘nyugatost’, most az ifjú Babits Vörösmartyja alól föltárja a harmadik költőt, a fenyegetett emberiség és magyarság látnokát”.
A Babits önéletrajzának tekintett Keresztül-kasul az életemen kortárs fogadtatása sokat elárulhat a teljes életmű recepciójáról: a gyűjteményes kötetbe foglalt írások közül rendszerint az ideologikusabbnak tűnő darabok – elsősorban A tömeg és a nemzet – kerültek az értelmezés középpontjába. A személyes emlékeket közvetlenebb módon megszólaltató írások (Curriculum vitae, Fogaras, Szekszárdi kadarka) már kissé háttérbe szorulnak mögöttük, a lezáratlan-lezárhatatlan – és talán épp ezért ma is párbeszédképesebbnek tűnő – A titokzatos mesterség, A jó halál, illetve Teremtő utánzás című írásokról pedig jóformán szó sem esik, s ettől az értelmezői horizonttól Bodnár György 1993-as kiadást kísérő utószava sem mutat eltérést. Sőtér ugyan a babitsi műfajválasztás kódjaként hangsúlyos szerepet szán A titokzatos mesterségnek (“lehet-e, szabad-e versbe foglalni azt, aminek elmondása minden súlynál súlyosabban terheli már a költő lelkét?”) de ugyanakkor a darabot egy konkrét jelentéshez rendelve sematizálja is.
Már ez a rövid, pusztán a két világháború közötti évtizedekre korlátozódó befogadás- és kritikatörténeti áttekintés is bizonyíthatja, hogy Babits Mihály életműve általában minden korban jóval többet jelentett saját magánál, a Babits-alak azonosítása, “arcképének”, “hangjának” megidézése a beszélőt is identifikálta.
A szerzői alak, különösen a húszas évektől, egyre inkább egyfajta “kóddá”, “ikonná” vált a különböző értelmezői közösségek számára. A róla való beszéd sok esetben a hozzá kapcsolt értékek közösségi célú felidézését és szimbolikus megerősítését – vagy más esetben megtagadását, illetve ellentétes értéktartalmak demonstrálását – célozta. Az alakjára rétegződött konnotatív jelentések ennek megfelelően mindig önmagán túlmutató értékek és érdekek megjelenítőjévé tették Babits nevét.
Az elbeszélői magatartás vele szemben gyakran az “emlékezés”, a “vallomás” keretei közt valósult meg, az elbeszélést sokszor a szerző alakjához fűződő szubjektív viszony pozícionálja: Gyergyai Albert egyik visszaemlékező írásának címe is (Vázlatok Babits arcképéhez) az “arckölcsönzés” prozopopeikus, identifikáló retorikáját idézi. Az emlékező beszéd gyakori többes száma pedig annak értelmezői közösséget újjáalkotó, értékeit újrafogalmazó – vagy csak elismétlő, megerősítő “szertartásszerű” kultikus használatát érzékelteti.
Az eredeti művekben megszólaló hang és a szerzőjükről folyó diskurzus közti távolságot, a valódi megértést eredményező dialógus visszaszorulását jól érzékeltethetik Sőtér István 1946-os számvetésének önkritikus sorai: “Voltak, akik úgy siratták meg, mint sorból kidőlt harcost és vezért, holott szívük mélyén, legalábbis mi, fiatalabb nemzedék, sohasem tekintettük őt vezérünknek. Pillantása, az évek során gyengülő, már nem ért el hozzánk, s nehezen ismerhettünk volna magunkra abban, aki bennünket alig ismert.”

Bíró-Balogh Tamás:

A Vérző Magyarország második kiadása:
Kosztolányi “jelentősen átdolgozott” irredenta antológiája*

1.

Irodalomtörténet-írásunk a korábbi évtizedekben politikai, a rendszerváltást követően pedig poétikai okok miatt nem foglalkozott Kosztolányi irredenta-antiszemita működésével, s amiképp az Új Nemzedéknél végzett ténykedését is hanyag kézlegyintéssel intézték el, mondván a névtelen cikkeket nem lehet azonosítani, úgy az általa szerkesztett Vérző Magyarország című “első magyar irredenta könyv”-et is csak egyszeri kisiklásnak, az életmű zárványának tekintették, amelynek megszületésére a történelem viharai kielégítő magyarázatot adtak. Sokáig úgy tartották – s valójában még ma is ez a vélekedés –, hogy Kosztolányi és az irredenta mozgalom kapcsolata csupán a Vérző Magyarország szerkesztésére korlátozódik, s annak kiadásával véget is ért.
Az irredenta antológiának 1928-ban azonban második kiadása is napvilágot látott, bár ez a tény eddig mintha elkerülte volna a kutatók figyelmét. Pedig szerkesztőként ezt is Kosztolányi jegyezte, s megjelenési évét tekintve még “problémásabb”, mint az első. 1920-ban ugyanis Kosztolányi nyíltan – és hivatalból is – volt irredenta, 1928-ban azonban már – eddigi ismereteink szerint – maga mögött hagyta politikai múltját.
Ha viszont alaposabban megvizsgáljuk Kosztolányi életrajzát, annak 1919 utáni elemei egy olyan sorozatot rajzolnak meg, amelyből éppenhogy nem “lóg ki” sem a Vérző Magyarország első, sem pedig második kiadása. Érdemes ezeket vázlatosan áttekinteni. (A dolgozat jellegéből fakadóan most csak azokat a vonatkozásokat sorolom, amelyekhez Kosztolányi a nevét adta, tehát bizonyítottan és elismerten az övéi, s nem érintem a névtelen írásokat, pl. a Pardon… rovat darabjait és az egyéb publicisztikákat, vezércikkeket.)
1919 szeptemberében Kosztolányi elszegődött az Új Nemzedék című szélsőjobboldali napilaphoz, s ez már önmagában politikai szerepvállalás volt. Névvel vállaltan valóban csupán ártatlannak tűnő irodalmi és színházi cikkeket írt, ám ezekben is hangot adott politikai meggyőződésének.
Köztudott, hogy fél évtizeddel később, 1925-ben az Aranysárkányban nyilvánosan kért bocsánatot a zsidóktól. Azonban Glück Laciról nemcsak azt tudjuk meg, hogy zsidósága ellenére rendes fiú és tanár akar lenni, hanem az is kiderül, hogy felnőttként mégsem tanár lett, hanem ügyvéd, aki “nagy karriért csinált”, a “szocialistákkal barátkozik” és “valami radikális polgári mozgalmat szervez”, s ráadásul “gazdagon nősült”. Novák “romantikus” emberjogi gondolatait tíz év múlva átértelmezi a “realista” pályakép, így mégiscsak a sztereotípia érvényesül: a szocialistákkal barátkozó radikális és élősködő zsidók embernyúzó ügyvédek lesznek. S ezen az sem változtat, hogy Lacit a tanári pályától éppen Novák tanácsolta el, azzal, hogy inkább keressen valami rendes foglalkozást magának. (Kosztolányi mindezt benne hagyta a regény 1932-ben megjelent ifjúsági kiadásában is.)
1927-ben lefordította Sarfatti Mussolini élete című igen vaskos kötetét; a feladat vállalása már önmagában jelzés értékű. (Nem mellékesen a kötet, a Duce előszaván túl, Mussolini-verset is tartalmaz, amelyet azonban, érthető módon, hiába keresnénk Kosztolányi összegyűjtött versfordításai között.)
1929-ben – az Ady-ügy kapcsán – ismét vallomást tett, s leírta a végsőkig lecsupaszított beismerő mondatot: “Antiszemita is voltam.” Ugyanitt azt is jelzi, hogy névvel nem írt semmi kifogásolhatót, semmi olyat, amit ne vállalna.
1930-ban a PEN Clubban tartott elnöki székfoglalójában ismét az irredenta gondolatot hangsúlyozta: “Csak annyit közölhetek, hogy minden tettemben az a szép kettősség fog vezérelni: kifelé egy csonka ország nem-csonka lelkét mutatni, befelé pedig – minthogy egymást szükségtelen meggyőzni igazunkról – visszasugározni a bátor, szabad európaiságot”, s ugyanez az eszme ölt testet két év múlva A Pesti Hírlap Nyelvőre című kötetben, a trianoni döntés előtti Nagy-Magyarország rajzát adva már borítóján is.

2.

A Vérző Magyarország első kiadásáról született egyetlen valódi értékelést Lengyel András tette közzé 2007-ben, s tanulmányában megjegyzi, hogy az antológiának létezik egy “második, jelentősen átszerkesztett kiadása” is. Erről azonban még nem készült hasonló áttekintés, említését is csupán egy helyen találtam: Zeidler Miklós a két világháború közötti irredenta kultuszról írott könyvében említi, hogy “a Vérző Magyarország c. kötet 1928-ban átdolgozott kiadásban is megjelent, s a két kötet [ti. az első kiadásé és a másodiké] szerzői között a politikusok és közéleti szereplők mellett” nem egy klasszikussá lett magyar író is jelen van.
Az antológia második kiadása – mint látni fogjuk – számos kérdést felvet, melyek közül nem egy a kutatás jelenlegi szakaszában megválaszolatlan marad, s csak problémafelvetés szintjén tematizálódik. Ilyen rögtön a kötet kiadójának kérdése: az Országos Széchényi Könyvtárban őrzött példány a Bethlen Gábor Kör kiadásában jelent meg, s ez szerepel is a köteten. Saját példányomban azonban egyáltalán nincs feltüntetve kiadó, csak a kötet nyomdája: a Síp utcai Helios nyomtatta. A két “változat” között ezen túl más eltérés nincs, íveik tartalma azonos. (Ismertetésem további részében tehát ez nem releváns; bár a Bethlen Gábor Kör mint kiadó és Kosztolányi kapcsolatának földerítése önmagában az egyik legfontosabb megoldandó kérdés.)
Az első kiadással azonos alakú, B méretű kötet terjedelme – bár tartalma megváltozott – az előzőével közel azonos: 238 helyett 240 lapból áll. A rajzos, puha fedelű borítót kemény, kék egészvászon borítás váltotta fel, amelyen csak a kötet aranyozott betűkkel szedett főcíme áll. A címoldal is megváltozott: a kötet fő- és alcíme, valamint Jeges Ernő címlaprajza és a jelzés, miszerint “Ezt a könyvet Kosztolányi Dezső szerkesztette” maradt, de az alcím alá felkerült, hogy “Második kiadás”, a lap aljára pedig, szokásos helyére a megjelenés két adata: “Budapest, 1928”. A háború utáni korszakra jellemző rossz papír helyett jobb minőségű lapokra nyomtatták a szövegeket, viszont a könyv minimum ötvenezer “egyenpéldány” helyett immár számozott “különpéldányok” formájában is készült. (Hogy összesen hány példányban, s abból mennyi a számozott, sajnos nem tudjuk.) Küllemében tehát időtállóbb, masszívabb könyvtárgy jött létre, s ezt aligha csak a gazdasági helyzet változása indokolja.
Más szerepe volt ugyanis a második kiadásnak, mint az elsőnek. 1920-ban a Vérző Magyarország “a nagy vesztes, a magyar úri középosztály felelősségelhárító, önfölmentő és -igazoló lelki »tornagyakorlata«” és “a feszültségek verbális levezetése” volt, mely csupán “fölszabadította s fölerősítette az olyan, már amúgy is formálódó megnyilatkozásokat, amelyek […] eleve veszedelmes kifutásúak lehettek csak”. Ehhez “Kosztolányi a maga korlátai között ügyes marketingmunkával rukkolt ki, munkája jelentősen hozzájárult az elutasítás, a tiltakozás szólamának fölerősítéséhez, a »magyar ügy« tekintélyekkel való megtámogatásához. Hatásos művet produkált, s ezzel elindított egy folyamatot, amelyet magyar irredentizmusként lehet leírni.”
1928-ban már természetesen nem az irredenta ideológia életre keltése és széles körű elterjesztése volt a cél, hanem annak újraélesztése és ébren tartása. A trianoni döntés okozta sokk már nem friss volt, az irredenta ideológia már nem új volt, az emberek, ha nem is beletörődtek, de kezdték megszokni az új határokat. 1927-ben kapott a mozgalom új lendületet, amikor is Lord Rothermere angol főúr és médiavezér, a magyar revízió lelkes támogatója közzétette a trianoni határok felülvizsgálatának szükségességéről szóló cikkét: a Hungary’s Place in the Sun (Magyarország helye a Nap alatt) 1927. június 21-én jelent meg a saját lapjában, a Daily Mail-ben. Ezt követően – ahogy éppen Kosztolányi írta róla – “érintkezésben van országunkkal, állandóan kapja onnan a jelentéseket, az emlékalbumokat, a díszpolgári okleveleket, könyvek, sürgönyök, cikkek özönét, melyet a Daily Mail Hungarian Departmentje földolgoz, lefordít s eléje tesz, de kapja ezenkívül tisztelőinek gyermeteg ajándékait is, szűröket, árvalányhajas süvegeket, csikóbőrös kulacsokat és rámáscsizmákat is”. A megváltozott helyzetet és politikát már nem reprezentálta az 1920-ban szerkesztett Vérző Magyarország, újat kellett tehát alkotni, illetve újra kellett szerkeszteni a régit.
A második kiadás alapjában megtartotta az 1920-ban megjelent Vérző Magyarország hármas, szöveg – kép – idézetek tagoltását, és a szerzők is hasonló társadalmi csoportokba sorolhatók: közjogi méltóságok, politikusok, egyházi vezetők, médiavezérek, színházi emberek és írók, költők, újságírók, azon belül is nyugatosok és konzervatívok egyaránt, utóbbiak között radikálisokkal, és a kötetben maradt a két zsidó származású szerző (Vészi József, Miklós Jenő) írása is.
Viszont az első kiadás írói szövegei közül kimaradt az 1922-ben meghalt Gárdonyi Géza Világ közepe című írása, Kortsák Jenő Karácsony éjszakája című novellája és az első kötet “felfedezettje”, az akkor 24 éves kezdő költő, Erdélyi József (1896–1978) Egy bujdosó szegény legény című verse. Megjegyzendő, hogy a hosszú költemény 1920-as szerepeltetése meglepőbb, mint 1928-as elhagyása, hiszen Erdélyi közben nemcsak hogy ismert költő lett, de műveiben egyre inkább a szélsőjobb ideológia jelent meg. A színház jelesei közül Jászai Mari írása maradt ki, ő 1926-ban halt meg.
Az egyházak vezetői közül ketten hiányoznak: Petri Elek, dunamelléki református püspök 1921-ben halt meg, őt Ravasz László (1882–1975) váltotta nemcsak a tisztségben, hanem a Vérző Magyarországban is. Csernoch János bíboros, Magyarország hercegprímása 1927-ben hunyt el, utóda, Serédi Jusztinián (1884–1945) azonban nem szerepel a kötetben. Ennek magyarázata lehet, hogy az első kiadásban eleve két katolikus egyházi személy szerepelt, bár a másik, Zadravecz István akkor még “csak” mint szegedi “ellenforradalmár” volt jelen, időközben azonban – éppen az első kiadás munkálatai közben – püspökké szentelték és a kormányzó legbelsőbb köréhez tartozó, ismert egyházi személy lett, akinek neve ugyan belekeveredett a frankhamisítási botrányba, de tisztázták. Így tehát 1928-ban már Serédi “helyett” is szerepelhetett a kötetben, ugyanazzal az írásával, amely az 1920-as kiadásból, Szörényi László kifejezésével, “kirí otrombaságával”.
A politikai személyek közül csupán az első kiadás terjesztését vállaló Lukachich Géza báró üres sorai maradtak ki az új szerkesztésből. Ez utalhat egyrészt arra, hogy a második kiadás terjesztése másképp, nem a NYUKOSZ-on keresztül történt, másrészt pedig a nagyon alkalmi – és nagyon közhelyes – gondolatok kizárólag 1920-ban jelenhettek meg, nyilvánvalóan a terjesztésben nyújtott segítség “cseregesztusaként”; elmaradásuk nem veszteség.
A kötetből egyébként is gondosan kigyomlálták, feltehetőleg a szerkesztő, az 1920-ban született szövegek aktualizáló, az eseményekre frissen reagáló utalásait. Apponyi Albert írásának csak keltezését (1920. jún. 30.) hagyták el, de Rákosi Jenő megváltozott című írásából (Irredenta? helyett Integritás lett) egy mondatot (“Mert most folyt le éppen Párisban és környékén az eltemetés groteszk játéka.”) is töröltek. Sőt, Horthy előszaván is történt változtatás: “A háború fegyverei elhallgattak, szólaljanak meg a múzsák” mondat teljes egészében hiányzik, a következő pedig átírással lett általánosabb jelentésű: 1920-ban a múzsák még csak “az elszakított magyar földekre”, 1928-ban viszont már “mindenüvé” vigyenek reményt és kitartást. (Horthy előszavát vélhetőleg maga Kosztolányi igazította, mint ahogy annak “eredeti”, 1920-as szövegállapotát is ő teremtette meg: el kell fogadni Lengyel András gyanúját, miszerint “nem bizonyos, persze, hogy a szöveget csakugyan maga a kormányzó írta, mondatai túlzottan szabályosak és világosak ahhoz, hogy ne gyanakodhatnánk szerkesztői közreműködésre”.)
A kötet anyaga azonban nemcsak csökkent, hanem bővült is. Az új szerzők – egy kivétellel – jól körülhatárolható csoportból érkeztek: beválogatásukat politikai szerepük, politikai kapcsolataik indokolják. Természetesen mindannyian a kurzus emberei, támogatói.
Közvetlenül a kormányzó előszava után következnek Lord Rothermere sorai, akinek kezdeményezéséből – mint utóbb tudjuk – bár nem született valós eredmény, azaz nem történt határrevízió, a lord olyan fontos és ismert személy lett addigra Magyarországon, hogy a Horthyt követő helye indokolt. A Vérző Magyarországban való szereplése nyilván Kosztolányitól függetlenül is megtörtént volna, viszont ahogy a már idézett Kosztolányi-cikkből tudjuk, a szerkesztő sem volt közömbös személye iránt: “Rothermere lord is elevenen élt lelkemben attól a naptól fogva, hogy 1927. június 21-én megírta riadó-cikkét […] s ezt a Daily Mail kétmillió napi példánya szétvitte zizegő papírszárnyán a földgolyó minden pontjára.” Egy hónappal később a Pesti Hírlapban K. D. monogrammal hosszú cikk látott napvilágot, amelyben Lord Rothermere nyilatkozik a revízió szükségességéről. A cikk mint “a Pesti Hírlap kiküldött tudósítójának távirata” jelent meg, s tudjuk, hogy Kosztolányi éppen ez idő tájt hosszabb ideig Londonban volt. Kosztolányi és Rothereme ekkor azonban nem találkoztak, Kosztolányi vélhetően “csak” a cikk végső formába öntésében működött együtt a Pesti Hírlap akkori londoni tudósítójával, Léderer Lajossal. (Rothermere-rel négy évvel később, 1931 novemberében jött létre a személyes megismerkedés, amikor Kosztolányi már mint a PEN Club elnöke hazahozta Londonból az 1000 fontos ún. Rothermere-díjat.)
Az angol lordot Herczeg Ferenc követi, aki az első kiadásban is szerepelt ugyan, de Irredenta? című írása a kötetben jóval hátrébb volt olvasható. Viszont Herczeg időközben a Magyar Revíziós Liga elnöke lett.
A varázsló című “mese” szerzője Bethlen Margit grófnő (1882–1970) Bethlen István miniszterelnök felesége, a Nem, Nem, Soha! című írást jegyző Szontagh Tamás (1851–1936) tudósként geológus és a Földtani Intézet igazgatója, politikusként viszont a Társadalmi Egyesületek Szövetségének országos elnöke volt. A színvonalasabb írások közé tartozik Hegedüs Lóránté (1872–1943); a Népek pünkösdje, ha egyszer eljövend szerzője nemcsak a Kisfaludy Társaság tagja és a Pesti Hírlap munkatársa volt, hanem meghatározó gazdaságpolitikus, 1920–21-ben pénzügyminiszter is. A meglehetősen színvonaltalan Az irredentizmus című cikk írója pedig Nagy Emil (1871–1956) jogász, aki 1923–1924-ben volt igazságügy-miniszter, viszont ekkor a Magyar Külügyi Társaság alelnöke, s ebben a minőségében szerepel az ugyancsak 1928-ban megjelent Igazságot Magyarországnak című kötetben is.
Gömbös Gyula és Milotay István közvetlenül egymás után következnek. Előbbi a Történelmi igazságok című politikai szöveget, utóbbi a Stefán című jegyzetet adta a kötetbe. Milotay (1883–1963) szereplehetett volna az első kiadásban is, akkor ugyanis közvetlen kapcsolatban állt a szerkesztővel: ő volt az 1919-ben újrainduló napilap, az Új Nemzedék főszerkesztője, s így az odaszerződő Kosztolányi munkaadója. (Bár a Vérző Magyarország megjelenése idejére már távozott az Új Nemzedéktől, s a Magyarság szerkesztője lett.) A későbbi miniszterelnök, Gömbös (1886–1936), miután 1924-ben kiszorították az 1918-ban általa (is) alapított Magyar Országos Véderő Egyletből, ekkor már a Magyar Nemzeti Függetlenségi Pártot, vagy ahogy a köznyelv nevezte: a Fajvédő Pártot vezette.
A második kiadás új szépírói közül hárman is Gömbös közvetlen környezetéhez tartoztak.
Böszörmény Zoltán (1893–?, 1945 után), a Magyar gyász című vers szerzője, a kommün alatt az ellenforradalmárokhoz állt, belépett a Gömbös vezette Magyar Országos Véderő Egyletbe, fegyveres csapatban is szolgált, s később is mindvégig ebben a szellemben, de egyre radikalizálódva politizált.
Zsirkay János (1880–1940), aki A lord rózsái című elbeszélésével szerepel, 1918–1919-ben tagja volt a Területvédő Ligának, 1919-ben a szegedi ellenforradalmi erőkhöz csatlakozott, s ugyanitt szerkesztette a szélsőjobboldali Szegedi Új Nemzedéket, 1922-ben Budapesten A Nép című kurzuslap segédszerkesztője volt, majd képviselő lett, s utóbb belépett Gömbös Fajvédő Pártjába.
Kiss Menyhért (1880–1934) pedig, akinek Csukd össze ajkad című verse zárja az antológiát, 1920-tól az Ébredő Magyarok Egyesületének, 1923-tól pedig szintén a Fajvédő Pártnak volt a tagja.
Némileg “kilóg” közülük Jászay-Horváth Elemér (1888–1933). Az ő Toronyőr című verse, keltezésének feltüntetett dátumát (1918. december) illetően megjelenhetett volna akár az első kiadásban is, annál is inkább, mert a költő az 1910-es években gyakran szerepelt verseivel a Nyugatban, Kosztolányi is írt róluk. Jászay-Horváth 1911–23 között Orosházán élt, a második kiadás idején azonban már a fővárosban, és éppen Milotay István új lapjának, a Magyarságnak volt a munkatársa, versének mostani beválogatását vélhetőleg főképp ez indokolja. (És talán az, hogy Kosztolányival is együtt dolgozott: a Pesti Hírlapban Dalamér néven ekkoriban kísérte “a napi eseményeket dévaj rigmusokkal”; Kosztolányi éppen az ő költészetén keresztül elmélkedett a magyar versről, a nemzeti alkotásról.)
A bekerültek közül egyedül Móricz Zsigmond az úgynevezett “nagy név”, aki az első kiadásban is szereplő Babits, Karinthy, Krúdy, Tóth Árpád és a szerkesztő, Kosztolányi mellett valós irodalmi ranggal és nívóval bír. Az itt szereplő írása, az Egy akol, egy pásztor (47–49) nem tartozik az ismertebb munkái közé, bár azonos című kötet (1923) is viseli a címét. (Tehát nem a Vérző Magyarország második kiadása számára írta.) A lírai riport vélhetőleg megtörtént eseménysort mond el: egy, a románok által magyarsága miatt belső száműzetésre ítélt bánsági földesúrhoz egyszer román papi ruhában magyar pap érkezik, hogy a birtokon lévő, román nyilvántartásba nem vett kápolnában tartson magyar nyelvű misét, amely végül is megvalósul, s román földön magyar szó hangzik fel. Az irredenta témához a megcsonkított, véres test képiségét használó irredenta szóhasználat párosul: a “hazasíró árva magyarok” azon az országhatáron túl élnek, amely “mint a behegedt seb, régi égés után”, “még mindig új és eleven fájdalommal szakad fel”, s “mint a horog, véresre tépi fel” az elbeszélő szívét. Mindez csupán a bevezetés írói közlésében fordul elő. Az ezt követő történetben pedig megjelenik a harc kifejezés, igaz, nem militáris értelemben, de mégis veszélyesen: a földesúr megérezte, hogy “nem egyedül szenvedi hát az egyénre maradt nagyfelelősségű harcot […]: a faj szerelmében való mártíromságot”. Az Egy akol, egy pásztor azonban, bibliai párhuzamához illőn, a maga egészében békés, nyugodt hangvételű, s végkicsengése szinte “idillikus” üzenetet hordoz: a földbirtokos a misén “ott látta a községnek minden tagját, akinek magyar érzéséről volt valami sejtelme, de látott sok olyat, aki két év előtt dákóromán agitátor volt s különben is szót sem tudott magyarul… Ott találta a katolikusokat, de a reformátusokat is és a lutheránus németeket s a zsidó boltosokat…” Ez pedig távol áll az első kiadást ellenségképét jellemző, Oláh Gábor versében megfogalmazott patkányhasonlattól, mintegy ellenpontja annak.

3.

“A Vérző Magyarország írásai sok mindenről szólnak, de mindenekelőtt Kosztolányinak az ország földarabolásához való, erős intenzitású, kusza viszonyát dokumentálják” – írja Lengyel András. Az első kiadás történetét elég jól ismerjük. Az 1928-as szerkesztés munkálatainak azonban nincs nyoma Kosztolányi levelezésben (aki igaz, ügyeinek jelentős részét ekkor már telefonon intézte), és korabeli cikk, nyilatkozat, híradás sem került elő róla.
Ez a dokumentálatlanság utalhat akár arra is, hogy míg 1920-ban Kosztolányi ténylegesen mint “alkotó szerkesztő” dolgozott az antológián, és számára ez a munka “önként vállalt, sőt ambicionált vállalkozás” volt, addig meglehet, hogy az 1928-as kiadáshoz csupán a nevét adta, s annak szerkesztési munkálatait valójában nem is ő végezte.
Több jel mutat erre. Az átfésületlen szövegek, a számtalan helyesírási és nyomdahiba mellett a kötet egészét lényegében érintő változások is erről árulkodhatnak. Egyrészt a kötetbe újonnan bekerült szerzők – Móriczot és a Pesti Hírlapba is dolgozó Jászay-Horváth Elemért kivéve – nem Kosztolányi írói köréből valók. Másrészt a beszerkesztett szövegek értéke is erősen változó, s így a kötet egészének esztétikai színvonala jóval gyengébb lett, mint elődjéé volt, s ez aligha lehet a Kosztolányi “érdeme”.
Első olvasásra nehéz elképzelni például, hogy ő esztétikailag akárcsak elfogadhatónak is tartotta volna Böszörmény Zoltán Magyar gyász című, három részből álló versét, melyben ilyen strófák olvashatók:

Setét az ég fölöttünk s tompán
Vajódik sok, lázas Eszme:
Lelkem tüzével fényt szórok szét, 
Hogy ne legyen mindig este!
[…]
Hanem vér-tűz szikrázva égjen
S mint büszke kürt szóljon szavunk!
És harsogjon kénköves orkán,
Hogyha mi magyarok vagyunk!...

Másrészt tudható, hogy Kosztolányi 1920-ban, éppen a Vérző Magyarország első kiadásában megjelent, Égi jogász című novellájának “idealizált” főhőse éppen egy fűzfapoéta: Kaszás-Kis János, aki “világéletében napszámos volt”, és a hagyományos költőképnek éppen az ellentéte: “dalolni és szólni nem tudó igric, aki csikorgó-ízetlen rigmusokban jajgatja ki barbár fájdalmát”. Ezzel szemben, Kosztolányi értékítélete szerint, mégis “ő volt a magyar költő”, mivel “ő volt ebben a hűtlen országban a hűség, ő volt ebben a rothadt városban a megalázott szenvedés, a pokolba hullajtott ártatlanság, a jogászfajta szent prókátora, a leggyilkosabb világtörténelmi pör égi fiskálisa, a vértanú, kürtös és apostol”. Lengyel András szerint ebben az “allegorikus önarckép”-et adó novella világában a költészet “feladata teljesítésekor, mégis valami elementárisat teljesít, immár túl a szépségelvű irodalmon”. Mindez pedig igaznak látszik Böszörmény Zoltán 1928-ban megjelent művére is: az iskolázatlan, verseket ösztönösen író költő műve “csupán” az esztétikai kategórián kívüli értékkel bír, s költészeten-nyelven kívüli célja van: ideológiai üzenetet közvetít. Mellékes, hogy miképp, az a fontos, hogy mit. Az 1928-as kötetben is helyet kapó Égi jogász értékrendje szerint pedig a legmagasabb fokon: barbár őszinteséggel.
Kosztolányi 1920-as alapkoncepciója szerint a Vérző Magyarország “választékos, irodalmi eszközökkel küzd a szenvedő magyarság igazáért”, és az antológia, amelynek darabjait a “legelső írók írják”, “eszközében szigorúan irodalmi. Céljában harcos” lesz. Ahogy Lengyel András megfigyelte: “irodalomnak és harcnak ez a kettőssége figyelemreméltó, teljességgel egyezik” Horthy előszavának 1920-ban még olvasható mondatával: “A háború fegyverei elhallgattak, szólaljanak meg a múzsák.” Ez utóbbi mondat azonban, mint már volt róla szó, az 1928-as kiadásból kimaradt. A törlés arra is utalhat, hogy a második kiadás már inkább harcos, mint irodalmi. A köteten belüli hangsúlyeltolódás Kosztolányi eredeti programja ellen vall, hiszen míg az első kiadás valóban jól egyensúlyozott irodalom és politika között, hiszen Horthy előszavát írók, költők írásai követik, Gárdonyi, Rákosi Jenő, Tóth Árpád, és a magyar nyelvről szóló dolgozatával Tolnai Vilmos is “csak” a hetedik, addig 1928-ban már alapvetően politizáló szövegek dominálnak az összeállítás elején, azaz leghangsúlyosabb helyén. Ugyanakkor az irodalmi és tudományos szövegek nagyjából változatlan sorrendben szerepelnek a kötet második kétharmadában, itt érvényesül tehát Kosztolányi szerkesztői programja, igaz, még 1920-ból.

4.

Hogy Kosztolányi tudott a könyvről, s nem a nevével visszaélő “kalózkiadásról” van szó, arra az antológiában ismét helyet kapó Égi jogász című novellának stilisztikai javítása a bizonyíték. Mert az eredeti szedést nagyrészt megtartó, de mégsem változatlanul újraközölt szövegen Kosztolányi kisebb módosításokat hajtott végre: betűk, szavak írásmódján igazított, a rosszul szedetteket kijavította (vagy legalábbis kijavíttatta). Ez a szövegállapot eltér mind a Vérző Magyarország első kiadásában közöltétől, mind pedig annak egy évvel későbbi, A rossz orvos című kötetben (1921) megjelent változatától. (Így természetesen az azt alapul vevő modern kiadások szövegközlésétől is.) S bármily kevés és jelentéktelen is az eltérés az előzőkhöz képest, ez az ultima manus, a végső szövegállapot, amelyen Kosztolányi később már nem változtatott.
Bárki is végezte azonban az (át)szerkesztést, Kosztolányi vagy más személy, még egyszer hangsúlyozni kell, hogy Kosztolányi a nevét adta hozzá, s ezzel sajátjának ismerte el a végeredményt.
1928-ban is érvényesnek gondolta tehát saját novellájának modernitáskritikáját, elfogadta a Gömbös-féle Fajvédő Párt tagjainak részvételét, s az ő tudtával jelent meg Kiss Menyhért a kötetet záró verses uszítása is, amelyhez képest Oláh Gábor 1920-as (de e kötetben is szereplő) patkányozása – bár végcéljában ugyanaz – “finomkodó” üzenet. Hiszen míg Oláh allegorikus versében még “csak” bűvölő dallamokkal terelik a patkányokat, hogy “álmodva, bután / Fúljanak a bosszú sötétlő vizébe”, addig Kiss produktumának metaforikussága kimerül abban, hogy az ellenség itt patkány helyett “hullafaló hiéna” (ami nem túl sikerült metafora, hiszen a magyarságot hullával azonosítja), a képes beszéd pedig hamar átvált – a versbeszélő sugalmazása szerint Istentől eredő – közvetlen uszításba:

Kiraboltak, gyaláztak, megrugdostak,
Éget a bosszú? És mély és hatalmas?
Magyar[,] készülsz a nagy leszámolásra?
Gyűjtsd az erődet.
[…]
S egy titkos hang a felhőkből kiüzeni:
Fogd meg a puskát és ne türj tovább!
Akkor villám légy, amely égve éget,
Gyönyörrel öljön, csattogjon a kard-vas,
Állj bosszút a magyar martirokért,
Tarts véres, nagy tort. S hallgass…

S mivel az 1920-ban megjelent Vérző Magyarország első kiadásáról elmondható, hogy “a szerkesztő erkölcsileg nyilvánvalóan felelős az egész könyvért, így a »faji« magasabbrendűség hangoztatásáért éppúgy, mint az »ellenséget« patkányként megjelenítő állatmetaforikáért”, ez az 1928-as változatra is érvényes.

5.

További kérdések sorát nyitja meg egy nemrég felbukkant példány. Címlapján ez is “második kiadás”-ként aposztrofálja magát, külső arculatában is teljesen megegyezik az 1928-ban megjelent antológiával, és szintén kapható volt számozott különpéldányokban.
Az eltérések azonban lényegiek. E példány címlapjáról ugyanis hiányzik a kiadás dátuma, és, ami ennél fontosabb, nem szerepel rajta a közlés, mely szerint “ezt a könyvet Kosztolányi Dezső szerkesztette”.
A kötet tartalma is változott, bár csak egyetlen szöveg erejéig: Tóth Árpád verse maradt ki belőle. Emiatt az összterjedelem némileg rövidebb lett, s a kihagyott vers helye után, értelemszerűen, megváltozott minden közlemény oldalszáma.
Hozzávetőleges megjelenési idejére csak következtetni lehet: mivel a valódi második kiadásból elhagyták az 1920 és 1928 között meghalt szerzőket, e közlési elv szerint a harmadik kiadás csakis 1928. november 7., Tóth Árpád halála után készülhetett.
Ez azonban így már, ellentétben saját állításával, harmadik kiadás. S bár a tartalma is szinte ugyanaz, mint a Kosztolányi nevével fémjelzett második kiadásé, s szerkezete is még mindig nagyrészt az ő keze nyomát viseli magán, Kosztolányinak névlegesen már semmi köze hozzá.
A Vérző Magyarország második kiadásának szempontjából a legfontosabb kérdést visszamenőleg éppen ez veti fel: miért tűnt el róla Kosztolányi neve?

Liktor Katalin

Reményik Sándor transzilvanizmusa

“Hát volt nekem életem? Amit megirni érdemes volna még, ha »feltéve, de meg nem engedve«, tudnám is? Az egész »életem« szakadatlan viaskodás volt ezzel az undoritó, megalázó, aktivitás és önérzet-gyilkos betegséggel. Semmi más. A verseim: villanások, lobbanások, halvány érintkező-pontok az élettel, mikor a betegség megengedni méltóztatott. Ennyi az egész. Ebből az »életből« egyebet kicsiholni képtelenség” – írta Reményik Sándor barátjának, Áprily Lajosnak 1930 decemberében. Gyenge és beteges testében a legerősebb lélek rejtőzött, művészetével Erdély legnagyobbjai közé emeltetett.
Reményik Sándor költészetének nagy részét leginkább az érzi át, aki tisztában van a kor eseményeivel. Kortörténeti dokumentumként is olvashatók. Németh László írja róla: “A közélet költője maradt továbbra is. Körülötte új irodalom sarjadt, s új ország támadt új magyarsággal. S neki mindig lesz szava ennek az irodalomnak s ennek a kisebbik magyar hazának ügyeihez.” Erdélyben az irodalom nem újjászerveződött, hanem megszületett, hiszen egy újfajta helyzetben kellett helytállnia, és utat, irányt mutatnia, erőt adnia. Reményik saját megfogalmazása szerint ott volt az erdélyi irodalom bölcsőjénél, ő volt az egyik első, aki talpra állította a vesztes háború sújtotta ország irodalmi életét. Erdély nagyjai követve őt, egyetlen szót tűztek zászlajukra, mely immáron nem Magyarország volt: hanem Erdély, s megszületett, kulturális és politikai irányt adó elvvé lett a transzilvanizmus eszméje, más nevén az erdélyi szellem, az erdélyi gondolat. Reményik költészetét három nagy téma határozza meg: Isten, Erdély és a szerelem. E három tematika azonban szorosan fonódik egybe, e művek minden sorából az erdélyi gondolat árad. A helikoni triász költészetében csendültek meg legtisztábban a transzilvanista eszmék. Áprily Tetőn című költeménye nehéz és fájdalmas sóhaj. Népek barátságát és Erdély természeti szépségét kiemelő sorok ezek:

Ősz nem sodort még annyi árva lombot,
annyi riadt szót: “Minden összeomlott...”

Ott lenn: zsibongott még a völgy a láztól.
Itt fenn: fehér sajttal kínált a pásztor.

Tekintetem szárnyat repesve bontott,
Átöleltem a hullám- horizontot

S tetőit, többet száznál és ezernél -
S titokzatos szót mondtam akkor:
Erdély...

Reményik transzilvánizmusa többféleképpen jelenik meg munkásságában: minden versében, levelében illetve cikkében az itthon maradás, a ragaszkodás, az építeni akarás tükröződik. Reményik Sándor költészetében fejlődési ívet mutathatunk ki, mely az erdélyi kérdésekhez való hozzáállásának alakulását tükrözi. Az Eredj, ha tudsz! harcos, az erdélyi néplelket megszólaltató és fájdalmasan kiáltó végvári költője az itthon maradásra buzdító transzilvánista Ahogy leheten át jut el a kisebbségi humanizmus eszméit kifejező Korszerűtlen versek ciklusáig.
A Pásztortűz 1923-as Újévköszöntőjében Reményik a Petőfi-centenárium alkalmából kifejti a kisebbségi lét vállalásának erkölcsi követelményeit: “Ez a nemzedék átélt egy, az akkorinál [1848–49] sokkal szörnyűbb katasztrófát, s a magyarságra való teljes jelentőségét csak akkor pillantotta meg, mikor már mindennek vége volt. […] Mi itt maradtunk. Részt vettünk élve a saját temetésünkön. És láttuk, hogy a népek millióinak szemében nem gyászkönny, csak ellenséges indulat, hideg részvétlenség vagy unott közöny ül. Láttuk szinte kísérteties elhagyatottságunkat, melyről a testvériség nagy álmodója nem is álmodhatott. Itt maradtunk. Becsülettel nem halhattunk meg és most – meg kell tanulnunk becsülettel élni! Becsülettel élni: vagyis mindent újra kezdeni a hitben, az álmodásban, a szeretetben, a szabadság utáni vágyban, az igazság keresésében. És nem mondani ki, hanem magunkba fojtani kételyeinket, tévelygő bizonytalanságunkat, tompa levertségünket”.
Reményik Sándor 1918-ban írt korszakos költeményével pedig éppen ezt az árván maradt erdélyi magyarságot szólítja meg, kemény hangon, prófétai stílusban. Az Eredj, ha tudsz! című vers az otthonmaradás, a helytállás, a küzdés és kitartás legkifejezőbb verse lett, az ekkor felvett költői szerepe egy életre meghatározta az egy közösséghez-tartozás, egy közösséghez-szólás élményét és vállalt feladatát. Berde Mária a Pásztortűz Reményik-számában a következőképpen emlékezik meg a költeményről: “Reményik első pusztába kiáltó szava, az Eredj, ha tudsz: ösztönös feljajdulás, szemrehányás, parancs és esdeklés egyszerre. Magát a költőt száraz ágon visszamaradó varjú szerepére ítéli. Ő lesz a pompeji katona, aki addig tart ki, míg tüzes láva eltemeti. Titanic hajótöröttje, ki énekel, míg a könyörtelen hullám kioltja száján a zsoltárait. Nincs itt ígéret, nincs bíztatás, nincs jövendő.”
A költői helytállás szép példája ez a költemény, melyről Reményik Sándor így ír: “két alappilléren nyugszik: az egyik: az erdélyi szülőföld iránti olthatatlan szerelem, másik: a tiltakozás a román uralom ellen. Az erdélyi magyarság tragikus dilemmája tátong a versben: menni vagy maradni; a szabadságot választani, otthon és szülőföld nélkül, – vagy a szülőföldet szabadság nélkül.”. E dilemma elé állítja erdélyi népét, s ő mint az otthonmaradás híve, utat parancsol a kétkedők számára. Azonban az irodalomtörténet nem is sejtette, hogy volt idő, mikor Reményik fejében is megfordult a szeretett Erdély elhagyása. Mikor húga, Sárika és annak vőlegénye, Imre Kálmán 1920. őszén elhagyják szülőföldjüket, Reményik a következőket írja Áprilynak: “Nagy megrökönyödéssel olvastam, hogy besoroztak. Ez azonban távolról sem jelenti a tényleges szolgálatot még. Ha komollyá válna a dolog, én is föltétlenül repatriáltatom magamat. Ezért is szeretnék most ott egy kicsit körülnézni.” Mégis a sziklaszilárd helytállás példája lesz innentől. Az 1920-ban kiadott Csak így…című kötetében a Sziklák című verse vallomás a rendíthetetlen helytállásról, mely pályája kezdetén is nagy terhet rótt rá. Sziklákhoz akar hasonlítani, de a kemény külső mögött egy kételyeivel harcoló lélek lakozik:

“Már megtanulok és is síkraszállni,
[…]
S lenni kőszirt, mely int és fenyeget,
Kőszikla, mit meg nem ingat semmi.
[…]
Ó, de belül fáj keménynek lenni!

Erre a keménységre szükség is volt az induló erdélyi magyar irodalomnak. 1923-as Vallomás és elöljáró beszéd című versében (mely A műhelyből című kötet nyitóverse) fogalmazza meg:

Mert tudnod kell, hogy miként viaskodtam,
Hogy remegtek a gyönge idegek!...
S mibe került, hogy hajókötelekké,
Acélsodronyokká meredjenek
A kényszerűség nagy pillanatára!...

A műhelyből című kötetében ő a szellő pendítette aeolhárfa, a malomkövek között őrlődő búzaszem, a vihar tépte húr, a mindennapi kenyér, a gát, mely hátát a haboknak vetve, védi a talpalatnyi földet. Szentimrei Jenő írja róla: “ő akart vászonsajkán nekivágni a bömbölő történelmi orkán vad hullámverésének, és dadogta és harsogta és üvöltötte: így kell csinálni, emberek, mint én! Utánam a vászonsajkákkal!” Reményik Sándor Az egyetlen tett című versében ezt a gondolatot fogalmazza meg:

Mikor a lét pillérei inogtak
És mint a viasz, minden elhajolt,
Egyetlen ércnél szilárdabb valóság,
Egyetlen tett: a költő álma volt.

Az irodalom feladatává válik az útmutatás, a vigasztalás, hiszen csak ő találja meg az újrakezdés lehetőségét: csak a szellem és a lélek szabadsága marad az ellehetetlenített létállapotban. Ligeti Ernő szerint: “Az írók azt vallják, hogy Erdélyben ma minden írói megnyilatkozás politikai megnyilatkozás is, nem is igazi író az, akinek lelkéből nem a közösség fájdalma beszél, és egy sort sem lehet leírni anélkül, hogy az ember ne népe javára gondoljon.”
Azonban mindig volt egy bizonyos pont, mikor a legszilárdabb útmutatók is feladták a harcot. Reményik Sándor poéta-testvére és legjobb barátja, Áprily Lajos is kénytelen 1929-ben Budapestre költözni, s az amúgy is lelki és alkotói válsággal küzdő Reményiket nagyon megviseli barátja elvesztése. Másik barátjának, Olosz Lajosnak írja: “Néha úgy érzem, kivált, most az Áprilyék egyre aktuálisabb elmenetelével kapcsolatban, hogy összeomlik minden körülöttem, az egész világon. Nemcsak ők… Úgy félek, hogy ez az ő elmenetelük félelmesen példaadó lesz megint. Mintha valaki végzetesen és visszavonhatatlanul mondotta volna most ki, hogy itt magyar élet többé nem lehet és ez kapcsolódik azzal a gondolattal nálam, melyet állandó szenvedéseim váltanak ki, hogy az én számomra nincs többé élet egyáltalában.”
1936-ban, megviselt idegekkel, túl egy halálközeli élményen Reményik levelet ír Budapestre, Áprilynak: “Vajjon kinek és minek az elmenetelét kell nekem itt még végignéznem? És kiben lehetek bizonyos? Végeredményben milyen kevés vonzó-ereje van mégis ennek a nyomorult erdélyi földnek, ha legjobbjai mind el tudják hagyni. Micsoda átok van rajta, mert nem elég a reális magyarázatok tömege. Ez már szinte misztikus megátkozottság.”  Keserű sorok ezek, hiszen barátja, Makkai Sándor, az Erdélyi Református Egyházkerület püspöke, 1936-ban miután megírta a Nem lehet című tanulmányát, elhagyta Erdélyt és Debrecenbe repatriált. Makkai maga így indokolta távozását: “Lassanként halmozódott fel lelkemben a kisebbségi kategóriának tarthatatlanságát, lehetetlenségét, nemzeti és emberi méltósággal összeegyezhetetlen voltát éreztető tapasztalások betegítő mérge is.” Reményik nemcsak a nyilvánosság előtt, hanem Makkainak írott magánlevelében is kifejtette álláspontját ezzel kapcsolatban. Joggal vetődik fel benne a gondolat: Makkai távozása példaértékű lesz másoknak is, mások is feladhatják a rég óta vívott küzdelmet a fennmaradásért. Reményik levelében írja: “Nincs mit keresni, nincs mit remélni, nem lehet belsőleg sem, lélekben sem magyar életet élni, nincs katakomba sem, illetve a katakombáknak sincs már értelme. A transzilvanizmus ős-alapjai úgy inogtak meg bennem cikked szavaira, mint földrengéskor a tornyok.” Itt került felszínre transzilvanizmus-felfogásuk különbözősége: Makkai arra a következtetésre jutott, hogy nem lehet kisebbségi létformában emberhez méltó életet élni. Reményik levelében pedig saját állásfoglalását fejti ki: “a mi egész transzilvanizmusunk az impérium megváltozása óta azon a sarktételen nyugodott, kimondva vagy ki nem mondva, hogy állam és nemzet nem szükségképpen egy, sőt a nemzet államtalan formája mélyebb, tisztultabb, bensőségesebb, keresztyénibb, etikaibb lehet, mint az állami, tehát politikai formája.”
Reményik a kisebbségi lét vállalásának programját hirdeti újfent az Ahogy lehet című művével. A transzilvánizmus himnuszát írja meg: az ideológia minden lényeges pontját elismétli, de békességre int: a fojtott ige s a visszanyelt szó, a zsebben ököllé szorult kéz képe mind-mind a kisebbségi lét elviselésére, de ugyanakkor a soha-fel-nem-adásra szólít fel.
Az Ahogy lehet végképp ismertté tette Reményik nevét határon innen és túl, és tökéletesen beilleszkedett a háború előtti idők hangulatába. Azonban tévedés ne essék: Reményik a harmincas években érezvén a háborús készülődést az emberirtásra, egyre inkább a békére, az egyensúlyra, és toleranciára szólít fel. Megmaradt benne és nemzete részére is a legnagyobb tanulság, az, hogy csak a krisztusi alázat és emberszeretet tehet magasabbrendűvé, ez hozhatja meg a Duna menti népek közti békét.
Mélységesen elítéli az egyre erősödő revizionista törekvéseket és az elnyomó nacionalista irányokat:

S olyan mindegy: fába faragott szív
Kampóskereszt,
Vagy sarló-kalapács volt az a nyom.
Ki látja meg a mindig élő-erdő
s az örökkévaló avaron? 

Míg Végvári verseit az irredenták büszkén szavalták, addig Reményiknek az emberséget, emberiességet hirdető, világféltő, már-már jóslatként ható verseiről tudomást sem vettek. A költő a forradalomtól irtózik, a tömeggel szemben értetlenül és idegenül áll. Észlelte a fasiszta eszmék dübörgő és halált-osztó hadigépezetét, a próféta-poéta előre látja a pár év múlva bekövetkező világégést. Az Új Corday Sarolta című versében nagyívelésű vízióba foglalja mindazt, amit érzékeny költő lelke csak megsejt:

Már hull reánk a halál harmata
Pereg
irtóztatón és láthatatlanul
a gáz…
Hullnak rakásra
Férfiak, nők, aggok, gyermekek.
Háború??
Nincsenek szemben álló seregek.
Féregirtás: mondotta valaki.
Hát ez lesz ami lesz.

Kisebbségi humánuma nem csak szép szavakat és ideálokat jelentett, hanem felelősségtudatot és cselekvést, józan politikát és a kölcsönös bizalom kialakítását. A világháború ideje közeledett, Európában mindennapossá vált a hátrányos nemzetiségi és faji megkülönböztetés. Felháborodottan tiltakozik az ellen, hogy származása miatt bárkit is kiközösíthessenek a magyarságból. Az 1935-ös Petrovics ítél című művében azt fogalmazza meg, amit majd Babits az Eucharistia című versében néhány évvel később ugyancsak antifasiszta éllel mond: “hogy szellem és ne hús tegyen magyarrá”.
A világégés apokaliptikus képe a Szeretnélek mellen ragadni című versben is visszatér, fenyegetően pontos jövőképet vázol fel már 1936-ban. Megszólítottja a huszadik század embere, ki önnön ideológiáinak rabja, melyeket vakon követ, tekintet nélkül az emberek, népek közti testvériség eszméjére. A vers hosszú sorai zaklatottságra utalnak, a szabadvers már-már prózai stílusában figyelmeztetni akar az igazi értékek és az élet igenlésére, a huszadik század gyilkos eszméinek helytelenségére:

Nem elég neked a természetes halál iszonyúsága,
Nem elég a himlő, kolera, pestis, minden dögvész kaszája.
Kiegyenesítetted a halál természetes görbe kaszáját,
Mögéje álltál szuronyerdeiddel,
Mögéje tankjaiddal, tengeralattjáróiddal, repülőgépeiddel.

Csuka Zoltán meghatározása szerint ebben az időben Reményik Sándor “az egyetlen és igaz értelmezője a nagy krisztusi gesztusnak, amely a pózoló és vagdalkozó Péterrel hüvelyébe téteti a kardot.” Versei egyre inkább a tomboló embertelenség ellen szólalnak fel. Egyre inkább érzi: korszerűtlen költemények ezek. Maga így ír erről a Pásztortűz hasábjain 1941 februárjában: “Számonkérni könnyű, felhánytorgatni könnyű. A bécsi döntés után, 1940. augusztus 30-a után azt hittem, hogy én soha többé a magyarsághoz meg nem találom a hangot és az utat. Olyan káoszt teremtett ez a döntés, a költő lelkében különösen.” Humanista világszemléletébe semmiképpen sem fért bele a bécsi döntést követő politikai fordultnak azon vonulata, miszerint a huszonkét évig elnyomott magyarság bosszúért liheg a románság felett. A népek békéjében hitt, az egymást-megértésben, a közös jövő építésében. Az eddig elnyomás alatt élő művész, kinek a hatalom ott nehezítette meg hivatását, ahol tudta, ebben a politikai helyzetben újra az elnyomott és üldözött emberekért emelte fel a szavát, s ez esetben nem a magyarságért, nemcsak a románságért, hanem az egyetemes emberiségért, Európa szenvedő népeiért.
1941 májusában írja meg Korszerűtlen versek ciklusát, melyek Áprily szavait idézve: “Az utolsó versek. Az a korszerűtlen sorozat. Tíz költemény: négy májusi nap termése. Nem töredékekkel hallgatott el, mint a kimerülő tehetségek, hanem a költői erejének élete nagy kérdéseit visszahangzó sokszoros megfeszülésével.” Ez volt az utolsó “egyetlen tett” pályafutása során.
Tudja is, érzi is, hogy az 1940-ben és 1941 elején (halálának évében) írott versei nem ‘szolgálják ki’ az örömmámorban úszó közhangulatot: a következőt írja a Helikon-szerkesztő Kovács Lászlónak 1940. november 4-én: “Verseim jó része, úgy érzem, ma nem nyilvánosság elé való. Korszerűtlen és ünneprontó versek jórészben.” Ilyen költemény a S mi lesz velem? című is, mely a költőnek ebbe a korba bele nem illését fejezi ki:

Nincs helyem itt.
Ki hallgatja
Egy korszerűtlen és beteg,
Hanyatló költő végső rímeit?

Egyetemes humanizmusa nem a “kor divatjának” megfelelő gondolkozásmód. Ebben a hangulatában írja meg a legtisztább, a megbékélést a legátgondoltabban sürgető versét, az Egymás mellett soha? című költeményt. Kádár Imre írja róla visszaemlékezésében: “Ajkán felfakad a sóvárgó kérdés: Egymás mellett soha? »Hát nem lehet e korhadó világot testvérszínekkel ékesíteni? « Mintha a Jelenések könyvét olvasnánk, úgy hangzik az utolsó versekben a nagy látomás: inkább múljanak el minden népek és múljanak el hegyek, csillagok, világok és minden megkülönböztetést elenyésztetve

»Isten maradjon egyes-egyedül,
Kiben nincs többé rab és hódító
És nincsen többé alul és felül. «”

A kötet záróverse, ugyanakkor a költő utolsó verseinek egyike mégis a béke reményét, a béke megvalósulásának hitét hozza el számunkra. A belső béke megtalálása a megoldás az ordító és tomboló külvilág kizárására.

Megtalálni a felséges Igét.
A Béke ez.
Orkán ordíthat aztán odakünt,
Robbanhat ezer bomba: kárbament,
De kárt nem okozott.
Bent:
Csend.
A béke itt kezdődik.
Bent:
Csend.
Isten hozott.

Reményik Sándor, az “erdélyi költő” 1941 októberében távozott örökre közülünk. Halálával az erdélyi irodalomban lezárul egy korszak. Cikkek sorozata emlékezett meg arról, hogy Erdély népe is érezte: valami véget ért. Nem volt többé költő, aki egyszerre állt volna ki népéért, és az egyetemes emberiségért. Nem volt, aki utat mutasson és figyelmeztessen a helyes útra a nehéz időkben. Temetése napjára Tamási Áron így emlékezik vissza: “S azokban az órákban, amikor a fekete hír végigjárta a várost, mindenki tudta, hogy nemcsak egy életnek vége, hanem az erdélyi magyarság is pontot tesz egy történelmi fejezet végére. Némán állt egész Kolozsvár.[…] Kolozsvár senkit nem temetett úgy, mint Reményik Sándort. […] Ezrek és ezrek megilletődött, néma sorfala között kísértük utolsó útjára a költőt, s mint az »őszi Jézus« mosolyában, úgy fürdött a város a különös alkonyatban.”

Váradi Ildikó

A magyarság önreprezentációja Kodolányi János finnországi útirajzaiban

Kodolányi János magyar író és publicista 1936 és 1938 között öt ízben járt Finnországban. Az utak során szerzett élményeiről és tapasztalatairól a Pesti Naplóban, a Szabadságban és Az Est című lapokban is beszámolt. Finn tárgyú írásait, jegyzeteivel kiegészítve kötetbe rendezte és útirajz formájában először 1937-ben a Suomi, a csend országa, majd két évvel később Suomi titka címen jelentette meg. E két kötet némileg módosított változatából született meg a Suomi című könyv mely első kiadásban 1942-ben, második kiadásban pedig 1944-ben látott napvilágot.
Az útirajzokban nem csupán Kodolányi finnországi tevékenységéről és az utazás során szerzett személyes tapasztalatairól olvashatunk, hanem a finn kulturális és irodalmi élet egyes képviselőinek munkásságával szintén megismerkedhetünk. Az író ezen kívül a finn parasztság helyzetéről, szokásairól, életkörülményeiről, valamint a két világháború közötti finn társadalom berendezkedéséről és a – Kodolányi szerint – népi hagyományokon alapuló finn demokrácia jellegzetes vonásairól is beszámol. Az író a finn viszonyok idealizált bemutatásával egyrészt a Horthy-rendszer hatalmi struktúráját bírálja, másrészt igyekszik a magyar társadalomról látleletet adni és a magyarság öntudatát megerősíteni. Ennek fényében az egészségtelen birtokrendszer tarthatatlanságára, a parasztság életkörülményeinek javítására, illetve e réteg kulturális felemelkedésének létfontosságára és a magyarság – Kodolányi és a népi írók által vallott – lelki bajaira (frusztrációk, félelmek, szorongások, üldözési mániák, kisebbrendűségi érzés és az egyke családmodell) hívja fel a figyelmet. Az író önreflexív módon a magyarság helyzetére vonatkozólag a következőt állapítja meg: “Mi a finn tükörben ismertük fel saját értékes tulajdonságainkat s tanultuk meg, hogyan kell finn példára, de magyar módszerrel előrevinnünk a magyarság ügyét s igenis, hisszük, hogy a megálmodott Magyarország egyszer éppúgy valósággá válik.” Írásomban – a fentiekben elmondottak alapján – arra a kérdésre keresem a választ, hogy Kodolányi finnországi útirajzaiban miképp válik Finnország a magyar nemzet önvizsgálatának és újradefiniálásának eszközévé.
E kérdéskör és Kodolányi fent említett útibeszámolóinak elemzése során abból az alaptézisből indulok ki, hogy az útleírásban nemcsak a meglátogatott, az idegen kultúra jelenik meg, hanem az elbeszélő saját kulturális közegének állapota is. Önmagunk mások általi ábrázolása és a két világ közötti társadalmi, kulturális másság reprezentációja a “mi” és a “másik” szembeállításával, pontosabban a saját és a másik közötti dichotómiák felállítása révén történik. Kodolányi finn tárgyú írásaiban az idegen kultúra szövegbeli megjelenítése szintén a fentiekben felvázolt minta alapján, vagyis Finnország és Magyarország ellentétes fogalompárként való felállításán keresztül történik. A személyes tapasztalatokon és élményeken alapuló úti beszámolók ennek megfelelően nem csupán az íróról és Finnországról szólnak, hanem a két világháború közötti Magyarország helyzetéről, sorsáról és jövőjéről is. Kodolányi úti beszámolóinak ily módon történő vizsgálatához véleményem szerint a kulturális antropológia James Clifford által képviselt textualista-retorikus irányvonala nyújthat megfelelő módszertani keretet.
Clifford hangsúlyozza, hogy az etnográfiai szövegek – a kultúra más szövegeihez hasonlóan – különböző nyelvi, kulturális és történeti folyamatoknak és hatásoknak vannak alávetve. Az etnográfiai művek kontextuális és retorikai meghatározottságának felismerése két lényeges tényezőre mutat rá: egyrészt arra, hogy az etnográfus a másikat saját értelmezési horizontján keresztül szemléli és mutatja be, másrészt hogy az ilyen szövegek mesterséges (artifical) és konstruált természetűek, azaz “nem reprezentálják, hanem kitalálják a kultúrát.” Az etnográfus az interkulturális érintkezés folyamata során nem a valóságot mutatja be, hanem annak csupán egy nyelvi konstrukcióját hozza létre. Az antropológus ennek következtében mint fordító van jelen, aki nem csupán közvetít a két kultúra között, hanem “a mi kultúránk nyelvére fordítja le az ő kultúrájuk nyelvét.”
Vincent Crapanzano azonban az antropológus munkáját nem a fordító tevékenységével hozza összefüggésbe, hanem a gyarmatosítás metaforájával. Ez alapján az etnográfusok írásaiban nem az egyik kultúra nyelvéről a másik kultúra nyelvére történő fordításról van szó, mint ahogy azt Cliffordnál láthattuk, hanem a “másik” hangjának elnyomásáról. N. Kovács Tímea ezt így foglalja össze: “annak kényszere, hogy az idegent ismerőssé, sajátunkká tegyük, óhatatlanul együtt jár az idegen világnak való »hátat fordítással«. Az antropológus beszámolóin keresztül jelentéssel és tudással megrakodva maga mögött hagyja a másik kultúrát, hogy visszatérjen abba a kultúrába, amelyet talán nem is hagyott el igazán – az idegen, a Másik saját kultúránk megértésének eszközévé, vizsgálatainak tárgyává degradálódik.” Az idegen elhallgattatásának eme folyamatát Crapanzano nyomán az antropológia hermészi dilemmájának nevezzük.
Crapanzano antropológiai szemléletmódja szerintem lehetővé teszi azt, hogy Kodolányi útirajzait és az azokban megfogalmazott céljait, amelyek finnországi tevékenységével szoros kapcsolatban álltak, új perspektívából vizsgáljuk. Az úti beszámolókra vonatkozóan a következő kérdéseket tehetjük fel. Miképp válik Finnország, a “saját” kultúra megértésének egyik lényeges eszközévé? Hogyan jelenik meg az útirajzokban a saját kultúra valósága és a magyar viszonyok megkérdőjelezése azon a bizonyos “másik”-on keresztül? Kodolányi milyen problémák megválaszolására használja fel utazásainak élményeit, milyen célok, szempontok alapján alkotta meg az általa meglátogatott világot, továbbá Finnországról kialakított képe miért tűnhet az olvasó számára ideálisnak, hibátlannak és némileg utópisztikusnak.
Kodolányi módszeresen és tudatosan készült finnországi útjaira. Saját bevallása szerint Finnország és kultúrája iránti érdeklődése már korán – pécsi iskolás évei alatt – a finn eposz, a Kalevala olvasásakor megmutatkozott. A későbbiekben részben fokozódó kíváncsiságának kielégítése, részben pedig a magyar nyelv rejtelmeinek megismerése okán finnül tanult, hangtörténeti, nyelvészeti tanulmányokat folytatott, valamint finn irodalmi és történelmi könyveket olvasott. Mindez azt mutatja, hogy az író számára nem volt teljesen ismeretlen a finn kultúra, az ország társadalmi helyzete és politikai berendezkedése. Annak ellenére, hogy Kodolányi nem külső szemlélőként, hanem “beavatottként” indult el Finnországba, utazásainak alapvetően meghatározó komponense volt – a nyelvtanulás, a fordítói tevékenység és a finn-magyar irodalmi, kulturális kapcsolatok bővítése mellett – a finn viszonyok tanulmányozása. Hiszen már az indulás előtt elhatározta, hogy tapasztalatairól útirajzokban számol be többek között azért, hogy rávilágítson a “beteg magyar társadalom” súlyos problémáira, valamint a magyar belpolitikai élet válságára.
Az író a két világháború közötti Magyarország politikai, társadalmi és gazdasági bajainak felmutatása mellett az útmutatásra és a megoldási lehetőségek felvázolására is vállalkozott. Kodolányi ezt a törekvését a Magyarországon és a Finnországban uralkodó állapotok éles szembeállításával, a finnországi viszonyok idealizálásával és a magyarság számára kívánatos társadalmi fejlődés egyik lehetséges irányának, Finnország népi-parasztdemokráciájának bemutatásával éri el. Ezek alapján Kodolányi szerint a magyaroknak úgy kell tekinteniük Finnországra, “mint különös tükörre, amelyben a fénytörések ritka törvényei folytán meglátjuk mi-magunkat, még pedig olyannak amilyenek a valóságban vagyunk s egyszersmind amilyeneknek lennünk kell.”
Láthattuk, hogy Kodolányi mint a magyarság sorsáért felelősséget vállaló író és az 1930-as évek Magyarországának súlyos helyzetén javítani szándékozó egyén utazott Finnországba. Ezt a küldetéstudatot és írói szerepkört jól tükrözi az is, ahogyan az ötödik, s egyben utolsó utazását követően az író saját tevékenységét röviden összefoglalta és értékelte: “elhatároztam, utánajárok a titoknak, elmegyek Finnországba, megtanulok finnül, fülemmel, szememmel, orrommal, tapintásommal, minden érzékszervemmel körültapogatom az életnek ezt a darabját, hogy a titok nyitjára jussak – s megfejtsem a magunk titkait.” Majd néhány sorral lejjebb így folytatja: “a kérdést két év óta százszor meg százszor föltettem magamban is, a nyilvánosság előtt is: mi az oka annak, hogy ez a maroknyi, alig négymillió nép a kultúra, az emberiség és társadalmi biztonság olyan magas színvonalára emelkedett, hogy példaképül szolgálhat bármely nemzetnek, elsősorban pedig a magyarnak. Ha azután a titok nyitjára rálépünk, talán olyan tanulságokat vonhatunk le, amelyek Magyarország javára válnak.” Ezen a ponton Kodolányi útirajzában is tetten érhető a crapanzanoi “hermészi dilemma”, hiszen ebből a hosszabb idézetből is látható, hogy Finnország az író számára a magyarság jobb megértésében segített. Ebben az értelmezési keretben már nem csupán egy idealizált kép megteremtéséről van szó, hanem arról is, hogy Kodolányi az útirajzban megkonstruált Finnországot saját írói és politikai törekvéseinek rendeli alá.
Ilyenformán a nemzeti önvizsgálat és a kívánatos társadalmi valóság meghatározása a Suomi, a csend országa és a Suomi titka című útirajzban – az etnográfiai írásokhoz hasonlóan – a “másik” kultúrával való folyamatos párbeszéd során, illetve a “másikkal” való ellentétes viszonyrendszerben történik. Az úti beszámolók szövegének koherenciáját tulajdonképpen Finnország és Magyarország egymással szemben álló párhuzama és a hazai állapotokkal való állandó összehasonlítás, vagyis a két ország társadalmi és politikai berendezkedése között feszülő “minőségbeli” különbségek ábrázolása teremti meg. Kodolányi úti beszámolóiban, illetve finn tárgyú írásaiban végeredményben a másság bemutatására tesz kísérletet, azonban e pozitív, idealizált példán keresztül a magyarországi állapotok vizsgálatára és így önmagának felfedezésére is reflektál.
Finnország társadalmi, politikai berendezkedésének ismertetése tehát nem más, mint Kodolányi eszményi vágyképének megtestesülése; a Magyarországon uralkodó állapotokra adott reflexió. Ebben a interpretációs keretben a két ország olyan különböző politikai és társadalmi struktúrát jelképez, ahol Magyarország a valóságos, Finnország pedig az ideális és az elérendő világot testesíti meg. A valóságos és az ideális világ egymással való duális szembeállításának efféle eszközével a Suomi, a csend országa című útirajzban már az első oldalon találkozhatunk: “A föld egyetlen országa sem érdekelt annyira, mint Finnország. Fiatalos álmaimat, vágyaimat ebbe a távoli, vágyva-vágyott álomországba helyeztem. Úgy szerettem, mint a hazámat. Volt egy föld, amelyen a valóságos életemet éltem, s egy másik, ahol minden az ábrándok fényes csillogásában, szebben, jobban és tisztábban ragyogott. Fantáziámban odamenekültem. »Suomiban ez nem így van« – mondtam, ha túlságos keserűség, csalódás vagy fádalom ért. »Suomiban kellene élnem« – mondtam, amikor összeroskadással fenyegettek a tűrhetetlen terhek...”
Az írót ért személyes támadások, valamint az ország súlyos problémái elől való menekülés mozzanatával szoros összefüggésben áll az idegenség problematikája, az idegenben tapasztaltak elsajátításának és befogadásának kérdésköre. A magyar társadalom hiányossága iránti érzékenység, a fennálló viszonyokkal való elégedetlenség következtében Kodolányi belső gondolatvilágában a valós és az idealizált világ között érdekes csereviszony alakul ki. Az író saját világától elszakad és az idegen világ kultúrájával, pontosabban annak politikai és társadalmi berendezkedésével csaknem teljes mértékben azonosul, hiszen a finn modellben – ahogyan azt már említettem – nemcsak önmaga világnézetének beteljesülését, de Magyarország számára követendő fejlődési alternatívát is lát. Takáts ezt a különleges cserekapcsolatot úgy fogalmazza meg, hogy az író “olyan otthonból (Magyarország) utazik el, amelyben idegennek érzi magát, egy olyan idegen országba (Finnország), amelyet otthonosnak, ismerősnek talál.” A két világ felcserélődése arra készteti az írót, hogy valós világának elmaradottságát számba vegye, valamint hogy Finnország “tökéletes” demokráciájának segítségével egy jobb, “minőségileg” emelkedettebb életforma lehetőségét vázolja fel. Kodolányi így az útirajzban a magyarság “új honfoglalására”, egy “korszerűbb és boldogabb Magyarország” megvalósítására tesz kísérletet, ahol – az író szavaival élve – “Mégsem a mennyiség, a nagyság, a szenzáció, hanem a minőség szólal meg végre!”
Láthattuk, hogy az önértelmezés azon módja, amely a kulturális antropológia retorikus-textualista fordulata következtében kibontakozott, lehetőséget nyújt számunkra, hogy Kodolányi János finnországi tevékenységét és az útirajzaiban körvonalazódó törekvéseit új perspektívába helyezzük. Ebből következően dolgozatomban elsősorban arra vállalkoztam, hogy bemutassam Kodolányi útirajzaiban hogyan, milyen módon van jelen a két világháború közötti kor, a fennálló hatalmi rendszer bírálata, a magyarság problémáinak ábrázolása és azok orvoslására keresett modell feltárása. Kodolányi útirajzai ezek alapján lényeges társadalomformáló erővel rendelkeznek, hiszen az író Finnország idealizálásával és a finn parasztdemokrácia eszményével a magyarság megújulását szerette volna elérni. Ezt az állításomat jól illusztrálja az 1936. november 19-én kelt levél, melyben Kodolányi az úti beszámolóit ért kritikára reagálva a következőt írta Lauri Hakulinen, finn nyelvész professzor számára: “Ami a cikkeim tévedéseit illeti: talán mégsem azok a legfontosabbak 11 olyan cikkben, amilyeneket én írtam? Talán van azokban egyéb? Hogy a földreform nem úgy történt – istenem, én nem írtam le a metódusokat. Csak párhuzamba állítottam azzal, hogy nálunk nem történt semmi.” Finnország minta-államként való propagálása és idealizálása tehát jó alkalmat teremtett az író számára arra, hogy tisztán lássa és láttassa a két világháború közötti Magyarország politikai és társadalmi struktúrájának hibáit.

Felhasznált irodalom

Clifford, James, Bevezetés: Részleges igazságok, ford., Jakab András, Helikon 1999/4.
Clifford, James, Az etnográfiai allegória, ford., Vörös Miklós, = szerk., N. Kovács Tímea, Narratívák 3. Kultúra narratívái, Budapest, Kijárat Kiadó, 1999,
Clifford, James, Utazó kultúrák, ford., Karádi Éva,  http://www.terebess.hu/keletkultinfo/clifford.html 
Crapanzano, Vincent, Hermész dilemmája, Helikon, 1999/4,
Gyáni Gábor, ′56-os menekültek emlékező stratégiái = Uő., Relatív történelem, Budapest, Typotex, 2007,
ifj. Kodolányi János utószó. = Kodolányi János, Suomi, Budapest, Magvető Könyvkiadó, 1990,
Kodolányi János, Suomi, a csend országa. = Uő., Suomi, Budapest, Magvető Könyvkiadó, 1990,
Kodolányi János, Suomi titka, = Uő., Suomi, Budapest, Magvető Könyvkiadó, 1990,
Kodolányi János, Süllyedő világ, Budapest, Magvető Kiadó, 1979,
Kodolányi János, Visszapillantó tükör, Budapest, Magvető Könyvkiadó, 1968,
Koselleck, Reinhart, Az asszimetrikus ellenfogalmak történeti-politikai szemantikája, Budapest, Jószöveg Műhely Kiadó, 1997,
M. Bruner, Edward, Az etnográfia mint narratíva, ford., Mester Tibor, = szerk., N. Kovács Tímea, Narratívák 3. Kultúra narratívái, Budapest, Kijárat Kiadó, 1999,
Némedi Dénes, A népi szociográfia 1930-1938, Budapest, Gondolat, 1985,
N. Kovács Tímea, Kultúra – szöveg – reprezentáció: kulturális antropológia és irodalomtudomány, Helikon, 1999/4,
Ricouer, Paul, Narratív azonosság, ford., Seregi Tamás, = szerk., László János, Thomka Beáta, Narratívák 5. Narratív pszichológia, Budapest, Kijárat Kiadó, 2001,
Salamon Konrád, A népiek elgondolásai a modernizációról, = szerk., Sipos Levente, Tóth Pál Péter, A népi mozgalom és a magyar társadalom, Budapest, Napvilág Kiadó, 1997,
Takáts József, Finnország magyar politikai mítosza, = Takáts József, Ismerős idegen terep: irodalomtörténeti tanulmányok és bírálatok, Budapest, Kijárat Könyvkiadó, 2007,
Takáts József, Módszertani berek. Írások az irodalomtörténet-írásról, Jyväskylä, University of Jyväskylä, 2006,
Vörös Miklós, “Not Fieldwork – J” James Clifford és az antropológiai illúzió, Helikon, 1999/4.

III. A magyarságtudomány elméleti kérdései: 
iskolák, módszerek, fordítás és fordíthatóság

Jablonczay Tímea:

Megtalált (?) identitás
(Szenes Erzsi: A lélek ellenáll)

“úgy hajolok magam fölé, mintha…egy hamvvedret tartó márványkő angyal lennék a saját síromon.”

Az utóbbi években a magyar irodalomtudományi diszkurzusban is megélénkült az érdeklődés a női szerzők iránt, így egyre több olyan értelmezést olvashatunk, mely a két világháború közötti írónők munkáira fókuszál, pozíciójukat próbálja (újra)definiálni. Anna Mitgutsch a női irodalomról szólva megállapítja, hogy az azzal való foglalkozás vagy a feminista elmélet igazolására szolgál, vagy bejelenthetjük kánonrevíziós igényünket is, ha arra törekszünk, hogy elfeledett, vagy éppen az előtérbe sosem került írókat – jelen esetben társadalmi nemük nő – próbálunk vissza-, becsempészni az irodalmi kánonba. A két világháború közti írónők közül legtöbbet Erdős Renée, Tormay Cécile, Gulácsy Irén műveivel, szerepvállalásával foglalkoznak az értelmezők. Borgos Anna értelmezői tevékenysége nyomán Török Sophie, Kosztolányi Dezsőné Harmos Ilona írásai is újra előtérbe kerültek.
E tanulmányban egy olyan írónővel foglalkozom, akinek jelenléte a korabeli magyar irodalmi diszkurzusban nem tudott meghatározó lenni, mégis úgy érzem, hogy írásai – naplója, regénye és visszaemlékezése – és éppen “jelen-nem-léte” nagyon sok mindent árul el erről a korabeli irodalmi diszkurzusról. Szenes Erzsi szövegei közül A lélek ellenáll című naplót választottam elemzésem tárgyául, melyet 1939 és 41 között, kényszerű magányban, fogságban, a gettóban ír a Szlovákiabeli Nagymihályon. A naplót szerzője 1966-ban jelentette meg, a Szépirodalmi Könyvkiadónál, Budapesten. A rá következő évben megjelenő néhány recenziót és a szlovákiai magyar irodalommal foglalkozó összefoglalások utalásait leszámítva Szenes Erzsi prózájára nem figyelt fel az irodalomtudomány. Tóth László Elfeledett évek című könyvében írja, hogy Szenes Erzsi az az alkotó a két világháború közötti Csehszlovákiában, “akinek talán a legtöbb esélye volt kitörnie annak szűkös keretei közül, s Magyarországon, sőt tágabb összefüggésekben is ismert és elismert költővé válnia.” A lélek ellenáll című napló értelmezéséhez az autobiográfia-olvasás, pszichoanalízis és prózapoétikai szempontok kínáltak számomra dialogikus olvasói pozíció felvételére lehetőséget, melyek segítségével Szenes Erzsi írása a mai olvasó számára is párbeszédre hívható szövegként mutatkozott. Észrevételeim talán hozzájárulnak ahhoz, hogy ne maradjon tartós az a “homály, amely személyét, jobb sorsra érdemesült műveit, művészetét mind a mai napig körülveszi.”
Szenes Erzsi lírájának kortárs megítélése kedvezőbben alakult, mint prózai szövegeié, a 20-as, 30-as években Nyugatban megjelenő verseit, majd köteteit nemcsak hogy számon tartják, hanem Babits, Radnóti, Füst Milán kiváló kritikát ír róluk; a korabeli elismerést mi sem bizonyítja jobban, hogy antológiák is felveszik verseit köteteikbe. Ilyen például az Új Anthologia. Fiatal költők 100 legszebb verse, vagy utalhatunk arra az olasz antológiára is, melyben Petőfi, Kiss József, Gárdonyi, Babits, Juhász Gyula mellett szerepel. (A kötet 1928-ban Schöpflin előszavával jelent meg, 1941-ig 8 kiadása volt.) Bárczi Zsófia tanulmánya, mely a Nyugat-centenáriummal összefüggésben jelent meg, a két világháború közötti szlovenszkói magyar írók és a Nyugat kapcsolatát vizsgálja. Fontosnak tartja, hogy noha a 20-as években a Nyugat nem annyira figyel az ottani irodalomra, ez a tendencia akkor változik, amikor Móricz veszi át a lap szerkesztését, és épp Szenes Erzsi megítélését említi, amikor azt akarja bizonyítani, hogy a közölt szerzők nem mint szlovenszkói vagy felvidéki írók szerepelnek egy egységes irodalomprogramon belül, hanem mint írók. “Ignotus egyik Szenes Erzsi könyvéről írt bírálata kiválóan érzékelteti ezt a beállítódást: “A Nyugat múlt számában Komlós Aladár megemlékszik Szenes Erzsi verseiről, s én egy kicsit szégyellem magam, mert magam már több egy esztendejénél készülök erre, csak egyre vártam, míg jelentőségének megfelelő összefüggésben keríthetem sorát, nem éppen mint szlovenszkói költőnőről írván e fiatal teremtésről (...), hanem beszédművészete kapcsán, melynek sorrendjében szavainak súlykülönbsége versmértékké zamatosodik, a verstelen vers, a kötetlen ritmus standard-példájává.” Szenes költészetével kapcsolatban a kortárs kritika egyértelmű elismeréssel szól, az asszonyiság önkifejeződését, nőiességet megfigyelő és azt hangsúlyozó értékelésekkel kapcsolatban azonban élhetünk a gyanúperrel, hogy éppen egy esszenciális szemléletből fakadó túlértékelésről lehet szó. A kortársak – Radnóti, Füst, Fábry, Sáfáry – az új tárgyilagosság, az élmény helyett az emlékezésnek nagyobb szerepet tulajdonító, új realizmus felé hajló kis formák költészeteként aposztrofálják ezt a lírát.  A lélek ellenáll című naplóról elemzés nem, csak több recenzió született a megjelenés, és az azt követő évben. A szöveg hányattatásának, az írás körülményeinek számba vétele mellett mindenki kiemeli, hogy szokatlan könyvről van szó, a prózai szöveget lírai elemek fragmentálják, a följegyzések komponálatlanok, de ugyanakkor “céhbeli” író rögzíti ezeket a feljegyzéseket.
Szenes Erzsi A lélek ellenáll című szövegével foglalkozni több tekintetben is a határkezelés, határátlépés, kereszteződések, átfedések, bináris oppozíciók lebontásának kérdését állítja előtérbe. Egy olyan női szerzői névvel ellátott szöveggel van dolgunk, mely felveti a nő mint szubjektum, a nő szubjektumképzése stratégiájának kérdését, az identifikációs műveletek lehetősége azonban egy többszörösen marginalizált szubjektum felől merül fel, aki nem csak társadalmi nemét, hanem csoportidentitását tekintve is imperializált. A feminista és posztkoloniális kritika nevezi így azokat a csoportokat, akik a radikális elmásítás folyamatának célpontjai. Egy hegemón diszkurzus egyes csoportok tagjaitól megvonja az énépítés lehetőségét, a kristevai értelemben vett abjektté, kitaszítottá téve őket, amellyel ezek az egyének ennek a diszkurzusnak tárgyi pozíciójába kerülnek.
Ebben a szövegben azt vizsgálom, hogy az elbeszélő hogyan tud a hegemón diszkurzus által rákényszerített tárgyi pozícióból kikerülni, és saját diszkurzusának tárgya és alanya lenni. Előfeltevésemnek az ad nyomatékot, hogy a szöveg napló formában íródott, de számos ponton mutat kapcsolódást az önéletrajzzal, előhívja az autobiográfia-olvasás lehetőségét. Minthogy az autobiográfiában az én tekintetében eleve egy én-te viszony képződik meg, az alanyi és tárgyi pozíció közti ingadozás nyilvánvaló. Csakhogy a naplóját író elbeszélő nem a kitaszítottság értelmében vett Másikkal, hanem az önmagaság másikával találkozik, ill. azt képzi meg.
A naplón, autobiográfián, memorandumon, hüpomnématán kívül, melyeket az önmagaság technikáinak nevezhetünk, egyéb irodalmi műfajok, műnemek is hangsúlyosak: lírai szövegelemek is bekerülnek a szövegtestbe, de a metaforikus regényre jellemző jegyek is feltűnőek, tehát regényként is olvashatjuk a szöveget.
A szerző a napló közrebocsátásakor, 1966-ban címmel látja el naplóját, ír egy előszófélét a szöveghez, melyben a megírás körülményeit, annak elásását, hányattatásokat részletezi. Lejeune a naplóról szóló írásában megjegyzi, hogy a napló narratívája szempontjából a kezdet bizonyul kitüntetettnek, mert a befejezés csak kényszerű abbahagyás lehet. E napló narratívájában a kezdet, amellyel az egyes szám első személyű beszélő alany megjelöli az írás új területét, címmel, tulajdonnévvel, mottóval, bemutatkozással látja el szövegét. Az előszó megkísérel bizonyos értelmezést is adni a szöveghez, címhez: az első feljegyzések még nem tudatosak – majd mintegy belső parancsra váltak rendszeressé, a cím, mely a napló szövegéből vett önidézet, a lélek belső ellenállását tükrözi.
A szöveg elé helyezett vers szintén értelmező funkcióval rendelkezik, a napló megírásához képest későbbi időpontból tekint rá arra, ami megtörtént. A vers és a napló szövege között motivikus kapcsolat is van, melyet a napló szövegének ismeretében tudunk felfejteni. A Martin du Gard-tól származó két mottó szintén egy utólagos szerkesztő, értelmező munka eredménye, melyek szorosan kapcsolódnak a szövegben megkonstruálódó jelentéséhez.
“[B]ármily rövid az élet, az ember néha ráér, hogy önmagából valamit megmentsen a pusztulástól – néha megadatik neki, hogy álmainak egy kis részét fölébe helyezze az elragadó áradatnak, hogy valami felszínen maradjon belőle akkor is, amikor ő már elmerült.”
A naplóban az elbeszélő több olyan történetet mond el, melyek a szellem, lélek ellenállásáról szólnak (pl. 135-136. o. történetei), majd végül magát az irodalmat azonosítja ezzel az ellenállással – “Ma azon gondolkoztam, hogy a világirodalom tetemes része nem egyéb, mint a lélek ellenállása…. Az emberiség története csupa harc, csupa vér, csupa nyomorúság. Ha a költők, az írók mindig csak koruk képét akarták tükrözni, s nem tudtak volna messzebb nézni, látni az »aktuálisnál«, akkor nem volna irodalom.” Maga a napló is az ellenállás stratégiájának tűnik. Nézzük meg, mivel, mikkel szemben fogalmazódik meg a szövegbeli én és a szöveg ellenállása. A naplóját író beszélő abban a pillanatban kezd hozzá a naplóíráshoz, amikor úgy érzi, hogy elvesztette életének koordinátáit, szorongató vákuumhelyzetbe került. A napló műfajával kapcsolatban valóban fel is szokott vetődni, hogy általában krízishelyzetben íródik. Ez a válság, a holokauszt traumája. A fogolylét stációit, a megbélyegzést, kitaszítottságot, individuális azonosság megfosztásának tapasztalatát írja le az elbeszélő. A bezárulás mint önmagába zárulás – melyet a szövegben a kert, bezárt szoba metaforák is jelölnek – az önmagával és a halállal való szembenézésben felnyílássá válik. Hiszen az önmagaság technikájával, az önmaga előtt álló én önmagára figyelése valamilyen önmegértéshez juttathatja a beszélőjét, ez a naplóíráson keresztül történik, a napi bejegyzések fegyelmezik az ént, a szétszóródástól mentik meg.
“[H]a két napig nem írok a naplóba, már úgy érzem, nem tudom magam utolérni. …felnyílik egy ajtó, és sok sok termen kell végigmennem, de hogyan férjen el ez egy jegyzetben? …Amit írsz, azt már csak önmagadnak írod – mondom magamnak –, ne számíts rá többet, hogy a világ vár rád, s lesz idő, mikor ismét író leszel a szemükben, s ami több; ember.” (97)
Az elbeszélő én állandóan reflektál az írásra, és arra, hogy valójában önéletrajzot ír:
“[L]egutóbb naplóírás közben arra gondoltam, ha mindennap írnám, vagy legalábbis szorgalmasabban, lassan, retrospektíve benne volna az egész életem. Kettős tükör lenne, a múlt és a jelen. Néha azt hiszem, hogy az egésznek semmi értelme sincs, máskor meg, hogy minden írás közül csak ennek van értelme. Ami kompozíció, az mégis vonzóbb, az a több.” (206)
Szöveg poétikai elvei, szövegszervező eljárása sokban hasonlít a modern prózai törekvésekre, amelyek a hagyományos történetelvű, epikai egyvonalúsággal szemben lépett fel. Nemcsak az identitás megalkotásának terepe lesz a textus, hanem érdemes vizsgálni a metaforikus folyamatokat is, melyek láncolatokat, rétegződéseket hoznak létre a narratívában, illetve ezek a metaforák kompozicionális méretűvé nőnek, egymástól távol eső észleleteket, reflexiókat, leírásokat, cselekménytöredékeket kötnek össze, kereszteznek, melyekkel az elbeszélő értelmezni akar. Ilyen egymásra rakódásra, metaforák asszociatív mozgására példa pl. a lélek – madár – angyal motívum kapcsolódik össze, mely a narratív identitás megkonstruálásában nyújt segítséget.
Az önéletrajzi szövegekkel kapcsolatban a műfaj által felkínált olvasási alakzat szerinti szerző – elbeszélő – főszereplő azonossága posztstrukturalista kontextusban alapvetően vált kérdésessé. Az autobiográfiában a szerző élete csak látszólag adott, hiszen az emlékezés, amelyre az önéletrajz elbeszélője épít, beszédhelyzet, azaz az írás nem tud magányos írás lenni, mert a kimondhatóság a dialogikusság feltétele. Láttuk az iménti idézetben is, hogy az én te-ként önmagát szólítja meg, az én tárgyiasul. A dialógus a személy létrejöttének is feltétele, tehát az én csak a másikkal való diszkurzusban artikulálódik. A szöveg portrénak bizonyul, ahogy minden önportré portré is egyben. Portré abban az értelemben, hogy az önkonstitúció önmaga mint más megírásává alakul. A portré nem a szellemet ábrázolja, nem reprezentáció, hanem maga a szubjektum a portré műve. A portretírozásban, az autobiografikus szubjektum megképződésében fontos mozzanat a halállal való érintkezés. A pillantás során, mely a halál felől érkezik – auto-bio-thanato-grafikus pillantás válik azzá, szubjektummá a beszélő. A kétféle én, a kimondás énje és a kimondott én, az én és az engem/magam – a narratívában nem tud fedésbe kerülni, mindig van egy elcsúszás. A kétféle én közötti viszony lezárhatatlan. Ahogy Benveniste fogalmaz, a megnyilatkozás énje túlnyúlik a kijelentés szubjektumán – az én soha nem lehet teljesen jelen abban, amit önmagáról állít. “[K]i voltál szolgáltatva, és ki vagy szolgáltatva, nem is tehettél semmit, és nem tehetsz semmit. És a tehetetlenség érzése, mint egy kígyó, rácsavarodik a torkomra és fojtogat.” (100)
Az elbeszélő én önmagát elbeszélt énként különböző történeteken keresztül próbálja megragadni, amely a személyiség alakzat voltát leplezi le, de ha a személyiség nem szubsztancia, akkor a név sem tudja fedni az ént. A naplóban van egy hosszabb történet, mely a nevének eredetét próbálja firtatni (146-150 oldal). Az éppen névnapját ünneplő elbeszélő arra próbál visszaemlékezni, hogy hogyan jutott az Erzsébet névhez, eredetpontját Erzsébet királynő alakjában jelöli meg. Ahogy megpróbál saját nevének nyoma után eredni, az írás, a nyelv átveszi beszélője felett az uralmat. Erzsébet után, noha a saját név eredetéről akar beszélni, elkezdenek sorjázni azok a női nevek, akik nem Erzsébetek, mint Jászai Mari, Laborfalvi Róza, a dajkája, aztán felmerül bibliai eredetű második neve, az Eszter, azután még egy felvett név, egy álnév, amely alatt publikálhat. A nevek tükröződései eltörlik az egy önazonos tulajdonnév és a mögötte meghúzódni vágyó önazonos, szubsztanciával rendelkező szubjektum lehetőségét, és annak alakzat voltát leplezi le. Az álnév és tulajdonnév alatt – noha szándéka szerint éppen önazonosságát keresi – egy multiplikált én írja magát.
A napló jelen idejű műfaj, a mostra, a pillanatnyiságra koncentrál, narratív jellegzetessége az éppen írás gesztusa. Azonban az éppen írás, a megírás aktusának performatív közlése eleve megalkotottságát tudja állítani. Idő tekintetében az autobiográfiához képest, ha főleg a beszélő helyzetét nézzük, akkor valóban jelen idejű, és befejezhetetlen, míg az önéletrajz – kezdettől fogva befejezett – a végpontból mondja el az elbeszélő a múltat, és a jelenhez kell elérkeznie. Az idővel kapcsolatban még fontos – talán fontosabb is – hogy a halál elleni védettséget képzi meg – a napló a halál elleni küzdelem terepévé alakul, az írás idejével túlélem önmagamat. Ebből a szempontból is érdekesnek tarthatók azok a szövegszegmensek, melyek nem a személyes emlékekből, családtörténetekből építkeznek, hanem ún. hüpomnémataként funkcionálnak. Ezek irodalmi szövegekből, tehát különböző diszkurzusokból kiszedegetett feljegyzések (mint Seneca, Epiktétosz könyvecskéi), amelyek arra szolgálnak, hogy a már ismeretet rögzítsék. A szétszórt idézetek közötti válogatás egyszerre olvasás és írás, az újraolvasás során a befogadónak magáévá kell tenni ezeket a diszkurzus-darabkákat. A hüpomnémata, mely önmaga heterogén, egymáshoz nem tartozó dolgokat önkényesen tárol, különös módon a felé hajoló szubjektum szétszóródását, szétforgácsolódását akadályozza meg. Foucault szerint ezek a szövegek célja, hogy múltat teremtsenek, amihez bármikor oda lehet fordulni, mert a jövő bizonytalan. A lélek elszakad a jövő gondjaitól és “belefordul” a múltba.
“Csak minél messzebbre menni a jelentől, minél messzebbre visszafelé az időben! Ez az egyetlen, ami fenntart és megment ebben a velőkig zaklatott, feldúlt kedélyállapotban.” (66)
Szenes Erzsi naplójának elbeszélője is arról beszél, hogy a könyvek éppen erre jók – kimozdítanak a jelenből, lehetővé teszik, hogy összpontosítson. De ahogy Seneca is figyelmeztetett, nem elég csak a végtelenbe nyúló olvasás, mert az szétszór, írni is kell, mert az írás során a feljegyzést készítő én egybegyűjti az olvasottakat és önmagát is. “Vannak napok, mikor lehetetlennek látszik megtartani az egyensúlyt: hovatovább mind nagyobb önuralmat, energiát kíván munkára, olvasásra összpontosítani figyelmemet, s csak azt a belső törekvést szem előtt tartani, mely nem akarja magát megadni az időnek, sőt ragaszkodik létéhez a végsőkig, éppen az idők ellenére.” (67)
A napló-forma valóban a most idővel él, viszont nem a konkrét helyzet leírása számára használja fel az elbeszélő az éppen írás gesztusát, mert attól menekülnie kell. A jelen, a közeljövő szorongató – történetekben, irodalmi mintákban kell menedéket és önmagát keresnie, megalkotnia. A feljegyzések múltat teremtenek, és ezzel az én papíremlékezetet konstruál – a megélt archívumait –, mellyel folytonosságot tud teremteni.
“Mert nincs jövő, az ember a múltba fordul vissza, s azt mondja, összeszorított szájjal; amit már láttam, az az enyém, azt senki nem veheti el tőlem.” (90)
A napi rendszeressége megtisztulásra is módot ad, megvéd tehát a széteséstől. “Ha most nem dolgozom, nem írok, még nehezebbnek tűnik minden nap; az élet egészen elveszti értelmét. Az írás most tényleg annyit jelent, mint súlyoktól szabadulni.” (109)
Mert valóban – egyrészt a datálás, ahogy Lejeune mondja, megóv a végtől, olyan illúzió, ami minden nap erőt ad ahhoz, hogy az életünket folytassuk, ugyanakkor a napló feljegyzőjét éppen a halállal szembesíti:
“Ha meggondolom, csak a dátumok jelzik e jegyzetekben az időt: semmi konkrétet nem lehet mondani, semmit elmondani. Ha kinézek az ablakon, német katonákat látok, majd lengyel menekülteket. Holnap sorozzák a munkatáborba a zsidókat. Csupa megaláztatás, csupa kényszer. – Csoda-e, hogy ezekben a napokban csak azt tudom feljegyezni, ami mindezen túl van – mert ebbe kapaszkodom görcsösen, mint a fuldokló a szalmaszálba.” (25)
A szöveg felveti a gender problémát is, bár fontos látni, hogy eleve, egy többszörösen marginalizált szubjektum – szlovákiai magyar zsidó nő a holokauszt idején – beszél.
A nőként írni kérdés a szerzői identitáskategóriák szerinti binaritással való szembeszállásként fogalmazódik meg, például amikor Gyulai Pál Írónőink c. tanulmányát említi: “Gyulai Pállal vitatkozom gondolatban – jókor! …Arról beszél, hogy ez a pálya, az íróság nem nőnek való. De hát pálya-e ez, egyáltalán, pálya, ha férfiról van szó? Nem: írónak el lehet menni, de attól még nem lesz író valaki…. aki írónak született, hogyan térjen ki ez elől, nő vagy férfi?” (30)
A nő leggyakrabban tárgyi helyzetben konstruálódik, a heteroszexuális vágy, a diszkurzus tárgya. Amikor a nő cselekvő, beszélő alanyként jelenik meg, nemi identitása és csoportidentitása is rögzíthetetlenné válik. “Írónak lenni – magának ír, nem a közönségnek, itt dőlt el, hogy író – amikor bezárultak az ajtók, akkor is ír.” (117) Patricia Waugh mondja, hogy a marginalizált csoportok tagjai már jóval a posztmodern szubjektumfelfogás előtt konstruáltként tapasztalják meg identitásukat. Hogy ez a szubjektum nyelvi, textuális konstrukció, diszkurzusok függvénye-e, az identitás pedig illúzió, amelyet az össze nem egyeztethető nyelvjátékok hoznak létre. Szenesnél a nő nem a férfivel szemben, férfihoz képest Másik, identitása nem a férfiban gyökerezik. Identitása az írás, önmagával való szembenézés során, irodalmi textusokon, bibliai prenarratívák során konstruálódik, és zsidó identitás megformálása történik. Az első naplóbejegyzések között még ezt olvashatjuk:
“Néha még mindig azt hiszem, hogy ez nem az én életem: úgy nézem, mint egy kívülálló” (28)
A végén pedig, a kisfiú történetét elmesélve: “Most világos lett az is, hogy a kijelölt sors már akkor kezdődött számomra.” (331)
Ennek a folyamatnak, az identitás önkonstitúciójának megértéséhez a napló és az önéletírás egymáshoz való viszonyát is értelmeznünk kell. A szöveg önéletíráshoz közelítése a valódi naplóknál abban nyilvánul meg, hogy az ideiglenes összefoglalásokkal, visszatekintésekkel az önéletrajz struktúráját jelenítik meg, ezek azok a pillanatok, amikor – ahogy Lejeune mondja, hogy a naplót időről időre bekebelezi az önéletrajz, amely ilyenkor úgy viselkedik, mint a szövőgép vetélője. Az önéletrajz–napló relációhoz nézzük meg tehát a szöveg egyik központi metaforáját a szőttest: “Napok óta kísért ez a kép, de nem tud méltó formát kapni: egy szövőszék előtt ültem, a szőttesbe aranyszálak is kerültek, megcsillogtatta a szálakat az ablakon besurranó nap: s íme, egyszerre egy sötét pinceüregben találtam magam, erőszakos kezek dobtak oda, a környező falakból árad a nyirok, a nedvesség, patkányok futkosnak körülöttem és undok férgek, a levegő dögletes… S most úgy tűnik ez a valóság – s az a másik, a szövőszék, a szőttes, melybe gondolatokat, álmokat szőttem, az az életen kívüliség, az az álom.”
Az elbeszélő amit aranyfonálnak hitt, arról kiderül, hogy fikció, és ezzel szemben ott van a valóság, a pince, ketrec. Felfoghatom úgy, hogy ez a szőttes, a fonat, narratíva – szövőgép vetélője pedig az önéletírás, mely bekebelezi a naplót. Az önéletírásban a kezdődő elbeszélésnek a leírás pillanatához kell elérkeznie – azt mondjuk el, hogy miért vagyunk ott. Igen, ahogy ennek a naplónak az elbeszélő énje is ezt akarja megfejteni, hogy miért van ott – a börtönben, pincében, és az aranyfonálból szőtt szőttese miért változott át.
Azt mondtuk, hogy ezt a naplót krízisnaplónak is tekinthetjük. Lejeune szerint a krízisnapló saját befejezését keresi – a krízisből való kiút, a naplóból való kiutat is jelenti. Nos, a kiutat az utolsó történetben találja meg – a zsidó kisfiúról szóló visszaemlékezésben –, amikor is az önéletírás valóban bekebelezi a naplót – ez egyben a kényszerű abbamaradás pillanata is –, és megérti pozícióját.
“Az első, legelső döbbenet lesz úrrá rajtam, az jön vissza. Lehettem öt éves, abban az esztendőben költöztünk ebbe a városba. Kora őszi este volt, nem túl hideg, de a kályhába már begyújtottak. […] Meghitten üldögéltünk a nagy csöndességben. Igen, emlékszem, szombat este volt. Amint ott merengünk a kályha fényében és melegében, mert világot még nem gyújtottunk, benyit az apám. A városból jött, arca szokatlanul gondterhelt, komor. Valami nehéz van rajta… Anyámhoz hajol suttogva, nagyon halkan beszél, mégis kiveszem, mit mond. Egy parasztlegény a kocsmából jövet bicskájával összeszurkált egy kis zsidófiút. [...]
Én százszor, ezerszer is elképzeltem akkoriban, akárhányszor éjszaka is, azt a jelenetet a butkák előtt. Láttam a parasztlegényt, amint a kocsmából kifordul, s megindul tántorogva. A vézna kis zsidó gyerek, aki véletlenül az útjába kerül, szeretne kitérni előle, de nem tud. A bugylibicska pengéje felnyílik egy pillanatra a holdvilágnál, s a remegő testbe szalad. Az agyam lázasan dolgozik, nemcsak azt érzem gyöngeségnek, hogy a fiú kicsiny, nemcsak azt érzem védtelenségnek, hanem sokkal nagyobb gyengeségre bukkanok. Valamire, ami védtelenebb, mint a gyermeki kicsiség. – Zsidó, mi az, miért? – És az eszmélet kapcsolni kezd fogalmakat, melyekből furcsa szövedék alakul; félelem, riadtság, megaláztatás, kiszolgáltatottság.” (329-330)
A zsidó sorssal való identifikáció döntésnek, performatív aktusnak bizonyul. “Most világos az is, hogy a kijelölt sors már akkor kezdődött számomra. A régi emlék egyszerre megint közel van, s a napfényes évek, melyeket közben átéltem, mintha csak álmok volnának, nagy fehér madarak, melyek ott húznak el a láthatár szélén. Az első sötétség összeér a mai sötétséggel, körülfog, és úgy rémlik, nem is jöttem ki soha a sötétségből.” (331)
A zsidó kisfiú sorsának újramondásában érti meg, hogy ezt a sorsot vállalni fogja, ez előre vetíti meghurcoltatását is, ugyanakkor ez segíti őt tovább Izrael felé. Azonban megtalált identitása nem kész tény, hanem konstruktív erőfeszítés, azaz tulajdonított, választott identitás.  Elmondható, hogy saját szövegét írja, az önírás során – az önteremtés szerzői ágense lesz egyszerre szövegének szubjektuma és objektuma. De tévedés lenne azt mondani, hogy ez a szubjektum kilépne a Másik diszkurzív pozíciójából, és egységességet, önazonosságot tapasztal. Hanem egy állandó oszcillálást talál a tárgyi pozícióba való beíródás és az alanyi választás között. És már csak az autobiografikusság miatt sem lehetséges megragadni az identitást. De minthogy nem pusztán fikcióról van szó, ez a szöveg beilleszkedik a holokauszt traumájáról szóló történetek közé, melyek részévé váltak az emlékezés, tanúságtétel folyamatának.
A napló lezárásával kapcsolatban Lejeune a vég performativitását hangsúlyozza, mint cselekvést határozza meg: amely csak abbahagyás, megsemmisítés, újraolvasás, kiadás (átalakítással) lehet. A befejezést tekintve a fokozatos eltűnésről lehetne inkább beszélni, tehát lezárás szertartása, mely a jól megformált narratívák sajátossága, nem létezik, hanem inkább “a naplót vég nélküli írásként éljük meg”. Azaz a naplóíró addig, amíg még egy bejegyzést tud tenni, addig biztosan életben van, a napló jövő felé nyitottsága, a folytathatóság lehetőségét implikálja, amely a halál elleni védekezésként is felfogható.
Ugyanakkor referenciálisan ez a napló szerzője fejére a halált hozhatja: A naplóírás – játék a tűzzel – hiszen ha megtalálják, a naplóírót nagyon is valóságosan kivégezhetik.
“Ez a napló is csak üres tetszelgés. Mit akarok ezzel, mire ez? Azt hiszem, hogy jönnek még idők, és nyomdába adhatom e füzet lapjait? A hiúság eleven a halálig, mint a kígyónak, több feje van. Miért jegyzem le, amit gondolok, miért nem adom át valóban a “kósza szeleknek”? A rizikó annyival kevesebb volna. Mire játszom a tűzzel? Igazán a bitón akarom végezni?” (260-263)
Az aranyfonálból szőtt szőttes és a pince metaforák értelmezéséhez egy másik elméletet, a de Man-i dekonstrukciót is segítségül hívhatjuk. Az autobiográfia de Man-i elmélete szerint az önéletrajz olyan alakzat, mely nem referenciális, hanem a referencia illúzióját, fikcióját termeli ki. Fikció és realitás viszonya központi az autobiográfia-elméletekben, a tényszerűséget az önéletrajzhoz kötötték. De Man megkérdőjelezi, hogy fikció és realitás szembe állítható lenne ilyen módon egymással. Sokkal inkább a kettő szétválaszthatatlanságára helyezi a hangsúlyt, és azt mondja, hogy maga a referencia, a valóság is retorikailag szerveződik. A Szenes naplónak önéletrajzi énje valóság és fikció határainak uralhatatlanságáról, a felcserélődés lehetőségéről beszél. “Egy szövőszék előtt ültem, a szőttesbe aranyszálak kerültek, megcsillogtatta a szálakat a besurranó nap”, a valóság, amelyet most él – elviselhetetlen, ketrec, pince, sötét, és talán sosem jut ki a pince sötétjéből. A korábbi, életen kívüli, álom, fikció, a ketrec, nyirok, nedvesség, férgek – pedig a valóság. A de Man-i értelmezés szerint az én, az ember fogalma is csak egy vak metaforára ráhelyezett fogalmi alakzat, melyben egyszerre van jelen a jelentésadás kényszere és annak megbomlása. Bizonyossággal helyettesíti a referenciális meghatározhatatlanságot. A személyiség alakzat, mely a referencia retorikai működését jelenti. Csak tropologikus helyettesítések, tükrös struktúra van. Ahogy a portré is a másiknak az énnel való helyettesítését és a másiknak az énnel való helyettesítését teszi lehetővé. Ezek, a hasonlóságon alapuló helyettesítések működnek a szövegen belüli metaforákban és a szövegnek a szerzőjével és olvasójával való viszonyában.
De Man a metafora és az önéletíráshoz kapcsolódó elméletének szoros összefüggése tapintható ki a szöveg mise en abyme-jának értelmezésekor, mely az eddig elmondottakat talán még inkább megvilágítják. “Eszembe jut, hogy egyszer Sz.B.-vel kint sétáltam a temető táján. (Hradek zs.temető). Már messze elhagytuk a dombot, ahol a temető fekszik, de a fekete-fehér márvány sírkövek még nem tűntek el a szemünk elől. Játszott rajtuk a lenyugvó nap, büszkén álltak ott a sugárözönben. “Látja – mondtam akkor a barátomnak –, milyen nehéz az élettől megválni, a halottak sem törődnek bele könnyen, hogy elmentek innen. Még mindig van valami kapcsolatuk az élettel. Ezek a sírkövek mint felnyúló karok, az emlékezetért látszanak esdekelni. Nem, nem jó a hasonlat; gőgösen, büszkén állnak ott, dacolnak a halállal, mindaddig dacolnak, míg őket is szétmorzsolja az idő.”
Az önéletrajzi diszkurzus mint önhelyreállító diszkurzus, a halállal szemben a felélesztés igénye. A napfény, amely a sírra sugárzik, vagy a sírkő mint felnyúló karok – antropomorfizmusok. De szükség van hozzá a “mi szemünkre” – mely arcot kölcsönöz a holtnak, távollevőnek. Amikor antropomorfként tételezzük a holtat, olyan viszony alakul ki a tárggyal, hogy közben a megszólító saját magát képezi meg. A prosopopeia aposztrofikus funkciója éppen ez, egy élettelen tárgyat megszólít, hogy az szubjektumként működjön. De ebben az én-te viszonyban nemcsak a te, hanem az én is megképződik. A szövegbeli metafora a naplóírás kicsinyített tükre, a kő és a könyv, a holtak és az élők válnak egymás tükreivé.
Kardos Pál, mikor Radnótihoz és Radnóti jegyzeteinek sorsához hasonlította Szenes Erzsi naplóját, a következőket jegyezte meg: “A rokon sors rokon gondolatokat sugall. A szerencsésebb írónőnek nemcsak a naplója menekült meg. Ő megérte eltemetett írása föltámadását. Túléli-e a föltámadott írás a szerzőjét? Önkéntelenül tolul föl ez a kérdés, amelyre azonban csak a jövő felelhet.”

Fenyvesi Kristóf

Genealógia, kultúra, tudomány
(Az önmegfigyelés megfigyelése és a magyarságtudományok)

A magyarságtudományok önértelmezései címmel meghirdetett konferencia a magyarságtudományt többességében faggató reflektivitásával, a magyarságtudományok legutóbbi, interdiszciplináris és interkulturális taxonómiáira építő felhívásával, olyan kérdéseket fogalmaz meg, amelyek a megszólalót egy a tulajdonképpeni megszólalást megelőző beszédre hívják, mondhatni “metahelyzetbe” hozzák. Ez a metahelyzet és az ebből a metahelyzetből címzett beszédmód a magyarságtudományok kibontakozásának eddigi összes jelentős állomásánál tetten érhető volt. Gyakorta diszkurzív mozzanatként érvényesült, mint például Németh László magyarságtudományi koncepciójában, amely szerint “a magyarságtudomány tulajdonképp ott kezdődik, ahol az egyes szakok szólásjoga elszigeteltségük miatt véget ér.” Mindenesetre, hogy a magyarságtudományok önértelmezéseiről szóló beszéd nagyfokú körültekintést, nemegyszer még halmazelméleti jártasságot is követel a megszólalótól, alátámasztják Juhász Gyula professzor szavai, aki A hungarológia fogalmának és tárgykörének értelmezése címmel úgy fogalmaz, hogy “nem hiszem, hogy akadna akár csak egy is a jelentős tudós kollégáink közül [...], aki magát hungarológusnak tekintené és ne saját tudományága művelőjének.” A magyarságtudományok önértelmezéseinek kérdése, többek között ebből a tulajdonképpen elfoglalhatatlan pozícióból következően lesz egy olyan rendkívül összetett, sajátos episztémikus szerkezetté, amely egyfelől a reflektivitás legszebb filozófiai fogaskérdéseivel ápol közeli viszonyt, másfelől a magyarságtudományok szóösszetétel tagjainak értelmezésére és önértelmezéseire is utalva a mindennapi kulturális gyakorlat és kompetenciák kontextusában is időről-időre felvetendő marad. Jelen pillanatban talán mégsem az tűnik a legsürgetőbbnek, hogy a reflektivitás tradíciójának méltán népszerű protagonistája, Szókratész nagy kérdésével álljunk a magyarságtudomány elé, és arról faggassuk, hogy vajon valami szörnyeteg-e, aki Tüphónnál is bonyolultabb és jobban okádja a tüzet, vagy pedig szelídebb és egyszerűbb lény, akinek természeténél fogva valami isteni és minden elvakultságtól mentes jelleg jutott osztályrészéül. Sokkal fontosabb lehet a reflektivitás kulturális, vagy éppenséggel társadalmi szintjére figyelmezve azt kérdezni, hogy mi lehet, illetve mi minden lehetne a magyarságtudományok feladata, ha tetszik értelme a kulturális gyakorlatokra és kompetenciákra nézve?
Nádas Péter, alig öt évvel ezelőtt A reflektivitás nagyszerűségéről címmel az Élet és Irodalom hasábjain megjelent publicisztikájában, nem kevés szarkazmussal ír arról, hogy kérdőre vont tudományaink tárgyának részesei, nevezetesen a “magyarok”, politikailag korrektül szólva, a reflektivitás terén kihívásokkal kell szembenézzenek: “Reflektivitásuk diszharmonikus jellege különösen akkor feltűnő, amikor erősen reflektált kulturális környezetbe kerülnek, vagy erősen reflektált kulturális környezetből származó személyekkel kell együttműködniük. Félénkek és agresszívek. Az erősen reflektált viselkedés sokkolja őket, elbizonytalanodnak vagy teljesen elvesztik az orientációt és indulatoskodnak.” – írja. A Nádas által adott leírásból most nem a nemzetkarakterológiai fejtegetések jellegzetesen reflektálatlan hangvételére való rájátszást, mint az írás reflektív és érzékeny humorának (egyébként másodlagos) forrását szeretném kiemelni. Sokkal inkább azt, hogy a kulturális-közösségi reflektivitásnak a gyakorlatba beíródni és átadódni, ily módon pedig a gyakorlatot is megváltoztatni képes pozitív megnyilvánulásaival történő találkozás, ahogy az írás címe is mondja, valóban nagyszerű lehet. Az érzékelt, felfogott, azonosított reflexió reflexiót szül. A diskurzus rendjét, a reflektív gyakorlat lényegét ismerő másikban nem elnémítja, hanem stimulálja a saját reflektivitását, visszatérő és új kérdések felvetésére, átmeneti válaszok felvázolására sarkall, a reflektivitás ingáját lengésben tartja – szétszór és összegyűjt, közeledik és távolodik, a hérakleitoszi gyermek Fort/Da játékát játszva.
Mindazoknak, akik képesek olyan összetett reflektivitás-gépezeteket működtetni, és időről-időre újra elgondolni, mint a magyarságtudományok, sokat kell tudniuk annak a kontextusnak a belső feltételeiről is, amelyekben ezek a gyakorlatok egyáltalán lehetségesek. Gragger Róbert, a már idézett Németh László, Eckhardt Sándor, Bibó István, Klaniczay Tibor, Rákos Péter vagy éppen Illyés Gyula gondolatai a magyarságtudományok körül, pontosan attól voltak nagyszerűek, hogy egytől-egyig a távoli dimenziókat és mezőket egybelátni képes, mondhatni hiper-diszkurzív gondolkodói alkat megnyilvánulásainak tekinthetők. Ráadásul a centrum és a periféria interdependens egységének feloldódását és ennek többszintű következményeit mindahányszor olyan éles pontossággal regisztrálták, hogy jóval a poszt-teoretikus iskolázottság térnyerése előtt az első újraértékelői lettek a – Rákos Péter szavaival élve – “perem-ember” lét adottságainak. Nem csak a magyarságtudományok, hanem általában a magyar kultúra történetére nézve is figyelembe veendő megállapításaik kontextuális lehetőségfeltételéhez hozzájárult az is, hogy ezek az emberek teljes tudósi, filozófusi, művészi figyelmüket és politikailag – mai fogalmaink szerint – egyfajta liberális nacionalizmus által tagolt kozmopolita érzékenységüket tudták kibontakoztatni abban a tükrös struktúrában, amely a magyarságtudományi programokat metasíkon működteti. Amikor tehát a magyarságtudományok önértelmezéseire, a magyarságtudományokban benne rejlő hiper-reflektív potenciál által kérdezünk, akkor egyben azt is kérdezzük, hogy hogyan lehetséges a reflektivitás? Természetesen célszerűbb ezt a kérdést is kulturális szinten megfogalmazni. Hogyan lehetséges a reflektivitás Közép-Európában? Hogyan lehetséges a reflektivitás magyar kultúra kontextusában?
Azt, hogy térségünkben nem csak, hogy lehetséges, hanem betetőzés közeli állapotba is jutott egy a magyarságtudományok önértelmezései szempontjából is fontos reflektív hullám, jelzi, hogy a geográfiai és politikai értelemben vett régi határait egyre inkább megközelítő Európa újraértelmezéséhez a legizgalmasabb és leghangsúlyosabb hozzászólások, egyre koncentráltabban éppen a Magyarországéval földrajzilag szomszédos területek szülötteitől, velünk egy “kontakt-zónából” származó gondolkodóktól, művészektől jönnek. Az sem mellékes, hogy közülük sokan korunk Európájának intellektuális vagy gazdasági emigránsai, azaz olyan kulturális “nagykövetek”, akikre hazájuk, talán éppen reflektivitásuk okán nem tartott igényt. “East, west, suitcase’s best.” – idézi mottóként Dubravka Ugresic-et Thomka Beáta a boszorkánnyá nyilvánított horvát gondolkodónőkről írott Ex-YU-Ex(odus) című esszéjében. De vannak olyan sikeres politikusok is, akik nem boszorkánymesterként, jövevényként, hanem küldöttként érkeztek Brüsszelbe, mint például a Kultúraközi párbeszéd európai évének meghirdetését kezdeményező szlovák Jan Figel’. Ha csak az elmúlt hetekbeni folyóirat olvasmányaimra gondolok, akkor azt mondhatnám, hogy ez az úgynevezett perem, közel két évtizeddel a Közép-Kelet-Európában bekövetkező rendszerváltások, forradalmak és háborúk után, olyan, a szó szoros értelmében véve is megkerülhetetlen kérdéseket fogalmaz meg, amelyek az európai egység megteremtésének ügyét, az uniós projektum sikerre vihetőségét is el fogják dönteni. A Tiszatáj folyóirat 2008 júniusi száma Híd – Csomópontok, perifériák, köztes terek a horvát, a szerb és a szlovén irodalomban címmel kínált reprezentatív és egyben alapos válogatást Virág Zoltán szerkesztésében; a Jelenkor 2008 július-augusztusi száma a boszniai irodalom körképét adta Radics Viktória fordításaival és válogatásában; a Filológiai Közlöny, pedig A kulturális különbözőség poétikája és politikája című, Orbán Jolán által összeállított lapszámában, 2007/1-2-es jelzéssel ugyan, de szintén az elmúlt hetekben bocsátotta közre a tavaly meghívásunkra Pécsett járt szlovén Aleš Debeljak és amerikai felesége Erica Johnson Debeljak szövegeit, Carol L. Bernstein és mások társaságában. Tanulságos és döbbenetes szövegek váltják egymást a lapokon, amelyek egy olyan szellemi közegre nyitnak, amelyben bárki másnál jóval többet és pontosabban tudnak mesélni a kelet-európai “nemzetközösségi” létezés minden egykori nyűgéről, közelmúltbeli nyilairól, és jelenkori tenger fájdalmáról, de rendszerint nosztalgikusan emlegetett adományairól is. Egyébként az érzelmi-retorikai ambiguitásnak ugyanez a kritikai reflektivitásra sarkalló, hullámzó dinamikája táplálta Milan Kunderát, jellemzi az ukrán Jurij Andruhovics, vagy a lengyel Andrej Stasiuk írásait, de említhetnénk az újabban a “nagy szovjet fazékról” rendhagyó szakácskönyvet is író orosz Wladimir Kaminer eurokonform humorát, vagy Viktor Jerofejev nonkonformista irodalmi huliganizmusát. Az ambiguis szerkezetek klasszikus nyelvészeti példáját mindannyian jól ismerjük: Az oroszlán (medve, sas, turul – mindenkinek a magáét) simogatása veszélyes. (Mutatis mutandis érvényes mindez a posztkoloniális érdeklődés fókuszában álló szövegekre csakúgy, mint az idegenség identitás-élménnyé válásának olyan epicentrális megnyilvánulásaira mint Albert Camus, Jorge Semprun memoárjai vagy éppen Jacques Derrida személyes “eredetprotézise”.) Az olyan imaginárius kötelékek összetartó erejéről, feszültségéről avagy szorításáról szóló beszédek ezek, amelyek – akármint a magyarságtudomány szerkezeti vázlata – “több mint egy” entitást, kollektívumot tartanak össze. Ha azonban még kételkednénk abban, hogy ezek a véletlenszerűen egymásmellé sodródott folyóiratszámok és az azokat kiegészítő példák valamit jeleznek, akkor elég fellapozni azt az angol nyelven is megjelent vaskos kötetet, amelyet egy csaknem harminc független belgrádi tudósból álló kör hozott létre a délszláv konfliktus kellős közepén, 1994-95-ben tartott kétheti ülések során, amely nem kisebb célt tűzött maga elé, mint annak a konfliktusnak, ideológiának és propagandának a szisztematikus vizsgálatát, amely 1991-től kezdődően háborúba vitte szerb emberek tízezreit. A szerb nyelven 1996-ban megjelent The Road to War in Serbia – Trauma and Catharsis című kötet az etnicitás és nacionalizmus, az egyház, a tudomány, az irodalom és a sport hatásán kívül, megvizsgálja a politikusoknak, az egyetemi diákságnak, az irányító pártoknak és a médiának is a szerepét. Teszi ezt úgy, hogy a tanulmányok állításai, következtetései javarészt mind a mai napig alapvető érvénnyel citálhatók.
A kulturális decentralizáció, illetve a “regionális öntudatok reneszánsza” lehetőséget kínál a nyugatitól eltérő kulturális tapasztalatok megfogalmazására és a reflektivitás hagyományának ápolására oly nagy gondot fordító nyugat, igényt is tart ezekre a tapasztalatokra. A magyarságtudományok önértelmezése számára is döntő kérdés, hogy ennek a bizonyos nyugatitól eltérő kulturális tapasztalatnak, nevezetesen a közép-európaiság tapasztalatának a megfogalmazásában, átadásában és általában a benne való eligazításban és eligazodásban, milyen eredmények érhetők el a magyarságtudományok intézményrendszerének közvetítésével, illetve melyek a legmegfelelőbb eszközök magának a kontextusnak a motiválására, a reflektivitás kulturális szintjének emelésére. A kérdés nem csak az, hogy miként lehet minél több platformon tenni azért, hogy ez az egyedülálló tapasztalatkincs bárki számára hozzáférhető, “lehívható legyen”, hanem legalább ekkora feladat felkelteni az igényt, az érdeklődést a tapasztalókban – bárhogy is hangozzék ez – saját tapasztalataik iránt. Amikor ezen gondolkodunk, akkor ne feledjük azt sem, hogy ez a bizonyos közép-európaiság, bár az utóbbi években sokat vesztett jellegzetes 1984-es bájából, még mindig vonzó árucikk tud lenni a genius loci-k globális piacán – szintén a közelmúlt eseménye Dragomán György regényének nemzetközi sikere. És ugyanakkor érdemes figyelemmel lennünk arra is amikor a tapasztalatot – reflektivitás hiányában – a nemzeti tapéta valóságos és szimbolikus össznépi tapasztása helyettesíti, miként arról a Duo van der Mixt román művészpáros tevékenységét méltatva, Tillmann József Attila a Népszabadság napilap hasábjain néhány héttel ezelőtt elgondolkodott. Bibót idézve írja Tillmann: “a beszűkült nemzeti kulturális térfelfogás folytán a nagy és a kicsiny eltorzult arányai nemcsak személyes, hanem közösségi vonatkozásokban is éreztetik hatásukat: »E nemzetek legtöbbje egykori vagy lehetséges nagyhatalmi helyzeteken rágódik [...] ugyanakkor azonban oly csüggedten tudja magára alkalmazni a ‘kis nemzet’ megjelölést, ami például egy holland vagy dán számára teljesen érthetetlen volna.« A személyes és a kollektív önérzékelés aránytévesztése és identitászavara mutatkozik meg azokban a vágyfantáziákban, amelyek Nagy-Magyarországról, Nagy-Romániáról, Nagy-Moráviáról stb. álmodoznak.” A magyarságtudomány már csak nemzetköziségen alapuló intézményrendszerénél fogva is az elsők között segíthet hozzá a nemzeti térdimenziók kulturális értelmű kitágításához, és ebben lehet, hogy legalább annyira fontos a belső kontextusra irányuló figyelem, mint a várakozások felmérése és a fogadókészség felismerése a külföldi közegben. Például a magyarságtudományok nem magyar szaktekintélyeinek kulturális – tehát nem csupán szűkebb értelemben vett szakmai – megnyilvánulásai, minél hangsúlyosabbak, annál nagyobb mértékben járulhatnának hozzá ahhoz, hogy a kulturális párbeszéd ne csak egy retorikai fordulat legyen, hanem a kulturális fordulat közösségi szinten is hatni képes gyakorlataként érvényesüljön Európa diszkurzív, kulturális, művészeti, irodalmi térként történő újraalkotásában.
Kultúra, párbeszéd, szituáció és “a minden európai egyén és közösség kulturális és állampolgári tudatát összefogó közös mentális keret”, azaz egy lehetséges európai identitás kapcsán egyelőre azonban nem árt megfogalmazni olyan banálisnak ható kérdéseket sem, hogy “Hol vannak a viccek az európaiakról?”. A már többször is szóba hozott Aleš Debeljak, Európa európaiak nélkül című könyvében írja: “Ez a keret egyelőre még igen gyönge, elvont, nem kötelező és tetszőleges. Ez abban a tényben is fellelhető, hogy nincs egyetlen vicc sem az európaiakról, miközben tömegével szólnak viccek az egyes népekről. A viccek a sztereotípiákat erősítik, de a környezetre vonatkozó mindennapi megfigyelésekként szemléletesen mutatják fel a sarkítottan szemlélt tárgyat. Az európaiak azért nem szerepelnek viccek hőseiként, mert az európaiság mint fő identitás igen gyöngén van jelen az óvilág nemzetállamainak felfogásában. [...] Az egyesült Európa ugyanis még mindig a társadalmi elitek és nem a széles populációk projektje. Fentről lefelé építkezik, ezért nem tud lehorgonyozni az emberek között.” Nos, Németh László, aki ezt a “több mint egy” tudatot összefogó mentális keretet magyarságtudományi írásaiban nagyon is, néhol talán túlságosan is annak belső kontextusa felől közelítette meg, a legszélesebb, azaz a társadalom vertikumában legalsó populáció, Németh kifejezésével “összegubancolódott népcsomó” mentális közösségétől indulva beszélt közép-európaiságról, európaiságról és emberségről, mint a magyarságtudományok egymásba ágyazódó referenciális keretéről. Németh a “magyarság”, “közép-európaiság”, “európaiság” és “emberség” szintjein egy-egy – némileg eufemikusan szólva ma akár úgy is fogalmazhatnánk, hogy – “mentalitástörténeti” fókuszú tudománycsoportot képzelt el. Erre a pontra visszanyúlni a magyarságtudományok mai taxonómiáját szemügyre véve nem csak, hogy nyilvánvaló anakronizmus, de egyben leszűkítő gesztus is volna. Németh László metafora-készletére azonban nem árthat még egy, avagy több mint egy pillantást vetni. A százfelé kinyúló gyökérzet, a részei összegénél mindig többet jelentő szervezet, a kulturális ozmózist szavatoló “határhártyák” és így tovább, mind a szerves organizmus, a biologikum metaforái. Mindenekelőtt genealogikus implikációjú metaforák tehát, azonban kiemelendő, hogy szándékolt eltávolodást jeleznek a transzcendens genealógiától, avagy monogenealógiától, amelynek klasszikus organikus metaforája például az egyetlen törzsről szétágazó fa képzete lenne. A kettős, sőt, többes, belsőkre és külsőkre egyaránt irányuló kontextualizáció, kiegészülve a magyarságtudományokban adottságként megragadható, öntöbbszöröző reflektivitással, olyan hasonlatokig visz Némethnél, mint az “Egy darab természet nézi bennem a nagy természetet; olyan vagyok, mint [...] a paprika torzsája, mely belülről fordul héja felé.” A Klaniczay Tibor által, a magyarságtudományok “elhatárolhatatlanság”-áról jónéhány évtizeddel később mondottakat is célszerű Németh László által megfogalmazottak összefüggésében felidézni, hiszen az interdiszciplinaritás, sőt, Rákos Péterrel szólva a “szupradiszciplinaritás” egy olyan különleges következményére is felhívhatjuk általa figyelmet, amelyből többek között jelen összejövetelünk tárgya is fakad.
A modern nyugati episztemológia diszkurzív újrarendeződésében kiemelten fontos mozzanat, amelyet talán meg sem vizsgáltunk még a maga tudományelméleti jelentőségében, Friedrich Nietzsche diszciplináris kritikája, amelyet a tizenkilencedik századi német akadémikus klasszika-filológia képződményével szemben fogalmazott meg, rögvest a diskurzus rendjébe történő rituális beléptetésének pillanatában, nevezetesen a bázeli egyetemen 1869-ben megtartott székfoglaló beszédében. “Napjainkban a klasszika-filológiáról nincs egységes és világos képzetünk.” – indít Nietzsche, s ennek fő okai között jelöli meg e tudomány “sokrétűségét”, “fogalmi egységének hiányát”. A filológiát, mint “különböző tudományos tevékenységek szervetlen halmazát” mutatja fel, melyben többek között az esztétika, az etika, a történelem-tudomány, egyfajta pszichologikus érdeklődés, pedagógia és mindezek különféle variációi adnak egymásnak találkozót. Ezen a helyzeten változtathatna, ha egy filozófia háttere előtt és ezzel a háttérrel szorosan összecsomózva sikerülne a “filológiai” felismeréseknek távlatot adni és ezzel aktualizálni a klasszika-filológia “legsajátabb lényegét, hogy a kezdetben ellenséges, és csak erőszakkal összehozott alapindítékok teljességgel összenőjenek és eggyé váljanak.” – mondja Nietzsche. Ezzel a “helyes olvasás művészetének”, a modern irodalomelméleti hermeneutikáknak, Farkas Zsolt szójátékával élve a “filodalomnak és az irozófiának”, mint diszkurzív konstellációknak a felfedezésénél vagyunk. Felfedezésünk a jelek használatának, az értékskálák és értelmezések, a különféle hermeneutikák és az életformák, a képzés, az intézményesülés és a különféle ismeretelméletek elválaszthatatlan összefüggésére is felhívja a figyelmet, ennek minden következményével együtt. Nincs rá mód, hogy most lajstromba foglaljuk mindezen következményeket, arra azonban van, hogy Gragger Róbert megalapozó jelentőségű és a magyarságtudományok önértelmezése szempontjából mindmáig érvényes, 1921-ből való gondolatait idézzem: “A szellem folyamatosságának kutatása filológiai alapon kell, hogy történjék, mint ahogyan a tudományos külföldkutatás gerincét is a filológia jelenti. A filológiát semmiképpen sem csak hangtörténetként vagy szövegkritikaként, nyelvtörténetként vagy irodalomtörténetként kell értelmezni, nem speciális szakká zsugorítva, hanem a görög szó legtágabb értelmében. A filológia nem szűkítheti a határait annál jobban, mint ahogyan azt maga az élet jelölte ki. Éppen ezért a nép egész életét – minden megnyilvánulásával együtt – történelmileg létrejött, szervesen összetartó egészként kell értelmezni.” Közvetlenül Gragger mondataihoz kapcsolhatók Klaniczay Tibor szintén alapvető gondolatai: “A magyarságnak mint etnikumnak, mint nemzetnek, mint történelmi utat bejárt társadalomnak, mint nyelvnek, a szokásos külföldi terminológia szerint, mint sajátos civilizációnak a kutatását, az ezzel való foglalkozást jelenti együttvéve az, amit röviden »magyar filológia« címen jeleztem. Az Études Hongroises vagy Hungarian Studies kutatási területéről van tehát szó.”
A kontextualista fordulat, a reflektivitás, a filológia és a filozófia sajátos magyarságtudományi metszetét szemrevételezve hiba volna a magyarságtudományok tudománytörténeti alapját, a nyelvészetet figyelmen kívül hagyni. Nem csak a nyelvészeti, de a nyelvi (és nyelvezeti, terminológiai) megelőzöttségről is gondolkodnunk kell ugyanis, arról nem is beszélve, hogy mindenféle nyelvészet megelőlegez valamiféle tudást az illető kultúráról, és minden kultúraelmélet előfeltételez valamiféle nyelvészetet. Érdemes lehet olyan, nem csak az elméletek, hanem a primér művészi produkció által is birtokba vett modellek érvényesítését is javasolni a kutatási programokban, intézményi stratégiákban, képzési kurrikulumokban mint például a kulturális antropológiai szemlélet által megképzett új területek. A kulturális/társadalmi megnyilvánulások öninterpretatív jellegéből kiinduló interpretáció A magyar mint idegen nyelv nyomán, akár megvizsgálhatóvá tenné A magyar mint idegen tárgykörét is, amelyben a kulturális antropológia, mint a Másikkal való találkozás közege, illetve a fordítás, mint a tulajdonképpeni interkulturális aktus válnának kibonthatókká a magyarságtudományok vonatkozásában. Már Gragger Róbert számára is rendkívül élesen jelentkezett a fordítás kulturális szerepe: “a népek szomszédaikkal szembeni meg nem értésének fő oka a nyelvi elszigeteltség.” – írta. Az egyetemi nyelvoktatásban már alkalmazott modulok közül két példa: “Kölcsönvett önazonosságok – szemszögváltás a kultúrák közötti párbeszéd segítségével” vagy a Jyväskylä-i Egyetemen Finnországban, jelenlegi tanulmányaim színhelyén, hasonlóan “több mint egy” szerepet láthat el az “each one teach one” elnevezésű, a különféle nációkból származó diákok rendszeres formában egymást tanító öntevékenységére alapozó oktatási modul is. A tudományos hozadékon túl, tehát nagy szerepe lehetne mindennek a jelenlegi veszélyesen zárt hazai kulturális kontextus felnyitásában, amit a nemzeti kultúrakutatás vonatkozásában például egyszerre lehetne a Másikkal való találkozás traumatikus mivolta, élesebben fogalmazva “pszichopatológiája” és az Allport-i kontaktuselmélet, illetve Pratt-i kontaktzóna-elmélet szemléleti keretei felől is indítani. Ez persze csak egy a számtalan lehetőség közül, amelyek által a magyarságtudományok önértelmezésének kontextusában, illetve ami sokkal fontosabb, kontextusából kiindulva nem csak a monogenealogikus reminiszcenciák oldhatók el, hanem a magyar társadalmi, nemzeti és egyéni tudatok többszörös traumatizáltságának a kidolgozása is elindítható. Peter Burke arra utaló kijelentését radikalizálva, miszerint valamennyien művelődéstörténészek vagyunk, azt kell mondanunk, hogy a hungarológusnak, vagy a “több mint hungarológusnak” nem csak művelődéstörténésznek, hanem a művelődés aktorának, kommunikátornak, pedagógusnak, andragógusnak és nemzetközileg jártas, professzionális kulturális szakembernek is kell lennie, a “külszolgálat” mellett legalább annyira szignifikáns magyarországi kontextusban kifejtett, nem csupán szakmai, hanem kulturális-közművelődési tevékenységgel. A kulturális kánon folytonos diszkurzív rendezése és képviselete, a külső kontextusok igényeinek ismeretében is gyakorolt kulturális kritika érvényesítése elválaszthatatlan a kultúra ünnepeinek feltalálásától és az ezekben való tevékeny részvételtől. Fontos szempont lehet mindebben, hogy ne csak a különböző kultúrák, hanem a személyes identitás többszintűségére és különböző médiumokra való fogékonyság tényezőinek figyelembevételével a különféle kulturális területek, művészeti ágak, szakmák és specifikus jártasságok is dialogikus helyzetbe kerüljenek, a legkülönfélébb médiumok működjenek együtt élmény és ismeret egységének megalkotásában.
“Interkulturális kompetenciáról” csak az identitás sajátszerűségeinek tiszteletben tartásával, azaz a szuverenitás politikailag és filozófiailag egyaránt újragondolt és erős koncepciójának a kidolgozását és gyakorlati érvényesítését követően beszélhetünk. A szuverenitás az, ami megalapozhatja a “feltétel nélküli vendégszeretetet” és Jacques Derrida intelmei szerint mindennek az alapja egy a monogenealogikus állásponttal szemben kidolgozott barátság-koncepció lehet. Derrida A barátság politikái című könyvében (Politiques de l’amitié, 1994) a barátság kanonikus fogalmának dekonstrukcióját, egy “eljövendő demokrácia” és a “feltétel nélküli vendégszeretet” etikájának és nem mellékesen episztemológiájának a kidolgozásának lehetőségét veti fel. A szöveget az “Ó barátaim, nincsenek barátok!” Arisztotelésznek tulajdonított felkiáltás tagolja és a leszármazáson, családon, őshonosságon, illetve a területen alapuló demokrácia, politika és testvériség klasszikus genealogikus fogalomrendszerének dekonstrukciója szervezi. Az “eljövendő demokrácia”, “egy olyan különös demokrácia, amelyet már nem lehet egyszerűen az állampolgárságra, egy adott társadalmat nemzetállamként megszervező rezsimre redukálni”, a “feltétel nélküli vendégszeretet” pedig azt jelenti, hogy Derrida szavaival: “Feltétel nélkül kell fogadnom a Másikat [...] megnyitom a teremet, az otthonomat – a házamat, nyelvemet, a kultúrámat, a nemzetemet, az országomat és magamat. [...] Természetesen a feltétel nélküliség ijesztő, félelmetes. Ha így döntök, bárki beléphet a terembe, a házamba, az otthonomba, a városomba, a nyelvembe és ha azt gondolják, amit én, nevezetesen, hogy ez a [...] feltétel nélküli belépés azzal is járhat, hogy mindent átrendez, felfordít, aláaknáz, akár még el is pusztít, akkor bekövetkezhet a legrosszabb; és én nyitott vagyok erre, a legjobbra és a legrosszabbra is. De természetesen, mivel ez a feltétel nélküli vendégszeretet a barátság ezen etikájának az elferdüléséhez vezethet, feltételt kell szabnunk e feltételnélküliségnek: meg kell állapodnunk e feltétel nélküli parancs és a szükséges feltétel közötti kapcsolatról, meg kell szervezni ezt a vendégszeretetet, ami törvényeket, jogokat, megállapodásokat, és persze határokat, bevándorlási törvényeket stb. jelent.” Mit jelenthet mindez a magyarságtudományok önértelmezésére nézve?
Gyakran hivatkozunk egy eredetileg latin nyelvű, de a XVIII. század óta egyre inkább csak magyarul idézett szövegre, műfaja szerint királytükörre, amelyet egy olyan uralkodónak tulajdonít a magyar nemzeti genealogikus hagyomány, akiről, ha azt mondjuk alapító, akkor egyben mindent elmondtunk a neki tulajdonított szavakra történő hivatkozásaink szerepéről is. Évszázadok óta leggyakrabban a vendégszeretet etikája kapcsán idézzük a bölcs reflexiókat, azonban, hogy történetesen ki az, akinek a reflektivitása uralja ezt az idézést, ki az alapító, aki megszólal, és mi volna az az institucionális lényegiség, amit megszólalásával megalapoz, olyan kérdések, melyekre csak a filológia adhatja meg a választ. Közhelyet mondok, ha megemlítem, hogy Szent István király Intelmeinek a hatodik, a vendégek – az egyes változatok szerint külön-különféleképpen –, jövevények, külföldiek befogadásáról vagy tartásáról, máshol gyámolításáról szóló részen illusztrálható a legszemléletesebben az egyes fordítások összefüggése azzal a politikai kontextussal, amelyben létrejöttek. És ezáltal, ha úgy tetszik a fordítások (és minden fordítás?) “történelmietlensége” is, holott nagyon is, túlságosan is történelminek vagy legalábbis “történelmiesnek” kell tekintsük mindahányat.
A filológia (nem mono-)genealogikus válasza mindent elmond a fordítás elkerülhetetlenül és szükségképpen ideologikus mivoltáról, illetve a hatalmat megalapozó szövegek, szimbólumok, jelek legmélyebb védtelenségéről, ha úgy tetszik szeretetlenségéről, örökbefogadhatatlan árvaságáról, tulajdonképpeni némaságáról. A hatalom beszéde csak áldozatai számára értelmezhető. Ez az egyetlen példa – hisz több mint egy példa – önmagában alkalmas alátámasztani, hogy az interkulturalitás miképpen ápol közvetlen összefüggést a fordítással, a genealógia a vendégszeretettel, a reflektivitás a kontextussal, a Másik filozófiája a nyelvészettel, a magyarságtudományok önértelmezésének kérdése pedig az olyan látszólag távoli kérdésekkel, mint például az “eljövendő demokrácia” vagy a “menedékvárosok” derridai koncepciója: “a Másik nem egyszerűen a Másik, aki úgymond kívülről jön. Az egyik az egyik, én vagyok az, mindenki többé-kevésbé egyik, és mindenki többé-kevésbé azonos önmagával. [...] a Másik már belül van, és valahogyan védelmezni, fogadni kell. Magunkkal is egyezséget kell kötni a vendégszeretetről, és ez egy bonyolult, tudattalan művelet. [...] aki nem tud valamilyen módon magával egyezséget kötni a vendégszeretetről, az nem képes vendégszeretően fogadni a Másikat, ezt tanítják nekünk a görögök. Hogy magunkban kell megoldani a problémát. Ez már önmagában is egy társadalom, heterogén egyediségek sokfélesége, hogy valóban mosolyogjunk a Másikra. Mert ha háborúban állunk önmagunkkal, allergiásak lehetünk a Másikra, és ez az, ami megbonyolítja a kérdést.”

Bodó Zsuzsánna

Hencidától Boncidáig
A magyar népmesék finn nyelvű fordításainak kultúraspecifikus aspektusai

Írásomban a magyar kultúraspecifikus elemek finn nyelvű fordításait vizsgalom két 20. század eleji népmesefordításokat tartalmazó köteten keresztül. Mivel a vizsgálat tárgyát képező fordításkötetek között kevesebb mint 10 év időbeli különbség van, ezért az alábbiakban arra a kérdésre keresem a választ, hogy az említett időpontban a magyar kultúra mely elemeit hangsúlyozták ki a fordítók és melyeket helyettesítették be a finn kultúra megfelelő elemeivel. A kultúrsapecifikus elemek, azaz reáliák fordításának kutatása kiváló rálátást nyújt a forrás- és célkultúra viszonyának bizonyos aspektusaira, mint például a forráskultúra fontosságára a célkultúra szempontjából. A magyar reáliák finn fordításai tehát árulkodnak a magyar kultúra múlt század eleji finnországi fogadtatásáról.
Vizsgálódásom középpontjában a fordítói tevékenység végeredménye, azaz maga a fordított szöveg áll, ám mindvégig szem előtt tartván és kihangsúlyozván a fordítói személyiség fontosságát. Véleményem szerint a fordítástudományban túlságosan gyakran beszélünk a szövegekről a fordítók említése nélkül. Ezen jelenség kiküszöbölésére törekszik például Anthony Pym Method in Translation History (Pym 1998) című munkájában és ezen műre hivatkozván szeretném én is kiemelni az egyértelműnek tűnő, ám gyakran mellőzött tényt, miszerint a fordítói stratégiákat nem vizsgálhatjuk a fordítók tevékenységének, személyiségének ismerete nélkül.
A magyar népmesék finn nyelvű fordításai a finn-magyar kulturális kapcsolatok szerves részét képezik. Ezen kapcsolatok alakulásában a népmesekutatás jelentős szerepet játszik, hiszen a folklorisztika területén a tudományos együttműködés épp a népmeséknek köszönhetően indult meg. Már 1847-ben a neves finn tudós Daniel Europeaus (Europeaus 1847) említi a magyar népmeséket a Suometar hasábjain, Majláth János (Majláth 1825) német nyelvű, magyar meséket tartalmazó gyűjteményét hozván fel követendő példának a finn népmesegyűjtés ösztönzésére.
A vizsgálódásom tárgyát képező két fordításkötet a finn-magyar kulturális kapcsolatok kezdeti időszakában született, amikor általában véve Finnországban a magyar kultúra lelkes fogadtatásban részesült. Véleményem szerint mindez tükröződik a fordításokban is. A magyar kultúra specifikus elemei kulcsszerepet játszanak a célnyelvi szövegekben, ámbár mindkét kötetet gyerek- és ifjúsági olvasóközönség figyelmébe ajánlják a fordítók.
A magyar népmesék első finn nyelvű fordításkötete a népszerű finn meseíró Anni Swan nevéhez fűződik (Swan 1904), aki fordításait egy német nyelvű kiadásra alapozta. Ezt követi a magyar kultúra elkötelezett kutatójának, Matti Kivekäsnek, az Unkarilaisia kansansatuja (Magyar népmesék) című fordításkötete (Kivekäs 1910), amelyet közel 10 év elmúltával Julie Wichmann fordításkötete követ (Wichmann 1919), az Unkarilaisia satuja ja tarinoita (Magyar mesék és történetek). E három, elsősorban gyerekeknek szánt kötet után a hatvanas években Ortutay Gyula közreműködésével a Finn Irodalmi Társaság kiadásában jelent meg az Unkarilaisia kansansatuja (Magyar népmesék) fordításkötet (Ortutay 1965), amelyet Outi Karanko és Olavi Metsistö fordítottak. Hasonló indíttatásokból születetett a Viljo Tervonen fordította kötet is (Tervonen 1981) a nyolcvanas években, amely Kovács Ágnes közreműködésével született, a Puolitoistavuotias kuninkaanpoika (A másfél éves királyfi). E tudományos szempontból készült kötetek mellett a nyolcvanas években születtek gyerekeknek szánt fordítások is. E rövid felsorolás is szemlélteti, hogy finn tolmácsolásban számos magyar népmese látott napvilágot mind a gyerekirodalom, mindpedig a folklorisztika szempontjait követve.
Bizonyos forrásnyelvi szöveg tudományos – illetve gyerekirodalmi feldolgozása, fordítása különböző fordítói hozzáállást igényel. Így van ez a népmese esetében is. A gyerekirodalmi fordításnál elengedhetetlen kiindulópont, hogy a népmeséket eredetileg felnőtt közönség előtt adták elő, a népmese tehát nem gyermekirodalmi műfaj. A fordítónak ezért olyan átváltásokat szükséges elvégeznie, amelyek a tudományos szempontú fordítás esetében nem mindig elengedhetetlenek. A gyerekirodalmi fordításokban például gyakori a forrásnyelvi kultúraspecifikus elemek törlése vagy behelyettesítése célnyelvi kultúraspecifikus megfelelőkkel a szöveg olvashatóságára való tekintettel. A tudományos szempontú fordításokban ezzel ellentétben a fordítók a minél szöveghűbb fordításra törekszenek, hiszen a közönség éppen a műfaj specifikus, csak a forráskultúrára jellemző sajátosságaira kíváncsi. A folklorisztikában közhelynek számító megfigyelés, miszerint ugyanaz a motívum egymástól távol eső kultúrák repertoárjában is megtalálható, nem csökkentette az érdeklődést az idegen népek népmeséi iránt. Számos kutató feltette már a kérdést, hogy az azonos témák és motívumok ellenére bizonyos népmesét miért vallunk mégis tipikusan magyarnak, finnek, vagy bármely más kultúra sajátjának. Véleményem szerint a válasz e kérdésre éppen a népmesék kultúraspecifikus elemeihez fűződik. Egy népmesét azért vallunk magyarnak, mert annak cselekménye tipikusan magyar közegben bontakozik ki, a főhős magyar tájakon keresi elrabolt szerelmesét, magyar ruhában jár, magyar csárdában piheni ki fáradalmait és gondolkodásmódja, cselekedetei a magyar valósághoz fűzik a mese világát. Ezen utóbbi összetevők a fordításkutatásban a reália, vagy kultúraspecifikus elem néven ismertek.
A reáliák a fordításelmélet egyik legtöbbet vitatott témáihoz tartoznak. A számos és különböző szempontok szerint történő meghatározások és csoportosítások felsorolása nem tartozik ezen előadás céljai közé. Ezzel a témával foglalkozik például Klaudy Kinga (Klaudy 1994), vagy Mujzer-Varga Krisztina (Mujzer Varga 2007). Jelen írásnak nem célja a reália és a kultúra fogalmának pontos meghatározása sem. Elemzésemben a reália fogalmával jelölöm mindazon elemeket, amelyek megértéséhez szükséges bizonyos kultúra ismerete, azaz amelyek kulturális vonatkozásokat hordoznak. Két egymástól távol eső kultúra esetében gyakran előfordul, hogy bizonyos forrásnyelvi reáliának nincs közvetlen megfelelője a célkultúrában. A reáliák térben és időben lokalizálják az irodalmi mű cselekményét, gyakran konnotációkat ébresztenek a kultúrát jól ismerő olvasóban. Ilyenek például az étel- és italnevek, pénznemek, ruházati cikkek, történelmi események vagy földrajzi egységek nevei. A reáliák fordítása nagyban függ a forrásnyelvi szövegben betöltött szerepüktől, de ugyanakkor a fordítónak figyelembe kell vennie a célnyelvi szöveg műfaját is, amint arra fentebb utaltam a tudományos- és gyerekirodalmi fordítás különbségeit taglalván.
A következőkben rátérek Matti Kivekäs és Julie Wichmann fordítási stratégiáinak bemutatására. Amint azt már említettem mindkét fordításkötet a 20. század elején készült és mindkét fordító Benedek Elek híres gyűjteményét, a Magyar mese- és mondavilágot (Benedek Elek 1901-1904) választotta forrásnak. Benedek Elek meséinek autentikusságát a magyar népmeséhez viszonyítva többen is vitatták, ám kutatásom szempontjából elegendő szempont, hogy a szerző átdolgozásait mélyen áthatja a magyar valóság, minek következtében a fordítók a népmesék fordítására jellemző problémákkal találkoztak ezen szövegek fordításakor. A fordítók szempontjából az sem elhanyagolandó tényező, hogy Benedek Elek is elsősorban a gyerekekhez intézte meséit, mint ahogyan Kivekäs és Wichmann is.
A következőkben felsorolom Benedek Elek meséinek legfontosabb reáliáit, és ezt követően bemutatom a fent említett két fordító által használt fordítói stratégiákat:
o	Földrajzi nevek:
•	Valós: Duna, Olt, Küküllő, Székelyföld, Puszta, stb.
•	Fiktív: Óperenciás tenger, Hencidától Boncidáig, Vörösország stb.
o	Étkezéshez és iváshoz kapcsolódó reáliák: szalonna, pogácsa, hamubasült pogácsa, káposztanyomtató kő, csárda, stb.
o	Pénznemek: forint, krajcár, máriás, stb.
o	Ruházati cikkek: szép atilla, magyar paraszt gúnya, árvalányhajas kalap, stb.
Jelen reáliák esetében a leggyakoribb fordítási stratégiák Kivekäs és Wichmann munkáiban a szókölcsönzés, a magyarázó fordítás, a részleges fordítás, a szószerinti fordítás valamint a hiponimikus kifejezéssel való behelyettesítés. Ritkább esetben a forrásnyelvi reália helyett célnyelvi reáliát használnak a fordítók, amely stratégia a magyar sajátosságok elhalványulásához vezet. Ugyanezt eredményezi a forrásnyelvi reáliák törlése is. A következőkben szemléltetem ezen fordítói stratégiákat a konkrét példákon keresztül, megjelölvén bizonyos reália célnyelvi és forrásnyelvi előfordulását, a fordítás visszafordítását és zárójelben a fordító kezdőbetűit.
•	Földrajzi nevek:
o	Szókölcsönzés (és lábjegyzet): Tisza (B.E. 261) – Tiszan *lausutaan Tisan / ejtsd Tisan (J.W. 111); Jászberény (B.E. 76) – Jaszberény *kaupunki Unkarissa, lausutaan Jaasbäreenj / város Magyarországon, ejtsd Jaasbäreenj (J.W. 142); puszta (B.E. 263) – pusta *ruohoaavikko, aro / füves puszta, pusztaság (J.W. 114);
o	Magyarázó fordítás: Küküllő (B.E. 30) – Kykyllö-joki / Küküllő-folyó (J.W. 96) – Kykyllö-puro / Küküllő-patak (M.K. 56); Olt (B.E. 300) – Olt-virta / Olt-folyam (J.W. 125)
o	Részleges fordítás: Budavára (B.E. 133) – Budan linna / Buda vára (J.W. 79); Székelyföld (B.E. 300) – Székelynmaa *lausutaan Seekäinmaa / Székelyország *ejtsd Székelyország, (J.W. 124); Székelyország (B.E. 433) – Székelyien maa *Székely-unkarilaiset asuvat Itä-Unkarissa Transsilvanian vuoristossa. Heitä pidetään unkarilaisten esi-isien jälkeläisinä suoraan alenevasta, muihin kansallisuuksiin sekoittumattomasta polvesta. Heidän keskuudessaan on unkarin kieli säilynyt puhtaimpana, samoinkuin kansalliset tavat, puvut ja koristemuodot sekä kansanlaulut ja sadut siellä ovat alkuperäisimpiä / Székelyország *A székely-magyarok Kelet-Magyarországon élnek az erdélyi hegységekben. A magyar ősök utódjainak tartják őket egyenes, más nemzetiségekkel nem vegyülő ágon. A székely-magyarok őrizték meg a magyar nyelvet a legtisztább formájában, és a népszokások, a népviselet, a díszítési formák, a népdalok és népmesék is itt a legautentikusabbak. ( M.K. 78)
o	Fordítás: Veres tenger (B.E. 241) – Punainen meri / Vörös tenger (J.W. 47); Vörösország (B.E: 442) – Punainen Valtakunta / Vörös Birodalom (M.K. 87); Jégország (B.E. 442) – Jäävaltakunta / Jégbirodalom (M.K. 87)
o	Helyettesítés hiponimikus megnevezéssel: Óperenciás tengeren is túl (B.E. 234, 243, 353) – jossain valtameren takana / kaukaisten merien tuolla puolen / valahol az óceánon túl / messzi tengerek túloldalán (J.W. 38, 65); – valtamerenkin tuolla puolen / még az óceánon is túl (M.K. 57)
o	Törlés és kompenzáció: folyt a bor Hencidától Boncidáig (B.E. 366) – viini virtana vilisi / folyóként zúgott a bor (M.K. 70)
•	Evéshez és italozáshoz kapcsolódó reáliák
o	Fordítás: szalonna (B.E. 153, 128) – silava / szalonna (J.W. 7 és M.K. 118); komlós czipó (B.E. 304) – humalavehnäs / komlós kenyér (M.K. 88)
o	Analógiás fordítás : pogácsa (B.E. 236) – kakkua / sütemény (J.W. 40); savó (B.E. 461) – vuohenmaito / kecsketej (M.K. 115); lúdaprólékos kása (B.E. 192)– hanhenpaisti, hirssipuuro / libasült, köleskása (M.K. 108)
o	Behelyettesítés a célkultúra valamely reáliájával: hamuba sült pogácsa (B.E. 432) – kalakukko / tipikus finn eledel: cipóba bújtatott hal (M.K. 76)
o	Helyettesítés hiponimikus megnevezéssel : kalács (B.E. 323, 325) – herkku / leivos / csemege, sütemény (M.K. 24, 28)
o	Szókölcsönzés és lábjegyzet: csárda (B.E. 359) – csárda *lue tsaarda, on unkarilainen arokapakka / olvasd: tsaarda, magyar pusztai kocsma (M.K. 63)
o	Törlés : káposztanyomtató (B.E. 128) – 0 (M.K. 118)
•	Pénznemek
o	Fordítás és lábjegyzet: krajcár (B.E. 160) – kreutseri * kreutseri = 2 penniä / krajcá *krajcár = 2 penni (M.K. 30)
o	Analógiás fordítás : ezer pengő forint (B.E. 246)– tuhat markkaa / ezer márka (J.W. 69)
o	Helyettesítés hiponimikus megnevezéssel : máriás (B.E. 236) – rahaa / pénz (J.W. 40)
•	Ruházat
o	Fordítás: magyar parasztgúnya (B.E. 130) – unkarilainen talonpoikaisasu / magyar parasztviselet (J.W. 75)
o	Helyettesítés hiponimikus megnevezéssel : szép atilla (B.E. 429) – korea univormu / díszes egyenruha (J.W. 63)
o	Törlés : árvalányhajas (B.E. 133) – 0 (J.W. 79)

Konklúziók
A fenti példák alapján megfigyelhetjük, hogy mindkét fordító hasonló stratégiákat alkalmaz a reáliák fordításakor. A finn kultúra szempontjából a magyar kultúra szerves részeit képező elemek változatlanul megjelennek a fordításokban (lásd puszta, Székelyföld, csárda, stb.). A fordítók magyarázatokkal is ellátják ezeket az elemeket, ugyanis fontosnak tartják kihangsúlyozni a mesék eredetét. Ez a stratégia gyerekirodalmi fordítás esetében nem elengedhetetlen, hiszen a szövegek műfaját tekintve a fikció világa fontosabb szerepet játszik, mint a mese valós vonatkozásai. Ezzel szemben a fiktív, nem számottevő vagy túl sok magyarázatot igénylő reáliák esetében gyakori a behelyettesítés és a kihagyás, tehát a magyar népmesék fiktív világa háttérbe szorul a magyar valósághoz viszonyítva. Ezen rövid elemzés alapján tehát kijelenthetjük, hogy a 20. század eleji finn fordításokban a magyar kultúra legfontosabb elemei a földrajzi tájegységek és népcsoportok voltak, a magyar népmesék fiktív elemei viszont elhanyagolhatóak. Mindez a korszakra jellemző kulturális kapcsolatok alakulásával és a fordítók személyes érdeklődésével magyarázható. A fordítók arra törekedtek, hogy a népmesék fordítása által valósághű képet fessenek a magyar kultúráról.

Irodalom

BENEDEK Elek, Magyar mese és mondavilág, 1-5, Budapest, Atheneum, 1901-1904.
DANIEL Europeaus, Madjarilaisista tarinoista, Suometar 1847
KIVEKÄS Matti, Unkarilaisia satuja, Helsinki, Kansanvalistusseuran Nuorisokirja, 1910.
KLAUDY Kinga, A fordítás elmélete és gyakorlata, Budapest, Scholastica, 1994.
MAJLÁTH János, Magyarische Sagen, Marchen und Erzahlungen, Brünn, 1825.
MUJZER-VARGA Krisztina, A reáliafogalom változásai és változatai, Fordítástudomány IX. 2007/2, 55–84 .
ORTUTAY, Gyula, Unkarilaisia kansansatuja, Helsinki, SKS, 1965.
PYM, Anthony, Method in Translation History, Manchester, St. Jerome, 1998.
SWAN Anni, Unkarilaisia kansansatuja, Porvoo, Helsinki, Söderström, 1904.
TERVONEN, Viljo, Puolitoistavuotias kuninkaanpoika: unkarilaisia kansansatuja Transsilvaniasta, Helsinki, SKS, 1981.

Kaszás Orsolya

A külső és belső látásmód kutatói pozíciója:
a Tóth Árpád-recepció megközelítése Uuno Kailas recepcióján keresztül

Írásom célja az önértelmezés egy különleges módjának bemutatása, mely egy magyar irodalmi jelenséget egy külföldin keresztül közelít meg, és ezzel lehetőséget kínál annak újraértelmezésére, és a vele kapcsolatos gondolkodási módunk átalakítására. Először az összehasonlító elemzésben megnyilvánuló kutatói pozíció ismertetésével foglalkozom. Ezután a kutatói szemléletet a gyakorlatban mutatom be, és felvázolom, hogyan alkalmazhatjuk, és mennyiben nyújthat újat használata az irodalomkutatásnak. Konkrét példám Tóth Árpád és Uuno Kailas korabeli recepciójának összehasonlító vizsgálata. A finn költő Tóth Árpád mellé állítását kettejük költészetének, életének és irodalmi hátterének számos hasonlósága indokolja.
Munkám tehát összehasonlító elemzés, hiszen ennek alapgondolata, hogy egy másik költőt, egy párhuzamot segítségül véve új, addig ismeretlen dolgokat derítsen ki az illető költőről, melyre az egyoldalú, csupán az egyik féllel foglalkozó analízis esetleg nem lenne képes. Disszertációmban ugyanerre törekszem: a magyar oldalt hangsúlyozom, a finn párhuzamot eszköznek tekintve, mellyel célom, hogy témámat új perspektívába állítsam, hogy megvilágítsam e korabeli, hasonló finn példával a magyar irodalmi helyzetet és főként Tóth Árpádot.

1. Ricoeur

Az összehasonlító elemzések kutatói pozíciójának mibenlétéhez Ricoeur reflexív szintről alkotott tézisén és Gadamer hermeneutikai koncepcióján keresztül közelíthetünk.
Ricoeur szerint a szöveget értelmező személy egyben önmagának jobb megértésére is törekszik a “másik” megértésén keresztül. A “másik” ebben az esetben nem a finn lírikus fogadtatása, hanem maga a Tóth- és Kailas-recepció, és a recepciók alapját képező, a kortársi kritikusoktól származó szövegek. Az ezekre való reflektálás során a kutató saját magát értelmezi újra, saját személyiségét, gondolkodásmódját, világképét és a kultúrát, melyben él és mozog. Éppen ezért ennek az újbóli önértelmezésnek szerves része a kutató irodalmi kontextusának, vagyis többek között a Tóth-recepciónak új fénybe állítása is. Tóth és Kailas, kettejük fogadtatása tehát ugyan a ricoeuri gondolat fényében csupán eszköz saját magam újradefiniálásához, de ennek az interpretációnak részét képezi – magyar kultúrájú kutatóról lévén szó – maga Tóth és az őt érintő értelmezési hagyomány is.
Kutatói pozíciómra tehát egyszerre belső és külső látásmód jellemző: külső, hiszen finn példán át közelítek Tóth Árpád felé, másrészt viszont nagyon is belső, hiszen egész idő alatt Tóthot és az őt környező magyar irodalmi valóságot célozza meg, és ezt hangsúlyozza – ez számomra, vagyis a magyar kultúrába és irodalmi kontextusba ágyazott kutató számára mindenképpen belső perspektíva. A kutatói attitűd lényege tehát, hogy a másság felé irányul, de az értelmezőnek mint a magyarság egy képviselőjének az önmegértését célozza meg a másikon, a külföldin keresztül.

2. Gadameri hermeneutika

2.1. Horizontok
A kutatói pozíció definíciójához adekvát elméleti keretet ad a gadameri hermeneutika is.
Mint tudjuk, ez a koncepció a másság és az én dialógusaként fogja fel az olvasás és a értelmezés folyamatát, melyben az én (olvasó, értelmező) teljesen nyitott lévén a szöveg, a más entitás felé, annak folyamatosan kérdéseket tesz fel, melyekre az válaszol, mígnem megtörténik az interpretációban a két horizont összeolvadása.
Jelen esetben három horizontról beszélhetünk: legmeghatározóbb szerepe nyilvánvalóan az értelmezői horizontnak van, ez áll kölcsönhatásban Tóth Árpád kortársainak (a nyugatosoknak) és Kailas kortársainak (a Fáklyavivőknek) az olvasói / értelmezői horizontjával, mivel a költők recepciójával foglalkozom. Ezek világosan elkülöníthetőek időbelileg, szellemtörténetileg és társadalmilag egyaránt.

2.2. Előfeltételek
Olvasó és szöveg kommunikációjának, dialógusának a gadameri hermeneutika alapján éppúgy elengedhetetlen előfeltétele bizonyos közös sajátosságok, kapcsolódási pontok megléte, mint kettejük konfliktusa és magának az olvasónak a szöveg iránti elvárásai, a szöveggel kapcsolatos előítéletei. Érintkezési pontok természetszerűen fellelhetők az értelmező és a nyugatosok között, de a recepciók letéteményeseinek horizontja között is, hiszen a két szerző, akire reflektálnak, mind életkörülményeit, költészetét, mind pedig irodalmi hátterét tekintve rendkívül közel áll egymáshoz. Az értékelések tárgyát képező költői világ tehát meglepően hasonló. A kritikus-irodalmárok ugyanazon társadalmi réteghez, az értelmiséghez tartoznak, hasonló továbbá az az irodalmi kontextus is, melyben mozognak – a két korabeli folyóirat és irodalmi csoportosulás (a Nyugat illetve a Fáklyavivők) több ponton is rokonítható egymással.
A horizontok között különböző szembenállások, konfliktusok jelentkezhetnek, először is a közös jegyeket mutató, de a társadalmi-történelmi kontextus alapján elkülönülő magyar és finn kortársak (Nyugat, Fáklyavivők) horizontja között, másodsorban pedig – és az adott téma szempontjából ez tűnik a legrelevánsabbnak – az értelmező és a fent említett két horizont között. A konfliktus kiéleződhet az értelmező és a finn recepció viszonyában, ha a magyar kultúrát alapnak tekintjük (belső látásmód) és a finn kultúrával mint idegennel szembeni ellentétét hangsúlyozzuk (külső látásmód), de ugyanígy kiéleződhet mind az értelmező és a finn recepció, mind pedig ugyanő és a magyar recepció között. Ez utóbbi esetben nyomatékosan felhívjuk a figyelmet arra a momentumra, hogy a magyar kultúra nem ad stabil alapot e két horizont egységként való kezelésére, homogenizálására, hiszen a kontextus többi tényezőjét tekintve két nagyon is különböző entitásról van szó, éppen ezért sokkal indokoltabbnak látszik ezek éles elválasztása.
A megértés nélkülözhetetlen előfeltételei az érintkezési pontokon és konfliktusokon kívül az értelmező előítéletei is, melyek a hagyományból, a társadalmi normákból stb. veszik eredetüket. Ugyanide sorolhatók az előzetes elképzelések az adott szöveg jelentéséről. Ezen a ponton az összehasonlító elemzés számos veszélyt rejt magában: bár nem létezik teljesen objektív viszonyulás a szöveghez, és bizonyos fokú szubjektivitással mindig számolnunk kell, óvakodnunk kell attól, hogy kezdeti előfeltevéseink befolyásolják a kutatás eredményét, és hasonlóságot állapítsunk meg ott is, ahol az nem jogos. Rendelkezésünkre áll Gadamer reflexió fogalma, melyet a hermeneutikus szembeállított az abszolút tudás fogalmával – az állandó önmagunkra, saját értelmezési módunkra való reflektálással elkerülhetjük a kritikátlan, az előzetes megértést tévesen a megértés eredményének tekintő szemléletet.

3. A Tóth Árpád- és az Uuno Kailas-recepció

Jelöljük most ki a Tóth Árpád- és az Uuno Kailas-recepció komparatisztikai vizsgálatában szerepet játszó horizontok fő koordinátáit: a magyar kultúrába ágyazott kutató horizontja ugyan világosan elválik a Tóth és Kailas értékelésében részt vállaló kortársak horizontjától, gyakorlatilag azonban a nyugatosokhoz áll közelebb (ez a kutatói pozíció ún. belső látásmódjának megnyilvánulása, melyet a fentiekben már említettem), főleg a finn kritikusok “idegen”, a “másságot” egyértelműen kifejezésre juttató horizontjával szemben. Kailas recepciója finn letéteményeseinek horizontja bizonyos értelemben passzív, míg a nyugatosoké aktív, hiszen előbbiek tevékenysége magyarázó háttérként szolgál az utóbbiak működéséhez.
Legfőbb célkitűzésem Tóth munkásságának a magyar irodalmi kánonban rögzült értelmezésétől való eltávolítás, és annak feltárása, hogyan válhat ez ellentmondásossá az alternatív kontextusba helyezve, vagyis az Uuno Kailas-recepció ismeretében, milyen paradoxonok rejlenek az értelmezési hagyomány felszíni rétege alatt. Ebből a szempontból hasznosítom a dekonstrukció teoretikus szemléletét, hiszen analízisem a dekonstrukcióhoz hasonlóan az adekvátként rögzült interpretációt aknázza alá, bemutatva, hogyan mond ellent önmagának a mélystruktúra bizonyos pontjain. A következőkben tehát arra törekszem, hogy dekonstruáljam a hagyományos Tóth-recepciót, mely véleményem szerint legeredményesebben kerülőúton, az idegen példán keresztül sikerülhet.
A magyar és a finn költő líráját a kortársak alapvetően azonos attribútumokkal írják le: tökéletes, gondosan kidolgozott, harmonikus, klasszicista versforma (szigorú műgond); szubjektivitás, befelé fordulás; szenvedés, mély tragikus érzés, mely a versek magva és a szépség elsődleges forrása. Magatartásmódjuk, ahogyan az adott lírai világhoz viszonyulnak, azonban korántsem egyezik meg, mondhatnánk, éppen egymás gyökeres ellentétei. Míg Kailas hagyatékához mint szakramentumhoz közelednek, mely kizárólag pozitív és “szent” tulajdonságokkal bír, addig a Tóth-recepcióban egyértelmű negativitás ölt testet, mely a művészi hagyatékot mint a hiány jegyeit mutató entitást érzékeli. Nézzük meg most részletekbe menően, hogyan is nyilvánul meg ez a pozitivitás illetve negativitás. Forrásokként a Nyugat számai illetve a finn kortársak tanulmányait tartalmazó Uuno Kailas: Muistojulkaisu szolgálnak.
A nyugatosok ugyan első látásra mély tisztelettel és dicsérő odaadással mérik fel Tóth életművét, hamar észrevesszük, hogy a rendelkezésükre álló lírai anyagot teljességgel tagadóan kezelik, azt fejtik ki, mi hiányzik a Tóth Árpád-i lírából. Nem annak bemutatására helyezik a hangsúlyt, hogy ez milyen ismérvekkel rendelkezik, hanem arra, hogy milyenekkel nem. A hiány és a negativitás jegyében nagyrészt a következőket emelik ki: nem küzdő, lázadó líra; hiányzik belőle az aktivitás; Tóth óvakodik a nagy indulatoktól, a zajtól félrehúzódik; érzésvilága szegényes; nem kötődik a korhoz, az élethez és a társadalomhoz,; nem kapcsolódik kortársaihoz (nem modern), sem a kortársi lírához; nem tekinthető újítónak, sem eredetinek; hiányzik költészetéből a változás, fejlődés. Alapvetően tehát a passzivitás, kívülállás, változatlanság és epigonizmus kapnak hangot. Mindezek a Tóth Árpádról alkotott hasonlatok, metaforák szemléletmódjára is érvényesek: a költőt gyakran hasonlítják pl. vendéghez, jövevényhez, utashoz, nézőhöz vagy akár korallhoz, melyek jellemzője a tétlen szemlélődés, az életen és a társadalmon kívüliség. A kedvelt diákképpel, mely a tanulmányok jelentős részében feltűnik, elvitatják a költőtől az érettséget, a felnőttséget, az adott világban való benne-létet, és költészetét pusztán mesterek utánzásának tartva magát az eredetiséget is. Az úgynevezett “pozitív” tulajdonságok kisebb nyomatékkal, a negativitásnak alárendelve, az után következnek. Tisztán pozitívnak azonban ezek sem nevezhetők, hiszen a kortársak hiányérzete eme ismérvek bemutatását is áthatja, éppen ezért lényegi rokonság áll fenn az előbb említett negatív és e pozitív jellemzők között. Megjelenik például itt is a költészetnek a kortársi lírától és a modern kortól való éles elkülönítése, mikor az előbbit elitként, finomként és arisztokratikusként definiálják. Ugyanez ott lappang a szépség és harmónia teremtését vagy a hétköznapi érzések tematizálását méltató sorokban: Tóth hű maradt a költő igazi hivatásához, “melyhez a többiek hűtlenek lettek”, és a “valóságot emelte költészetté”, “melytől a modern lírikusok irtóznak”. Jelen van a közösséghez szóló mondanivaló hiánya is, mikor az öncélú szépséget és szubjektivitást hangsúlyozzák, és eme alkotásmódot l’art pour l’art művészetként határozzák meg.
Teljesen más utat jár be a Kailas-recepció. A finn költő életművét, mely alapattribútumait tekintve nem csupán rokonítható Tóthéval, hanem azzal teljes mértékben megegyezik, az ún. “pozitív”, érdemeket kereső kortársi attitűd gyökeresen mássá formálja, mint a magyar lírikusét. A tanulmányokban felsorolt ismérvek, melyek a különbözés tengelyét képezik, véleményem szerint alapvetően két csoportra oszthatók. Az első csoportba tartozók egy valamennyire objektiválható rendszert képeznek – tényleges alapjuk könnyen felderíthető, bizonyítékokkal alátámaszthatóak, még akkor is, ha néha eltúlzott formában jelentkeznek. Ilyen például a harc, dac és aktivitás, melyek a kritikusok tollában a kailasi költészet egyik legfőbb paraméterévé lesznek, és a metaforák alappillérét alkotják (gyakori többek között a tűz, a láng és a nap képének megjelenítése). Ennek teljességgel az ellentéte a Tóth-recepció, amennyiben a nyugatos költőt passzívnak, csendesnek és lemondónak tüntetik fel. E különbözésre könnyen találunk magyarázatot: A “harcos” költő képe részint Kailasnak a halhatatlanságért való szépségteremtő szenvedést hirdető verseiben gyökerezik, részint pedig a háborús költeményekben, melyek a haza érdekében folytatott harcot teszik meg minden finn ember legfontosabb kötelességévé, míg Tóth Árpád sosem írt kifejezetten háborús tematikájú verseket, és a költészet se vált számára egyfajta, halhatatlanságért vívott harccá.
Ugyanígy lelhető magyarázat a tanulmányok azon tételére, mely Kailast modern költőnek, újítónak állítja be, míg a nyugatosok Tóthot éppen ellenkezőleg, egy másik, régi világba sorolják, elválasztják a modern kortól. A magyarázat azonban nem tökéletesen kielégítő. Kailas ugyan valóban újító, modern a szó szoros értelmében, amennyiben Finnországban elsőként használja a szabadverset, és szétrobbantja az addigra merevvé vált versformákat, viszont Tóth is újító (a szó tágabb értelmében, ahogy minden jelentős költő), ha nem is “modern”, hiszen új versformát dolgoz ki, mely alkalmas lírai érzelmei kifejezésére (nibelungizált alexandrin). Valamennyire objektiválható tehát ez az ismérv, de mégsem teljesen, nem úgy, mint az előbbi (harc, dac, aktivitás).
A jellemzők második, az előzőnél jóval terjedelmesebb csoportjára azonban semmiképp sem létezik logikus magyarázat, ezek egyfajta szubjektív hálót képeznek, véleményem szerint kizárólag a kritikusok pozitív illetve negatív viszonyulásából veszik eredetüket. Ilyen például az, hogy míg Kailas lírája megkapja az “általánosan emberi” értéket, és kiemelik az emberiség egészét érintő, örök kérdések, az élet problémáiról való számvetés megjelenését verseiben, addig Tóthé éppen az általánosan emberi mondanivaló hiányával definiálódik. Több mint különös egy effajta radikális eltérés két, ennyire hasonló alapokon nyugvó költészet értékelésében. A pozitív illetve negatív attitűd megnyilvánulásának tarthatjuk azt is, hogy Kailasnál mindenki a kortársakhoz fűződő szoros kapcsolatról beszél, pedig ő első, pályakezdő korszaka után kivált a Fáklyavivőkből, míg Tóth Árpád, aki szinte mindvégig nyugatos maradt, “társtalan, magányos költő”, akit élesen elkülönítenek a kortársi lírától. Még inkább szembeötlő az eltérés a lírai fejlődés bemutatásával kapcsolatban: köteteinek, korszakainak rövid ismertetésével szinte kivétel nélkül minden tanulmányíró hangsúlyozza Kailas költői fejlődését, az egyre tömörebb kifejezésmód, a klasszikus egyszerűség és tárgyiasság, valamint az egyre mélyebb, súlyosabb mondanivaló fokozatos megvalósulását költészetében, melynek csúcspontja utolsó kötete, az Uni ja kuolema. Bár Tóth költészete ugyanezt a fejlődésmenetet követi, a túldíszített, enyhén affektáló kifejezésmódtól a lecsupaszított tárgyiasságig, mely utolsó, posztumusz kötetében, a Lélektől lélekigben teljesedik ki, a recepcióban túlteng a homogenitás-gondolat, mely tagad mindenfajta fejlődést, és pusztán egy téma variációjáról beszél. Ugyanide sorolható a nyugatosok írásaiban az eredetietlenség ítélete a Kailas-recepció eredetiségtételével szemben, melyet a kortársak teljes meggyőződéssel vallanak. Mint fentebb bemutattam, ez sem a Tóth Árpád-líra benső sajátosságaiból következő ítélet, hanem az életműhöz nyúló kritikus szubjektív hozzáállásának függvénye.
A Kailas-kortársak mind felmérhetetlen jelentőségűnek tartják a kailasi lírát, a közönségsiker okaiként pedig meglepő módon éppen azokat a jelenségeket sorolják fel, melyek a Tóth Árpád-i lírában is jelen vannak, az ő recepciója viszont éppen ellenkezőleg, a jelenre vonatkozó visszhangtalanságot illetve csupán szűkkörű elismerést mutat. Ezek a jellemzők az én őszintesége, érzékenysége, közvetlensége, szabad versforma, bölcsesség, az etikus pátosz (melyek mindegyikét Tóth Árpádnál is megtaláljuk a versforma kivételével!), valamint az olvasóra gyakorolt közvetlen, formáló hatás (amennyiben az felfedezi a versekben saját fájdalmait, és vigaszt meríthet belőlük, megtudja, hogyan viszonyuljon a szenvedéshez).
Míg tehát a Tóth Árpád-hagyatékhoz való közeledést negatívnak tekinthetjük, addig a Kailas-életműhöz való viszonyulást kultikusként határozhatjuk meg, hiszen a Dávidházi Péter- és Tverdota György-féle koncepció értelmében vett kultusz több jegyét mutatja. Minden közelállásuk ellenére Kailas művészete, Tóthéval ellentétben kultikus irodalmi jelenségként definiálódik, és rögzül az irodalmi kánonban.
Összefoglalva tehát, a komparatisztikai beállítottság, a belső és külső látásmód kutatói pozíciója láthatóan új, alternatív megoldást kínál a magyarságtudományok, ebben az esetben a Tóth Árpád-recepció újraértelmezésére, a közfelfogás dekonstruálására. A pozíció egyszerre belső, hiszen a kutató saját perspektívájából közelíti meg analízise központi témáját, melyhez az azonos kultúrához való tartozás tudata fűzi, de egyben külső is, mert elemzése idegen, “külső” példán keresztül történik, és éppen e kettős látásmód, a magyar és a finn kontextus párhuzamba állítása vezet új eredményekre, és segít felfedni a magyar irodalmi hagyomány paradoxonjait.
A kortársi recepció analízisének első stádiumában kapcsolódási pontokat érzékelünk mind a kritikák témája (hasonló lírikusi egyéniség és költői világ), mind pedig a kritikusok ezzel kapcsolatos, méltató attitűdje tekintetében. A szövegek szemrevételének egy újabb stádiumában azonban már feltárul a két jelenség közötti mély szakadék, és ez közvetlenül ingatja meg a kutatói perspektívában benne rejlő magyar irodalmi hagyomány pozitivitását.
Mindezzel azonban korántsem ér véget a két recepció összehasonlítása, jelen írásom csupán ennek rövid összefoglalása azzal a céllal, hogy láthatóvá tegye a recepciók különbségén keresztül a Tóth Árpád-recepció paradoxonjait. A kutatás kiteljesítése pl. a diszkurzusanalízis módszereivel lehetséges, mellyel, a beszédmódok, a nyelvi szintek aprólékos elemzésével, felfejtjük a mélyrétegben rejlő ideológiákat.

Mihálka Réka

Illesztési pontok
Tolnai Ottó drámáinak világ- és magyar irodalmi előzményei

1. Tolnai Ottó, a drámaíró?

1979-ben az újvidéki és a kecskeméti színház bemutat egy kortárs darabot, Végeladás címűt: a szerző egy vajdasági költő, már két évtizede rendszeresen publikál, verseket és prózát, mellette folyóiratot szerkeszt. Hogy jelen van az irodalmi életben, mi sem jelzi jobban és a korhoz méltóbban, mint hogy szerkesztői tevékenysége már kivívta néhány éve a politika nemtetszését. Szerencsére börtönbe nem, inkább színre viszik: ekkor kap először tőle drámát közönsége. Az előadás nagyrészt visszhangtalan marad. Három év múlva, 1982-ben egy költőtárs, Ladik Katalin szerepeltetésével egy monodrámával, a Bayer-aszpirinnel tér vissza a deszkákra. Egy-két dicsérő szó, és megint elhal az érdeklődés. Innentől kezdve időről időre hallat még magáról a drámaíró egy-egy bemutatóval vagy szövegkiadással, de életműve egyéb részei mellett, úgy tűnik, elsikkad munkájának ez az oldala. Tolnai Ottó ma is költő és szerkesztő, esetleg prózaíró – ilyen minőségében ad interjút és vesz részt beszélgetéseken – és csak elvétve (ha egyáltalán valamikor) drámaíró.
Tolnai Ottó költészetéről számos recenzió és tanulmány látott napvilágot, de drámáinak átfogó elemzésére máig nem kerített sort a kritika. Kósza kivétel a Thomka Beáta szerkesztette Tolnai-symposion 2004-es(!) kötete, melyben három drámaértelmezés kapott helyet – jelzésértékűen csak a könyv végén: először a költészeti, utána a prózai és a végén a drámai tárgyú esszék következnek. Az író-költő maga is, egy vallomásszerű esszéjében, egyéb írásaiból eredezteti drámai munkáit, másodlagosnak, derivatívnak tünteti fel színműveit: “Az »én színházam« abból az irodalomból, abból a szerkesztői munkából következett, amit írtam (versek, prózák, esszék), amit végeztem. Abból a szemléletből, magatartásból, látásmódból, létérzékelésből.” (Alföld 1997/2) A dráma, a Tolnai-darab, mindezek alapján úgy tűnhet, inkább életműdarab, része a költészetnek, adalék, inkább az ismert Tolnai-öndokumentáció egy újabb extravagáns formája, mint a magyar és nemzetközi drámatörténetbe illeszkedő, a színház számára is új utakat kereső alkotás. De valóban erről van szó?
Véleményem szerint Tolnai Ottó drámái nemcsak hogy szervesen kapcsolódnak korábbi magyar és külföldi irodalmi kísérletekhez, hanem alkotójuk egy új színházi forma, egy új színpadi nyelv meghonosítására, ill. folytatására is kísérletet tett. Ezt igazolandó, tanulmányomban a Bayer-aszpirin c. kísérleti, egyszereplős, “cselekménytelen” monodrámában a Tolnaira leginkább ható külföldi és hazai szerzők örökségét mutatom be.

2. A Bayer-aszpirin és Tolnai Ottó színházi kísérleteinek egyetemes drámatörténeti kontextusa

Ha drámatörténeti kontextusba kívánjuk helyezni Tolnai Ottó színházát, a szerző maga siet segítségünkre. A Végel(ő)adás drámakötetének élére a Bayer-aszpirin c. monodrámát választotta, mely – a Ladik Katalinnak szóló ajánlás és a mottóbeli Kosztolányi-sorok után – szokatlan hangütésű, versszerű rendezői utasításnak álcázott ars poeticával indul. Ebben megnevezi azokat az elődöket, akikhez viszonyítja saját munkáját, illetve azokat az irányokat és szempontokat, amiket képviselni akar darabjával.

a darabbal semmi mondanivalóm sincs
a költészetben (legyek karfiol – világpor stb.)
kikísérletezett
materialista po-etikám (illyés használja follen kapcsán kiš választja így el)
követeli a teret

e teret

egy új materialista színházat
(amely egyformán angyali és könyörtelen)
annál is inkább mivel a valóban szabad vers eredményeit
még nem kamatoztatta a színház
(ahol elkezdődött claudelnél eliotnál lényegében abba is maradt
brook-ted hughes orghastja és pilinszky színháza
szép kivétel
holan hamletjét nem tudom elő szokták-e adni)
pedig meggyőződésem szerint arrafelé 
az út

(ám az sincs kizárva csupán egy
a BAYER-aszpirinről készítendő reklámfilm szinopszisát készítettem el
meg kell mutatni a gyárnak)

A kitüntetett hely és szerep ellenére nem a kötet egészét, csak az első darabot jellemzi az erőteljesen önreflexív és önironikus írás. Míg az avantgárd hatású Bayer-aszpirin verses formájú és egyfelvonásos mű, a gyűjteményben szereplő további drámák prózaiak, több felvonásra tagoltak és a hagyományosabb, cselekményközpontú dramaturgia keretein belül maradnak. Ezekkel szemben a Bayer-aszpirinben nincs igazi drámai jellem, még egy becketti antihős sem, csak egy kissé megtépázott idegzetű, a hétköznapokba belefakult, középkorú színésznő; nincs megoldandó konfliktus, kivételes élethelyzet, csak egy átlagos reggeli fejfájós kapkodás; nincs tragédia, katartikus belátás, hirtelen megvilágosodás – de van egy, a mindennapok tapasztalatait váratlanul egybefűző látomás. Ez a látomás, helyesebben az ehhez vezető léptek és a nyelv maga adja a dráma vázát: a színésznő monológja során a legkülönfélébb motívumok keletkeznek, keringőznek egymással, halnak el, majd támadnak föl; a darab a nyelvi és képzeleti kreativitásra, valamint a hangok szerepére épül. Ezt a tételt a fenti idézet alaposabb vizsgálata révén láthatjuk be.
Az ars poeticát egy-egy önironikus megjegyzés foglalja keretbe. Az egész kötet első mondata, ami Tolnaitól származik (leszámítva a Kosztolányi-idézetet) maga az őstagadás: “a darabbal semmi mondanivalóm sincs”. Egy dráma, ami semmiről sem szól? Közel sem. Egy dráma, ami nem a cselekményről szól. Aminek nem a története, az eszmeisége, az ideológiája vagy filozófiája áll a középpontban, hanem – a “materialista po-etiká”-ja. Hogy miért materialista? A matéria, az anyag, a tárgy az, ami összefogja a szereplők életét és összekapcsolja magukat a szereplőket (mint egy anya a családot, hogy egy etimológiai hasonlattal éljek), valamint – kilépve egy mű keretei közül – intertextuális átjárhatóságot és folytonosságot biztosít Tolnai különböző művei (és műfajai) között. És hogy mi az, amit Tolnai a “po-etika” kifejezéssel jelöl? Versei kapcsán ritkán szólnak kritikusai Tolnai etikájáról; ismerjük a szerzői hang jellegzetességeit, a verstechnika főbb kérdéseit, az életrajz és a művek kapcsolatát, a politika és az életmű viszonyát, a műfajkezelés sajátosságait, a kísérletezés irányait, de szinte sosem hallunk Tolnai etikájáról. Miért, van neki? A drámákban szerényen, a háttérben meghúzódva, de tisztán körvonalazódik egy erkölcsi rend, világkép (talán túlzás etikának hívni), mely vissza-visszatér jellegzetes kérdéseihez: a lázadás és beletörődés kérdésköréhez, amint az a Paripacitrom, a Végeladás, a Briliáns c. darabokban megfogalmazódik; ill. a történelem kénye-kedvének kitett egyén lehetőségeinek és kötelességeinek problematikájához, amint azt a Végeladás, a Briliáns, a Könyökkanyar, A tűzálló esernyő megfogalmazza. A Danilo Kiš 1972-es esszékötetének címéből eredő kötőjeles szerkezet (“po-etika”) viszont egyértelműsíti, hogy az etikai kérdések alárendelődnek az esztétikának: elsősorban poétika az, amiben megbújik az etika.
A költészetéből átemelt, “materialista”, azaz tárgy- és anyagközpontú, motivikus írásmódszer alapján szeretné Tolnai létrehozni színpadi műveit és egy új drámanyelvet, “egy új materialista színházat”. Kísérletéről szkeptikusan nyilatkozott utólag a szerző Esetem a színházzal c. rövid esszéjében:

“Szóval írtam ezeket a drámákat (plusz sok hasonló hangvételű, dramaturgiájú hangjátékot is persze), próbáltam csinálni azt a színházat, de valahogy végig az volt az érzésem, hogy ezek nem az én drámáim, ez nem az én színházam. És a színház is úgy érezte, érezhette, ezek nem az ő drámái. Én nem az ő esetük vagyok.”

Ennek ellenére nagyon biztos kézzel jelöli ki az utat, amin haladni akar. Kettős célt fogalmazott meg: egy materialista színházat létrehozni, mely egyúttal “a valóban szabad vers eredményeit” is felhasználja. Bár Tolnai műfajai kirívóan képlékenyek (a nevéhez fűződő, előadott drámák minden műnemet képviselnek a színpadon: a Briliáns novellaként jött létre, a Jozef Nadj nevével fémjelzett párizsi Jel Színház a Wilhelm-dalok c. verseskötet alapján adta elő az Orpheusz létrái c. darabot), a “valóban szabad vers eredményei”-nek alkalmazását tenni meg az egyik kulcsmomentumnak egy olyan drámakötetben, melynek csak a legrövidebb része íródott verses formában, legalábbis elgondolkodtató. Talán a “valóban szabad vers” már külső formájában sem emlékeztet a kötött verselésű művekre, akár prózának is nézhetné az olvasó. De természetesen létezik számos olyan sűrítési eszköz, ami mégis a líra műneméhez közelíti a szöveget. Ez a sűrítési, költői eszköz Tolnai Ottó esetében kétségkívül a motívumláncok alkalmazása. Ennek lényegét Thomka Beáta monográfiája a Rovarház c. 1969-es kísérleti regény kapcsán fogalmazza meg:

“A motívumok egy-egy szövegen belül többször merülnek fel, az újabb megjelenés transzformálja a jelentéstartomány egy részét, míg a többit érintetlenül hagyja. Ezáltal motívum, metafora-, jelképláncolat képződik, az összefüggések és a folyamatosság egy sajátos változata. Tolnai művei koncentrikus körökben térnek vissza néhány alapelemhez, amelyeket egyik szövegből átemelnek a másikba, regényekből versbe és fordítva, minek következtében a motívumok emblémákká alakulnak át, és erősítik a mű- és szövegközi tér jelentőségét.”

Később újra visszatér Thomka Beáta a gondolathoz, és ezzel egészíti ki a fentieket:

“A Tolnai-életmű szakaszai, kötetei közötti pásztázás azt a belátást erősíti, igen tudatos művelettel találkozunk, midőn a motívumismétlésbe ütközünk. Tudatosság nyilvánul meg az újra fölvett szálakban s mintha valamennyi szálra egy új csomó kerülne, majd a látvány újra eltávolodna az előtérből.”

A Bayer-aszpirin c. monodrámában három fő motívumláncot, ill. motívumfürtöt találunk, melyek két érzékszervhez kapcsolódnak: a látáshoz és a tapintáshoz. (A “motívumfürt” megnevezés talán érzékletesebben jelzi az egymásra torlódó, egymáshoz néha csak áttételesen kapcsolódó motívumok viszonyát, mint a linearitást sugalló “motívumlánc”.) A színek alapvetően meghatározó jelentőségűek Tolnai számára, műnemtől függetlenül, így a drámákban is. Egyrészt a fehér és a zöld (az aszpirin és az azt borító fólia színe) számtalan variánsa tér vissza a darabban. A fehér porok prófétája (Tolnai maga gyűjti össze egy helyütt ebbe a körbe sorolható motívumait: “gipsz, liszt, Bayer-aszpirin, só, tengeri-, illetve sziksó”), Tolnai itt sem tagadja meg magát: a liszt, a Léda mosópor (aminek mitológiai neve egyúttal a hattyú fehérségére is utal) mellett olvashatunk történetkéket krétáról, liliomról, hóemberről, a molnárról, hattyúról. Sőt, egy helyütt a sorok szervezőjévé válik a fehér szín: “a sózott a lisztezett tollak a gipsztollak / hótollak hótollak hótollak hótollak hótollak” (16). A fehér színnek összetett, de szinte minden esetben a szakrálishoz kötődő jelentésvilága van: egyrészt jelöl valamilyen angyali minőséget, tisztasággal párosult semlegességet, hiszen az angyalok nemtelen lények: “mennyire megszerettem a BAYER-aszpirin / száraz tiszta ízetlen ízét / éppen ízetlensége a kellemes / […] egy új szó kellene – hol van – az ízetlenség pikantériájára / valami angyali valami angyali / az iskolában is mindig ettem a krétát” (7); de a női tisztaságot, a szűziességet is felidézheti. Másrészt utal az oltáriszentségre és annak átváltoztatására; már-már túlvilági fehérséggel és ragyogással kíséri a metamorfózist: “rendezői illetve technikai utasításként még csupán annyit / hogy a passiójátéknál valamint a léda & a hattyúnál minél nagyobb / mennyiségű lisztben-porban történjen az átváltozás” (6). A fehér szín egyúttal még a profanizált szakrális megtestesítője is: “egyszer el fogok utazni stuttgartba / és bemegyek a BAYER-gyárba / és egy friss még meleg még érintetlen aszpirinnel / fogok áldozni ott a helyszínen” (17). Ezen idézet blaszfémiát tovább erősíti, hogy a passiójátékban a Krisztust játszó molnár istentelenül fenyegetőzik a kereszten; majd a szubverzió ott éri el egyik tetőpontját, hogy a női szépség egyik archetípusa, Léda a drámában (egy meghatározó modern feminin szerep, a háziasszonyság emblémájaként) mosóporként van jelen. A hattyú említésének kontextusa ezek után már aligha lehet meglepő: “ki dugott mixert a rohadt hattyúba” (16). A profanizálás további szinteken is jelen van a drámában: Tolnai saját központi szimbólumát, az azúrt, mely a transzcendentális szférával is összeköttetésben áll az Adriadalom c. vers alapján (“azúr volt az volt az azúr = azúr = Az Úr”), “szatyor”-rá degradálja, Liszt Ferencből közönséges liszt lesz (“édesanyukám liszt ferencnek hívta a lisztet” (13)), a keménykötésű moholi legények pedig itt már csak molylepkék (“a molypilléket meg moholi legényeknek hívta édesanyukám” (13)).
A női princípiumhoz kötődő zöld szín fő megjelenési formái a Neretva, a nő erei, melyet a beszélő “zöld tenta” (7)-ként ír le, a tenger és a Bayer-aszpirin zöld keresztje mögötti háló: a különösség, kivételesség és rejtélyesség színe. Ellenpontként a tapintás érzete kapcsolódik ehhez a motívumfürthöz: a hegyes, éles, szúrós tárgyak egész sora található meg a darabban, melyek a férfi princípiumhoz és elsősorban a szexualitás témaköréhez kapcsolódnak: “semmi kedve sünt kefélni” (12), “éppen olyan lehet az / angyalok pöcse is / éppen olyan tűhegyes” (17). A tű különösen gyakran visszatérő motívum, esetenként fallikus szimbólum: az izgató ruhatáros lány “szájában gombostűkkel lehajolt” (15), a beszélő hátán levő anyajegy “szurkál akárha tűk lennének a gyökerei” (10). A tűk és a gyökerek képének együttese egy Tolnai-novellából eredeztethető: a Rázárult az égboltozat c. írás így írja le a főszereplő krisztusi önfeláldozását, feloldódását a természetben: “Bal tenyere önkéntelenül kitárul a decemberi nap felé, mintha csak kérné, hogy egyszerre verjék, szögezzék át felülről a napsugarak, alulról pedig a hideg gyökerek…”
Megfigyelhető, hogy ugyan világosan elkülönülnek, de végig egymással kéz a kézben haladnak a női és férfi attribútumok a szövegben. Szinte minden feminin motívumnak megvan a maszkulin párja. A Színésznő ütőere a Neretvát idézi, ágyékát mint a tengert képzeli el (egy szerelmi aktusukat a tenger vizében úgy írja le: “szerettem volna ha az ölembe ömlik / és ott akkor egyszer csak elkezdett folyni ömleni belém / a tengerbe” (10)) – szeretőjének, Lazacnak pedig már csak a neve miatt is a víz az igazi eleme. A Színésznő a ráktól fél, gyereke rákot fog, és Rákosi Mátyásnak hívják – Lazac pedig a Rák csillagjegy szülötte. A Színésznő nagyanyja tarhonyáját emlegeti – a molnárnak lisztje van. A Színésznő Bayer-keresztjére a passiójáték és a molnár keresztje rímel. A Színésznő mint sün (leborotvált szeméremszőrzete miatt hívja így szeretője) lehet Simon hegyes kis fésűinek feminin megfelelője. Végül épp a fehér szín hozza meg a két princípium összeolvadását: az érintetlen aszpirin és az érintetlen lábközű ruhatáros lány a Színésznőt és Simont egyformán, szinte transzcendens élményként érinti.
Akár René Magritte művészetével is rokoníthatnánk Tolnai motívumkezelését: ahogy a festő képeiben újra és újra előkerül egy-egy pipa, korlátoszlop, tükör, tojás, csengő, tenger, rózsa vagy galamb, és képről képre más jelentésárnyalat rakódik rá, úgy Tolnainál is az azúr, a liszt, a tenger, a csipke konnotációja minden egyes új megjelenéssel tovább gazdagodik. Van egy központi jelentésmag (Vasy Géza például “tisztaság-szimbólumok”-nak nevezi a kéket és árnyalatait, az azúrt, ill. az aranyat Tolnai verseiben), amire rétegesen rakódik az újabb és újabb jelentés. Ezek a motívumok a rendszeres használattól lesznek egyre érzékletesebbek, ugyanakkor kissé viseltesek is. Tolnai maga így nyilatkozott erről: “Egyik központi költői kategóriám, mint tudod, a csipke, agyonvertem, rongyikává degradáltam, de például az agavérostból készülő hvári csipke által mégis megtisztíttattam…”
A bevezető ars poetica lezárása fölveti az irodalmi családfa kérdését is. Mihez képest határozza meg Tolnai Ottó saját helyzetét a drámairodalomban?

(ahol elkezdődött claudelnél eliotnál lényegében abba is maradt
brook-ted hughes orghastja és pilinszky színháza
szép kivétel
holan hamletjét nem tudom elő szokták-e adni)
pedig meggyőződésem szerint arrafelé
az út (5)

Paul Claudel francia költő és drámaíró áradó, zsoltárszerű szabad verse és képekben tobzódó látomásossága, erőteljes szimbólumhasználata nyitja a huszadik századi színházi újítók sorát. Claudel drámái, csakúgy, mint Ted Hughes és Peter Brook Orghastja, Pilinszky darabjai (amiknek még drámalétét is sokáig kétségbe vonta a szakma) színpad nélküli drámák, Melpomené és Tália kitagadottjai. A “kitagadottak színháza” annyira váratlanul robbant be a huszadik századba, hogy a kritikát és a nézőket egyaránt készületlenül érte. Erőteljes gondolati és műfaji konzervativizmusukat (Claudel görög sorsdrámákat idéző, a világegyetemet felölelő kompozícióit, Eliot liturgikus, moralitásjáték-alapú darabjait és Ted Hughes és Peter Brook a mítoszok ősnyelven beszélő világába kalauzoló kísérleti színházát) formai, nyelvi liberalizmussal társították. Jellemző, hogy Claudel hazájában (elsősorban ideológiája és meg nem alkuvó katolicizmusa miatt) majd három évtizedes késéssel vált ismertté, mikor külföldön már sorban játszották darabjait; a Ted Hughes írta és Peter Brook rendezte Orghast számtalan esetben pusztán gyanakvó értetlenséget váltott ki; Pilinszky (kortárs témájú) drámái szintén csak elvétve bukkantak fel társulatok műsorán. Mindez Tolnai Ottó drámáira is igaz: mikor kötetben megjelennek drámái 1996-ban, a Végeladást már tizenhét éve bemutatták (1979, Újvidéki Színház, rend. Virág Mihály és Kőszínház, Kecskemét, rend. Tömöry Péter), a Bayer-aszpirint tizennégy éve (1982, Újvidéki Színház, rend Jancsó Miklós), a Briliánst tizenegy éve (1985, Újvidéki Színház, rend. Virág Mihály), az Izéke homokozója, avagy a mamuttemetőt kilenc éve (1987, rend. Jancsó Miklós, Jurta Színház, Budapest), a Paripacitromot öt éve (1991, rend. Tömöry Péter, Újvidéki Színház) – és mégsem vonult be Tolnai, a drámaíró az irodalmi köztudatba. Tolnai mintha fölvállalta volna a sorsközösséget a “kitagadottak színházával”: “A Végel(ő)adás borítóin lévő Velickovic-festményeket nézve az eset (esetem a színházzal) jelentésébe én legalábbis belelátni vélem: a bukást is.”
Mik is voltak a formai újítások, mi kezdődött el Claudelnél, Eliotnál, miért “szép kivétel” az Orghast és Pilinszky színháza, és miért érdekes, hogy “holan hamletjét […] elő szokták-e adni”? Claudel a gondolatritmusra épülő szabad verset honosította meg a francia drámában, ami barokkosan gazdag képek szimbolikájával erősítette a gondolati tartalmat. Eliot a drámáiban a Shakespeare óta kötelezőnek tekintett blank verse (rímtelen jambikus pentameter) szorításából akart kitörni; a Gyilkosság a székesegyházban példája azt sugallja, ezt az ismétlésen alapuló szabad versben vélte felfedezni. Eliot az emelkedett drámai nyelv helyett a mindennapi beszédből kialakuló versbeszéd megszületésében látta a színház jövőjét: “the recognized forms of speech-verse are not as efficient as they should be; probably a new form will be devised out of colloquial speech.” Majd hozzáteszi: “the next form of drama will have to be a verse drama but in new verse forms.” A Sweeney Agonisztész (1926) befejezetlensége ellenére is mérföldkő az angol drámatörténetben: a betétdalokba épített jazzritmus az angol dráma alapjait formálja át; a vershangzás itt a szavak ritmikus ismétlésén alapul, és a jelentés háttérbe kerül a hangalakkal szemben.

Ott hol a bambusz
Bambusz bambusz
Ott hol a bambusz nő
Ketten is élnek
Egy is elélhet
Hárman is úgy mint ő
Ott hol a bam
Ott hol a busz
Ott hol a bambusz nő
	
Under the bamboo
Bamboo bamboo
Under the bamboo tree
Two live as one
One live as two
Two live as three
Under the bam
Under the boo
Under the bamboo tree.

A versnyelv megújításában még radikálisabb szerepet vállalt Ted Hughes és Peter Brook kísérlete. Mintha Eliot gondolatmenetét vitték volna a logikus végkifejletig: Eliot – Takács Ferenc Eliot-monográfiájának értelmezése szerint – a “referencialitás zsarnokságát” akarta felfüggeszteni a hagyományos nyelvi rend megbontásával. Az Orghast nyelvét már egyenesen Ted Hughes találta ki: nyelvi alkímiája a középkori aranycsinálók rejtélyességét (de nem kóklerségét!) idézi. Aiszkhülosztól görögöt, Senecától latint, Calderóntól spanyolt, az Avestából óperzsát és egy örményt színdarabból örményt kölcsönzött. Mindezeket különös, nonverbális hangokkal (pl. állathangokkal, sikolyokkal) vegyítette, és úgy kapta meg az Orghastot, mely szándéka szerint egy ősnyelv állapotát idézi föl. A Persepolisban 1971-ben előadott darab a Prométheusz-mítosz köré szerveződik, de egyértelmű jelentést nehéz kiókumlálni belőle, viszont kétségkívül emlékezetessé teszi nyelvi invenciózussága. A rendező egyenesen azt állította, Hughesnak sikerült valamiféle transzállapotban a tudattalan és a tudat közreműködésével létrehozni ezt a mesterséges nyelvet:

“It evolved, Brook said, through Hughes’s »going into a curious state… in between the ordinary fluid state… and the subconscious… twilight zone,« so that »the unconscious was proposing elements to the consciuos mind.«”

Ez az írástechnika William James, az író Henry James bátyjának a pszichológiára vonatkozóan megnevezett tudatfolyam-technikáját, melyet először a Principles of Psychology (1890) c. munkájában írt le, és az automatikus írás iskoláját idézi. Ennek egyik legnevesebb képviselője Gertrude Stein volt, aki a nyelv alkalmazása során lezajló mentális folyamatokat próbálta szövegeivel leképezni. És mihez lehetne kötni, ha nem ehhez a vonulathoz a Bayer-aszpirin Színésznőjének öntudatlan játszadozását a szavakkal, a kifejezések ízlelgetését és titkos összhangzatait felfedező ember örömét? “[Z]sába zsabó zsába zsába zsabó zsaba” (17) – gügyögi, némiképp fejfájósan, magának. A jelentésen túli hanghatások gyermeki élvezete ez, mikor a tudat már nem követi a szavak folyását. Néha egy-egy kifejezés bennragad az emlékezetben, és ismétlődik néhányszor (néha kisebb modulációkkal), mielőtt szabadul. Ez visszatérő motívum a drámában, számtalan példa idézhető: “és és és szétesik a fejem és és és” (9), “hová lett a kis rézszitája / hová lett a nagy rézszitája / hová lett a kis rézszitája” (13), “porszívózd fel aranyom a nullást / porszívózd fel aranyom a nullást” (13), “jaj a fejem jaj a fejem / zsaba zsaba zsaba zsaba zsaba” (15) stb. A versforma fellazításával párhuzamosan a szavak jelentéséről folyamatosan a hangalakra, a tudatos, megkonstruált beszédmódról a tudattalan elemekből is építkező megszólalásokra helyeződött át a hangsúly a Tolnai által idézett újítók munkájában. A “valóban szabad vers” így már magában foglalja a (hangos és benső) beszéd tudatos és tudattalan tartományát is, az értelem megszabta kereteken belüli és azokon túli hangadásokat is. Mindez talán válaszolhat a kritikus aggályaira is, amikor azt lamentálja, hogy a szavakban tobzódás Tolnai öncélú és hiábavaló különcsége:

“Ez a szöveg [Paripacitrom] is jellegzetesen túlcsorduló, gyakoriak az öncélú szóasszociációk – Spanyolországról a spanyolcsizma, a spanyol gallér jut eszébe – a hasonló szavak dog, dög, dong – játékos sorozata, de kedveli a különös hangzású szavakat is, ez esetben ilyen az ispotály, a lénea, a copf stb. Tolnai a különös tárgyak kedvelőjéből – ahogy elsősorban prózája mutatja – a különös szavak kedvelőjévé is lesz, s ez amennyire invenciózus lehet, legalább annyira magában rejti az öncélúság veszélyét is, amint erre a Paripacitrom figyelmeztet.”

Vladimír Holan 1980-ban elhunyt cseh költő Egy éjszaka Hamlettel (1962) c. dialogikus hosszúverse más szempontból is irányadó: a néha rejtélyes képzettársítások révén egymásba fonódó képek minta Tolnai motívumismétléses módszerével lennének rokoníthatók. Az első versszak egy képe “Ez az a fal, amelyet a tehetségesek levizelnek” egy oldallal később tér vissza előbb a “vak férfi / nemi szervé”-ben, majd a “kőhúgy”, és kis modulációval a vér és bor képzetében:

Ilyen volt ő is, Hamlet! Egyik karja
levágva, s áradt az este az üres
kabátujjban, mint vak férfi
nemi szervében, melyben a zene váj új utat…

A képességeink aranyhegyén a felfordult
mohadarabokból kőhúgy csorgott, városmegvetésünket
a természet ezzel társította,
s várta, hogy a borhernyó muslincává feseljék,
de hiába várta,
mert Hamlet attól a naptól, mikor
kénytelen volt a lova üterét felszakítani
s vérrel oltani szomját,
a bort megvetette…”

A vers egészét átfogó női és férfi princípium interakcióját Polgár Anikó tanulmánya már feltérképezte, de számtalan kisebb-nagyobb, a fent említetthez hasonló motívumfürtöt találunk a szövegben. Tolnai Konjović c. versében is visszatér Holan Hamletja mint a renddé váló szabad ötlet példája, ahol az asszociációs szerkezet pillérein nyugszik a vers egésze:

ÖSSZEKENT (=összefirkált: artaud-nál holan hamletjében
ginsbergnél rózewicz bukásában domonkos 2. kupléjában
és lars noren revolverében már forma ez a bizonyos
szabad ötlet EZ A REND)

A szabad versben megvalósuló motívumfürt tehát képes új rendet létrehozni, új verstechnikáknak utat nyitni. Margócsy István a Hamlet-kötet utószavában összegzésképpen a létezés abszurditásának ellenpontjaként megjelenő költői beszédre hívja fel az olvasó figyelmét:

“E vers, egészében, nem más, mint a történelemmel, az abszurd létezéssel, az időbeliséggel, a halandósággal, a kiszolgáltatottsággal szemben felmutatott megszólalási lehetőség: azaz maga a költészet dicsérete.”

Ez a megállapítás akár Tolnai Bayer-aszpirinjére is vonatkozhatna: a Színésznő néha kényszeres beszéde mögött (gondoljunk a fentebb említett zsaba-zsabó-zsába variánsokra), ahogy el-elkalandozik figyelme a fejfájásról, felsejlik életének nyomorult romantikája, környezetének kisszerű és szánalmas megpróbáltatásai, az emberi, sőt családi kapcsolatok elsekélyesedése. Mindezekkel szemben egyedül a versbeszéd természetes költőisége (ami a gazdag metaforakészlet ellenére is képes a vulgáris elemeket köznapi stílussal vegyítő idiolektus egységességét megőrizni) és a történetek szereplőinek esendőségét kiemelő (ön)irónia áll, ami mégiscsak jelzi, hogy van érték ebben a megjelenített világban.

3. Tolnai Ottó és Pilinszky János színháza

A magyar drámatörténetből Tolnai Ottó a Bayer-aszpirin “előszavában” egyetlen szerzőt említ, aki meghatározó hatással volt munkájára: a drámakritikai körökben érdemtelenül kis visszhangot kiváltott Pilinszky Jánost. Első ránézésre Tolnai és Pilinszky színháza egymás végletes ellentétei: Tolnai szereplői szétbeszélik az előadást, Pilinszkyéi agyonhallgatják. Tolnai cselekményes, nem monologikus drámái meghökkentők és fordulatosak, a bizarr és a groteszk, a (tragi)komikum szférájában mozognak, Pilinszky meditatív, lágyan továbbgördülő darabjai emelkedettek és választékosak, szigorúan a tragédia határain belül tartva a drámákat. Tagadhatatlan viszont, hogy mindkét író a látvány és a rituálé igézetében írta lírai drámáit, egy motivikus összefüggéseken keresztül felépített költői nyelven. Szükséges tehát, hogy a két költő-író drámavilágát egymással összevetve vizsgáljuk, hogy letisztuljanak a hasonlóságok és különbségek, és hogy megállapíthassuk, mennyiben követi Tolnai az egyetlen említett magyar előd mintáját, ill. mennyiben tér le az általa kijelölt útról; és nem utolsósorban, hogy lássuk, hogyan tekinthetők Pilinszky prózai darabjai a “valóban szabad vers” úttörőinek.
Radnóti Zsuzsa Tolnai drámakötetének utószavában még kijelentette, hogy Tolnai színházi teljesítménye teljességgel előzmények nélküli a hazai drámaírásban: “Színpadra szánt szövegei szabálytalanságuk miatt nem kapcsolódnak egyetlen nálunk honos, élő hagyományhoz sem.” Egy évvel későbbi, 1997-es tanulmányában Visky András azonban már mint Pilinszky kísérletének “közvetlen folytatója”-ként hivatkozik Tolnai drámavilágára:

“Pilinszky kísérlete sajátos módon mégis hagyományt, vagy ennek legalábbis a lehetőségét teremtette meg a magyar drámairodalomban, hiszen közvetlen folytatója, Tolnai Ottó drámavilága, nem csak a Pilinszky-színház eredményeinek hasznosításában, de a dolgok természetéből adódóan még abban is, hogy a magyar színházi recepciója is csak bátortalan részeredményeiben értékelhető, egészében véve pedig távol van attól, hogy Tolnai színházát a maga sajátos nyelvezetével és gazdagságával bemutassa.”

Tolnai bevallottan ezer szállal kötődik Pilinszkyhez: ahogy a Költő disznózsírból c. írásában (ennek talán műfaji ihletője is Pilinszky Beszélgetések Sheryl Suttonnal c. műve volt) elárulja, könyvet ír Pilinszkyről; a költészetében motívummá vált, amint azt Menyhért Anna is kiemelte a Balkáni babérról írt elemzésében; és magától értetődő természetességgel vallja meg Parti Nagy Lajosnak, beszélgetőtársának: “És hát mind fontosabb lett Pilinszky.” Pilinszky legfőbb drámai ihletője Robert Wilson volt, de Tolnai színpadán is megtaláljuk az amerikai mester művészetének nyomát.
Milyen is a wilsoni színház? Pilinszky meghatározása szerint “Unalmas. De úgy, mint a tenger vagy Csehov színházának tündökletes jövése-menése. Ahogy a nagy szertartások.” Lelassított mozdulatok, elhúzódó csöndek, szimbolikussá váló kellékek és díszlet, elfolyó fények: ezeket látja és hallja a közönség, akárha a tengert figyelné – a kis változásoknak és a másutt mellékes részleteknek felerősödik a jelentősége. Wilson színházának szertartásossága és lassú intenzitása utat nyitott a Pilinszky-féle “új színháznak”:

“Az új színház nem unalom előtti, hanem unalmon túli kell hogy legyen. A meghökkentés korszaka lejárt. Tériszonyból és bizonytalanságból született. Vagyis: a legjobb esetben unalmas. Az új színház az unalmat is beépíti és meghaladja majd. Királyian, mint Bach vagy Leonardo.”

Wilson színháza felforgatja a hagyományos tér- és időképzetet; mint azt Radnóti Zsuzsa megfigyelte, időben távoli események a színpadon egymás mellé kerülhetnek: a wilsoni darab a történet és az egyén szempontjából jelentős pillanatok interakcióját figyeli, némileg Henri Bergson “szubjektív idő”-elméletének nyomán. “Mintha nála is megváltozott volna az idő minősége” – vonja le következtetését Radnóti Zsuzsa. Szerinte Wilson, ahogy Pilinszky is, a “szüntelen jelen” illúzióját kelti; az események kronológiája felbomlik a színpadi jelenvalóságban. A “szüntelen jelen” kiemelése azért érdemel különleges figyelmet, hiszen a dráma mint műnem a jelenidejűségből született. Az avantgárd drámakísérlet megmutatta, hogy az arisztotelészi hármas egység megbontása után is vissza lehet térni az ókori gyökerekhez: az egyén időszemléletén keresztül a múlt is tűnhet jelennek.
Tolnai Bayer-aszpirinjében ugyanezeket az elveket alkalmazza, a hétköznapok, a kisemberek szintjén: úgy haladja meg az unalmat, hogy beépíti a színházba, és átrendezi az időviszonyokat: a múlt bármikor jelenné válhat. A Színésznő vonzáskörében az élet unalomig ismert részletei új értelmet nyernek: a tudatában asszociációkon keresztül összekapcsolódó tárgyak és események szürreális vízióban öltenek testet. A liszt, a mosópor szakrális tisztaságot hoz, az angyalok, a hattyú, a szűziség jeleként, múltbeli történetek közvetítésével; az aszpirin keresztje a krisztusi kereszthalált és annak travesztiáját, a molnár passiójátékbeli alakítását idézi meg, ahogy káromkodva lóg a kereszten – az egyszerű kis aszpirin így a fejfájásos mindennapok eseménytelenségébe és önfelemésztő küzdelmeibe belefeszülő kisember szimbólumává nő. Hasonlóképpen, a Színésznő zöld ereinek képe költőiséggel telítődik, az óceán képzete miatt a termékenység, gyengédség és szenvedély emblémájává válik. Minden motívum alapja egy, a lehető legközönségesebb, legjelentéktelenebb tárgy, melyek múltbeli történetekkel lépnek interakcióba, így a tárgyak átértékelődnek a jelenben. Megfordítva, a múltbeli történeteket a tárgyak, a motívumok fogják össze; a darab fő szervezőereje így nem a jelenvalóság (pl. a cselekmény), hanem a motivikus jelenlét, a motivikus hálóba kapcsolódás. A cselekmény hagyományos kronológiájának wilsoni megbontása után Tolnai az időviszonyokat inkább a motivikus kapcsolatok építésére használja: a színpadon elhangzottakból szinte semmi nincs jelen fizikai mivoltában, mégis a “csak” motivikusan jelenlevő tárgyak/események válnak főszereplőkké. Azaz a Bayer-aszpirinben a mindig másodlagosnak tekintett asszociatív vagy képi mező átveszi a vezetést: az ereknél poétikailag fontosabb a tenger, az aszpirinnél Krisztus keresztje és az oltáriszentség, a mosópornál az angyalok és a hattyú.
Wilson Pilinszkyre gyakorolt hatása jól ismert és dokumentált. A valósággal elbűvölt Pilinszky így nyilatkozott az első élményről:

“Igen, a csönd [uralja Wilson színpadát], de ez a csönd nem beszédellenes. Épp ellenkezőleg: a beszéd határait tágítja ki. Ahogy a teremtés maga is néma beszéd, s a költészet is, bár anyaga a nyelv, lényege szerint néma beszéd, a csönd, a kimondhatatlan kimondása a köznapi nyelv elnémítása, meghaladása árán. S ebben a néma beszédben az állatok és a tárgyak éppúgy “szóhoz jutnak”, mint az emberek. Azonban nem a szint lesüllyesztése, hanem ellenkezőleg, megemelése árán, egy új, váratlan művészi integráció gyümölcseként.”

De nem ismerünk-e vajon Tolnai költői módszerére is ezekben a sorokban? Ahol a léttapasztalat megosztásában a tárgyak jelentik az emberek legnagyobb segítségét: “a kimondhatatlan kimondása a köznapi nyelv […] meghaladása árán. S ebben a néma beszédben az állatok és a tárgyak éppúgy »szóhoz jutnak«, mint az emberek” – írja Pilinszky. De írhatná Tolnai is; azzal a megkötéssel, hogy Tolnainál a tárgyak szóhoz jutásának nem előfeltétele az emberek elnémulása. Mindemellett Tolnai Orpheusz létrái c. darabjának előadójáról, a Jozef Nadj-féle Jel Színházról is kiemelte a szerző: “kötődése a japánokhoz, lengyelekhez, Wilsonhoz persze erősebb [mint a magyar hagyományokhoz].”
Tarján Tamás egy tanulmányában, melyben megkísérelte Pilinszky színházának irodalomtörténeti értékét fölbecsülni, emelte ki Pilinszky színműveiről, hogy a wilsoni gyakorlat a darabok látomásosságát volt hivatott fokozni:

“A szövegek színházi eltervezettsége és költői megmunkáltsága kétségtelen, első olvasásra is szembetűnő – de az is, hogy mind a négyre rávetül a Robert Wilson-i színházeszmény, színjátékeszmény: a lassított, kihagyásos, a tér- és idő-dimenziókat áthágó-relativizáló, a csöndekre és szünetekre építő szakrális színezetű interpretáció. Ebben a közegben Pilinszky a verbális elemet a legszükségesebbre óhajtotta visszametszeni, hogy a látomásos elem a maga öntörvényű életét élhesse.”

Mindemellett Tarján Tamás szerint Wilson és Pilinszky egymásra találása nem eredményezett maradandó drámát: a Pilinszkyvel oly csalfa Melpomené nem tudta kiűzni szívéből Euterpét. Tarján elsősorban az önálló dramaturgiát hiányolja: az átpoetizált megfogalmazásmód mellett szerinte elsikkadt a történés, a dikció elnyomta az akciót: “színházi koncipiáltságú drámaszöveget alkotnak – kidolgozott saját dramaturgiája azonban nem volt.”
A hagyományos dráma nézőpontja felől közelítve valóban hiányérzetet hagynak Pilinszky egy-egy képet (“látomást”) felvillantó, de kevés, átláthatatlan ok-okozatú cselekményt hordozó darabjai. Ha azonban a filmvilág technikáinak fényében szemléljük a drámaszövegeket, más álláspontra juthatunk. A művészfilmként aposztrofált műfaj mintájára egy nem drámai, hanem költői alapokon nyugvó színháznak is lehet létjogosultsága, ahol valóban nem történik más, mint amit Tarján Tamás megfogalmaz:

“Egymásból sarjadzott jelenetek, jelenetsorok ezek; egymás variációi, fokozatai. Mindegyik bipolárisan építkező, tézises-antitézises szerkezetű – a lírai hangoltság és sűrítés, a drámai párbeszédesség és a filmszerű képiség, vágástechnika keretei között.”

Tolnai Ottó motívumláncai egyenes ági leszármazottai a Pilinszky-féle “egymásból sarjadzott jeleneteknek” – vagy inkább a “képek és képsorok […] álomszerű sodrá”-nak, ahogy Pilinszky fogalmaz. Pilinszky maga fejti ki technikájának mibenlétét a holokausztról írt filmforgatókönyvének, a Rekviemnek (1961) az előszavában:

“a képek és képsorok genezise, belső kapcsolata, álomszerű sodra és belső logikája érdekelt. A film – ha nem tévedek – konkrét álom, vagy pontosabban: konkrét képek álomszerű folyamata, melynek medre az “éber” műfajok – líra, dráma, epika – valamelyike.”

A technika legalább annyira találó leírása a drámáinak, mint a forgatókönyvének. Ha ugyanis Pilinszky a Rekviemet álomszerűnek nevezte, mely realisztikus jelenetek logikus sorozata, mennyire az a négy 1972-ben született dráma, a Gyerekek és katonák, az Élőképek, a Síremlék és az “Urbi et orbi” a testi szenvedésről! A művek valóságon túliságát, egy, az álomra jellemző “szürrealisztikus fantasztikum” meglétét Fülöp László is regisztrálja Pilinszky-monográfiájában:

“A művek világában jellegmeghatározó szerepet kap az irrealitás, a valószerűség és a tapasztalati életösszefüggések elvével szemben álló szürrealisztikus fantasztikum és abszurd félálomszerűség. Olyan közeg jön létre, amelyben a legbizarrabb mozzanat, a legképtelenebb ötlet, a legmeghökkentőbb effektus is magától értetődő természetességgel nyerhet helyet és funkciót. […] A jelenetek, epizódok, helyzetek, kevés eseményű állóképek, valamint a lírai és filozofikus alkatú reflexiók jobbára szoros egymásra vonatkoztatás nélkül vannak összefűzve, töredezetten s lazítottan füzéres szerkezetekben.”

A Bayer-aszpirin munkamódszere láthatólag azonos: a Színésznő néha abszurd asszociációi, a jelen, a közelmúlt és a régmúlt közti csapongás, a jelentéses nyelv határait feszegető megszólalások mind az álomszerűség, de legalábbis a reggeli álomittasság érzetét kelti. Amellett, hogy Tolnai elismeri a “világ fantasztikumá”-nak tudatos leképezését (“Mindig megmosolyogta ő [Koncz István sofőrje], ahogyan semmis szövegeimben modellezni próbáltam (sőt még próbáltam rá is játszani) a világ fantasztikumát.”), a kritika is megerősíti ennek a valóságban gyökerező fantasztikumnak a meglétét: Thomka Beáta Tolnai drámavilágának egészéről állapítja meg, hogy leginkább a “hiperrealista fantasztikum” terminus technicusával írható le valóságábrázolása:

“Tolnai erős alkati vonzódása a közvetlen megtapasztaláshoz egy ugyancsak erős képzeleti tapasztalásmóddal egészül ki, minek következtében a gyakorlati tények igen pontos, tárgyszerű körvonalainak egyensúlya észrevétlenül megbillen. Egy adott pontig páratlan pontossággal, sokszor zavaró aprólékossággal jegyezgeti, követi a jelenséget, eseményt, tárgyat, majd egészen váratlanul egy irreális, sőt szürreális térbe és összefüggésrendszerbe löki. Látásmódját a hiperrealista fantasztikum paradoxona jelölhetné közelebbről.”

Ez a meghatározás közelebb vezet a két drámaíró művészetének alapvető elkülönítéséhez is. Ugyan mindkettejük darabjainak tartópillére az asszociációs váz, az előzőleg megjelenő képekre, történésekre való művön belüli reflexió, mégsem lehet észrevétlenül hagyni a különbségeket. Talán a legalapvetőbb eltérés a nyelv: Pilinszky emelkedettebb, választékosabb, sőt mesterséges színházi nyelvet hozott létre, Tolnai a természetes, élő nyelv felől közelített a drámához. Pilinszky az elhallgatásra, a kihagyásokra hagyatkozik (a Gyerekek és katonák c. darabból két példa: az első képben az Almazöld ruhás úr jut el egy kimondatlan, ám lényegi felismeréshez: “ALMAZÖLD RUHÁS ÚR: De hiszen akkor a te nővéred… FIATAL LÁNY: Igen.”; a második képben mindenféle ember várakozik különösebben nyilvánvaló cél nélkül, s mikor végre kérdezhetnek, elhangzik a leglényegesebb kérdés: “Meddig?” a válasz, amit lassanként megkapnak, csak ennyi: “Mindi”), Tolnai az agyonmondásban, a “rongyikává degradálás”-ban találja meg a szükséges többletjelentést.
Ehhez hasonlóan, míg Pilinszky hangsúlyozottan leválasztja a külső valóságról a színpadi valóságot, és a fantasztikum bevonásával teremt új világot, Tolnai mereven ragaszkodik a külső valósággal összemérhető színpadi valósághoz, melyet a fantasztikus, vagy helyesebben inkább a rituális ihletettség rajzol újra. Nem utolsó sorban pedig Pilinszky kizárólag a tragikus színház számára dolgozott; s amit ő ebben a műfajban megvalósított, annak az írói technikáját Tolnai a komikus, abszurd és tragikomikus elemeket ötvöző dráma számára alkotta újra.
Talán ebből az utolsó különbségtételből eredeztethető az az eltérés, mely kettejük vallásábrázolásában nyilatkozik meg. Pilinszky számára a kereszténység mindig az erkölcs legfőbb letéteményese, az emberség (és ezen keresztül talán az emberiség) megmaradásának kulcsa. A vallás eszméinek sérülése ezért kizárólag tragikus hangot válthat ki a drámában. A Gyerekek és katonák elsőként megérkező katonája krisztusi szavakkal köszönti a jelenlevőket: “A békét hoztam. Ne féljetek.” A katona lefekszik aludni, de “szépséges arca a lámpafényben marad”; a látvány a Jézus-ábrázolások fénylő arcát idézi. Mégsem békés álomba szenderül, hanem a háború rémlátomásai kínozzák: egy házában lebombázott anya képe kísérti. Felriad, és őrült dühöngésében ordít: “A levél. A levelemet! Ti mindannyian mehettek a fenébe, csak a gyerekek maradjanak. Tudjátok, kinek a levele ez? Maga az Úristen, maga az Atyaisten írta, s éppen az ilyen kisgyerekek számára.” Ilyen előzmények után érkezik előbb a Második Katona, majd a Harmadik Katona, akik szinte szóról szóra elismétlik a fenti evangéliumi üdvözletet, de hallgatóságuk körében már nem találnak nyitott fülekre: “Senki se fél. De a gyerekek álmosak már.” A megismételtség eleve ironikussá teszi a megváltószerepet: hány üdvözítőre van szüksége az emberiségnek? És hányat visel el? Az önjelölt Krisztusok unalmassá, végül pedig épp a bűn és kárhozat forrásává válnak. Az első kép végén betoppan a Kisfiú, aki valóban különleges, titokzatos hallgatásával is sokat mondó. Őt elküldik, mert “kissé még korán” jött. A dráma végén a gyerekek ártatlanságában fog csak feloldódni a katonák megveszekedett, tragikus embertelensége. (Ennek a két szereplőcsoportnak a fontosságát jelzi az is, hogy az első és a harmadik képben egyedül ők képesek mozogni a színpadi tér és a külvilág között; a többiek bezártsága feloldhatatlan.)
Tolnainál, mint korábban is láttuk, gyakran profanizálódik egy-egy vallási történet, akár Krisztus kereszthalála is. Tolnai hangsúlyosan nem az Evangéliumot vagy a Bibliát használja föl, hanem vallási történeteket: ezek is beilleszthetők alapvetően történetmondó írói habitusába. A történetek fölhasználhatósága, alakíthatósága teszi őket elsősorban alkalmassá az írói-költői adaptációra, nem a teológiai jelentőségük. Ennek ellenére nem nevezhető Tolnai világképe ateistának. Bár vallási történetei rendre letérnek a nekik szánt, kanonikus útról, és megváltói rendre kudarcot vallanak: a Paripacitrom Krisztiánja, aki meg akarja menteni a világot a patkány formájában megjelenő gonosztól, a bolondokházában végzi (alakja erősen emlékeztet a hasonlóan induló Első Katonára a Gyerekek és katonákból); a Bayer-aszpirin molnárja nem meghal a kereszten az emberiség üdvéért, hanem fennhangon szitkozódik, a Színésznő pedig csak egy aszpirin keresztjére feszül fel; a Végeladás Csömöréjén hétévesen a jászolban erőszakot követnek el, nem bölcsek és királyok imádják – a bukások mindennek dacára értékközvetítő hatásúak (ennyiben beszélhetünk “po-etiká”-ról). Nem véletlenül nevezte Radnóti Zsuzsa egyenesen dosztojevszkijinek a Paripacitromot: mintha a Pilinszkynek is oly fontos orosz író Karamazov testvérek c. regénye Zoszima sztarecének cselekvőszeretet-vallása éledne újra Krisztiánban, aki a cselekvésvágy és -képtelenség között őrlődve előbb megjárja a földi poklot, az elmegyógyintézetet, majd felmagasztosul: egy narancs égbe emeli. A többi dráma szenvedéssel terhelt múltú főszereplője ugyan kisszerű önmagában, de mint a történelem szeszélyének kitett emberi sors képviselője, tragikussá válik még groteszk és nevetséges mivoltában is.
A vallásábrázolás kérdésének jelentőségét az is bizonyítja, hogy mindegyik drámaíró vallási eredetű műfajokból merít ihletet. Pilinszky drámájának középkori gyökereire Fülöp László figyelt föl:

“A színpadi játékok ősi eszközeit alkalmazó formák jelenlétét s leginkább az oratóriumszerű lírai misztériumjátékok irányának a követését lehet megfigyelni ezekben az allegorizáló jelképi utalásokkal átszőtt, parabolikus elemekkel operáló antidrámákban. Nagyfokú absztrakt stilizáltság érvényesül megformálásukban.”

Tolnai Ottóról pedig Thomka Beáta emeli ki, hogy “A [Bayer-aszpirin] elképzelésében a rituális vonás dominál, ezt húzza alá a passiójátékra, a gregorián énekekre való hivatkozás is.” A rituálé, amit mindennapi vagy rendkívüli cselekvések stilizált, szimbolikus érvényű, szigorúan formalizált ismétléseként definiálhatunk, lelassítja a dráma eseményeit. A ritualizáció ezért teret nyit a cselekményen túli drámaelemek előtérbe kerülésének: a szimbolizmus, a látványelemek, a költői eszközök felerősödésének.
Ebből kifolyólag mind Tolnai, mind Pilinszky drámáiban kiemelkedő jelentőségű a vizualitás szerepe. Tolnai színeiről és tárgyiasságáról már esett szó, Pilinszkynél pedig már olyan semmiségekben is megnyilatkozik a vizualitás elsődlegessége, hogy a Gyerekek és katonákat és három 1977-es operatervét, a Kopogtatásokat, a Vacsorát és a Kiállítást nem felvonásokra, hanem “kép”-ekre osztja, egyik színműve címe Élőképek, és szereplőinek megnevezése is elsősorban a szereplők külsejét írja le. Radnóti Zsuzsa is felfigyelt a Gyerekek és katonák névadásának szokatlanságára, de nem tudott kielégítő magyarázatot találni a különcségre: “A vacsoravendégek elbúcsúznak a háziaktól, akiknek már a neve is szokatlan a fülnek: »Aranykontyú fiatal lány«, »Hattyúnyakú öreg változata«, »Felismerhetetlen öreg fej« stb.” Ha nem a fülére, hanem a szemére hallgat az olvasó/néző, felismeri a rendszerességet: a látomásos darabok szereplői egyszerű látványelemek. A Síremlék férfi szereplőit sem a koruk, a foglalkozásuk, vagy más szereplőkhöz való viszonyulásuk alapján különbözteti meg Pilinszky, hanem ruházatuk alapján: van “fehér ruhás férfi”, “kockás ruhájú férfi” és “láthatatlan férfi”. Az Urbi et orbi két főszereplője szintén csak “fehér pápa” és “fekete pápa”-ként aposztrofáltatik.
Mindez azonban mellékessé válik, ha fölfedezi az olvasó a két szerző írói módszerének rokonságát. A Tolnai védjegyévé vált motívumfürtök, mint az azúr, a tenger, a fehér porok, a csipke, a hattyú stb. újra és újra előkerülnek írásaiban, s mindig újabb jelentésréteggel és –árnyalattal bővülnek. Pilinszky szövegei is nemcsak, hogy lehetővé teszik a szövegek közötti közlekedést, hanem egyenesen erre kérik föl az olvasót. A Gyerekek és katonák színhelyei, szereplői, történései az 1974-es Végkifejlet kötetében térnek vissza az Országh Lilinek ajánlott Így teltek napjainkban – a gyerekek szempontjából. A perspektíva megváltozása ellenére néha szinte szó szerinti átvételek vannak a két szöveg között. A színmű első rendezői utasítása így végződik:

“A szoba kiürül. Hallani a megláncolt kutyákat. A szoba sokáig üres. Aztán egy fiatal lány – nehéz aranykontya van, súlyos, akár egy vasgolyó – leszedi az asztalt, helyre teszi a tányérokat, a székeket, lesöpri a morzsát, lecsavarja a lángot, egyiket a másik után. Sötét lesz.”

Az Így teltek napjaink megőriz ebből néhány kifejezést: “Éjszaka aztán tovább álmodtuk az ütközetet, és ez olyan volt, mint egy színpadi kép, amely azzal kezdődik, hogy végetér. A vendégek fölkelnek az asztaltól, a szoba kiürül. Egy fiatal lány lesöpri a morzsát. Rendet rak. Sötét lesz.” A prózai írás szinte minden bekezdése hasonló módon összevethető a dráma szövegével. Kevésbé direkt önkölcsönzésre Radnóti Zsuzsa talált példát:

“Ilyen [háborús] vészjelnek foghatjuk fel a Gyerekek és katonák első képét, amelynek néhány szava közvetlenül visszautal Pilinszky verseire, még pontosabban egyetlen versére. A Költemény így kezdődik: »Nem föld a föld. / Nem szám a szám. / Nem betű a betű. / Nem mondat a mondat.« A Gyerekek és katonák elején az »Aranykontyú fiatal lány« így jellemzi nővérét: »Ő semmiben sem hisz. Azt mondja, hogy a csillagok merő kövek; hogy a lámpa nem lámpa, hogy az asztal nem asztal: hogy a gyerek nem gyerek.«”

Itt már a költői szintakszis hasonlóságán, nem a tematika azonosságán alapul a rokonság. Talán még ennél is erősebb az az intertextuális kötődés, melyet motivikus kapcsolat hozott létre. Tolnai motívumfürtjei előképének tekinthető Pilinszky egy-egy visszatérő motívuma. A Gyerekek és katonák nyitó képében az Aranykontyúnak nevezett lányt így mutatja be a szerzői instrukció: “nehéz aranykontya van, súlyos, akár egy vasgolyó”. Ez a vasgolyó önmagában csupán egy váratlan képzettársítás lenne, némileg zavaró is az anyagok keveredése miatt: miért olyan egy nemesebbnek tűnő aranykonty, mint egy otromba vasgolyó? Pilinszky költészetének ismerői azonban észrevehetik, hogy a vasgolyónak nem csak egyszeri előfordulása van Pilinszky műveiben: gyakran visszatérő szimbólum. A Nagyvárosi ikonok (1970) kötetében a Van Gogh c. versben (melynek címe is a vizuális hatásra hívja föl a figyelmet) mintegy kellékként jelenik meg a második versszakban:

Alkonyodott.
A rozoga melegben
papírközelbe ért a nap.
Minden megállt.
Állt ott egy vasgolyó is.

A mozdíthatatlan nyugalmú vasgolyó, mely a nap szimbólumára felel, az 1973–1974-es verseket összegyűjtő Végkifejlet kötetében, melyben a színműveket is kiadta Pilinszky, a Fohász c. versben tér vissza.

Égő szoba,
tükör, kemence,
fölmutatott gyönyörü vasgolyó,
szeplős tökély,
világszép sántikáló lányok,
ragyogjatok, ragyogjatok!

Ebben a szövegben a vasgolyó megőrzi a Van Gogh-vers asszociációinak egy részét: az égő szoba, a kemence, és az ismételt “ragyogjatok, ragyogjatok” a forróság, a nap képzetét is fölidézheti. A vasgolyó itt transzcendentális jelentésréteggel is gazdagodik: “fölmutatott gyönyörü vasgolyó / szeplős tökély”. A fölmutatás gesztusa Jézus Krisztus teste felajánlásának misei rituáléjára utal, ezáltal a vasgolyó maga a monstrancia, ill. az abban őrzött oltáriszentség metaforája. A vasgolyó azonban súlyos evilágiságával nem szeplőtelen, nem bűntelen – mégis tökéletes: “szeplős tökély”. Mivel a “szeplőtelen” Szűz Mária epitheton ornansa, a vasgolyó a feminin princípium felé közelít; ezt előkészíti a verskezdő tárgyak említése, melyek az otthonnal asszociált női lét helyszínei és kellékei (szoba, tükör, kemence). A vers végi “világszép sántikáló lányok” megismétlik a “szeplős tökély” képzetét, ezáltal hangsúlyozzák a vasgolyó feminin szférába tartozását.
A Kráter (1975) c. kötet B. I. kisasszony c. versében a beszélőt hívják Vasgolyónak. A verseken kívül Pilinszky prózájában is megjelenik ez a motívum: a Törőcsik Mari c. glossza, mely 1975-ben jelent meg először, így fogalmaz:

“Amikor »lépett«, úgy koncentrált, akár egy artista, aki sose véti el a halálugrás pillanatát. S ez az egyszeri pillanat egyre hatalmasabb teret hódított lényében; törékeny és egyre törékenyebb alkatában gyönyörűen és iszonyúan fölnőtt és elhatalmasodott valami – szellem, tehetség, igazmondás? –, valami egyszerű és súlyos vasgolyó.”

Egy tizenhat évvel azelőtti, 1959-es kritika újrafogalmazásával találta meg azt a szimbólumot, ami megfelelően ki tudta fejezni mindazt, ami ez idő alatt fölhalmozódott a vasgolyó motívumában. A Törőcsik Mari a színpadon c. kritikában még így öntötte szavakba meglátását, Greta Garbo arcához hasonlítva Törőcsik színpadi teljesítményét: “Ez a mostani [arc] tragikus, magányos és súlyos, olyan súlyos, mintha urániumból volna.” A vasgolyó egyszerűsége, jelenvalósága, felsőbb, szinte isteni szépsége, femininitása, a vele asszociált ragyogás: mindez kellett, hogy Pilinszky Törőcsik Mari színjátékának lényegét egy kifejezésbe sűríthesse. A Gyerekek és katonák Aranykontyújának vasgolyó-frizurája tehát ebbe a motívumláncba tartozik.
Természetesen nem a vasgolyó az egyetlen visszatérő motívum Pilinszky írásaiban. A gyerek(ek), a hó, a katonák, a madarak és még számos más szimbólum válik több művön, köteten átívelő motívummá. A Baleset a Szálkák (1972) kötetéből mintha egyenesen a Gyerekek és katonák motivikus parafrázisa lenne:

Madarak vérzik be a mennyet,
cigányok és gyerekek léptei
lyuggatják át a szerenádnál szűzibb
kemény havat. De ez a szép, ez a
gyönyörűségen ejtett
örökös baleset.

Tolnai Ottó a fentiek alapján Pilinszky János közvetlen örökösének tekinthető a magyar drámairodalomban. Bár egyikük sem kap nagy teret a színpadokon, úttörő drámakísérleteik egy új, lírai ihletettségű, a cselekménnyel szemben a látványt és a szimbolikus töltetű szöveget előnyben részesítő színház hazai meghonosítását kezdték el. A Tolnai alkotásainak gerincét adó intertextuális motívumláncok irodalmi előzménye szintén Pilinszky műveiben fedezhető fel, aki kevésbé következetesen bár, de ugyanazt az írásmódot alkalmazta, mint utódja.

4. Összegzés

Tolnai Ottó drámáját érdemes kontextusban olvasni. Bár talán kezdhetnénk azzal: Tolnai Ottó drámáját érdemes olvasni. Érdemes volna játszani is. Újra. Ahhoz, hogy belássuk, nem önmagában álló, nehezen értelmezhető, társtalan kísérletekről van szó, dolgozatom megkísérelte felvázolni, milyen hagyományok fényében olvashatók Tolnai színdarabjai. Elsősorban tárgyiasságának és motívumkezelésének vizsgálatán keresztül lehet felvázolni azoknak az elődöknek a sorát, akik hatással voltak Tolnai drámavilágára. Az angol-amerikai modernista tárgyiasság lenyomata ugyanúgy megtalálható művein, mint a drámában szabad verssel újító Eliot, az asszociatív technikát alkalmazó Holan, a nyelv határait próbálgató Ted Hughes és Peter Brook örökségének jele. Az egyetlen Tolnai által is megnevezett magyar előd, Pilinszky János drámai munkássága ugyan radikálisan más tapasztalatokon alapult és más elgondolásokat közvetített, mint Tolnai írásai, alkotói technikájuk és színházszemléletük elválaszthatatlanul összeköti őket. Mindezek fényében reményeim szerint megközelíthetőbbek lesznek e színházi szövegek, és könnyebben beilleszthetők egy majdani magyar drámatörténetbe.

Dobri Imre

Kanonizáció és kolonizáció
Darvasi László német nyelvű recepciójának kanonizációs eljárásairól

A magyar próza egyes műveinek értelmezéséhez az idegennyelvi recepcióból kiolvasható implicit diskurzusok sajátos és újabb szempontokat felvető értelmezői kontextust teremtenek. A recepció diskurzusai nem egységesek, mégis számos olyan visszatérő, ismétlődő interpretációs mezőben mozognak, ami megengedi számunkra, hogy ne csak egy-egy kirívó példának tulajdonítsunk megtévesztő jelentőséget. Természetes, hogy a befogadási folyamat kanonizációs törekvéseket is elindít, ám azon túl, hogy megvizsgáljuk, milyen kánon részeként ismerik fel, és milyen kánon szempontjából tekintik különlegesnek, értékesnek az egyes műveket, észre kell vennünk, hogy a recepció az uralkodó sémák szerint olvasva és nem sajátosságaik szerint rögzíti egy adott kánonban a különböző műveket. A következő oldalakon Darvasi László gazdag német recepciójáról lesz szó, a recepció sajátos identitástulajdonító, a szövegek világát rögzítve azonosító vonulatáról. A recepció hangja ugyanis egy határozott fogalmi keretet hív elő, melyben a kulturális poétikák és a posztkolonialitás elméleti beszéde is felismerhető.
Darvasi Lászlónak immár hat kötete jelent meg németül, az elsők amúgy nagyon jó és értő fogadtatását több helyen feldolgozták már. Bombitz Attila kortárs prózaírókról szóló könyvében az 1995-ös novelláskötet (A világ legszomorúbb zenekara) és a Könnymutatványosok legendája recepcióját, Gál Szilvia Bombitz Attila és Bernáth Árpád szerkesztésében megjelent Miért olvassák a németek a magyarokat? című kötetben ugyancsak a Könnymutatványosok recepcióját foglalja össze átfogóan. Az Élet és Irodalomban is megjelent egy kisebb összeállítás a Könnymutatványosok német kritikáinak fordításainak részleteiből. Az azóta megjelent Szerezni egy nőt, illetve a Lojangi kutyavadászok, a Stern úr és az Amikor egy középcsatár álmodik című kötetek fogadtatása még nincs ilyen szempontból feldolgozva.
A német recepcióban Darvasi három könyvét (A Könnymutatványosok legendáját, a Szerezni egy nőt, és a Lojangi kutyavadászok köteteket) egymáshoz viszonyítva, bennük a párhuzamokat kiemelve, egymásra olvasva tárgyalták. (Nem utolsósorban azért, mert ezek időben egymáshoz közel jelentek meg.) A jórészt tartalmi ismertetések és értékelések részletes összefoglalásától most eltekintek. A kritikák azon a bennük rejlő közös ponton válnak számunkra érdekessé, ahol a regény illetve novellavilág idegenségét kezdik el hangsúlyozni, és (például A Könnymutatványosok legendája terének megfelelően, mely Kijevtől Velencéig, Bécstől Havasalföldig és Isztambulig terjed) a szövegek közép-európaiságát hangsúlyozzák.
A német kritikusok a regény és a novellák eseményeinek értelmezhetetlenségét, misztikusságát, csodás fantasztikumait és értelmetlenségét (kiemelve az erőszak, brutalitás, halálnemek nagy számát) visszaolvassák régiónk mint tér jegyeibe. A könyvek aktualizálásával (ti. a boszniai háborúkra tett utalásokkal) a közép-európai régió érthetetlenségének reprezentációjává teszik a könyvet – mintegy a megértés, és így az uralás vágyát megjelenítve. Majd mindben az erőszak sajátos ábrázolásai és a hatalmi struktúrák leírásai, illetve az ok-okozati viszonyok tematikus és poétikai felfüggesztése emelődnek ki jellemző jegyekként. Az értelmetlen erőszak és a messzi múltba vesző ősi meghatározottságok az idegenként és így távoli másikként kezelt Közép-Európa jegyei lesznek.
Az a megjelenítés, hogy Darvasi művei mint a közép-európai “más” irodalma, némely kritikában a periféria kulturális másságának különlegességeként, egzotikumaként rögzül. Máshol éppen a Nyugathoz képesti archaikuma miatt elmaradottként leértékelődik. A német kritika mindezzel egy olyan pozícióba rakja Darvasi műveit, amelyből azok a saját nyugati pozícióhoz képesti periféria világát juttatják szóhoz. (Előre bocsátom és külön hangsúlyozom, hogy nem értékítéletekről fogok szólni, bár kétség kívül van némi politikuma az itt tárgyalt kérdéseknek.) A kritika ezen implicit, rejtett, megkockáztatom még csak nem is feltétlenül tudatos vonala felveti annak kérdését, hogy a saját regionalitását hangsúlyozó, világszerűségében éppen különbözőségeit kiemelő irodalom nincsen-e eleve kitéve a helyenként elutasító olvasás veszélyének.
Darvasi első novelláskötetének fogadtatásakor is érezhető volt mindez – Bombitz Attila fogalmazásában: (a német kritikusok) “keményen keleteurópáznak és referenciáznak a recenzensek, ahogy eddig, ezután is ez érdekli őket: hogyan élnek az emberek odaát. Legyenek bármilyen fantasztikusak és abszurdak, lebegők és titokzatosak Darvasi elbeszélései, belőlük a posztkommunista államberendezkedésre, a periféria városainak és vidékeinek életmódjára, az újkapitalizmus működésére keresnek állandó utalásokat.” Ezek a diskurzusok a posztkoloniális elméletek felől nézve tűnnek különösen árulkodónak. A német recepciót áttekintve ugyanis olyan olvasói keretek jelennek meg, amelyek a posztkoloniális elméletek alapján is értelmezhetőek számunkra. A posztkolonialitást nem szűkebb értelmében értem most, mivel ma már nem csak azokat a kultúrákat tárgyalja, melyek gyarmati múlttal rendelkeznek, hanem általában véve az etnikai és más közösségi öntudatformálódás megjelenési és megjelenítési formáit, a különböző identitású közösségek hatalmi törekvései alakította rögzült diskurzusokat. A posztkolonialitást tekinthetjük kulturális stratégiák ‘történetileg’ lokalizált halmazának, vagy érthetjük úgy, mint “különböző kultúrák intertextuális párbeszédét.” Homi K. Bhabha szavaival a posztkoloniális az egyenlőtlen és ingatag kulturális reprezentációknak a tanúja. Ezekben a diskurzusokban pedig különösen igazolódik Szamosi Gertrúd megállapítása, miszerint “a közép-európai történelem is sokrétű metahermeneutikai értelmezés lehetőségét ígéri, hisz világunk szerencsétlenül gazdag a sokszor kölcsönös kolonizálások szövedékéből font értelemképzési hálókban.” Tulajdonképpen ezekben az értelmezésekben is hasonló kolonizációnak lehetünk tanúi: a szövegek tere az európai centrumhoz képesti perifériaként értelmeződik a német kritikusok számára.
A recepció részletes felidézése helyett most csak néhány kulcsfogalmat emelek ki a német recenziókból. A kritikák fő vonulatát a következő minősítések jellemzik: az erőszak állandó jelenléte, burjánzás, értelem- és válasznélküliség, játék a történelemmel, megmagyarázhatatlan történelem, végtelenség, határok elmosódása, színpad, túlzsúfoltság, keletiség, és idegenség. A legárulkodóbb olvasói magatartást azonban hosszabban is idézem, melyet Iris Radisch, a Die Zeit szerkesztője fogalmazott meg a Könnymutatványosok legendájáról szólva: “Ez egy hatalmas rongyszőnyeg. (…) Ez tulajdonképpen nagyon nem európai könyv, ha Európát Márai értelmezésében, valahogyan a felvilágosodás hagyományában, egy klasszikus irodalomhagyomány szellemében látjuk, amely számunkra mindig nyugat-európai marad. A könnymutatványosok legendája számomra nagyon bizánci, keleti, csodaszerű.” És véleményéhez még hozzáteszi: “Azt hiszem, hogy ennek a könyvnek, ami első pillantásra nagy gobelinnek, gyönyörű keleti rongyszőnyegnek tűnik, és éppenséggel Németországban is így, tehát folklorisztikai tüneményként, áttekinthetetlen fantáziával teli csodás alkotásként fogadtak, mégis van egy tézise. Ez a könyv valamit be akar bizonyítani ezzel a szerkezet-nélküliséggel, ezzel a hős-nélküliséggel, azzal, hogy a fejezetek végtelenül sorakoznak egymás után. (…) Meg akarja mutatni, hogy a történelem szörnyeteg, és ez a szörnyeteg az emberi értelem számára nem megközelíthető, és általunk nem megközelíthető akaratnak engedelmeskedik. (…) Őszintén meg kell mondanom, hogy tőlem ez a történelemszemlélet idegen. És ennek semmi köze a politikai korrektséghez, illetve talán mégis van valami köze, de akkor számomra esztétikai konzekvenciái is vannak. Számomra az irrációnak és az archaikus erőszaknak ez a diadalünnepe, amit semmiféle ésszerűség nem tud már megfékezni, a konzervatívok kurzusa. Ez a konzervatív forradalom nyelve, valamikor ez volt Botho Strauß Túláradó boxénekének üzenete. Olyan értelmezése ez az emberiségnek, mely az individualitás ellen irányul, mely az embereket vérszomjas hordáknak tekinti, de legalábbis mindig abban a kontextusban áll, ami az értelemtől való megszabadulást úgy tekinti, mint utópisztikus megmenekülést a civilizáció szorításából, melyben a konzervatívok fogolynak érzik magukat. Nem tudom, hogy Darvasi, aki ezt a kort, a XVII. századot ilyen mitologikusként és vérszomjasként ábrázolja, ezen felül nem vetít-e rá nagyon különös projekciókat is. Hiszen úgy ír, mintha ez ennek a kornak a perspektívája lenne, tehát egy felvilágosodás előtti, mitikus, a legkevésbé sem az ésszerűség által irányított perspektívából. Nem vagyok azonban biztos benne, hogy itt nem egy nagyon erős történelemhamisítás zajlik-e, vagy legalábbis hogy Darvasi nem egy mítoszt teremt-e magának, ugyanis én azt hiszem, hogy a látszólag racionalitás előtti korszakoknak is megvoltak a rációval nagyon is rokon eljárásmódjai, és hogy ez a csodákban és varázslatos birodalmakban való tobzódás tulajdonképpen olyasvalami, amit a posztmodern talált ki a modern előtti korok leírására.” Tulajdonképpen kettős jelenséggel találkozunk: egyrészt a kritikai szövegek idegen világlátást/világképet – így egzotikumot – látnak Darvasi műveiben, másrészt magukat a szövegeket idegen poétikaként (mágikus, fantasztikus, stb.) értékelik, de végső soron kulturális objektumként (tárgyként) fogják fel. Azt mondhatjuk, hogy a német olvasók ezeket a szövegeket a kulturális szimbolizáció folyamataiba helyezik, miközben Darvasi művei sok helyen éppen ezt az értelmezői folyamatot tematizálják, a reprezentációt kifordítva problematizálják, és saját irodalmiságukat (és ebben az értelemben radikális másságukat) állítják.
Lássunk tehát néhány példát arra is, hogy maguk az irodalmi szövegek, hogyan reflektálják saját befogadási lehetőségeiket – az olvasói, értelmezői szerepeket is megjelenítve. A Szerezni egy nőt egyik novellája, az Elena Snee című mintha éppen az egyik ilyen értelmezői magatartás parabolája lenne, mikor is egy a háborúról szóló film forgatásakor a megrendezett valóságba betörő valódi háború értelmezhetetlenné válik az idegen számára. Lelepleződik, hogy a háborús tudósítás műfaja pedig, éppen kanonizált irodalmi műfaj lévén, a valódi háború megértésére alkalmatlan. Egy radikális kifordítás jelenik meg a Rozália Fugger-Schmidt című novella egyik részletében. A szöveg a valóságra, a jelen valóságára fordított módon utal Ali Batazar darabjával: “A darab arról szól, hogy az öniróniára olyannyira hajlamos német nép a jövő században menekülni kezd, s főleg Törökország, Kurdisztán és Afganisztán felé veszi az irányt. A németek munkát vállalnak a török családoknál, tágas pakisztáni földeken vetnek és aratnak, és újságot árulnak Kabulban, Varsóban és Sztambulban.” Az idézett két mondat valóságvonatkozása (referenciája) ismeretes a közelmúlt történetéből. Alig néhány éve annak, hogy az Európai Unió és különösen Németország a Törökországból menekülő kurdokat és törököket nem volt hajlandó befogadni, a szabadságot és szolidaritást hirdető Nyugat a segítség helyett lezárta kapuját. Vagy eszünkbe juthatnak a keleti vendégmunkások nyugaton nagy feszültséget jelentő tömegei is. Ez a referencia viszont felfüggesztődik a valóságos oksági kapcsolatok megfordításával; vagyis olyan szöveg(részlet) jön létre, amely már nem bír referenciával, következtetésképpen utaltja saját maga lesz (autoreferencia). A szövegrészlet ugyanakkor önnön működésének módját is reflektálja az önirónia szóban: az irónia trópusa lesz képes a nyelvet elszakítani automatikus (miméziselvű) használatától (valóságvonatkoztatásától), létrehozza önmagára vonatkozását, s ezáltal új jelentését is, amely kizárólag az adott költői szövegben érvényes. Az idézett szövegrészlet tehát az irodalmi fikcióalkotás mikéntjét úgy reprezentálja, hogy egyben reflektálja és kifelé közvetíti is. A történelem megfordul egy irodalmi alkotásban, és ironikusan zárójelbe tevődik azzal, hogy ennek az exodusnak a kiváltó okairól “nem lehetett pontosan tudni”. Még fontosabb azonban számunkra a tér kijelölése, és benne az elbeszélhetőség egyetlen lehetőségének állítása, amennyiben a történések csak “másképp” létükben szólalhatnak meg. Ennek kapcsán abban az értelemben is beszélhetnénk posztkolonialitásról, miszerint “A posztkoloniális szöveg jellemző jegyei a szubverzív manőverek, nem pedig valami lényegi tekintetben nemzeti vagy regionális alternatíva alkotása.”.
Edward W. Said mutat rá arra az egyébként kézenfekvő tényre, hogy a nyugati kultúrák autoritásra törekvő szövegei hamis reprezentációkat állítanak elő. “Az orientalizmus (és így a posztkolonializmus) által felvetett elméleti kulcsprobléma az idegennel foglalkozó minden gondolkodás és reprezentációs forma státusát érinti. Lehet-e végső soron elkerülni a dichotomizálás, átsrukturálás és textualizálás eljárásait, ha interpretatív megállapításokat akarunk tenni idegen kultúrákról és tradíciókról.” Esetünkben mintha azt mondhatnánk, hogy a német kritikusok akkor is aktuális reprezentációként próbálják meg olvasni ezeket a műveket, ha meglehetősen kevés alapjuk van erre. Mindhárom mű kapcsán majdnem minden recenzens utalást tesz a boszniai háborúk hátterére, ami a Szerezni egy nőt esetében adja magát, azonban a Könnymutatványosok kapcsán már távoli, a Lojangi kutyavadászok esetében pedig már nagyon erőltetettnek tűnő párhuzam. (A Könnymutatványosok legendája megjelenésekor arra hivatkoznak, hogy a szerző a háborúk alatt írta művét.)
A kanonikus olvasás szempontjának felvetésével egy újabb problémakörre is utalnom kell. A recepcióban, az itthoni kritikában is, erős hangot kap a fantasztikum és a csodás említése, végső soron a mágikus-realista kánonba való illeszkedés. Nem jogtalanul természetesen, hiszen Darvasi szövegei támaszkodnak a mágikus-realista poétikák tapasztalataira (melyet egy másik fejezetben fejtek ki bővebben). Gondolatmenetünk ezen pontján az olvasásban megjelenő kanonizációs törekvés a rögzítésre való irányultsága miatt válik fontossá. Erna von der Walde Realismo mágico y poscolonialismo: construcciones del otro desde la otredad című tanulmányában megvizsgálja, hogy elsősorban az angolszász kritika által a mágikus realizmus hogyan vált komoly reklámértékű piaci termékké, és egyúttal egyszerre kiterjesztő és bezáró ideológiai kánonná a másság és az egzotikum értelmében. Bizonyos értelemben a mindenkori harmadik világ, vagyis a távoli és idegen valamelyest pozitív értelmű kulturális identitásának terminusává vált. A folyamat egyik oldala, hogy a mesés elbeszéltségében mutatta fel az idegent, vagyis történetként és történésként. A másik oldala pedig, hogy idegenként és egzotikumként rögzítette és legitimálta elkülönülését. Részben ez a diskurzus ismerhető fel a német kritika szólamaiban. Azonban von der Walde egy újabb fogalmat használva a mágikus realizmus identitás-elbeszélés jellegét is kiemeli: “el macondismo no es tan sólo una construcción desde donde nos leen, sino también una construcción de identidad”. Az itt idézett “macondismo” fogalma, mely Gabriel García Márquez Száz év magányának faluja nyomán született, a periféria hanghoz jutásának és így saját identitásának megfogalmazásának módja. Éppen a nyugati “tekintet” (von der Walde szava a nyugati kritikai beszédmódokra) ellenében az önnön másság reprezentációjának affirmatív formája: “el macondismo aparece para los latinoamericanos como la forma affirmativa de representar el “Otro” de los europeos y norteamericanos.” Ebből a perspektívából a német recepció kanonizációja ugyancsak kettős – idegenként rögzíti Darvasi prózáját, azonban egy nagyon is kurrens kánonba helyezi egzotikumát kiemelve. Meglepő persze, hogy a kritika láthatólag nemigen tud mit kezdeni azzal, hogy Darvasi prózája ennek az uraló olvasásnak a paródiáját is megjeleníti.
A posztkolonializmus diskurzus kulcsfogalmai közül az idegenség, a marginalitás, a periféria, az eltérő perspektíva, az asszimetria és a hibriditás mint érték mind felsejlenek a recepció olvasása során. Darvasi szövegei azonban mintha éppen a posztkoloniális elméletek által látni engedett stratégiák ellen íródnának. Az idegenséget a közös múlt, közös történet nyomai váltják fel, az elválasztó identitás megerősítése helyett az összekötő, az elmélet szavával: hibrid kulturális szituáltság, ahol a saját éppen a másik általi érintettség, a részvétel, a történetben való közös létezés. Ahogy a Szerezni egy nőt kötet egyik novellájának szereplője, Melinda Pipo megjelenik: “Láttam az állán Mohamed édes leheletének fényét. A bokáját egyszer maga Jézus törölgette fényesre egy filléres dubrovniki szivaccsal. Valami szerb ének megsebezhette, mert szirom alakú folt sötétlett a vállán. Láttam azt is, hogy gyermekkorában román baptisták sziklaalakú jajkiáltásai közé szorulhatott, s ahogy kiszabadították, valaki, egy zavartan dadogó magyar talán, ragacsos üszköt hagyott a hajában.” A nő képe Közép-Európa kulturális sokszínűségét mint identitásjegyet mutatja fel, a különböző kultúrák egymásra hatását és keveredését, a kikerülhetetlen érintettséget, a meghatározhatatlan köztességet. Ebben az értelemben is a “közép-európaiság” csak folyamatosan megteremtődő és átalakuló azonosság lehet, vagyis éppen soha nem rögzülő azonosság.
A Könnymutatványosok legendájában az eltérő perspektívák egyszerre érvényes jelenléte ugyanebbe az irányba mutat. István király így lehet egyszerre szent és áruló egyben, néhány oldalon belül. Az olvasót az “igazság” megfoghatatlansága, nem egyértelműsége, állandó átlényegülése, az elbeszéléstől való totális függése zavarba ejtheti. Azonban éppen ez a lényegi alapja a valóság uralhatatlanságának. Az uraló olvasás számára viszont ez csak idegenségében értékelhető. A magyar irodalom újonnan megjelenő művei így lehetnek egyszerre az európai periféria irodalmának reprezentánsai, és mégis a centrum mágikus-realista kánonjának szerves részei.

IV. Elmélet és gyakorlat: 
a magyarságtudomány intézményei és oktatása

Brandt Györgyi

Adalékok a berlini magyar tanszék megalapításának dokumentációjához
(a Geheimes Staatsarchiv Preussischer Kulturbesitz és az Universitätsarchiv 
der Humboldt-Universität zu Berlin levéltári anyagai alapján)

Írásomban berlini kutatómunkám bizonyos eredményeit szeretném bemutatni, amelyet az első külföldi magyar hungarológiai műhely létrehozásával, illetve az annak első lépéseként megalapított berlini magyar tanszékkel kapcsolatosan végeztem.
Az 1916-ban megalapított magyar tanszék létrejöttének körülményeit kutattam berlini levéltárakban, és eddig érintetlen, feldolgozatlan anyagokat, dokumentumokat találtam. A tanszékalapításról illetve az alapítóról, Gragger Róbertről készült tudományos munkák mindössze néhány mondatra korlátozzák annak a ténynek az ismertetését, miszerint a politikai helyzet kínálta lehetőséget felismerve a porosz képviselőházban megszavazták a magyar tanszék felállítására tett javaslatot, s a tanszék élére Graggert nevezték ki. Azért végeztem kutatásokat a berlini levéltárakban, hogy részleteiben is feltárjam azokat az összefüggéseket és folyamatokat, melyek eredményeképpen valóban sor kerülhetett e nagyjelentőségű kultúrpolitikai tettre. Az általam felkutatott dokumentumok újszerűségüknél fogva hozzájárulhatnak az alapítás körülményeinek pontosabb rekonstruálásához.
A külföldön létesített első hungarológiai műhely létrejötte a magyar tudományosság németországi és egyben nyugat-európai megismertetése szempontjából igen nagy jelentőségű esemény volt. Mindez egy világháborúval terhelt nehéz időszakban, amikor is a 29 éves budapesti főiskolai tanár, Gragger Róbert abban a kedvező történelmi és lélektani pillanatban érkezett Berlinbe, hogy az egyetemen a magyar irodalom magántanára legyen, amikor a németek és a magyarok a fegyverbarátság révén közel kerültek egymáshoz. A porosz és a magyar kultúrpolitika elképzeléseinek megvalósítására törekedve, mind a porosz mind a magyar kultuszminiszterek támogatását élvezve, a tíz esztendei (fiatalon bekövetkezett haláláig tartó) szoros együttműködés eredményeként a magyar tanszék köré egész hungarológiai intézményrendszert épített ki.

Gragger 1910 októberétől Berlinben töltött egy tanévet, melynek során Erich Schmidt irodalomtörténész és Gustav Roethe germanista, filológus professzorok tanítványaként jelentős ismeretségeket kötött az egyetemi tudós berkeken belül. Az ekkor kialakított kapcsolatai révén, amikor 1915 végén azt tervezte, hogy Berlinben magántanári képesítést szerez, meghívást kapott, hogy az egyetemen magyar nyelvészeti és irodalomtörténeti előadásokat tartson német nyelven. 1916. január 18-án levelet írt a vallás- és közoktatásügyi miniszternek, melyben a budapesti Állami Pedagógium és az Apponyi Kollégium tanáraként szabadságolását kérte, s egyben 2000 korona úti segélyért folyamodott. A levél, illetve annak Petz Gedeon dékán aláírásával hitelesített másolata, a Királyi Magyar Tudományegyetem Bölcsészeti Karának Dékáni Hivatala iratai között található, mivel azt Jankovich átküldte a Karnak véleményezésre. A levélben Gragger tettre kész öntudattal összefoglalja mindazt, amit a tudományos pályán addig elért, és ami arra sarkallja, hogy elvállalja a berlini felkérést, azt egyenesen “nemzeti jelentőségű ügynek” nevezve. “Nagyméltóságú Minister Úr, Kegyelmes Uram! Volt szerencsém Nagyméltóságodnak élőszóval előadni, miszerint a berlini egyetem több tekintélyes tanára meghívott, hogy tartsak a berlini egyetemen előadásokat a magyar nyelvről és irodalomról. Nagyméltóságod meleg jóindulattal karolta fel az ügyet s a jelzett előadások megtartásának céljára szabadságolást és támogatást méltóztatott kilátásba helyezni számomra. Mivel ujabban is kaptam berlini professoroktól elhatározásomat sürgető leveleket, a megtisztelő meghivásnak eleget kivánok tenni, annál is inkább, mivel a budapesti szakkörök is rátermettnek tartanak arra, hogy egyetemi tanári minőségben előadásokat tartsak a magyar nyelvről és irodalomról német nyelven. Egyetemi tanulmányaimat Budapesten és Párison kívül különösen Németországban végeztem /:München, Leipzig és Strassburg:/ s tizenegy izben töltöttem hosszabb tanulmányi időt Berlin egyetemén, szemináriumaiban /:egy esztendőt, félévet és minden szünidőmet:/ Gustav Roethe, Erich Schmidt vezetése alatt. Tudományos munkásságomat kezdettől fogva a magyar-német irodalmi érintkezések feldolgozásának szenteltem. Az e téren elért eredményekért a Magyar Tudományos Akadémia Irodalomtörténeti Bizottságának tagjává választott meg, a berlini Porosz Tudományos Akadémia a hazai régi kéziratok tudományos feldolgozásával bizott meg s az egyetemi jelölő bizottság második helyen jelölt debreczeni egyetemi tanárnak. Hivatalos paedagogiumi és Apponyi-collegiumi előadásaimat főiskolai tanári rangban főiskolai szinvonalon tartom. Munkatársa vagyok a legelőkelőbb német tudományos folyóiratoknak s amikor az első kötetet kiadtam a magyar-német irodalmi érintkezésekről /:1912:/, először voltak magyar irodalmi vállalkozás munkatársai a német tudósvilág elsőrangu képviselői. Tervszerűen készültem akadémiai pályára: ezért most nyugodt lelkiismerettel vállalkozhatom arra a munkakörre, amelyre felszólitást nyertem. … Kérésemet s a nemzeti jelentőségű ügyet további kegyes jóindulatába ajánlva mély tisztelettel vagyok Nagyméltóságodnak alázatos szolgája.”
Időközben a politikai hangulatnak köszönhetően a német tudós körök a Graggerral kapcsolatos terveiket továbbgondolták: egy magyar tanszék felállításának gondolata merült fel. Az erre vonatkozó javaslat két berlini professzor, Johannes Bolte etnográfus, irodalomtörténész és Max Roediger germanista nevéhez köthető. Bolte állandó munkakapcsolatban állt Graggerral, Roediger pedig, noha személyes ismeretség nem volt közöttük, Bolte és tudóstársai véleménye alapján tartotta megfelelő jelöltnek a létrehozandó tanszék élén.
Roediger 1916. január 2-án kelt levelében az egyetem rektorához, Ulrich von Wilamowitz-Moellendorffhoz fordult, hogy megnyerje az ügynek. A klasszika-filológus professzorhoz intézett kézzel írott levélben a tanszékalapítás szükségessége mellett érvelve a magyar kormány álláspontjáról is beszámolt, amiről közvetve értesült Gragger Boltéhoz írt levelein keresztül, s Graggert mint a magyar kormány jelöltjét mutatja be.
Levele bevezetőjében emlékeztet arra, hogy évekkel ezelőtt kudarcba fulladt a próbálkozás, hogy a berlini egyetemen magyar tanszék létesüljön, amelynek működési költségeit a magyar állam állta volna. A sikertelenség oka az volt, hogy nem sikerült megtalálni a megfelelő személyt a tanszék vezetésére. Most, amikor a németek és a magyarok politikailag olyan közel kerültek egymáshoz, csak fokozódott az érdeklődés a magyar nyelv és kultúra iránt. A magyar nyelv és irodalom számára eddig csak Párizsban létesítettek tanszéket. Egy hasonló tanszék létrehozását igen jó néven vennék a magyarok, sőt Jankovich kultuszminiszter úr is kinyilvánította ezzel kapcsolatos véleményét, miszerint egy német kezdeményezésű magyar tanszék felállítása szép gesztus volna a porosz kormány részéről a hű szövetséges felé.
A magyar kormány jelöltje a tanszék élére Gragger professzor, egy budapesti tanárképző intézet professzora, aki a magyar-német irodalmi kapcsolatok vizsgálatával foglalkozik, ugyanakkor nyelvtörténészként is kiváló. Német származású, de magyar az anyanyelve. Roediger – ahogy megjegyzi – voltaképpen nem ismeri személyesen a jelöltet, róla szóló információi Johannes Bolte professzortól származnak, aki bevonta Graggert a Grimm-mesék forrásainak kutatásaiba. Felhívja a rektor figyelmét arra, hogy további információkért érdemes néhány további filológus, akadémikus véleményét is kikérnie (Brückner, Diels, Henschler, Roethe professzorok névét említi), akikkel Gragger együttműködik a magyarországi középkori német kéziratok feldolgozásában. Végezetül tájékoztató jelleggel leveléhez csatolja a jelölt részben német, részben magyar nyelven írt munkáinak jegyzékét.
Roediger és az említett Roethe professzor a kari tanács tagjai is voltak, az egyetemi ügyekbe beleszólási joggal rendelkeztek, így az általuk tett javaslat nagy súllyal esett a latba. A rektor a levélben foglaltakat érdemesnek tartotta arra, hogy felsőbb szinten is foglalkozzanak vele, ezért felterjesztette August von Trott zu Solz kultuszminiszternek. Január 4-én levélben tájékoztatta a minisztert arról, hogy egy szóbeli megbeszélést követően Roediger professzor levélben fordult hozzá (a levél egy Bolte professzortól származó mellékletet is tartalmaz), melyben arra kérik, tegye lehetővé, hogy a budapesti Gragger professzort a magyar nyelv és irodalom képviseletében “valamilyen formában” meghívják az egyetemre. A kérés tolmácsolói szerint a magyar kormány is pozitívan fogadna egy ilyen döntést. A kérésben azonban, amely mögött államérdek is húzódik, személy szerint nem tud döntést hozni, mert ez már kívül esik a rektori feladatkörökön és lehetőségeken, ezért továbbítja a fent említett Roediger-levelet – ezzel kultuszminisztériumi hatáskörbe emelve az ügyről való véleményalkotást és döntést.
A rektor óvatosan fogalmazott, a tanszékalapítás ötletét nem említette, arról von Trott zu Solz az átküldött levélmellékletből értesült. Valószínűleg azonban egyéb források is rendelkezésére álltak, melyek felvetették a magyar tanszék létrehozásának gondolatát. A miniszter az ügyet felkarolta, a támogatók tábora egyre bővült: a szándék politikusi körökben is azonnal pozitív fogadtatásra talált.
1916. március 10-én a porosz képviselőházban a Vallás- és Közoktatásügyi Minisztérium (Ministerium der geistlichen und Unterrichtsangelegenheiten) 1916. évi költségvetési tervezete megvitatásának 2. ülésszakán Aronsohn és képviselőtársai (negyven képviselői aláírással) beterjesztették a berlini egyetemen felállítandó magyar nyelv és történelem tanszékre vonatkozó indítványukat.
A benyújtott indítvány a minisztériumi akták tanúsága szerint kedvező visszhangra lelt: a Deutsche Tageszeitung 1916. március 12-én közzétett (a minisztériumban 13-án iktatott) örvendező cikkében további képviselők, tanácsosok és professzorok álltak aláírásukkal (huszonkét aláírás) az ügy mellé. A fegyverbarátságra és szövetségi hűségre hivatkozva magától értetődőnek tartják, hogy az illető tanszék létrejöjjön. Mint kifejtik, az a furcsa helyzet állt elő, hogy míg a berlini egyetemen lehetőség van az európai nyelvek sokasága mellett arab, tatár, kínai, sőt akár dél-amerikai nyelvek és népek tanulmányozására is, addig a hű szövetséges nyelve és történelme csak most juthat el a német diáksághoz. Élénk érdeklődés irányul Magyarországra, arra az országra, amelynek népéről oly keveset tudott eddig a németség. A tanszék létrehozása tiszteletbeli kötelesség és egyben a köszönet megnyilvánulása.
A parlamenti vitára március 14-én került sor a képviselők hozzászólásával. Dr. v. Campe képviselő a nemzeti-liberálisok véleményét hangsúlyozta, miszerint el kell érni, hogy a szövetséges magyar nép nyelve, történelme és kultúrája képviselve legyen a német egyetemeken. Egyben felhívja a javaslatot vizsgáló bizottság figyelmét arra, hogy döntéshozatalkor vegye figyelembe azt a tényt is, hogy a németség a Monarchián belül eddig inkább Ausztriát támogatta, noha Magyarország teljes jogú szövetséges, és joggal vár el bizonyos gesztusokat.
Dr. von Trott zu Solz kultuszminiszter hosszú beszédében kifejtette, hogy a háború után még nagyobb súlyt kell helyezni a külföld tanulmányozására, egyéni viszonyaik, sajátosságaik megismerésére, mindezt pedig német egyetemi kereteken belül megvalósítva, minden erre alkalmas egyéb intézmény bevonásával és a hasonló tudományos célokat kitűző német tartományok együttműködésével. Indítványozza egy ezzel kapcsolatos konkrét tervezet kidolgozását, aminek alapján hozzá lehetne fogni a gyakorlatbeli kivitelezéshez. A kultuszminiszter készségesnek mutatkozott az ehhez szükséges lépések azonnali megtételéhez.
Az élénk hangulatú ülésen – gyakori bravózás közepette – von Trott zu Solz áttért a létrehozandó magyar nyelv és történelem tanszék általa is melegen támogatott ügyére. Mint kifejtette, a baráti nemes magyar nemzet joggal várhatja el ezt a lépést, ami azonban némi nehézségbe ütközik. A jelenlegi háborús időkben, amikor mind a professzori állomány, mind pedig a diákság száma jelentősen megfogyatkozott, szinte lehetetlen tanszékalapításra vállalkozni. Az egyetlen lehetőség, ami jelenleg Berlinben rendelkezésre áll, a két-három betöltetlen rendkívüli professzori állás. Ezek egyikét lehet felajánlani a poszt betöltésére meghívott magyar nyelvet és történelmet oktató professzor számára. A kultuszminiszter javasolta továbbá, hogy inkább a magyar nyelv és irodalom oktatását támogassák.
Dr. Traub képviselő hozzászólása tartogat még némi érdekességet az ügyben. A képviselő hangsúlyozta ugyanis, hogy a magyar nyelv és történelem tanszék felállításának ötlete pártja, a Haladó Néppárt javaslata volt, s örömmel konstatálta, hogy az indítványt a kultuszminiszter felkarolta, továbbá, hogy valamennyi párt egyetért a tanszék felállításának szükségességében, mintegy a hű szövetséges iránti tisztelet nagyvonalú jelzéseként. A tanszék nevéről szó ejtve, lehetségesnek tartja a módosítást, akár az “irodalom”, akár az “jogtudomány” helyt kaphatna benne. Azt javasolja, ebben a kérdésben bízzák a döntést a minisztériumra.
A parlamenti vita három nap múlva, március 17-én folytatódott Dr. Graf v. Schwerin-Löwitz elnökletével. A képviselők arról szavaztak, hogy az Aronson és képviselőtársai nevével fémjelzett javaslatot a Kultuszminisztérium Oktatási Bizottságához továbbítják.
Március 19-én a Külügyminisztérium (Königliches Ministerium der auswärtigen Angelegenheiten) leiratban tájékoztatta az Osztrák-Magyar Követséget (K. u. K. Österreichisch-Ungarische Botschaft) arról, hogy a magyar kormány nagy szimpátiával vette tudomásul a berlini magyar nyelv és történelem tanszék felállításának javaslatát, és keresik a legmegfelelőbb személyt a tanszék vezetésére. A leirat megemlíti továbbá, hogy újságcikkekben egy frankfurti professzor meghívásáról keringő hírek is napvilágot láttak.
A levél másolatát március 29-én további információkat kérve átküldték a vallás- és közoktatásügyi miniszternek. Von Trott zu Solz április 10-én kelt “sürgős!” jelzetű válaszában cáfolta a híreket, miszerint egy frankfurti professzor személye felmerült volna, ellenben Dr. Gragger professzor, budapesti pedagógiumi tanár megpályázta az állást. A miniszter a felállítandó magyar nyelv és irodalomtörténeti tanszék professzorának fizetését évi 6-7000 márka körüli összegben tudja majd megállapítani. Egyben kérte a külügyminisztert, hogy próbáljon közelebbi információkat szerezni Gragger személyéről és munkásságáról.
Döntéshozatalra a tanszék ügyében március 20-án került sor a porosz képviselőházban, miután az Oktatási Bizottság egyhangúlag jóváhagyta a magyar tanszék létrehozására tett javaslatot. A bizottság állásfoglalását Dr. Arendt, a mérsékelten konzervatívok képviselője, egyben a bizottság elnöke ismertette a plénum előtt. A bizottság a jóváhagyás mellett azt az észrevételezést tette, hogy esetlegesen nehézségekbe ütközhet megtalálni a megfelelő személyt a tanszék vezetésére, mivel kezdetben magyar nyelvi és irodalmi, illetve a későbbiek során történelmi és jogrendszerrel kapcsolatos előadásokat is ajánlatos lenne tartania. A képviselők ezt követően a magyar nyelv és történelem tanszék létrehozására tett javaslatot ellenszavazat nélkül, egyhangúlag elfogadták.
Ezek után sürgőssé vált az információszerzés Gragger személyéről. A levéltári anyagok tanúsága szerint a Külügyminisztérium április 14-én levelet küldött Bécsbe a Császári Német Követségnek (Kaiserlich Deutsche Botschaft) azzal a megbízatással, hogy Graggerről információkat szerezzen. A bécsi német nagykövet, Leonhard von Tschirschky und Bögendorff a budapesti német főkonzulátushoz (Kaiserlich Deutsches Generalkonsulat) fordult, majd értesüléseit június 16-i keltezéssel továbbította Theobald von Bethmann Hollweg birodalmi kancellárnak. A levélben ismerteti Gragger születési adatait, vallását, külföldi és magyarországi tanulmányait, eljutva 1912 szeptemberéig, amióta a jelen időig professzori állást tölt be a budapesti Állami Pedagógiumban. Kiemeli tudományos tevékenységét a német-magyar filológia területén, említést tesz külföldi publikációiról, és négy nyelvben való (magyar, német, francia, angol) jártasságáról. Szorgalmas, jó képességű fiatal tudósnak tartják, aki általános elismertségnek örvend, jó kapcsolatokkal rendelkezik, politikával nem foglalkozik. Jelenleg a magyar kultuszminisztérium engedélyével a berlini egyetemen magyar nyelvi és irodalmi előadásokat tart.
Tschirschky további információkat is kapott a budapesti német főkonzulátustól. A július 17-én kelt levélben Graf Fürstenberg a magyar kultuszminiszterre hivatkozik, akitől tájékoztatást kért Graggerrel kapcsolatban. A következő adatok birtokába jutott: Gragger felettesei legnagyobb elismerésével dolgozik négy éve pedagógiumi tanárként, kitűnve szorgalmával, ügybuzgalmával. Tudományos jártasságra már Eötvös-collegistaként szert tett, ismereteit komoly tudományos kutatásokban mélyítette el. Tudományos kutatásainak fő vonalát a német-magyar irodalmi kölcsönhatások vizsgálata képezi. Az utóbbi időben e területen belül forráskutatással foglalkozik, s itt nemcsak rendkívüli alaposságával tűnik ki, hanem kutatásainak újszerűségével is.
A bécsi német nagykövet június 20-án ezt a levelet is továbbította a kancellárnak. Az értesüléseket egybegyűjtve a berlini külügyminisztérium július 26-án átküldte az anyagot a kultuszminiszternek. A Vallás- és Közoktatásügyi Minisztériumba – az iratokra nyomott pecsét alapján – július 27-én érkeztek meg az kért információk Graggerről.
A külügyminiszter megbízásából az említett, július 26-án átküldött anyaghoz kiegészítésképpen további információkat csatoltak Feljegyzés címen, “Szigorúan bizalmas!” jelzéssel. Az irat augusztus 2-án kelt és 3-án jutott el a kultuszminiszterhez. A testőrség postafigyelő szolgálata ugyanis olyan leveleket talált, amelyek az újonnan létesített magyar tanszékkel, illetve Dr. Gragger személyével, a tanszék vezetői posztjának várományosával kapcsolatosak, így érdeklődésre tarthatnak számot. A kihelyezett hadisajtó-iroda a levelek alapján készített feljegyzést a Külügyminisztériumba továbbította.
Az egyik feljegyzés Déri [Gyula, Leidenfrost], magyar laptudósító egyik 1916 áprilisában írt (pontos dátum és címzett nélkül említett) levelére hivatkozik, melyben Déri Lutz Korodit támadja, aki hatalmas károkat okozott a magyarságnak. Hangot ad véleményének, miszerint itt az ideje, hogy ez ellenében is történjen már valami, annál is inkább, mivel a németeknél Magyarországnak jelenleg konjunktúrája van. Ezt kell most kihasználni. A kormánynak akár milliókat is áldoznia kellene arra, hogy megfelelő propagandát fejtsen ki Németországban. A továbbiakban a feljegyzés kitér arra is, hogy Dérinek az ez irányú ösztönző tevékenységéért Drasche, a miniszterelnökség sajtóirodájának vezetője köszönetét fejezte ki.
A másik feljegyzés Gragger két levelét említi, amelyből kimásolták a fontosnak tartott részeket. Az egyik levelet június 25-én írta egy meg nem nevezett “budapesti barátjának”. A levélből kiragadott mondattal (“Die guten Germanen nehmen mit genügend offenem Kopfe die magyarische Belehrung auf; wer weiß wie lange.”) Gragger arra utal, hogy a németek jelenleg érdeklődéssel tekintenek Magyarországra, nyitottak e téren, – ki tudja meddig: vagyis ugyanazt a gondolatot fogalmazza meg, amit Déri, miszerint most kell kihasználni a kedvező helyzetet. A megfogalmazásban leginkább a “jó germánok” válthatott ki némi nemtetszést, de ennek megítélése felfogás vagy éppen hangulat kérdése, hiszen ezt akár kissé gúnyos, akár baráti, atyafiaskodó, kedveskedő megnevezésként is lehet értékelni, és valószínűleg ez utóbbi felfogás érvényesült.
A másik levelet Gragger Alexander Knob miniszteri fogalmazónak írta július 4-én. Tegező formát használva ír arról, hogy az előadások, viták, a társadalmi élet mennyire lekötik minden idejét, majd megjegyzi: “Die Deutschen rühren sich hie und da in der Sache der heimischen Deutschen, und dann muß man zwischen sie schlagen.” A társasági beszélgetések során valószínűleg többször is tapasztalhatta, hogy a németek élénken érdeklődnek a hazai németség viszonyai iránt. Esetenként azonban bele is akarnak szólni az ügyeikbe, ilyenkor aztán közéjük kell csapni – írja a levélben. Gragger véleményével, hogy a hazai németség ügyét belügynek tekinti, és elutasítja az esetleges beavatkozási szándékot, nem válthatott ki ellenszenvet, legfeljebb a karakán megfogalmazást tarthatták figyelemre méltónak.
Feltételezem, hogy minden baráti megnyilvánulás ellenére erősen működhetett a cenzúra, de egyéb “terhelő” megnyilatkozást nem találtak, semmi olyant, ami akadályt gördíthetett volna a tanszék létrehozása vagy Gragger kinevezése elé, mert az befolyásolhatta volna az eseményeket, és bizonyára nyoma is lenne a levéltári iratok között. Miután a kultuszminiszter ezt a “szigorúan bizalmasan” kezelendő anyagot összevetette a Graggerről begyűjtött egyéb információkkal, a róla kialakult rendkívül pozitív képpel, azonnal zöld utat kapott kinevezése.
1916. augusztus 12-én Gragger (budapesti ill. október 1-jétől kezdődően berlini címét is feltüntetve) aláírt egy megállapodást, aminek Becker és Robert Gragger aláírással ellátott gépelt másolatát őrzik a kultuszminisztériumi akták. Itt már egyértelműen látszik, hogy a tanszék nevét Gragger személyére és szakterületére való tekintettel magyar nyelv és irodalomtörténeti tanszékre módosították. A megállapodás öt pontot tartalmaz: kimondja többek között, hogy Graggert 1916. október 1-jétől rendkívüli professzorrá nevezik ki, s a tanszéki teendők mellett ellátja a lektori feladatokat is, mindezt magyar állampolgársága megtartásával. Fizetését évi 5400 márkában állapítják meg, ezenkívül lakbértámogatásban is részesül.
A rendkívüli professzori kinevezést a kultuszminiszter pár nappal később, augusztus 18-án írta alá, a megállapodásban rögzítetteknek megfelelően.
A kinevezésről szóló dokumentumot átiratban megkapta a Friedrich Wilhelms-Universität rektora és egyetemi tanácsa, valamint természetesen Gragger is, akit a miniszter felszólít arra, hogy tanévkezdéskor jelenjen meg, és egyben felkéri, hogy a szemeszterben tartandó előadásainak jegyzékét sürgősen küldje meg a kari dékánnak.
Gragger kinevezéséről “sürgős” jelzéssel, október 11-i keltezéssel kultuszminiszteri átirat készült a pénzügyminiszter számára is, aki tájékoztatást kapott a képviselőház határozatáról a magyar tanszék létrehozását illetően, továbbá Gragger feladatköréről, valamint arról, hogy a miniszter a budapesti professzort október 1-jei kezdéssel az egyik jelenleg betöltetlen rendkívüli professzori álláshelyre nevezte ki, mely Dr. Orth, a mezőgazdasági főiskolai kar professzorának elhalálozásával üresedett meg. Az átirat kéri a pénzügyminisztert, mivel az álláshoz kapcsolódó bérhez eleddig nem járult lakbértámogatás, bocsássa rendelkezésre az ehhez szükséges anyagiakat.
Gragger az augusztus 12-i megállapodás aláírása után már a berlini szemeszterkezdésre készült. Augusztus 14-én levelet írt az egyetem rektorának, melyben az egész magyar tudományosság nevében köszönetét fejezi ki a magyar tanszék létrehozásának ügyében kifejtett hathatós támogatásáért. Egyben emlékezteti a rektort arra, hogy szó van a tanszék mellett egy magyar szeminárium létrehozásáról is, a tanszék munkájának kiegészítéseképpen. Annak érdekében, hogy a munka októberben a szemináriumban is megkezdődhessen, Gragger felajánlja, hogy a szemináriumi könyvtárt megalapítandó, kész arra, hogy saját mintegy tízezer kötetes könyvtárát felajánlja. Adományával lehetővé válik a hallgatók számára a könyvtár azonnali használatba vétele. A magyar állam támogatásával számolva a kötetek száma hamarosan eléri a húszezret, és felöleli majd az egész finnugor filológiát. Amennyiben a rektor elfogadja a könyvek felajánlását, egyben arra kéri, bocsásson a szeminárium rendelkezésére két helyiséget, ahol a könyvek elhelyezést nyernének. Gragger magára vállalja azt is, hogy október folyamán a két helyiséget íróasztalokkal, könyvszekrényekkel ellássa.
A rektor a levél kézhezvétele után azonnal tájékoztatta a kultuszminisztert az abban foglaltakról, és augusztus 18-i levelében a könyvadomány elfogadására valamint a teremigény jóváhagyására vonatkozóan kéri a miniszter engedélyét.
Az engedély azonnal megérkezhetett, mivel a Becker-hagyaték iratai között már az annak következtében hozott intézkedésekről értesülhetünk. Eszerint 1916. augusztus 19-én Gragger két helyiséget kapott a szeminárium részére, évi 200 M. előirányzott költségvetéssel. Két hónap múlva újabb helyiségigényt nyújtott be, s a kedvező elbírálást követően október 30-án már igazgatói szobával is rendelkezett. A szemináriumi könyvtár állománya pedig az induló 10 000 kötetről az állandó fejlesztésnek köszönhetően, a beszerzések és a mindenhonnan érkező könyvadományok következtében 1926-ban, Gragger halálakor 25 000 kötetet számlált, emellett 120 kurrens folyóirat és 15 napilap tartozott hozzá.
Gragger a szemeszter indulásakor még nem volt Berlinben, csak október 14-én érkezett meg, ahogy azt még aznap írt levelében a rektornak jelezte, a Budapestről Berlinbe való költözés rendkívüli nehézségeire hivatkozva. Mivel így hivatali eskütételére sem kerülhetett sor, erre vonatkozóan új időpontot kért.
A munka tehát október közepén megindulhatott. Gragger előadásokat tartott, vezette a szemináriumokat, a nyelvtanfolyamokat. Nagy lelkesedéssel végezte munkáját, melynek eredményességéről egy hónap múlva már így számol be: “Jó és művelt hallgatóim vannak. Sőt igen megható dolgot is mondhatok. Néhány tábori levelet kaptam, melyekben többen kérnek, küldeném meg nekik rendszeresen előadásaim menetét és bibliográfiáját, mert ha már fizikailag nem vehetnek részt legalább ott kint akarnak lépést tartani hallgatóimmal. S kell-e több, mint látni, hogy munkásságunk hasznos, sőt egész nemzetünkre nézve jelentős? Majdnem boldog vagyok.”
A kezdeti hallgatói létszámról a fentebb idézett Becker-hagyatékból származó irat – Gragger 1917. március 22-én Beckernek írt levele alapján – nyújt információkat: 84 hallgatót említve. Hogy ez a szám sok-e vagy kevés, azt annak alapján ítélhetjük meg, amit az egyetem rektora, Ernst Bumm fogalmazott meg az 1916/1917. tanévet értékelő beszédében. Az egyetemi tanács előtt elmondott beszédben kifejti, hogy a háborús idők nehézségei ellenére rendben lezajlott a tanév, az előadásokat az összes karon hiánytalanul megtartották. A beiratkozott hallgatók létszáma a tanév első félévében a következőképpen alakult: 8151 volt a férfi, 1258 pedig a női hallgatók száma, jelentős többségük azonban nem látogathatta az előadásokat, mert 5821 fő a frontokon teljesített szolgálatot. Sokan voltak, akik a félév során kapták meg behívójukat, vagyis a tényleges hallgatói létszám a félév induló adataihoz képest tovább csökkent. Mindezen adatok tükrében láthatjuk, hogy az egyetem összes karának előadásait mintegy háromezer főnyi hallgatóság látogatta. Ha ehhez mérjük Gragger 84 hallgatóját, megérthetjük elégedettségét, sőt egyik alapvető értekezésében, a kezdetekről szólva, a tanév további részét illetően már több mint száz, majd rövid időn belül kétszáz fő fölötti hallgatói létszámról számol be.
Gragger tehát megkezdte újonnan alapított tanszékének kiépítését. A porosz és magyar kultúrpolitika támogatásának, a kedvező személyi feltételeknek és politikai légkörnek köszönhetően az első hungarológiai központ rohamos fejlődésnek indult. A Berlini Magyar Tudományos Intézet, az intézeti könyvtár, a Berlini Magyar Intézet Barátainak Egyesülete, az első hungarológiai periodika, az Ungarische Jahrbücher és a Collegium Hungaricum – megannyi mérföldkő az intézményrendszer kialakításának történetében. Mindez az alatt a tíz esztendő alatt, amit Gragger Róbert a berlini egyetemen töltött.

Pintér Borbála

A tanár mint kánonképző:
Kemény Zsigmond taníthatósága a középiskolában 
különös tekintettel a Ködképek a kedély láthatárán című regényre

“Ismét az az előföltételezés, mintha a könnyű eleve kevésbé volna értékes, mint a nehéz. Olyan ez Uram, mintha én azt mondanám, könnyű úgy Istennek lenni, ha az ember, bocsánat, mindenható. Tetszene próbálni nyugdíjasként vagy gimnáziumi tanárnőként, már elnézést…”
(Esterházy Péter, Harmonia Caelestis, Bp., Magvető, 145.)

1. Nem olvasunk (TÁRKI) – nem szeretünk olvasni (TÁRKI) – nem is tudunk olvasni (PISA)

2005 októberében a TÁRKI 1000 fős országos reprezentatív mintán alapuló közvélemény-kutatást végzett a felnőtt magyar népesség körében, melyben a lakosság olvasási és könyvvásárlási szokásait mérte fel. Az adatok többsége összehasonlítható a TÁRKI által korábban ilyen témakörben végzett kutatások eredményeivel, főként egy 2002-es vizsgálattal, így a lakosság korábbi véleményéhez képest bekövetkezett változások is megfigyelhetőek.
Az elmúlt években visszaesett a könyvolvasó felnőttek aránya és nőtt a nem olvasók részesedése: 2005-ben a lakosság negyede olvasott rendszeresen és egyharmada ritkán, míg 2002-ben még egyharmaduk olvasott rendszeresen és négytizedük ritkán, így tehát az elmúlt három évben az egyáltalán nem olvasók aránya mintegy másfélszeresére, 27%-ról 42%-ra nőtt. A nem olvasók arányának számottevő emelkedése mögötti tényezőket vizsgálva azt látjuk, hogy minden társadalmi csoport esetében nőtt a könyvet sosem olvasók aránya, főleg a középgeneráción belül (40–59 évesek), illetve a dél-dunántúliak és az észak-alföldiek körében.
Egy felnőtt magyar átlagosan évi 7,6 könyvet olvas el, ezen belül a felnőtt lakosság 15%-a olvas el átlagosan havi 1 könyvet, azaz őket tekinthetjük valóban rendszeres olvasóknak. Az olvasott könyvek átlagos száma természetesen magasabb, ha csak a könyvolvasókra vetítjük: a legalább ritkán olvasók évente átlagosan 13,4 könyvet olvasnak el, ez az átlagérték azonban nagy eltéréseket takar. Tízből három könyvolvasó legfeljebb csak évi 3 könyvet olvas el, további két olvasó pedig évi 4–5 könyvet olvas, azaz a könyvolvasó felnőttek fele legfeljebb 5 könyvet olvas el egy évben. A nők, az idősek, az iskolázottabbak, illetve a közép-magyarországiak és a dél-alföldiek olvasnak a legtöbbet. A valamilyen rendszerességgel olvasók többsége egyszerre csak egy könyvet olvas, és csak egy kisebbség olvas párhuzamosan egyszerre több művet is. A könyvolvasók háromnegyedének háztartásában legfeljebb 500 kötetből áll a házikönyvtár.
A könyvolvasók leginkább valamilyen irodalmat olvasnak: 38%-uk olvas gyakran szépirodalmat, 31%-uk szórakoztató irodalmat és 30%-uk tényirodalmat. A legkevésbé idegen nyelvű könyveket, művészeti köteteket illetve ifjúsági és gyerekkönyveket olvasnak gyakran a válaszadók. Az irodalom elsődleges szerepe a szépirodalmat olvasók saját megítélése szerint a pihentetés, kikapcsolódás, megnyugtatás valamint a szórakoztatás, illetve szintén fontos rendeltetése, hogy tanít, tanulságos, szélesíti a látókört és az általános műveltséget.
A könyvet sosem olvasók közel fele azért nem olvas, mert nincs rá ideje, egyötödük pedig könyvet nem, csak rövidebb dolgot olvas. Szintén a nem olvasók közel egyötöde említette azt, hogy fáj a szeme az olvasástól, illetve hogy nem lát jól, és közel ugyanennyien mondták nyíltan azt, hogy nem szeretnek olvasni, ezért nem olvasnak könyvet sem. A tévé, mozi a kérdezettek egytizede számára jelent olyan szórakozási, időtöltési alternatívát, ami mellett már egyáltalán nem igényli az olvasást.
1. ábra: A könyvolvasás gyakoriságának változása 1981–2005 között
a felnőtt magyar társadalmon belül (százalékos megoszlás)

2. ábra: A könyvet nem olvasók indokai
(az egyes indokokat választók százalékos megoszlása, több válasz is lehet, 2002: N=604, 2005: N=430)

A TÁRKI 2006 januárjában 1238 fős országos reprezentatív mintán alapuló kutatást végzett a 7. és 11. osztályos gyerekek körében is, melyben könyvolvasási és könyvvásárlási szokásaikat mérték fel. A vizsgálat emellett arra is kitért, hogy hol helyezkedik el a könyvolvasás a gyerekek mindennapi szabadidős tevékenységei között.
A tinédzserek legnagyobb arányban tévézni szoktak (94% és 86%), amit a zenehallgatás követ (86% és 70%) – ez mind a hétvégére, mind pedig a hétköznapokra igaz. Ezeket követi az olvasás és a számítógépezés: hétvégente tízből hét, hétköznapokon tízből hat fiatal szokott olvasni és számítógépezni. Nem sokkal alacsonyabb azok aránya, akik rádiót is hallgatnak, amit hétvégén a videót, DVD-t nézők csoportja követ, hétközben azonban az internetezés kicsit megelőzi a videózást. A hetedikesek – némi kivételtől eltekintve – minden szabadidős tevékenységben nagyobb arányban jelezték “részvételüket”, mint a tizenegyedikesek.
Ami az egyes szabadidős tevékenységekkel töltött időt illeti, egy átlagos vasárnapi napon a tizenévesek átlagosan 3 órát tévéznek (186 perc), ezzel töltik a legtöbb időt. Közel két órát töltenek emellett (vagy ezalatt) számítógépezéssel (116 perc), ennél valamivel kevesebbet (109 perc) zenehallgatással (CD-n vagy magnón) és közel másfél órát (86 perc) filmnézéssel (videón vagy DVD-n). Átlagosan körülbelül egy órát hallgatnak rádiót (67 perc), interneteznek (63 perc) vagy olvasnak (57 perc), és átlagosan közel fél órát (26 perc) töltenek játékkal valamilyen játékkonzol segítségével. (3. ábra)

3. ábra: A tizenéves korosztály szabadidő-felhasználása egy vasárnapi napon: az adott               tevékenységgel töltött idő átlagosan (perc)

Az olvasás tehát az általunk felsorolt szabadidős tevékenységek között a középmezőnyben helyezkedik el, mind hétköznap, mind hétvégén és átlagosan háromnegyed-egy órát tesz ki a tinédzserek életében. A hetedik osztályosok és a tizenegyedik osztályba járók szabadidő-felhasználásában ugyan találunk különbségeket, de az olvasás terén nincs számottevő eltérés a két korosztály között.
A gyerekek közel negyede (23%) soha nem olvas kötelező vagy nem kötelező olvasmányt (a hetedikesek ötöde, a tizenegyedikesek negyede), akik pedig olvasnak, azok inkább nem kötelező olvasmányt olvasnak. Naponta kötelező olvasmányt csak a gyerekek 4%-a olvas, nem kötelezőt viszont 15%-uk, legalább hetente kötelezőt 17%-uk, azon kívülit pedig 23%-uk olvas. Legalább havonta illetve annál ritkábban olvas kötelező irodalmat a gyerekek negyede (25%) és közel harmada (30%), nem kötelezőt pedig egyötödük (21% és 19%). A hetedikesek mindkét típus szerint gyakrabban olvasnak: naponta 7%-uk olvas kötelező olvasmányt és 17%-uk szabadon választottat, míg a tizenegyedikesek körében 2%-nyian és 13%-nyian. Mindkét korcsoport esetében szabadon választott könyvet nagyobb arányban olvasnak a gyerekek, mint kötelezőt.
Ha a kötelező és szabadon választott könyvek olvasásának gyakoriságát együtt kezeljük, akkor azt találjuk, hogy bármilyen indíttatásból a gyerekek 18%-a olvas naponta; negyede-harmada (29%) ritkábban, mint naponta, de legalább hetente; több, mint ötöde-negyede (23%) ritkábban, mint hetente, de legalább havonta, ennél ritkábban, de azért valamilyen gyakorisággal olvas egyhatoduk (18%), szinte soha vagy soha pedig 12%-uk. (4. ábra)

4. ábra: A könyvolvasás gyakorisága a tizenévesek körében – kötelező és nem kötelező              olvasmányok együtt (százalékos megoszlás)

Aki soha nem olvas még nem kötelező irodalmat, azaz szabadon választható könyvet sem, azoktól megkérdezték, hogy miért nem szoktak könyvet olvasni. A nem olvasó gyerekek fele azért nem olvas könyvet, mert nem szeret olvasni (51%) vagy mert csak rövidebb dolgokat olvas (50%). A soha nem olvasó gyerekek egynegyede (27%) olvasás helyett számítógépezik, internetezik, további negyede más elfoglaltság miatt nem olvas (pl. sportolás, kirándulás). 23%-nyian általában időhiányra hivatkoztak, 22%-nyian inkább tévéznek vagy moziba járnak, egyéb okot (köztük a pénzhiányt) pedig 7%-nyian említették. (5. ábra)
A hetedikesek, azaz a 13 évesek között többen vannak olyanok, akik nem szeretnek olvasni, de a tizenegyedikesek (tehát a 17 évesek) között is sokan vannak még ilyenek. A középiskolások között azok vannak számottevően magasabb arányban, akik inkább csak a könyveknél rövidebb írásokat olvassák el.

5. ábra: A könyvet nem olvasó gyerekek indokai 
(az egyes indokokat választók százalékos megoszlása, több válasz is lehet; 
7. osztályosok: N=107, 11. osztályosok: N=173, összesen: N=280)

Összefoglalva tehát a 2005-ös felmérés szerint a magyar felnőtt lakosság 24%-a olvas rendszeresen, míg már 42%-a egyáltalán nem olvas, ez az adat 2002-ben mindössze 27% volt. Amint a 2006-os kutatásból láttuk a gyerekek számára az olvasás az általunk felsorolt szabadidős tevékenységek között a középmezőnyben helyezkedik el, mind hétköznap, mind hétvégén és átlagosan háromnegyed-egy órát tesz ki a tinédzserek életében. Ha a kötelező és szabadon választott könyvek olvasásának gyakoriságát együtt kezeljük, akkor azt találjuk, hogy bármilyen indíttatásból a gyerekek 18%-a olvas naponta és 29% legalább hetente; vagyis 47%-uk rendszeres olvasónak tekinthető, viszont 12%-uk szinte soha vagy soha nem olvas könyvet. Ha a felnőttek és a gyerekek körében végzett kutatás eredményeit összevetjük kiderül, hogy a gyerekekhez képest a felnőttek jóval nagyobb arányban, háromszor-négyszer annyian nem olvasnak könyvet, mint a gyerekek. Így tehát talán van még némi remény arra nézvést, hogy az oktatásban résztvevő fiatalság olvasási kedve fenntartható. Azonban mindenképp elgondolkoztató az az adat, hogy a soha nem olvasó gyerekek (12%) fele azért nem olvas könyvet, mert nem szeret olvasni (51%) illetve mert csak rövidebb dolgokat olvas (50%), tehát a könyv, a hosszú szöveg túl nagy kihívást jelent.
Arról, hogy nem olvasunk és nem is nagyon szeretünk olvasni, már bőséggel állnak adatok a rendelkezésünkre, a PISA (Programme for International Student Assessment) jelentésekből sajnálatos módon még az is kiderül, hogy nem is igen tudunk.
A 2000-es első felmérést három évente követi újabb. Magyarországon kétszáz oktatási intézményből nagyjából ötezer 15 éves diák vett benne részt. Az iskolákat a nemzetközi központ választja ki véletlenszerűen, de reprezentatív módon. A PISA-felmérés egyszerre vizsgálja a szövegértési, matematikai és természettudományos készségeket, ezek közül az egyiket mindig kiemelten kezeli. A korábbi két (2000-ben és 2003-ban készített) PISA-felmérés kiemelt témáját adó szövegértési és matematikai feladatokat rendre gyengébben oldották meg a magyar középiskolások, mint a természettudományos tesztet. Az országok száma 2000-hez képest emelkedett: akkor még 43 államból álló, ma már 57 országból álló mezőnyben indultunk.
A szövegértést a következőképpen definiálja a PISA: “írott szövegek megértése, felhasználása és az ezekre való reflektálás annak érdekében, hogy az egyén elérje céljait, fejlessze tudását és képességeit, és hatékonyan részt vegyen a mindennapi életben.” Tehát a szövegértés a tanulóknak azt a képességét jelenti, amelynek segítségével képesek felhasználni az írott információt a mindennapi élethelyzetekben. A szövegeket és feladatokat három szempont szerint csoportosítják: a szövegek formája, a feldolgozáshoz szükséges gondolkodási műveletek és az olvasási szituáció alapján.
A PISA 2006 már lehetőséget nyújt arra, hogy ne csak három, hanem immár hat év távlatából vizsgáljuk meg, milyen változások következtek be az egyes országok diákjainak szövegértési eredményeiben a 2000-es méréshez képest. Az első, főleg szövegértésre koncentráló teszten a nemzetközi átlagnál gyengébb eredmények születtek. A 4-es és 5-ös képességszintet olvasásból csak a magyar fiatalok 23 százaléka teljesítette, a diákoknak gyakorlatilag a fele (48 %-a) pedig 2-es vagy 1-es szinten teljesített. A nemzetközi rangsorban így szövegértésben ugyanúgy, ahogyan matematikából, a résztvevő országok középső harmadának második feléhez, a természettudományos tesztek megoldásában pedig a középső harmadának első feléhez tartoztunk. A 2006-os vizsgálat során az eredmény nem sokat változott a magyar diákok átlaga a szövegértés-vizsgálatban 482 képességpont. A felmérésben részt vett 57 ország eredményeit figyelembe véve ez az eredmény a 23. és 30. pozíció közötti tartományba sorolja be hazánkat. (6. ábra)

6. ábra: A magyar szövegértési eredmény változása 2000 és 2006 között
Vizsgálat 	Szövegértés-eredmény 	
PISA 2000 	480 pont 	
PISA 2003 	482 pont 	
PISA 2006 	482 pont 	

Nemzetközi szakértők megállapításai szerint legalább a 3. szint elérése szükséges ahhoz, hogy valaki meg tudjon felelni a társadalmi szerepeknek. A magyar 15 évesek átlagosan a 3. szint alsó határát érték el (482 pont). Tehát a magyar diákok 46%-ának szövegértési képességei nincsenek olyan szinten, nem érik el azt a minimumot, amellyel a munkaerőpiacra sikeresen beléphetnek.

2. Az irodalomtanítás problémái és megoldási kísérletek

A fenti eredmények részint az olvasás részint az irodalomtanítás következményei, és kétségetlen, hogy ezeken a területeken változtatásokra van szükség. Az irodalom és az olvasás tanítása nem szorulhat háttérbe, és nemcsak azért, hogy nemzetközi felméréseken jól szerepeljen az ország, hanem azért sem, mert az irodalomolvasás alapvető élményeket ad, készségeket fejleszt, melyek elengedhetetlenek az ön- és világmegértében, az önmeghatározásban. Az irodalomtanítás rengeteg problémával küzd, jelen keretek között e problémakör felvázolására nincs módom, csak érintem az általam fontosnak talált részleteket, és főként igyekszem e kérdéskörre kínált alternatív megoldásjavaslatokra fókuszálni.
Megváltozott a világ és benne a tanár szerepe, amivel mindent szakmáját gyakorlónak napi szinten szembe kell néznie. Ugyanakkor viszont az új tantervek lényegében reprodukálják az 1978-as tantervet. Hiába ad például a Nemzeti Alaptanterv szabad kezet a művek kiválasztásában, olyannyira megcsontosodott a kötelező olvasmányok köre, hogy a legtöbb iskolában akár az 1978-at is írhatnánk, arról nem is beszélve, hogy még a kortárs irodalom tanításakor is gyakran meg se közelítjük a harminc évvel ezelőtti műveket.
Továbbá megváltozott a tinédzserek világa, érdeklődési köre, tudás a világról. Általános tapasztalat és felmérések is ezt a visszaesést támasztják alá, hogy a mai ifjúság kevesebbet olvas, mint szüleik generációja. Viszont sokkal több figyelmet kell fordítaniuk már csak olyan egyszerűnek látszó tevékenységekre is, mint a közlekedés – különösen a budapestieknek, a nyári felújítások idején. Tehát szomorkodhatunk, hogy kevesebbet olvasnak, járnak könyvtárba a fiatalok, de ez nem segít megoldani a problémákat. Motiválni kell őket, be kell vonni az oktatási folyamatba, az irodalomóráknak róluk kell szólnia. Megváltozott kompetenciájukat hasznosítani kell az irodalomórákon, akár annak árán is, hogy leadunk az irodalomtörténeti teljességre törekvés igényéből. Meg kellene próbálni tehát abból a tudásanyagból is építkezni, amit mi tanárok tanulhatunk a diákjainktól, legyen szó itt az elektronikus tömegkultúra, populáris kultúra termékeiről, filmek, reklámok, krimik, szappanoperák világáról.
A hétköznapi tapasztalatot hasznosító törekvésnek az a haszna, hogy a műveket nem múzeumi tárgyként erőltetett áhítattal fogják szemlélni, hanem életük részéve válik. Egy példa saját tanítási tapasztalatomból – lehet, hogy első pillanatra hátborzongatónak tűnik -: amikor tanítványaim a Szigeti veszedelem összefoglaló óráján azon kezdtek ötletelni, hogyan lehetne megfilmesíteni az eposzt, és melyik amerikai akciófilmhős játszaná Zrínyi és melyikük Deli Vid, Demirhám, stb. szerepét, akkor úgy érzetem célt értem, ugyanis megkonstruálódott a kapcsolat hétköznapi és irodalmi tapasztalat között.
Mivel megváltozott az oktatás résztvevőinek szerepköre, így ahhoz, hogy az információ áramlás érdemben működjön, szükség van a kommunikáció változására is. A frontális oktatói munka persze sok szituációban kikerülhetetlen, viszont a másik félt passzivitásban hagyja. Szükség van a dialógus kialakítására tanár és diák között. Ha valóban építkezni akarunk a diákok saját tapasztalatából, akkor ahhoz olyan beszédszituációt kell teremteni, ahol bátran vállajak és megosztják véleményüket. Ehhez szükséges tanári szerepkörre nehezebb felkészülni, gyakoribbak a bakizás lehetőségei, mint a szakmai terepen, ahol a tanár nyilvánvalóan többet tud tanítványánál. A kommunikációs szituáció adta egyenrangúság azonban nem hat rombolólag a tekintélyre, és benne nem válik lehetetlenné a számonkérés. Nagy munkát, sok figyelmet és odafigyelést, folyamatos jártasságot kíván nemcsak a szűken értelmezett szakmában, azonban meghozza gyümölcsét. A diákok attól a ténytől, hogy róluk szól az óra, hogy az ő véleményük, hozzászólásuk elősegítette a haladást, esetleg épp azt fogalmazták meg saját szavaikkal, amit a “nagyok”, motiváltak lesz. Így azáltal ösztönözhetőek az olvasásra, hogy “ciki lesz” nem elolvasni, amiről a többiek beszélnek, kellemetlen lesz kimaradni egy érdekes, sokakat foglalkoztató beszélgetésből. Továbbá mi tanárok azért is nyerünk, mert ha valóban diákjaink olvasmányélményeiből és véleményeiből mozaikoljuk össze a szöveg egy jelentésrétegét, akkor évről évre minden alkalommal mikor az adott művet tárgyaljuk az újdonság erejével hathat ránk, hiszen újabb koponyák ötleteivel ismerkedhetünk meg, így a szakmai fásultság kísértete minket elkerül.
E párbeszédes technika során a tanár főképp kérdez, és a hallott elemeket rendezgeti, rangsorolja. A diákok majd mindenre rávezethetők, ha jól kérdezünk, a kérdés maga már eleve nem hordozza a választ, és valódi kíváncsisággal fordulunk diákjaink felé, akkor megdöbbentő válaszokat kaphatunk. Többször kísérletet tettem arra, hogy szövevényesnek tűnő irodalomelméleti fogalmakra rávezessem a tanítványaimat, és majd minden alkalommal sikerült is. Ily módon sikerült elérjem, hogy a szaknyelvet beszéljék, ugyanis miután a saját szavaikkal megfogalmazták megállapításukat elárultam a szaknyelvi kifejezéseket. Például: könnyedén rájöttek arra, hogy egy irodalmi szöveg abban különbözik a szakácskönyvtől, hogy míg annak alkalmazása során egy tojással többel vagy eggyel kevesebbel is ki lehet próbálni a receptet, addig a Nemzeti dalhoz sem hozzáírni, sem pedig belőle lefaragni nem illik, így máris a műalkotás definíciójához érkeztünk. Vagy ha egy regény címe messze nem takarta a tartalmát, és az olvasót ügyesen félrevezette, már az elvárási horizont szakkifejezéssel operáltunk.
Minden magyartanár számára ismerős az idővel való szakadatlan hajsza a “tananyag befejezésére” tett kétségbeesett kísérlet, ami gyakorta a minőség rovására megy. Ugyanis még továbbra is tartja magát a megszokott haladási irány, vagyis hogy az antikvitás irodalmától kell eljussunk mai korunk irodalmához. Az irodalomtörténet tanítása sokszor az irodalmi élmény elébe lép. Művekről, saját olvasmányélményekről beszélgetni sokkal több időt és energiát vesz igénybe, mint irodalomtörténeti adatok vagy akár még csemegék ismertetése is. A kronológiai hagyomány még mindig nagyon erős, bár van néhány javaslat és kísérlet, ami ezzel a tendenciával szembe megy.
Például lehet, hogy érdemes lenne megpróbálni időben visszafelé haladni, jelen korunktól a régmúlthoz eljutni, természetesen ilyenkor egy-egy gondalti ív, motívum, téma, vagy az egymásra hatás lehetne a kapocs.
További ellenfél maga az irodalmi kánon is. Hiszen egyrészt van valamiféle általános kánon elvárás, amit a NAT is programjában megfogalmaz, továbbá a helyi és kerettantervek és a tankönyvcsaládok is erős hatást gyakorolnak e folyamatra. Végül pedig ott van maga a magyartanár, aki nemhogy választásaival – kitől mely műveket, milyen hosszan, milyen érzelmi odafordulással – de még a legapróbb gesztusaival is hat, befolyásolja környezetét.
A nemzetközi tapasztalat azt a tendenciát mutatja, hogy felismerték különös tekintettel az angolszász országokban, hogy a teljes irodalmi kánon átadhatatlan. A 2000-es angol nemzeti kerettanterv mindössze az alábbiakat írja elő: két Shakespeare-drámát, két egyéb drámai alkotást más szerzőktől, két prózai művet és két jelentős költői életművet 1914 előttiről és utánról.
Meg kell próbálni tehát a kánon zsugorodása ellen tudatos redukcióval fellépni. Ebben a modellben megőrizhető a kronológia mint biztonságot adó sorvezető, és mód nyílik a művek egymásra hatásának bemutatásra is. Érdemes egyes korszakokat csak bizonyos műveken keresztül megvilágítani. Ezen döntés során lép életbe a tanárok egyéni ízlése, koncepciója. A munkaközösségek a képességfejlesztés, olvasóvá nevelés célkitűzését szem előtt tartva egy közös tantervet hozhatnak létre, melyben az egyéni tanári kezdeményezések, ötletek is teret kaphatnak, persze közben a kánon redukálásnak ódiumát is közösen vállalva.
A szöveg vonzásban című tankönyvcsalád a modulokban tanítás ötletére épül, aminek lényege, hogy az oktatási folyamatot elsősorban nem a kronológia rendezi, hanem a motívumok, témák, formák. Vagyis egy-egy motívumot – például beavatás, a sziget, – bont ki az időben, ami a megszólított korosztály problémáira igyekszik rezonálni. Elemzéseik, moduljaik minták, amelyek hasonló művek, illetve modulok bevonására biztatnak. Ugyanakkor bár e kezdeményezés szembemegy a hagyományos értelemben vett kronologikus oktatással, de az időbeli, történelmi nézőpontot nem nélkülözi. Az irodalomtörténet egészének “nagy elbeszélése” helyett, a “kis elbeszélések”, a konvenciótörténetek tanítását helyezi előtérbe, ami elősegíti a történeti érzék és szemléletmód kifejlődését: az időbeliség, a folytonosság és megszakítottság, a hagyomány és az újítás kölcsönviszonyának tudatosítását.
Összességében tehát több modellt is kínál a magyartanárok számára a szakma, hogy ne elkeseredett harcaként éljék meg a tanítás folyamatát, de ahhoz, hogy a tanítás folyamata a megváltozott körülmények között fennálljon, szükség van saját tanárszerepünk, módszertanunk, eszközeink átgondolására és a tanított anyag átstrukturálására.

3. A magyar irodalom tanításának fontossága

Míg eleddig főleg amellett érveltem, hogy a tanároknak alkalmazkodniuk kell a módosult körülményekhez, és nyitniuk kell a diákok felé, akár úgy is, hogy a krimik, sorozatok, blogok világát beemelik a tanórába, ugyanakkor azt gondolom, hogy emellett elengedhetetlen a hagyományos értelemben vett irodalom és kifejezetten magyarirodalom tanítására.
A magyar irodalmi művekkel való találkozás során megkerülhetetlen téma a magyar nyelv unikalitása, amivel a ma külföldre már jóval többet utazó fiatalság gyakorta találkozik. Továbbá az irodalmi művek tárgyalása során lehetőség nyílik a magyar kultúra különlegességének hangsúlyozására. Valamint a magyar nyelvű irodalmi alkotások segítségünkre lehetnek abban, hogy kialakítsunk valamiféle a magyar irodalmi tudatot, ami szervesen hozzátartozik a nemzeti és önidentitásunkhoz is.
Nagyszerűnek tartom a Bábelmátrix kezdeményezést (www.babelmatrix.org), ez a honlap ugyanis műfordításokat közöl a legkülönfélébb – cseh, holland, szlovák, lengyel, portugál, orosz, angol – nyelvek irodalmából, és fordítva, a magyar szerzők munkáit teszi hozzáférhetővé idegen nyelveken, csehül, lengyelül, portugálul, németül, oroszul, angolul és szlovákul. Az oldal célja, hogy bepillantást nyújtson más országok irodalmába, és hogy népszerűsítse a magyar irodalmat külföldön. Ennek megfelelően százhuszonkilenc magyar szerzőtől olvashatunk szövegeket, például Ady Endrétől, Balla Zsófiától, Bertók Lászlótól, Csokonai Vitéz Mihálytól, Weöres Sándortól, Várady Szabolcstól. Vagyis külföldön jártunkban magyarságunk sokkal könnyebben magyarázható, ha egyes magyar versek vagy prózai művek részletének idegen nyelvi fordításait húzzuk elő, ha nem is a tarsolyunkból de a laptopunkból.

4. Kemény Zsigmond taníthatósága középiskolában különös tekintettel a Ködképek a kedély láthatárán című regényre

Tanítási gyakorlatom során többször szembekerültem a ténnyel, hogy keveset olvasnak a diákok. Az első elkeseredésemet az az elszánás követte, hogy beláttam a helyzet megrendíthetetlenségét, viszont szigorúan megkövetelem, hogy a kisebb korpuszt olvassák alaposan. Így hosszú heteket, sőt hónapokat szenteltem egyes szövegeknek, a szoros szövegolvasás módszertanát sem mellőzve, és bár voltak buktatói és nehézségei e választásnak is, a végeredmény mindenképp azt mutatta, hogy a szövegeket nemcsak kibetűzni, hanem érteni, értelmezni tudó ifjúság hagyta el az óráimat.
A fent bemutatott problémák fényében adódik a kérdés, hogy miért gondolom egy igencsak porosnak, avíttnak titulált szerző művének tanítását, aki még a középiskolai kánonban inkább nincs, vagy csak érintőlegesen van jelen.
Pedig Kemény Ködképek a kedély láthatárán c. regénye sok szempontból jól tanítható. Most ezeket igyekszem összegyűjteni.
Az első szempont, amivel minden gyakorló magyartanárnak szembesülnie kell, és amit a fent vázolt kutatások is igazolni látszanak, hogy egy “kötelezőnél” az elsődleges szempont a terjedelme. Keménynek ez a regénye mindössze 150 oldal, ami kisebb ellenállást okoz. Nem történelmi regény, tehát megértéséhez nem szükséges ismerni a XVI-XVII. századi erdélyi viszonyokat és politikát, mint ahogy Kemény egyéb regényeinél.
Igaz ez a regény, mivel nem Kemény legismertebb művei közé tartozik nehezebben beszerezhető, azonban ez épp erősítheti a diákok vonzalmát, mint valami titkos társaság tagjai olyanba avatódnak be, amibe a többiek nem. Ez a nehézség határozottan az előnyömre szolgált, hozzátett a mű charmjához, amikor e regényt tanítottam. Azóta könnyebben hozzáférhető lett, ugyanis letölthető a Magyar Elektronikus Könyvtár oldaláról: http://mek.oszk.hu/04600/04642 

Műfaj

Kemény regényeiben a drámai műfajból kölcsönöz, nem egyszerűen magát a párbeszédes szerkesztést veszi át, hanem az ebből fakadó lehetőséget a nézőpontok sokféleségének bemutatására. Ez a sokoldalúság mind az elbeszélői pozíció gyakori váltogatásában, mind a szereplőháló összetettségében is megjelenik.
Kemény regényeiben a drámaiság mellett a harmadik műnemcsoport elemei is fellelhetők. Mint írásaiból kiderül, szándékosan használ lírai betéteket, melyek a vallomások, napló- és levélrészletek, valamint a magánbeszédek hitelességéhez jócskán hozzájárulnak. Jellemábrázoláskor is alkalmaz lírai elemeket, melyeknek segítségével közelebb hozza olvasójához szereplőit, akiket nemcsak kívülről láttat, hanem belső, lelki vívódásaikon, gyötrelmeiken keresztül is.
Az esszéíró Kemény továbbá magyarázatot keres magára a regényműfaj szükségességére, és e kérdésre igen összetett választ talál, miszerint szükség van a regényre egyrészt, mert ezzel a műfajjal motiválható a leghatékonyabban az olvasási kedv, ezzel toborozható a női olvasók tábora, kiknek olvasásra nevelését Kemény célul tűzte ki, és ennek függvényében a közönség, másrészt ez az a műfaji forma, melyre a kor, illetve társadalmi változások a leginkább igényt tartanak a XIX. század második felében.
Kemény Zsigmond regényeiben a szerzői tudat hangsúlyos jelenlétét a műnem-, műfaj- és témaválasztáson túl még az is jól mintázza, miszerint A Ködképek a kedély láthatárán című regény eredetileg novellafüzér műfaji besorolással jelent meg folyóiratokban folytatásokban, majd a végleges, könyvformátum elnyerésekor, 1853-ban a szerző beszélyfüzérre változtatta az alcímet. E szóösszetétel mindkét eleme figyelemreméltó, a füzér műfaja akkoriban több témát kapcsolt össze, ami e műalkotás esetében heterogén témák és történetek egybejátszatását, kompozícióját jelenti. A beszély kifejezés pedig visszavezethető a beszédre, mely a regény ismeretében egyértelműen a benne foglalt történetek elbeszélésének nehézségére utal.

Szerkezet

A Ködképek a kedély láthatárán nagyon hangzatos cím, ami mindenképp megragadja és elgondolkodtatja olvasóját. Jelentheti talán a történetmondó Várhelyi folyamatos elbizonytalanodását, a történetek fölötti elbeszélői hatalmának megkérdőjelezését, és talán elvesztését. Kedélyének láthatárán gyülekező köd a történetek kuszaságán, egymásba ágyazottságán átlátni nem tudást szimbolizálja.
A Ködképekben a nyitány hangsúlyosan bevezető, mert a számozott fejezetek előtt áll. E kezdés valóban bevezet, a történetmondás és az elbeszélői pozíció problematikájára fókuszál, nem kímélve olvasóját. “Mondják, hogy egy nőveli barátságunk akkor is, ha nincs a világ félrevezetésére ürügyül használva, vagy szerelmünk előnesze vagy pedig utóhangja.
Mondják, hogy érzéseink és szenvedélyeink regényének ez csak bevezetése vagy zárszava, melyen egészen kívül esik a figyelmet ingerlő szöveg, s így mentől művésziebb alakú, mentől tisztább és kedélyesebb modorú, annál több kíváncsiságot ébreszt annak, mi még el sem kezdődött, vagy már befejezve van, megtudására. De én merőben más véleményen vagyok.”
Rögtön a szerkezet bonyolultságát mutatja a kezdő- és végpontot egymásmellé rendelése, vagyis, hogy a most megkezdett történet kezdő- és végpontja tulajdonképpen egy. Tehát a történetmondás felől értelmezve a szöveget, a probléma az, hogy nincs történet, nincs elmondandó/ható szöveg, csak kezdet és vég, és ráadásul ezek is egybeesnek.
Ezen bevezető ellenére a szétesett elemek újraszerveződéséből mégis kialakul egyfajta nem szokványos történet, és annak berekesztése, amiben az addig lenézett, kisszerű, férj átveszi Várhelyitől a történetmondás hatalmát és elbeszélővé lesz. Várhelyi tehát mint elbeszélő nem felel meg a történetmondó szerepének, hisz a befejező aktustól megfoszttatik. Csak a bevezetőből már jól ismert, közhelyes stílusban megfogalmazott tanulságos naplóbejegyzésre futja. A bevezetőben beígért kezdet és vég így ér össze Várhelyi szentenciózus megnyilvánulásaiban.
A Ködképek tehát szerkesztésében hordozza Kemény és talán a korabeli magyar regényirodalom poétikájának kísérletező jellegét. A változásnak azon stádiuma érhető tetten e szövegen, amikor a fennálló elemek szokásos elrendezése már nem működik, és amikor az újjáalakítás, a kísérletezés az előrelépés egy új regényforma felé.

A történet széttöredezettsége

Keménynél a töredezettség, mint regényszervező elem meghatározó. A történet vonalvezetése nem lineáris, a regény várhatósága alacsony. Gyakoriak a nézőpontváltások, melyek megakadályozzák a szereplőkkel való azonosulást, másfajta befogadási technika megkonstruálásra van szükség, mint az elvárható történetekben, ahol az olvasó könnyedén azonosul a főbb szereplőkkel.
Az olvasói elvárások a szövegekben nem, vagy csak részben érvényesülnek, és e váratlan fordulat, e hiány vagy távolság értelmező munkára késztetheti a befogadót. E munka során az olvasó rádöbbenthető arra, hogy e szövegek befogadásához új utat kell találnia, újfajta értelmezési horizontot kell megkonstruálnia, ami leginkább a valóság recepciójára emlékezetet. Hiszen az e regényekből megismert történetek mind idejüket, terüket mind linearitásukat tekintve darabokra szétesettek, ahogy a valóság elemei is. Az olvasónak tehát az olvasói empíria helyett, a valóságban megtapasztalt módszerhez kell folyamodnia, miszerint a (darabokra vagy atomokra) szétesett regény- illetve valóságelemeket a maga számára értelmes renddé kell szerveznie.

Az elbeszélő, a történetmondás

A történetmondó pozíciójának kiemelkedő szerepe elsősorban abban nyilvánul meg, hogy e regényben az elbeszélő nem mindentudó kívülálló, hanem része, némelykor szereplője vagyis hangsúlyosan jelölt eleme a történetnek. Nemcsak az elbeszélő jelöltsége teszi érdekessé a Kemény-regényeket, hanem hogy annak pozíciója is rengeteget változik, szinte bármelyik szereplő történetmondóvá léphet elő, amikor más valaki, vagy épp saját történetét mondja. Az elbeszélői szerep hordozza az értelmező, sőt olykor önértelmező szerep lehetőségét is.
A történetmondás folytonosságára tehát épp azáltal kérdez rá e szöveg, hogy a mű és ezáltal a történet egységét a gyakori és hangsúlyos elbeszélői pozícióváltással széttördeli. Ezen szándékos széttöredezettséggel jelöli ki az utat, melynek mentén az újfajta poétika megkonstruálható.

A befogadó

A különböző befogadói pozíciók jelölésére láthatunk példát, mikor Várhelyi meséli a Jenő Eduárdnak címzett és általa az apósi hagyatékból a legtöbbre tartott okirat tartalmát, ahol is az öregapó írja le életének történetét. Itt nemcsak a történetmondó-helyzet összetett és megsokszorozott, hanem a befogadói is. Ez utóbbi jelölődik ki az eltérő terek és idők különbözőségével, továbbá bonyolódik úgy, hogy a Várhelyit hallgató Cecil felkiáltásával megakasztja a történetmenetét, mert mindkét befogadó, a történetet hallgató és az olvasó számára is világos lesz, hogy az öregapó, Villemont Random, Cecil első férjének Florestánnak az apja. Már maga a történet is jól mintázza a befogadói szerep kiemelését, de a regényszövedék továbbgombolyodik, mert ez a jelenet teszi még a leginkább aktívvá Várhelyit, az elbeszélőt, mert Cecil kifakadásával még jobban magára vonja a történetmondó figyelmét, és e figyelem és bizalom alapozza meg azt a kedélyállapotot, ami majd Cecilt is mesélésre ösztönzi, aminek következtében Várhelyi és a regényt olvasó is beavatódik Cecil életének korábbi fejezeteibe. Tehát a megidézett példában elbeszélő és befogadó kapcsolata a történet folytonossága elé kerül, elsődlegessé lesz.
Az olvasó először is elbizonytalanodik azáltal, hogy mind a történetmondó és befogadó szerepkör hagyománya megváltozik, hiszen mint láttuk elbeszélő és hallgató szerepe gyakran váltakozik, sőt sokszor egybe is esik. Továbbá nemcsak maga a pozíció problematikus, hanem annak betöltése is, hisz a szerepeknek az arra kijelöltek nem felelnek meg, nem képesek a megszokott módon ellátni, és betölteni azt, például Várhelyi mint történetmondó megbízhatatlan.

Az időszerkezet

A Kemény-regények visszatekintő időszerkesztéssel élnek. Ezáltal a történetek többször elismétlődnek, újabb és újabb jelentésárnyalattal bővülnek. Továbbá az elbeszélő úgy tesz, mintha valamiféle folytonosság a szövegen belül fennállna, de valójában ezekkel a visszatekintő részekkel csak még inkább elbizonytalanítja olvasóját, hiszen az eddig valahogyan értelmezett történetet újramondja és befogadóját újabb értelmezésre kényszeríti. Vagyis nem holmi végiggondolatlan rendetlenség áll az ifjú olvasó előtt, hanem valami, ami rádöbbentheti az olvasót értelmezés és idő összefüggésére, hiszen egy előbb, majd utóbb újra megjelenő történet az olvasó két időpillanatát is kimetszi, azzal a szándékkal, hogy felismerje, ő már nem az, aki korábban volt, és ugyanazt a történetet másodszor azért is érti másként, mert az eltelt idő alatt ő is más lett, többek közt beavatódott már e történet korábbi verziójába.
Mivel a lélektani idő háttérbe szorítja a kronológiát az emlékezés jelenségének történet befolyásoló és módosító jellege is feltárható e regény segítségével, hiszen itt a múlt nem múltként, hanem a visszatekintő, visszaemlékező technika segítségével jelenként szerepel. Azonban mivel a visszaemlékezés torzít, hiszen a szubjektum nem a valóságra, hanem az emlékeire emlékszik, vagyis a múlt megidézése, bármily objektív törekvés hozza is létre, a visszaemlékező tudat miatt szubjektív; vagyis az időkezelés bonyolult jellege arra hívja fel olvasójának figyelmét, hogy a történetek, az események valójában nem megismerhetők.

A szerepbeteljesítés problematikája

A Ködképekben a történet szintjén Villemond Random alakjában jelenik legkifejezőbben a szerepbeteljesítés problémája. Ő az aki, a hagyományból örökölt szerep beteljesítése elől, illetve az azzal való eltúlzott szembefordulás mániává torzulása elől csak úgy menekülhet, ha elhagyja hazáját. A két magatartásminta ugyanaz csak más előjellel, hisz mindkettő ugyanannyira működésképtelen. A műalkotási modell adta szerepek ellátásának problematikussága Várhelyi alakjában sűrűsödik, aki nem képes betölteni az elbeszélői szerepkört, hiszen története főhősének, Jenő Eduárd sorsának záróakkordját nem ismeri, továbbá többen is kibillentik a mesélői székből, és hol inkább, hol kevésbé szívesen, de átadja a történetmondás fonalát. Az elbeszélői pozíció váltogatásával a befogadói szerepkör ellátása is váltakozik. Tehát ezen a regényszövedéken belül egyetlen alak sem képes egyetlen szerepet betölteni, minden figura szerepköre többféle szerep kipróbálásából, azok összességéből áll össze.
Vagyis a regény a szerepek működésképtelenségéről tanúskodik, úgy hogy rákérdez a modellutánzás szükségességére, az öröklött modellek érvényességére, valamint magára a szerepbeteljesítés problémájára.

Az utódtalanság jelentésrétegei

A Ködképekben elsősorban Ameline sorsa példázza az utódkérdés tragikus voltát, hiszen mindkét gyermekét elveszti, és Florestán őrülésének oka épp az, hogy neve nem öröklődik tovább, utód nélkül marad. Mint ahogy a szálak összetalálkozásából tudjuk, a Villemont-család másik sarjának, Stefániának Jenő Eduárddal kötött házasságából sem származik utód. Továbbá a második esélyt kapott Cecil sem vállalja második férjétől az anyaság szerepét. Mindhárom házasságban más és más jelentése van az utód nélkül maradásnak: Florestán és Ameline elvesztették közös gyermeküket, és háborúság dúlt közöttük a nem kívánt csemete miatt, aki végül szintén meghalt, így utódtalanságuk a kettejük között – a második gyermek megszületésének előzményei miatt – feszülő konfliktus feloldhatatlanságát jelenti. Míg Jenő Eduárd rögeszméssége miatt feledkezik meg feleségéről, a társadalom megjobbítása eltereli a figyelmét és elvonja erejét saját és felesége személyes sorsának alakításától. Cecil második házassága jól láthatóan érzelemmentes, valóságos emberi viszonyokat nélkülöző kompromisszum, aminek továbbvitelére – nyilván a korábbi keserű tapasztalatokat sem felejtve – Cecil nem vállalkozik.
Konkrét értelemben e párok utódtalansága egyrészt együttélésük kudarcát, férj és feleség, férfi és női szerepek működésképtelenségét szimbolizálják, másrészt a szereplők, illetve az általuk hordozott értékek utódokban való továbbélésének tragikus voltát, vagy lehetetlenségét mutatja, ami azt bizonyítja, hogy e regényszöveteken belül a folytonosság utáni vágy puszta ábránd maradhat csupán.
Összefoglalva tehát Kemény Ködképek a kedély láthatárán című regényén egyrészt remekül megtaníthatók konkrét irodalmi korszakra, műfajra, szerkezetre vonatkozó jellemzők, másrészt olyannyira provokatív a szöveg maga, valamint a szerkesztés okozta elbeszélői és befogadói szerepkör, hogy nem hagyja érintetlenül olvasóját, hanem felháborodása vagy döbbenete révén, de bevonja olvasóját a szövegbe. Valamint többfajta irodalomtanítási modellben tanítható. Ugyanis jól alkalmazható a modulos irodalomtanítás során is, hiszen mint a szerepbeteljesítés problematikája, vagy az utódtalanság kérdése vagy akár a műfaji határok feszegetése mentén is több regénnyel egy gondolati sorba állítható. E regény megállja a helyét az irodalomtörténeti és/vagy kronologikus oktatás során is, mint a XIX. század második fele magyarirodalmának kiemelkedő regénye, amihez a szerző alakjának, politikai állásfoglalásának összetettsége és irodalmi munkásságának sokszínűsége remek hátteret nyújthat.

Irodalomjegyzék

A PISA-sokk – avagy minden negyedik magyar gyerek nem tanul meg olvasni, Új Pedagógiai Szemle, 2003 március.
ADAMICA Zoltán, Irodalomtanítás? A harmadik évezredben?, Iskolakultúra, 2007/11-12.
ARATÓ László, 12 tézis a magyartanításról, Élet és Irodalom, 2003/8.
ARATÓ László, A tananyagkiválasztás és –elrendezés néhány lehetséges modellje = SIPOS Lajos (szerk.), Irodalomtanítás a harmadik évezredben, Bp., Krónika Nova, 2006, 113–123.
BERNÁT Anikó, Könyvolvasási és könyvvásárlási szokások a magyar társadalomban, TÁRKI, 2005.
BERNÁT Anikó, A tizenévesek könyvolvasási és könyvvásárlási szokásai és az olvasás helye a gyerekek életében, TÁRKI, 2006.
CS. CZACHER Erzsébet, A műfajok és kontextus szerepe a szövegértésben és jelentéskonstrukcióban, Iskolakultúra, 2002/1.
EISEMANN György, Elhallgatás, beszéd, szubjektum Kemény Zsigmond regényeiben, Iskolakultúra 2007/1. 41-47.
Erős átlag: PISA 2006: ezt sem tesszük ki az ablakba, HVG, 2007. december 4.
GORDON GYŐRI János, Tanárszerepek az irodalomórán = SIPOS Lajos (szerk.), Irodalomtanítás a harmadik évezredben, Bp., Krónika Nova, 2006, 124–136.
JÓZSA Krisztián (szerk.), Az olvasási képesség fejlődése és fejlesztése, Bp., Dinasztia, 2006.
KNAUSZ Imre, Műveltség és autonómia, Iskolakultúra, 2002/9.
LEGÁT Tibor, TAMÁS Zsuzsa, Kötelező olvasmányok: “Temessék már el a csávót”, Magyar Narancs, 2007. május 3.
PISA: Összefoglaló jelentés: A ma oktatása a jövő társadalma, 2006. http://www.oecd-pisa.hu 
SIPOS Lajos (szerk.), Irodalomtanítás a harmadik évezredben, Bp. Krónika Nova, 2006.
SIPOS Lajos (szerk.), Irodalomtanítás az ezredfordulón, Celldömölk, Pauz – Westermann Könyvkiadó 1998.
SZEGEDY MASZÁK Mihály, Kemény Zsigmond, Bp., Szépirodalmi, 1989.
VÁRI Péter (szerk.), PISA-vizsgálat 2000, Bp., Műszaki, 2003.

Kiss Miklós

A Nemzetközi Magyarságtudományi Társaság 
angol nyelvű honlapjának kialakítása

Az alábbiakban a címben jelzett ‘kialakítás’ helyett (mely inkább a jelen írás belátásaiból a továbbiakban következő lépés) pontosabban az alakulóban lévő honlap eddigi, és leginkább jövőre vonatkozó fejlesztéséről szeretnék tájékoztatást nyújtani.
A honlap bemutatása 2 szempontot ölel fel: a múlt megidézése a honlap szükségszerűségének megfogalmazásának jegyében, mely tulajdonképpen a további célok definiálásáért felel; e körvonalazódó célok megvalósításának tervmódozatai (ez a jelen), illetve a tervek kivitelezésének jövőbéli fázisai.

1.

A honlapra vonatkozó idézet a Társaság 2007-es évi beszámolójából (2008 február 10, Budapest – rendkívüli közgyűlés):

“Bene Sándor főtitkárhelyettes és Mann Jolán, a Magyar Elektronikus Könyvtár munkatársa ismertette és bemutatta a Társaság megújuló honlapját, amely eddig a Szegedi Egyetem szerverén működött, www címe is ide utalt, nehezen volt megtalálható. A Társaság domainnevet vásárolt, a honlap új címe: www.nmtt.hu. A honlap célja, hogy minél frissebb információkat szolgáltasson (a külföldi intézmények kutatási programjairól, a külföldi magyar témájú doktori disszertációkról, tudományos konferenciákról stb.), áttekinthető felületen és interaktív funkciókkal. Ugrópontokat kínál a világ hungarológiai intézményeihez (egyetemi oktatóhelyek, kutatóintézetek vagy kutatóhelyek), bemutatja a magyarságtudományi kutatások legfontosabb személyiségeinek tevékenységét, életrajzát, és összegyűjtve hozzáférhetővé teszi a hungarológiai kutatások legfontosabb tudománytörténeti dokumentumait. A Társaság jelenlegi és korábbi kiadványai – a szerzői jogi kérdések tisztázásával párhuzamosan – folyamatosan kerülnek fel a honlapra, illetve válnak elérhetővé a Magyar Elektronikus Könyvtárhoz kapcsoló link segítségével. Hosszabb távú tervünk, hogy honlapunk a világból bárhonnan, bárki által kezdeményezett magyar tárgyú kutatások egyik fontos kiindulópontjává váljon, ahonnan a magyarságtudományban együttműködő tudományterületek alapvető bibliográfiai anyagai, könyvtári adatbázisai és elektronikus szöveggyűjteményei könnyen és praktikusan megközelíthetők lesznek. (E terv részeként folyamatban van a páratlan információs értéket képviselő Hungarológiai Értesítő teljes anyagának elektronikus feldolgozása is. A titkárság továbbá tervbe vette egy magyarságtudományi terminológiai szótár létrehozását, amellyel a tudományos kutatást és a fordítást szeretné segíteni, ez azonban – hasonlóan a jövőben megvalósuló hasonló szolgáltatásokhoz – jelszóval fog működni, a tagdíjat fizető kör számára.) A magyar nyelvű honlap struktúrája, megjelenési felülete azóta is folyamatosan alakul; a tervbe vett angol nyelvű website viszont nem feltétlenül lesz azonos a magyarral.”

Ugyanez – számunkra – lényegre törőbben, immár a honlap nyitóoldalának, vagyis a Társaság alapvető tevékenységének megfogalmazásában:

“A Nemzetközi Magyarságtudományi Társaság széleskörűen szorgalmazza és támogatja a magyar nyelvre, kultúrára és társadalomra vonatkozó kutatást és oktatást, valamint igyekszik közvetíteni ezek magyarországi és külföldi fórumai között. A Társaság tájékozódik a Magyarországon és külföldön folyó hungarológiai tevékenységről, és a szerzett információkat, elsősorban internetes úton, hozzáférhetővé teszi tagjai és az érdeklődők számára, valamint cikkeket és monográfiákat publikál kiadványsorozataiban. (…) fórumot nyújt a magyar és külföldi doktorandusz hallgatók közös munkájához.”

Amennyiben a honlapra tekintünk látható, hogy mind a magyar, mind az angol verzióban e kitűzött célokból számos megvalósult. Dokumentumok hozzáférésének biztosítása, hírlevél kialakítása, szerzői jogi kérdések tisztázása, stb. 2008 derekára valósággá vált.
Az én feladatom a beszámoló utolsó idézett mondatában vázolt jövőképre vonatkozik, miszerint: “a tervbe vett angol nyelvű website viszont nem feltétlenül lesz azonos a magyarral.” Feladat tehát e különbség meghatározása, illetve a meghatározásból eredő konklúzió gyakorlatba ültetése.
A beszámolóból idézett passzusok, illetve az ezen idézetek eredőjeként megfogalmazódó kiindulópont világossá teszi, hogy jelenleg a “hosszabb távú terv” megvalósításának kezdőpontján állunk. A platform immár megfogalmazott igénye, illetve az érdemi információ struktúrájának jövőbéli meghatározása közötti jelen helyzetünk kétirányú kérdésfeltevést irányoz elő.
Egyrészt “belülről”, vagyis a Társaságon belüli kommunikáció felől közelíthetjük meg céljainkat: milyen módon, milyen platformon, felületen valósítható meg a legkonstruktívabban a közös munka hatékonyabbá tételében meghatározott cél? E kérdésben a magyar és az angol honlap nem kell, hogy eltérjen.
Másrészt “kívülről”, vagyis a Hungarológia iránti érdeklődés irányából értelmezhetjük az előttünk álló feladatokat: mire lehet szüksége egy a Hungarológiával ismerkedni kívánó nem magyar érdeklődőnek? A kérdés az internet gyakorlatában így hangzik: Hogyan, milyen érdek, érdeklődés mentén jut el a majdani látogató a honlapra? Majd ezt követően: Miképpen lehet kiszolgálni a honlapunkra érkező érdeklődést? Ez a kérdések az angol honlap fejlesztésének origói.

A Társaság angol és magyar nyelvű honlapjának látogatottsága 2008 januártól szeptemberig

2.

A megfogalmazott kérdések, pontosabban a kérdésekben foglalt feladatok megvalósításának tervmódozatai, illetve a tervek kivitelezésének jövőbéli fázisai jelentik prezentációm tulajdonképpeni gerincét.

2.a Általános intézkedések

Elöljáróban: technikai és elméleti kérdések halmazuniójában kell gondolkodjunk. Mivel az én feladatom a fejlesztés elméleti kialakítása, így az e helyütt releváns technikai kérdésekre – melyek a honlap technikai felelősének, Pásztor Gyulának kompetenciája – csak röviden térek ki.) 
A beszédes URL kérdése: Noha a honlapunk címében nem szerepel a Hungarológia / Hungarology kifejezés (helyette a Társaság rövidítése), ez nem befolyásolja a keresőkön (pl. Google) keresztüli találati arányt, elvégre a keresők az ún. metatagek alapján adnak ki találatokat. A látható tagekhez hasonló láthatatlan metatagek megfelelő hívószavaikkal minden honlap megtalálhatóságának biztosítékai. A metatagek az adott oldal címéhez rendelhető kifejezések – ezek biztosítják a találatot, vagyis a honlapunk elérhetőségét. A magyar nyelvű honlap metatagjei a következők: Nemzetközi Magyarságtudományi Társaság, Magyarország, Magyarságtudomány, Hungarológia, Hungarologia, Tudomány, Kongresszus, Konferencia, Doktori képzés, Doktori iskola, Magyar kultúra, Magyar irodalom, Magyar és külföldi tudósok együttműködése, Klaniczay Tibor, Bo Wickman, Rákos Péter, Amedeo di Francesco, Monok István, Tuomo Lahdelma, Bene Sándor, Béládi Miklós, Jankovics József. Értelemszerűen az angol nyelvű változat ugyanezen tagek és metatagek angol nyelvű fordításai mellett a Társaság által elképzelt látogatóközönség keresési szokásainak megjósolt hívószavait kell, hogy tartalmazza.
Linkek: A tageknél, metatageknél is fontosabb, közvetlen kapcsolatot biztosító hivatkozások. Minél több link mutat a Társaság honlapjára, értelemszerűen annál több találat begyűjtésére nyílik lehetőségünk. Célunk a Társaság linkjének, bannerszerű hivatkozási ‘gombjának’ minél több releváns oldalon történő elhelyezése: Balassi Bálint Intézet, OSZK, MTA, MEK, egyetemi oldalak. Mindeme elsődleges, társtudományos és társintézményi utalási helyeken történő megjelenéssel párhuzamosan olyan alternatív, ám annál hatékonyabb linkmegjelenítésben gondolkodunk, mely például egy Wikipedia-szócikk megírásában, vagy egy közösségi oldalra való információfeltöltésben ölthet testet.
A fenti, hagyományos kommunikációs csatornák lefedésén túl lehetőség van keresőoldali regisztrációra is, mely a találati arány maximalizálásának költséges, ám annál hatékonyabb módja.
A keresőoldalon pénzért megváltott találati prioritástól elvárt látogatószám-növelés mindemellett egy tudományos platform esetében a linkelhelyezéshez képest kevésbé effektív módszer (vö. a látogatószám növekedés és a valóban “értékes” visszajáró látogatószám között megnyúló különbséggel).

2.b További, technikain túlmutató intézkedések

Kezdjük talán a legfontosabbal, a felületépítés kérdésével. Elsődleges célunk egy, a tudományterületek, hungarológiai műhelyek között kiépítendő, információcserét biztosító, sőt gerjesztő hálózati platform biztosítása. Tulajdonképpen az iwiw és facebook populáris szociális network-közösségek mintájára létrehozandó akadémiai felület megteremtése lehetne a valóban hosszabb távú szándék, mely a hálózatszerűség kapcsolattartó szociális karakterét tudományos kooperáció előmozdításának irányába koncentrálná. Az elképzelt felület a hungarológiai érdeklődés közössége számára tudományos kapcsolattartási, kapcsolatépítési platformot biztosítana: Azonos irányú érdeklődésből kialakítható közös, nemzetközi kutatás elősegítése / doktoranduszok közötti együttműködés lehetőségének megteremtése, stb. Jelenleg 38 műhely jelenik meg a honlapunkon. Ez adatbázisnak nem rossz, de a cél az lenne, ha ezek között a műhelyek között aktív tudományos kapcsolatrendszert tudnánk kiépíteni, pontosabban egy kommunikációs felület biztosításával ezt a kapcsolatépítő magatartást gerjeszteni.
Részletesebb bemutatkozást ez idáig hét műhelytől kaptunk (négy a honlapon, további három feltöltése folyamatban), ezek a bemutatkozások fogják majd a kiépítendő kommunikációs platform gerincét adni, mivel tartalmazzák azokat a hívószavakat, melyeken keresztül a tudományos kapcsolatfelvétel kialakulhat: tanszéki profil, kutatási területek, oktatási- és vizsgakövetelmények, az oktatók profilja, kutatási területe, publikációs jegyzéke.
Az eddig megtett lépések: Adatbekérés (az adatbekérés, illetve a bekért adatok feldolgozása és honlapon megjelenítése folyamatos [a jelenleg látható felvitt információ természetesen még nem a tervezett hálózati platform]).
A következő lépések: A felület technológiai megvalósíthatóságának lehetőségei. A hálózati funkciók technológiai kialakítása. A kialakított felület feltöltése.
A következő sarkalatos pont a linkterjesztés megvalósítása: Az említett technikai követelményeknek megfelelően szükséges a releváns honlapokkal egyeztetett linkcsere kiépítése. Ez mind a honlapra találásban (ld. technikai magyarázat: több mutató link – több találat), mind pedig a látogatók érdeklődésének kiszolgálásában is segít (releváns információ biztosítása).
Az eddig megtett lépések: A szóba jöhető oldalak összegyűjtése.
A következő lépések: A linkgyűjtemény kiszélesítése, kapcsolatfelvétel, illetve a linkcsere szisztematikus végrehajtása.
A honlapépítés gerincét a tartalomépítés alkotja, vagyis a már meglévő és működő tartalmak mellett azok kiszélesítése is feladatunk. Az információfejlesztésbe tartozik egy használható szöveggyűjtemény kialakítása, a Hungarológia tudományterületével releváns, angol nyelven hozzáférhető szövegek feltöltése.
Az eddig megtett lépések: –
A következő lépések: A szöveggyűjtemény-adatbázis feltöltésének folytatása. A korábban tervbe vett magyarságtudományi terminológiai szótár létrehozásának újragondolása, előkészítése, kialakítása.
Az utolsó két kategória kívülről érkező érdeklődéseket szolgálna ki, melyek legalább annyira fontos tartalmakat képviselnek, mint a számunkra relevánsnak minősülő információk megjelenítése. Ezen érdeklődések kiszolgálása a honlap attraktivitásának növelésével szerezhetnek újabb felhasználókat és olvasókat saját tartalmainkhoz.
Az egyik ilyen külső igény kielégítését irányzó, az oldal vonzáskörét bővítő szolgáltatás a nyelvoktatás honlapra történő becsatolása. A metatagekben jelölt hívószavak gyakran a nyelvtanulás vágyától vezérelt érdeklődéseket irányítják honlapunkra. A nyelvet tanulni kívánó látogató nem feltétlenül, de jó eséllyel érdeklődhet a Hungarológia, mint tudományterület iránt is. Egy megfelelő online nyelviskola honlapra fogadása ezeket a lehetséges érdeklődéseket vonzhatnák a Társaság honlapjára.
Az eddig megtett lépések: Az online nyelviskolák feltérképezése (Dusnoki Gergely – jyväskyläi lektor).
A következő lépések: A legjobb, legmegfelelőbb online nyelviskola kiválasztása. Együttműködés módjainak feltérképezése, kialkudása és kialakítása. Link- és bannercsere megállapodások.
További külsődleges, közvetett igény kielégítése ugyancsak a honlap vonzáskörének kiszélesítését eredményezheti: Egy ösztöndíjfigyelő szolgáltatás beépítése a honlap látogatottságának biztos forrása. Ugyanaz a helyzet, mint a nyelvoktatás kapcsán, vagyis az általunk használt hívószavak gyakran a Hungarológia területén kutatni kívánó érdeklődők ösztöndíjkeresésének kulcsszavai. Az ilyen igény felől érkező érdeklődés kiszolgálása komoly eséllyel integrálja a látogatót az általunk célzott tudományos együttműködés köreibe.
Az eddig megtett lépések: –
A következő lépések: Első körben a MÖB és egyéb ösztöndíj-lehetőséget kínáló oldalakról becsatolni azokat, amelyek a Hungarológiai érdeklődés profiljába illenek. Később egy ösztöndíj-figyelő szolgáltatás keretében a potenciális ösztöndíjak és a műhelyek tudományos partnerkeresői felhívásainak összefésülése hozhat valóban konstruktív eredményeket.
Teoretikus felvetéseim konklúziója tulajdonképpen a honlap valódi érdekeinek és céljainak megfelelő, a fenti gyakorlati irányba mutató intézkedésektől elvárt eredmények összefoglalása.
Egy honlap sikerét a látogatószám növekedése garantálhatja. A fenti diagramok statisztikái saját céljaink megvalósulásának elsődleges mutatói, a folyamatosan megvalósuló intézkedések objektív mérőszámai. Javaslom, hogy a következő egy éves periódus értékelése – egy összehasonlítás erejéig – térjen vissza e görbék immár kiterjesztett időskálán történő elemzéséhez. A rideg statisztikai kimutatásoknál sokkal fontosabb a látogatók megtartását célzó erőfeszítések. A visszatérő látogatói szokások elemző követése, a honlapon töltött egyéni idő mérése ugyancsak technikai feladat. Ezen objektív-technikai, statisztikai kimutatásoknál természetesen sokkal fontosabb a Tagság visszajelzéseinek figyelembe vétele, elvégre közös érdekeinket csak közösen tudjuk alakítani.
A hosszú távú, igazi sikert, az elképzelt működési forma beindulását idővel szakmai regiszterekben, például nemzetközi kooperációk, konferenciák visszhangjaiban mérhetjük le. A hangsúly egy magyar anyanyelvű Társaság angol nyelvű honlapjának fejlesztésekor a nemzetköziség elősegítésén kell, hogy legyen. A kérdést aktualitásában vizsgálva elmondhatjuk, erőfeszítéseinket többek között annak érdekében tesszük, hogy például a jelenleg zajló doktorandusz konferenciákhoz hasonló rendezvényeinken ne csak magyar előadókkal találkozhassunk. Elvégre szeretnénk hinni – a honlap ambíciója mögötti előfeltevés is erről szól –, hogy a Hungarológiával foglalkozó hallgatóknak csak egy része magyar kutató.
Végezetül még egy észrevételt szeretnék tenni. A Társaság angol nyelvű honlapjáért felelős munkatársukként, kollégájukként arra hívnám fel mindannyiunk figyelmét, hogy csak akkor érdemes (és lehetséges) használható fórumot teremteni, ha azt a felhasználók, jelen esetben a tagok használják is. Az önmagába visszatérő gondolat nem szimpla frázis vagy paradoxon. Csak a résztvevők, vagyis a tagok közös lelkesedésén, és ebből fakadó együttműködésén múlik, hogy egy, e tagok tudományos-szakmai kiszolgálására létrehozott platform működőképes lesz-e: A honlapfejlesztői munka értékelése egyben önmagunknak tartott tükröt is mutat. Közösségünk motiválása nem az én feladatom, az én célom csupán egy olyan működőképes felület, honlap megalkotása, amely lehetőséget teremt a motivált tagok együttműködéséhez.