Gárdonyi Albert

Magyarországi könyvnyomdászat 
és könyvkereskedelem a 18. században, 
különös tekintettel Budára és Pestre

Budapest, 1917.
Kiadja Lantos A. Könyvkiadóhivatala

TARTALOM
Könyvnyomdászat és szellemi élet.
Budai nyomdászok.
Pesti nyomdák.
Nyomdajegyzékek.
Kalendárium-szabadalom és utánnyomás.
Tankönyv-szabadalom.
Cenzura és köteles példány.
Könyvkötő-könyvkereskedők.
A könyvkereskedelem szabályozása.
A könyvkereskedelem a cenzura igájában.
A fejlődő Pest nyomdászata és könyvkereskedelme.
Vándor-könyvkereskedők.

Könyvnyomdászat és szellemi élet.
Az ujkori történetirás legnagyobb nehézsége az adatok bősége, melyek felkutatása tengernyi munkát követel s az adatok utvesztőjében igazán müvészet helyesen és biztosan itélni. Ezzel a tudattal készült a jelen munka is, melyhez bőséges forrásokat tartalmaznak levéltáraink, elsősorban pedig a könyvnyomtatás és könyvkereskedelem irányitására hivatott helytartótanács levéltára. E munka csupán a székesfőváros levéltárában foglalt anyagon épült fel s igy mindenesetre fogyatékos; tömérdek olyan anyagot tartalmaz azonban, melyek Magyarország 18. századi müvelődéstörténetének megvilágitására vannak hivatva s igy széleskörü érdeklődésre tarthatnak számot. A felhasznált források fogyatékosságát egyébként mentse Ausonius bölcs mondása: Alius alio plura invenire potest, nemo omnia!
A könyvnyomtatás és kereskedelem a 18. században éppen olyan megkötött, mint a többi iparágak, sőt talán még megkötöttebb, mert nem csupán anyagi, hanem szellemi érdekekkel is kénytelen megküzdeni. Sok tekintetben azonban a saját utjain jár: ugy a könyvnyomtatás, mint a kereskedelem is erősen helyi jellegü, a helyi kereslet és kinálat hatása alatt áll. Ahol a szellemi müveltség még nem honosodott meg, ott nem adnak ki tudományos munkákat, de nem is keresik azokat. Tulajdonképpen a könyvnyomtatás az első iparág, amely tömegszükségletek kielégitésére van berendezve s a tömegszükséglet jellegéhez kénytelen alkalmazkodni. Ahol nincsenek tudományos központok, ott nem nyomnak és árusitanak tudományos könyveket. Ilyen helyeken a könyvnyomtatás a nép szükségleteihez kénytelen idomulni, ha boldogulni akar: iskolakönyveket, naptárakat, vallásos munkákat és népies szépirodalmi olvasmányokat termel a könyvsajtó s a nép gazdasági központjain, a vásárokon árusitja azokat a kereskedelem.
Magyarország a 17. század végén szabadult fel a török hódoltság alól: népessége gyér, földje müveletlen, ipara és kereskedelme kezdetleges volt. Ilyen kedvezőtlen gazdasági viszonyok mellett szellemi müveltséget nem kereshetünk, de nem is találunk benne: előbb a gazdasági életnek kellett megszilárdulnia s csak azután jöhetett a szellemi élet. Ez magyarázza 18. századi irodalmunk elmaradottságát, ez magyarázza a könyvnyomtatás és kereskedelem pangását.
A 18. század elején Pozsony és Nagyszombat voltak Magyarország központjai: amaz a politikai, ez a tudományos központ. E központokban volt szellemi élet, itt virágzott a könyvnyomtatás és kereskedelem. A nagyszombati jezsuita nyomda volt az egyetlen, ahonnan valamelyes tudományos irodalom is került ki. Magyarázatul az szolgálhat, hogy itt volt az ország egyetlen egyeteme. Pozsony politikai és kormányzati központ volt, akadt benne vásárló közönség, volt könyvkereskedelme is. Ugyanakkor Buda és Pest alig néhány évtizednyi multtal biró városok, lakosságuk ujonnan telepitett, iparuk és kereskedelmük a kezdet nehézségeivel küzd, kulturájuk semmi. Ez uj telepeknek az egész országhoz hasonlóan előbb a megélhetés nehézségeivel kellett megküzdeniük, csak azután következhetett a szellemi szükségletek kielégitése.
Amikor Budán és Pesten a gazdasági fejlődés alapjai meg voltak vetve, amikor Magyarország gazdasági, tudományos és politikai sulypontja ide helyeződött át, a szellemi élet lüktetése is megindult és virágzó nyomdaipar és könyvkereskedelem támadt bennük. E változás a 18. században folyt le s annál figyelemreméltóbb jelenség, mert sorsdöntő volt Magyarországra nézve: Magyarország szellemi ébredése Buda és Pest szellemi ébredésével esett össze!
*

Budai nyomdászok.
Budán Heyll Quirinus próbálkozott először nyomdaipari-vállalkozással 1689-ben, terve megvalósitását azonban a kormány anyagi támogatásától tette függővé, s miután azt nem sikerült megszerezni, lemondott a vállalkozásról. 1724-ben alapitotta Budán az első nyomdát Landerer János Sebestyén, amely hosszu időn át Buda egyetlen nyomdája maradt. Landerer János Sebestyén korán elhalt, özvegyet és kiskoru gyermekeket hagyva hátra. Az özvegy 1728. január 11-én Nottenstein János Györgyhöz ment férjhez s ezzel a Landerer nyomda a Nottenstein kezébe került. A nyomda kezdetben szabadalom nélkül müködött s Nottenstein csupán akkor szánta el magát a szabadalomszerzésre, mikor hirét vette, hogy a pozsonyi könyvárus kizárólagos szabadalmat kapott német naptárak kiadására. Ennek hatása alatt 1728 január 30-án azon kéréssel fordult a budai tanácshoz, eszközölné ki számára bécsi ügyvivője utján, hogy hasonló kizárólagos szabadalmat kapjon német evangéliumos könyvek, katekizmusok és ábécés könyvek kiadására. A tanács teljesitette kérését s 1728 április 10-én meleg ajánlással küldötte fel a kancelláriához folyamodványát, melyben az előadott szabadalom engedélyezését kérelmezte. A kérés eredménnyel járt s Nottenstein János György 1728. április 28-án megkapta a kivánt szabadalmat, mely szerint 10 esztendőn belül csupán ő nyomathatott és árusithatott a tanuló ifjuság használatára Magyarországon német ábécés könyveket, katekizmusokat és evangéliumos könyveket, köteles volt azonban az ábécés könyveket, a polgári, a katekizmusokat és evangéliumos könyveket az egyházi hatóság cenzurája alá bocsátani. Nottenstein nem érte meg a szabadalom leteltét, 1737 április 10-én meghalt s a szabadalom megujitásáért már özvegye, Nottenstein Veronika folyamodott III. Károly királyhoz, aki 1738 január 7-én kelt oklevelében ismét 10 esztendőre engedélyezte a fenti szabadalmat. Ez a szabadalom az előbbihez hasonlóan kizárólagos volt: csupán a Nottenstein-nyomda volt feljogositva a felsorolt sajtótermékek előállitására, minden más könyvnyomtató vagy árusitó szigoru büntetés alá esett, ha e szabadalom ellen vétett.
A budai nyomda 1752-ig maradt a Nottenstein Veronika kezében, ekkor ismét visszaszállott a Landerer-családra, mert az özvegy átadta első házasságából származott fiának, Landerer Lipót Ferencnek. Az uj tulajdonos, a budai tanács 1752 október 10-én kelt felterjesztése mellett fekvő beadványa szerint, az eredeti szabadalmakat messze meghaladó jogokat akart szerezni nyomdája számára, terve azonban nem sikerült s csupán az eredeti szabadalmat kapta meg ujabb 10 esztendőre, 1752 november 20-án. 1755. december 4-én azonban sikerült kibővitenie nyomdája szabadalmát, amikor is kalendáriumok kiadására is jogot kapott.
Landerer Lipót Ferenc özvegye, Katalin ura betegsége, majd halála miatt elmulasztotta a szabadalom megujitását s csupán akkor kérte (1771. február 1-én) a budai tanács közbenjárását a szabadalom meghosszabbitása érdekében, amikor Spaiser Keresztély pozsonyi könyvkötővel vitába keveredett. A tanács magáévá tette az özvegy ügyét s meleg ajánlására ujból megkapta a szabadalmat 1771. szeptember 4-én.
A budai Landerer-nyomda további történetét Landerer Lipót Ferenc fiának, Landerer Mihálynak 1792-ben a budai tanácshoz beadott sajátkezü folyamodványa világitja meg, amelyben anyja és testvérei ellen keresi az igazát. A folyamodvány szerint Landerer Lipót Ferenc 1770-ben bekövetkezett haláláig maga vezette az üzletet, amely nagyon jól ment s csupán azért nem tudott vagyonra szert tenni, mert könnyelmüen hitelezett s az adósok mintegy 10.000 forint erejéig megkárositották. Ezenkivül azon könnyelmüséget is elkövette, hogy házassági szerződésében a nyomdát feleségének lekötötte s végrendeletileg nem gondoskodott gyermekeiről. Halálakor a nyomda értéke 2224 forint volt, a raktáron levő könyvek pedig 2134 forintra voltak becsülhetők.
Landerer Mihály 1773-ban adta magát a nyomdászat mesterségére, hogy özvegy anyján és leánytestvérein segitsen. 1779-ben a nyomda müvezetőjévé lett s 1784-ig serényen közremüködött a nyomda felvirágoztatásán. Közben sokat kellett kiállania anyjától és leánytestvéreitől, akik állandóan beleavatkoztak a nyomdai ügyek intézésébe. A fenti 10 esztendő alatt 43.863 forintot tett ki a nyomda forgalma s ebből kitünően felszerelte a nyomdát és kifizette az atyja adósságait. Pedig az egyetemi nyomdának Budára helyezésével a Landerer-nyomda helyzete lényegesen rosszabbodott, mert erős versenytársa támadt s naptárak és kisebb nyomtatványok kiadásával volt kénytelen fenntartani magát, amint ez a budai tanács 1784. junius 1-én kelt jelentéséből kitünik. 1789-ben Landerer Mihály, ugy látszik, rövid időre megvált a nyomda vezetésétől, mert 1790 május 24-től folytatja az elszámolást s kimutatja, hogy 1791 végéig, tehát 19 hónap alatt 11,838 forint volt a bevétele s a házvételre és javitásra kifizetett 5579 forinton, továbbá egyéb költségeken felül is maradt még 708 forint. 1792 julius 7-ig ismét 2089 forint volt a bevétel, 1496 forint a kiadás, maradt tehát tisztán 593 forint. Itt végleg megszakadhatott a kapcsolat közte és a nyomda között, mert tovább nem vezeti a számadásokat s folyamodvány benyujtásakor a hirlapok utján értesült arról, hogy anyja a nyomdát el akarja adni.
A szakadás oka a közte és anyja között felmerült ellentétekben lehetett, mert anyja és leánytestvérei alaptalan vádjairól beszél, illetőleg azok ellen védekezik s számadásainak hatósági ellenőrzését sürgeti.
Az ügy a tárnokmester elé került, kinek 1794 október 7-én kelt rendelete szerint Landerer Katalin 1792 augusztusában el akarta árvereztetni a nyomdát, de Landerer Mihály atyai jogon a maga számára követelte, mire anyja tanuk előtt kijelentette, hogy a nyomdát egy féléven belül átadja neki. Ez nem történt meg s Landerer Mihály most már csupán üzletvezetői munkadijat követelt anyjától, amit 1793 augusztus 11-én meg is igért, de nem adott meg. Erre 1794 julius 31-én beadott folyamodványában a nyomda átadását kérte a budai tanácstól, de anyja a házassági szerződésre hivatkozva, megtagadta a kérés teljesitését. Minthogy Landerer Mihály kötelezte magát, hogy évi 400 forintot fizet anyjának és leánytestvéreinek, elrendelte a tárnokmester, hogy a budai tanács kényszeritse az özvegyet a nyomda vezetésének a jelzett feltételek mellett Landerer Mihályra való átruházására.
A. vitának a Martinovics-ügy vetett véget, amikor Landerer Mihály is a vádlottak sorába került s Kufstein és Spielberg börtöneiben volt kénytelen raboskodni. A börtönből mint munkaképtelen nyomorék szabadult ki s néhány év multán meghalt.

Pesti nyomdák.
Pesten a nyomdaipar Budánál későbben honosodott meg. 1753 november 24-én polgárjogot nyert ugyan Heptner János György bécsi származásu könyvnyomtató, nyomdájának müködéséről azonban semmit sem tudunk. Az első pesti nyomdát Eitzenberger Ferenc Antal nagyszombati származásu nyomdász alapitotta, aki 1755 december 18-án folyamodott a városhoz, hogy engedje meg neki egy nyomda felállitását. Kérését azzal indokolja, hogy a városnak szüksége van nyomdára (zu seiner noch mehreren Zierde eine Buchdruckerey ohnehin gäntzlich nöthig ist) s a folyamodó pesti polgár leányát vette el. A tanács 1756 január 13-án azon indokolással utasitja el Eitzenberger kérését, hogy már felvettek egy könyvkötőt a polgárok sorába. Ez nem a fentemlitett Heptner János György volt, hanem a pesti tanács 1755 december 16-án kelt határozata szerint a budai Landerer Lipót Ferenc Pécsy nevü mostoha fia, kinek felvétele ellenében Landerer Lipót Ferenc kötelezte magát, hogy a tanács tagjainak ingyen fogja adni a naptárakat.
E tanácsi határozat ellenében Eitzenberger a helytartótanácshoz folyamodott s előadta, hogy Landerer mostoha fia 13 esztendős gyerek, aki még iskolába jár s legkevesebb 8 esztendőre van szüksége, hogy a nyomdászatot megtanulja. A kérvényre a helytartótanács a városi hatóságtól kért felvilágositást s a tanács előbbi határozatain felül azzal védekezett, hogy Eitzenbergernek nincs szabadalomlevele. A felhozott kifogásokkal nem érte be a helytartótanács s 1756 május 20-án elrendelte, hogy Eitzenbergert vegyék fel a polgárok sorába s utasitsák a nyomdai szabadalom megszerzésére. Erre Eitzenberger szabadalomlevél nélkül állitott fel nyomdát s 1761-ig zavartalanul folytatta mesterségét. Ekkor azonban a »Neu und richtiges Poststrassen-Schema« cimü munka reá irányitotta a helytartótanács figyelmét s 1762 január 18-án követelte szabadalomlevele bemutatását. Ilyennel természetesen nem rendelkezett, s a helytartótanács ismételten szigoruan megdorgálta a városi tanácsot, amiért megengedte, hogy egy könyvnyomtató szabadalomlevél nélkül folytathassa mesterségét.
Csaknem végzetessé vált Eitzenberger számára a következő eset: A budai tanács 1762 december 7-én kelt tanukihallgatási jegyzőkönyve szerint Hoffer Margit vándor könyvárus, akit tiltott nyomtatványokkal való házalásért elfogtak, azt vallotta, hogy könyveit a pesti könyvnyomtatótól szerezte be, aki azokat maga késziti. Kihallgatták Hiebl József 42 éves és Wallner Lőrinc 24 éves könyvnyomtató segédeket, akik előzetesen a pesti könyvnyomtatónál voltak alkalmazásban s ezek egyértelmüen azt vallották, hogy a lefoglalt nyomtatványok a pesti könyvnyomdában készültek. A helytartótanács 1762 december 16-án szigoru vizsgálatot inditott ez ügyben s elrendelte a még található példányok elkobzását. A pesti tanács kihallgatta Miller Mihály Keresztély 62 éves és Veszely Albert Vilmos 64 éves könyvnyomtató segédeket, akik Eitzenberger javára vallottak; a könyvárussal és a budai tanukkal történt szembesités után azonban kénytelen volt Eitzenberger beismerni, hogy a nyomtatványok nála készültek s ő árusitotta azokat. Erre a pesti tanács 1763 január 8-án kelt jelentése szerint nyomdáját bezárták s az ott talált nyomtatványokat elkobozták. Az elkobzott nyomtatványok cimei a következők voltak: Feuersegen, Wettersegen, Beschwörungen, Colamanni Segen, Michaelis Brief, Siben-Schloss Gebeter, tehát egytől-egyig babonás tartalmu nyomtatványok, amelyek nem váltak diszére az Eitzenberger-nyomdának.
A kétségbeesett könyvnyomtató a pesti tanácshoz intézett beadványában beismerte, hogy az elkobzott nyomtatványokat ő adta ki, de azzal védekezett, hogy nem ő a szerzőjük, hanem vándor könyvárusok utján jutott hozzájuk, kik azokat Streibig György győri könyvnyomdájából szerezték. A helytartótanács 1763 január 19-én kelt rendeletével a szabadalomlevél leérkeztéig zárva tartatja ugyan az Eitzenberger könyvnyomdáját, szigorubb büntetést azonban nem kivánt alkalmazni vele szemben s igy a szabadalomlevél kiállitása elé nem görditett akadályokat.
Az Eitzenberger-nyomda szabadalomlevele 1763 január 31-én kelt s a könyvkiadói jogositványon kivül azon kiváltságot tartalmazta, hogy a »Neugregorianischer Zeit und Weltlauf-Kalender« cimü kalendáriumot 10 esztendeig kizárólagos joggal adhatta ki. 1763 folyamán már zavartalanul müködött a nyomda s a pesti tanács 1763 december 2-án kelt jelentése szerint a következő munkákat adta ki:
Formulare puérillium colloquiorum germanico-latino-hungaricorum.
Tägliche Andachts-Übungen.
Theses ex universo jure. Praeside Paulo Luca Perghold juris civilis doctore.
Dissertatio apologetica Josephi Innocentii Deseritii e clericis regularibus Scholarum Piarum cum annexo parergon.
Az Eitzenberger-nyomda 1785-ig maradt az alapitó család kezében, ekkor Lettner Gottfried József, majd 1789-ben Paczkó Ferenc Ágoston vásárolta meg.
A második pesti nyomdát Royer Ferenc alapitotta, aki 1773 március 17-én kapott szabadalmat, hogy Pesten nyomdát állithasson. Royer régi nyomdász-családból származott, mely a magyar nyomdászat történetében jelentős szerepet játszott. Royer János Pál salzburgi eredetü nyomdász alapitotta ugyanis 1715-ben a pozsonyi nyomdát, mely utóbb özvegyére s 1740-ben fiára, Royer Ferencre szállott. Royer Ferenc a pozsonyi nyomdát 1750-ben Landerer János Mihály budai származásu pozsonyi könyvnyomtatónak, Landerer János Sebestyén fiának adta el, maga pedig Landerer Katalin budai nyomdájának a vezetését vette át, ahol 1772-ig müködött. 1773 szeptember 25-én elhagyta állását s pesti polgárrá lett. A pesti nyomdát nem a maga, hanem Landerer János Mihály tőkéjével alapitotta s igy e nyomda a Landerer János Mihály alapitásának tekinthető. Forma szerint csupán 1783-ban vásárolta meg Landerer nyomdáját, Landerer Katalin 1776. évi vallomása szerint azonban közismert volt, hogy a Royer Ferenc pesti nyomdája a pozsonyi Landerer Mihály alapitása.
Landererék után a bécsi Trattnerek jutnak számottevő szerephez a magyar könyvpiacon. Trattner János Tamás udvari könyvnyomtató már 1757 szeptember 5-én 15 esztendei kizárólagos szabadalmat szerzett magyarországi misekönyvek és breviáriumok árusitására. A szabadalomlevél indokolása az volt, hogy külföldről sok könyvet hoznak be s ennek következtében sok pénz vándorol ki az országból. E szabadalomlevél segélyével a bécsi könyvnyomtató kitünő piacot biztositott nyomdatermékei számára Magyarországon s buzgón törekedett e piacot minden tekintetben kihasználni. 1760-ban lépéseket tett, hogy betüöntésre, melyet addig csupán a nagyszombati egyetemi nyomda gyakorolt, kizárólagos jogot kapjon Magyarország területén. Törekvése 1773-ig nem járt sikerrel, a szabadalomlevelet nem kapta meg, a piacot azonban már kezében tartotta, mert a hatósági jelentések szerint ugy a budai Landerer-nyomda, mint a pesti Eitzenberger-nyomda is Trattnertől vásárolt betükkel dolgozott.
1782 február 20-án Trattner János ujabb lépésre szánta el magát, amely lépés a magyarországi könyvkereskedelem számára uj korszakot jelentett. Azt kérte ugyanis az uralkodótól, hogy mint magyar honos Pesten, az ország középpontjában (zu Pest als in dem Mittelpunkt des Königreichs), könyvnyomdát, betüöntőmühelyt és könyvkereskedést, Pozsonyban, Győrött, Nagyszebenben s Temesvárott pedig könyvkereskedést alapithasson. Ausztriában, Bécsen kivül, Prágában, Brünnben, Innsbruckban, Triesztben és Zágrábban máris voltak könyvkereskedései, Linzben, Grácban, Klagenfurtban és Laibachban pedig könyvkereskedések nyitására jogot kapott. Az osztrák könyvkereskedelmet tehát uralta, a magyarországi tervek megvalósultával könyvkereskedői nagyhatalommá lett, amely minden versenytárs fölött állott.
Trattner János Tamás törekveseivel szemben elsősorban Weingand és Köpff pesti könyvkereskedők foglaltak állást 1782 május 11-en a pesti tanácshoz beadott emlékiratukban. Weingand János Mihály a bajorországi Kohlgrub helységből származott s 1770. március 16-án lett pesti polgárrá. Köpff János György ugyancsak bajorországi eredetü volt, Hochenschwangauból származott s 1774. március 3-án lett pesti polgárrá. A könyvkereskedést nem Weingand és Köpff alapitották, hanem 1774-ben vették meg Maus Gellért özvegyétől s igy az első pesti könyvkereskedés alapitójának Maus Gellértet kell tekintenünk. Maus Gellért kölni származásu volt s 1748 szeptember 11-én lett pesti polgárrá. Ekkor alapitotta könyvkereskedését is, amely kezdetben nagyon szerény lehetett.
A Weigand és Köpff beadványa abból indult ki, hogy Magyarországon éppen elég nyomda van s ha ezek az uralkodó terve szerint könyvkereskedői jogot is nyernének, a Pesten, Budán és Pozsonyban máris fennálló könyvkereskedésekkel együtt, annál is inkább ki tudnák elégiteni a közönség szükségleteit, mert a vásárokat a könyvkötők látják el könyvekkel. Különösen azonban azt kifogásolták, hogy egy ember juthasson ekkora szabadalomhoz, mert ez a kisebb könyvkereskedők megélhetését lehetetlenné tenné, a versenyt senki nem birná ki. Magyarország szempontjából sem tartották kivánatosnak a Trattner tervét, mert ipari termékeket hozna be az országba s ezzel szemben a pénzt kivinné. Hangoztatták, hogy eddig rossz vállalkozás volt Magyarországon a könyvnyomtatás s könyvkereskedés, most pedig, hogy kedvezőbb alakulásra nyilott kilátás, Trattner akarja letejfelezni az egészet. Hivatkoznak arra, hogy a Weigand és Köpff-könyvkereskedés kitartó és szorgalmas munkával üzleti összeköttetésbe jutott a hollandi, angol, olasz, francia és római szent birodalmi könyvkereskedelemmel, Trattner tervének megvalósulása után azonban fennállását komoly veszedelem fenyegeti.
Beadványukat azzal végzik, hogy nem ellenzik a könyvnyomdák és könyvkereskedések számának szaporitását, csupán Trattner tulsulya ellen védekeznek.
Ugyanilyen értelemben nyilatkozott Royer Ferenc Antal pesti könyvnyomtató is. A pesti tanács 1782 május 22-én a helytartótanácshoz intézett beadványában védelmébe vette könyvnyomtatóit és könyvkereskedőit s a Weigand és Köpff emlékiratában kifejtett érveket sok ékesszólással fejtette ki. Különösen arra hivták fel a helytartótanács figyelmét, hogy Trattner tervének megvalósulása olyan helyzetet teremtene számára, hogy a többi könyvkereskedőt és könyvnyomtatót egyszerüen lehetetlenné tenné.
Az előterjesztés nem járt eredménnyel, mert a helytartótanács 1783 január 30-án kelt leirata szerint Trattner János Tamás megkapta a kért engedélyt s ezzel a Trattner vállalata bevonult Magyarországra. A pesti nyomdát 1789-ben Trattner Mátyás szerezte meg olyan módon, hogy Trattner János Tamástól a nevezett Trattner Mátyás fia, ugyancsak János Tamás kapta keresztapai ajándékképen s a fiu helyett egyelőre az apa vezette a nyomdát. Trattner Mátyás képzett nyomdász volt, megfelelő tőkével rendelkezett s a magyar könyvnyomtatást müvészi és gazdasági szempontból egyaránt magas szinvonalra emelte. Könyvnyomtatói müködése összeesik a szellemi élet ébredésével Magyarországon s ez tette lehetővé, hogy müvészi tehetségét s vállalkozó szellemét érvényre juttathassa. A Trattner Mátyás vállalatának első eredményeit a következő adatokból láthatjuk:
1793 augusztus 6-án Trattner Mátyás nyomdája a következő könyvekből ad be a helytartótanácsnak köteles példányokat:
A pesti magyar társaság, 1 füzet, 8-r.
Jos. Rozgonyi: Dubia de initiis, 8-r.
Kodrus: Szomoru játék. 8-r.
Joachimi Hődl: Musa Werschetzensis, 8-r.
Fundamenta linguam hungaricam practice docendi, 8-r.
Steph. Szentgyörgyi: Philosophia instrumentalis, 8-r.
Montier asszonynak a maga leányával etc., 8-r.
Azaz a sinopei Diogenes dialogusai, 12-r.
A magyar nyelvnek & Introductio in linguam ungaricam, 1 kötetben, 8-r.
A könyvcimek mellett a könyvvizsgálók nevei is fel vannak tüntetve s ebből megállapithatjuk, hogy a cenzori tisztet Hübneren és Rietalleren kivül Okolicsányi és Salhausser töltötték be.
1795 julius 7-én ismét Trattner Mátyás a következő, nyomdájában készült könyvek köteles példányait terjeszti fel a helytartótanácshoz:
Exercice spirituel, 8-r.
Cziráky: Ordo historiae juris civilis Hungariae, 8-r.
Königsacker: Compendia arithmetica et Appendix, 8-r.
Magyar Könyvház 5. és 6. kötet, 8-r.
Szorgalmatos méhész, 8-i.
Goffine oktató könyvének 1. és 2. része, 8-r.
A jótévő zarándok, 8-r.
Katekizmus szláv nyelven, 8-r.
Prawidlo movesnosti aneb zdworilosti, 8-r.
1797. augusztus 10-én végül a következő köteles példányokat terjeszti be Trattner Mátyás, amelyek 1795, 1796 és 1797-ben készültek:
A nemes hazugság, 8-r.
A keresztény katholikus betegeknek és haldoklóknak, 8-r.
Józan elmélkedés a religióról, 8-r.
Magyar könyvház 7. és 8. rész, 8-r.
Magyar mezei és házi gazdaságnak kalendáriuma, 8-r.
Rövid magyar geographia, 8-r.
Ungarischer Land- und Wirtschafts Kalender, 8-r.
Unterricht für eine junge Person, die in die Welt tritt, 8-r.
Gebetbuch von guten Übungen, 12-r.
Der Patriot aus Grundsätzen, 8-r.
Marpurger Gesangbuch, 12-r.
Boldogságos Szüz Mária, 8-r.
Lovakat orvosló könyv, 8-r.
E három jegyzék kölcsönösen kiegésziti egymást s képet ad a Trattner-nyomda több évi tevékenységéről. Sajnos, nem mindenhol van a szerző neve feltüntetve s igy nem állapithatjuk meg, hogy e jegyzékek mennyire szolgálnak a magyarországi bibliográfia kiegészitésére. Az egyetemi nyomda kiváltságos helyzete megakadályozta a többi pesti nyomda emelkedését, mert a tudományos- és tankönyvirodalom ott összpontosult s a magyar szépirodalom nem volt oly gazdag, hogy nagy nyomdai forgalmat eredményezhetett volna. Igy is eleget nyomtatott Trattner Mátyás s utóbb lényegesen fellendült az üzlete.

Nyomdajegyzékek.
A budai Landerer-nyomda 18. századi munkásságának két nagybecsü emléke maradt meg, t. i. Nottenstein János György 1733. évi nyomtatott katalógusa és Landerer Katalin 1784. évi kimutatása nyomdája 10 évi termékeiről.
A nyomtatott katalógus a következőket tartalmazza:
Catalogus librorum in typographia Budensi apud Joannem Georgium Nottenstein reperibilium. Libri latini:
Alphabeticus liber latino-illyricus, 8-r, 6 denár.
Alphabeticus liber latino-ungaricus, 8-r., 3 denár.
Alphabeticus liber pure illyricus, 8-r., 3 denár.
Alphabeticus liber pure ungaricus, 8-r., 2 denár.
Beniczki: Clavis coeli, 8-r., 5. denár.
Canisius latino-ungaricus, 8-r., 6 denár.
Canisius latino-germanicus, 8-r., 6 denár.
Cicero parvus, 8-r., 6 denár.
Comparationes, 8-r., 3 denár.
Colloquia latino-ungarico-germanica, 8-r., 5 denár.
Evangelium Ioannis, Benedictiones et Daemonis Flagellum Cuiuslibet libra, 25 denár.
Gretserius parvus, 8-r., 10 denár.
Legum sodalitatis, 12-r., libra 40 denár.
Orator catholicus authore Adalberto Sztrakos, 12-r., 10 den.
Poësis seu liber 3. Emmanuelis, 8-r., 6 denár.
Principia latino-germanica, 8-r., 10 denár.
Principia latino-ungarico-germanica, 8-r., 10 denár.
Principia latino-ungarico-slavonica, 8-r., 10 denár.
Syllabus vocabulorum ungarice, latine et germanice, 8-r., 6 den.
Syllabus vocabulorum germanice et latine, 8-r., 6 denár.
Syllabus vocabulorum latine, ungarice et germanice, 8-r., 6 denár.
Syntaxis liber secundus, 8-r., 7 denár.
Thermographia Budensis, 4-r., 15 denár.
Libri ungarici:
Argirus históriája, 8-r., 3 denár.
Apollonius chronicája, 8-r., 3 denár.
Balassa Bálint, 24-r., 13 denár.
Barabala. Libra, 40 denár.
Cisio, 8-r., 10 denár.
Chariclia, 8-r., 40 denár.
Evangélium figurákkal, 12-r., 20 denár.
Két gyümölcsöző olajfák, azaz Szt. Ferenc, Szt. Antal congreg. regulái, 8-r., 25 denár.
Kemény János, 8-r., 13 denár.
Köröszthöz vezető ut képekkel, 17 denár.
Köröszthöz vezető ut a kisebb, képek nélkül, 12-r., 5 denár.
Lelki fegyverház, 4-r., 40 denár.
Lelki kincs, 32-r., 6 denár.
Liliom kert, 8-r., 20 denár.
Murányi Venus, 8-r., 10 denár.
Mária Magdolnáról, 8-r., 3 denár.
Missionarius énekes könyvecske, 12-r., 5 denár.
Stillfried históriája, 8-r., 5 denár.
Salamon históriája, 8-r., 5 denár.
Tükör, melyből asszonyok erkölcse kinéz, 8-r., 4 denár.
Tragoediae, 8-r., 5 denár.
Tancredus históriája, 8-r., 2 denár.
Trója város históriája, 8-r., 5 denár.
Tsengetyü, 8-r., 5 denár.
Tholdi Miklós. Libra. 40 denár.
Tékozló, 8-r., 3 denár.
Utitárs, képekkel, 24-r., 13 denár.
Libri germanici:
ABC Täferl. Das Buch, 25 denár.
ABC Büchl, 3 denár.
ABC Büchl, doppelte, 6 denár.
Allerhand, Rosoli-Zettul. Das Buch, 40 denár.
Allerhand Geist- und Weltliche Lieder. Das Buch, 20 denár.
Allerhand Vers und Haussegen. Das Buch, 20 denár.
Baum-Gärtl, mit neuem Druck, 18-r., 10 denár.
Beschreibung der königl. freyen Haupt- und Residentz-Stadt Ofen, 8-r., 10 denár.
Catechismus samt Frag-Büchl, 4 denár.
Creutz-Weeg mit 14 Station-Bilder, 12-r., 17 denár.
Creutz-Weeg der kleine, ohne Bilder, 12-r., 5 denár.
Crackauer Calender in 4°, 10 denár.
Calender in 16°, 5 denár.
Calender in 32° ŕ 1 Kr. das Stück.
Calender für Bauern ŕ 1 Kr.
Calender an die Wand ŕ 1 Kr.
Evangeli, einfache, 16-r., 12 denár.
Evangeli, doppelte, 16-r., 18 denár.
Evangelischer Wetter-Hahn, das ist ungleiche Reden Martini Lutheri von den vornehmsten Articuln christlicher Religion, 15 denár.
Himmlischer Gnaden- und Lieben-Honig. Mess-, Beicht- und Communion-Gebetter in 16°, 12 denár.
Kunst gottseelig zu leben, in 12°, 5 denár.
Kern aller Gebetter in 12°, 15 denár.
Ministrier-Buch. Das Buch 25 denár.
A katalogusban felsorolt könyvek egyik része iskolai könyv, melyek kiadására a budai nyomdának szabadalma volt. Ide sorozhatók a külömböző ábécés könyvek, melyek a latin és német nyelvü könyvek között egyaránt feltalálhatók. De vannak a katalógusban olyan iskolai könyvek is, melyek a gimnáziumi osztályokban voltak használatosak s melyek kiadására a budai nyomdának már nem volt szabadalma. Elsősorban a jezsuita iskolákban a latin nyelv tanitására használt könyvek ezek, melyek Alvarez Emánuel müvei. A katalógus könyvcimei, sajnos, nem szabatosak s igy azonosságuk megállapitása nehézségekkel jár. Igy a katalogusban előforduló »Poësis seu liber 3. Emmanuelis« helyes cime: »Alvari Emmanuelis institutionum grammaticarum liber III. de syllabarum dimensione.« A »Syntaxis liber secundus« helyes cime: »Alvari Emmanuelis institutionum liber II. de constructione octo partium orationis.« A »Principia« helyes cime pedig »Principia seu rudimenta grammatices ex institutonibus Emmanuelis Alvarez liber I.« Ugyancsak Alvarez müveihez sorolhatók a katalogusban előforduló syllabusok, melyek helyes cime: »Syllabus vocabulorum grammaticae Emmanuelis Alvari in vernaculas hungaricam et slavonicam (vagy germanicam) conversorum.« Iskolai könyv volt végül a katalogus »Gretserius parvus«-a, melynek helyes cime: »Rudimenta linguae graecae ex primo libro institutionum Jacobi Gretseri.«
A latin nyelv tanitásán kivül a jezsuita iskolák a vallástannal is behatóan foglalkoztak s e célra a Canisiustól származó katekizmusok szolgáltak. Ilyeneket is találunk a katalógusban, ami már azért is természetes, mert a budai nyomda katekizmusok kiadására szabadalommal birt.
Legkevesebb sulyt helyezett a katalogus szerint a budai nyomda az ugyancsak szabadalmazott evangéliumos könyvekre, annál több imakönyvet s egyéb ájtatossági munkát adott azonban ki, ami azok nagy kelendőségére mutat.
A katalogus magyar nyelvü könyvei közül első sorban »Balassa Bálintnak és Rimai Jánosnak istenes éneki« kötik le figyelmünket, melyek 1728. évi budai kiadása ismeretes. Irodalomtörténeti szempontból becsesek Gyöngyösinek a katalogusban előforduló munkái, különösen »Kemény János emlékezete« 1733 előtti budai kiadása, mert a Murányi Venus és a Chariclia budai kiadásai ismeretesek. Gyöngyösi munkáit a budai nyomda a 18. század folyamán ismételten kiadta, ami nagy kelendőségük mellett bizonyit.
Különösen azonban az a sok széphistória tünik fel a magyar könyvek sorában, melyeket a katalogus áruba bocsátott. Historia egy Argyrus nevü királyfiról és egy tündér szüz leányról, Historia egy Apollonius nevü királyfiuról, Historia Mária Magdolnának sok büneiből való kegyes megtéréséről, Salamon királynak Markalffal való tréfabeszédeknek rövid könyve. Igen szép Tancredus-história, Krónika Stillfried csehországi királyról és Brunswick nevü fiáról, Historia Trója városának 10 esztendeig való megszállásáról, Historia vagy igen szép példa a tékozló fiuról, végül Az hires neves Tholdi Miklósnak jeles cselekedetéről való historia: mindezek 1733. előtti budai kiadásai ismeretlenek s irodalomtörténeti szempontból értékesek.
Ismeretlen végül az »Utitárs, azaz reggel s estve és egyéb üdőkben gyakorlandó imádságok« és »A földi részek szerentséinek álhatatlan lakodalmában tombolókat jóra intő tsengetyü« budai kiadásai.
A német részről kevés érdemlegest mondhatunk: kisebb-nagyobb ájtatossági munkákon s néhány kalendáriumon kivül csupán egy munka érdemel figyelmet, t. i. »Neu aus seinem Steinhaufen wiederum aufwachsendes Ofen, oder kurtze Beschreibung«, mely az ujratelepitett Buda első leirása.
A Nottenstein János György 1733. évi katalógusa, mely a budai könyvnyomda 1724-1733. évi termékeit tartalmazza, bizonyságul szolgál arra, hogy a nevezett könyvnyomda figyelemreméltó tevékenységet fejtett ki. Nem oszthatjuk tehát Ballagi Aladár felfogását, hogy e nyomda »csupán kalendárium, csizió, magyar s német népdalok, litániák, rossz fametszetü s piszkos nyomásu szentképek, álmoskönyvek stb. efféle termékekkel árasztotta el a hazai vásárokat s bucsukat«. A budai nyomda t. i. elsősorban iskolakönyveket adott ki, melyek kiadására kizárólagos szabadalma volt. De kiadta a legnépszerübb magyar irónak, Gyöngyösinek a munkáit is, ami által üzleti élelmességét nyilvánvalóvá tette. Már a könyvkereskedői katalógus kiadása is arra vall, hogy a budai nyomda szakavatott vezetés alatt állott, mert az irodalmilag jóval fejlettebb Németországon is csupán a 18. század második évtizedében lesznek divatosakká az ilyen katalógusok, amelyek a könyvek cimein kivül az árakat is megjelölik.
Landerer Katalin kimutatása nyomdája 10 évi müködéséről azon alkalomból készült, hogy a helytartótanács 1784 január 26-án kelt rendeletével bekövetelte a kimutatást s utóbb összevetette az időszakonkint beérkezett köteles példányokkal. Minthogy az összehasonlitás alapján azt állapitotta meg, hogy a budai nyomda nem minden kiadványából küldött köteles példányt, utólagosan követelte az elmaradt darabok pótlását. Landerer Katalin erre 1784 szeptember 10-én kelt beadványában azzal védekezett, hogy a köteles példányokat rendesen beszolgáltatta, s miután a budai tanács is megerősitette állitása valódiságát, a helytartótanács kénytelen volt kivánságától elállani.
Landerer Katalin beterjesztett kimutatása a következő könyveket tartalmazta:
1773:
Keresztény esztendő, III. rész.
Kalender in 4° und Illyrischer Kalender.
Predigt von der heil. Dreyfaltigkeit.
Station-Büchl.
1774:
Deutsches Namen-Büchl von der alten Arth.
Murányi Venus históriája.
Mária Magdaléna históriája.
Predigt von der heil. Dreyfaltigkeit.
Ein illyrisches Gebetbuch in 18°.
Deutsch und hungarisch Portiuncula-Büchl.
Apollonius históriája.
Kalender in 4° und Illyrischer Kalender.
Salamon históriája.
Andacht zum heil. Herzen Jesu hungarisch.
Rövid summája szent históriának.
1775:
Kónyi János: Mulató óra, in 8°.
Deutsches Ewangelium auf alle Sonn- und Feiertäge, in 16°.
Keresztény esztendő, IV. rész.
Predigt von der heil. Dreyfaltigkeit.
Tékozló fiu históriája.
Deutscher Kalender, in 4° und Illyrischer Kalender.
Argirus históriája.
Keresztény esztendő V. rész. 4°.
1776:
Katholisches hung. Namen-Büchl nach alter Arth.
Jubileum-Büchl.
Trója históriája, Mátyás király históriája.
Predigt von der heil. Dreyfaltigkeit.
Kalender in 4° und Illyrischer Kalender.
Illyrisches Gebetbuch in 18°.
Keresztény esztendő V. rész B.
1777.
Álommagyarázó könyvetske.
Stillfried históriája.
Messbüchl mit Bilder.
Predigt von der heil. Dreyfaltigkeit.
Florentina históriája.
Flores Mariani de Cellis Marianis.
Kern aller Gebeter.
Der erläuchte Reisende oder Joseph II. Reise nach Frankreich.
Kalender in 40° und Illyrischer Kalender.
1778:
Rátz: Orvosi oktatás.
Dedalus históriája.
Bold. Sz. Máriának fájdamirull officiuma.
Hamar: Photii Bibliotheca.
Casus reservati pro Ordine S. P. Francisci Prov. Capistr.
Goffine: Unterrichtung kath. Religion in illyr. Sprache.
Kalender in 4° und Illyrischer Kalender.
Sajnovics: Idea astronomica.
Vorgang in die Taktik.
Kreuzweg-Büchl und Calvariberg-Büchl.
1779:
Argirus históriája.
Predigt von der heil. Dreyfaltigkeit.
Bruderschaft-Büchl von der Armen-Seelen-Bruderschaft.
Kalender in 4° und Illyrischer Kalender.
Illyrische Rede von der Belagerung Ofens.
1780:
Teutsche Rede von der Belagerung Ofens.
Catechetische Betrachtungen in 8°.
Keresztény esztendő VI. és VII. rész.
Dissertatio medica de plica polonica.
Lelki kints. Hungar. kleines Messbüchl.
Hungarische Abhandlungen von Salpeter zu sieden.
Predigt von der heil. Dreyfaltigkeit.
Imago aesthetices. Deutsches evangelium in 8°
Bretschneider: Ode bey Gelegenheit der Universitäts-Installation.
Bretschneider: Ode an den Grafen Pálffy.
Ányos: Ode bey eben dieser Universitäts-Installation.
Kalender in 4° und Illyrischer Kalender.
Trnka: Historia leucorrhaeae.
Hirsch: Dissertatio juridica de donatione regia.
Dissertatio medica de volatica.
Patachich: Rede bey der Ofnerischen Universitäts-Installation. Lateinisch und deutsch.
1781:
Rituale oder proprium Sanctorum Ord. PP. Cisterciensium.
Pöck: Dissertatio medica (de diebus eriticis).
Pauer: Disertatio de essera.
Rátz: Borbélyságnak elei.
Kalender in 4° und Illyrischer Kalender.
Stillfried és Brunsvik historiája.
Kalvinisches Namenbüchl für die Mädl und Buben.
Álom II. József császárról.
Knie: Disertatio de febribus putridis.
Keresztény esztendő VIII. rész. (IX. Theil ist halb und wird nicht mehr gantz ausgedruckt.)
1782:
Rosa: Dissertatio medica de hysteritide.
Gedanken zur Errichtung eines Waisenhauses.
Rátz: Oratio ad sodales Marianos.
Fischer: Dissertatio medica de tremore.
Kónyi János: Háládatos protestáns.
Horváth: Chrestomathia theologiae pastoralis III. Theil.
Pöck: Dissertatio medica de vermibus nasalibus.
Kalender in 4° Deutscher und Illyrischer Kalender.
Katholischer Katechismus nach alter Arth.
Fortuna oder mulatójáték.
Illyrisches Gebetbuch in 8°.
1783:
Epistola Stephani Godál.
Kónyi János: Első hajós.
Kónyi János: Ganganelli levelei.
Prieto: Dissertatio medica de contracturis.
Cathalogus librorum.
Novák: Dissertatio medica de febribus intermittentibus.
Molitor: Dissertatio medica de crusta lactea.
Rettig: Dissertatio medica de capite obstipo.
Kalender in 4° und Illyrischer Kalender.
Winkler: Dissertatio medica de ganglüs.
Leben der heil. Susanna. Ein illyrisches Trauerspiel.
Erber: Dissertatio medica de angine catarrhali.
Tatay: Dissertatio medica de gurgullionis prolapsu.
Lied zur heil. Messe und Predigt. Deutsch und hung.
1784:
Kónyi János: A mindenkor szerető Democritus.
Schmitz Simon: Die allerbesten Gebether.
Ez a jegyzék világos képét adja a nyomda további fejlődésének. Amig Buda tudományos központtá nem lesz, a nép szükségletére támaszkodik, a nép számára dolgozik. Amint azonban az egyetem Budára költözik s Buda tudományos központtá lesz: tudományos munkák kiadásával foglalkozik mindaddig, mig az egyetemi nyomda versenye le nem szoritja e térről.
A könyvnyomtató ipar soha sem volt arra hivatva, hogy irodalmat teremtsen, hanem csupán az irodalom eszközéül szolgált. Amig Magyarországon irodalom nem volt, a nyomdaipar sem lendülhetett fel, hanem olyan munkákat kellett kiadnia, amelyek megélhetését biztositották. A külföldi piac számára azért nem dolgozhatott, mert ehhez tőke kellett volna, ebben pedig a magyarországi nyomdaipar éppen olyan szegény volt, mint a többi iparágak. A tőkeszegénység a benső piacra szoritotta a nyomdaipart s itt is ugy biztositotta befektetéseit, hogy kizárólagos szabadalmakat (privilegia exclusiva) szerzett egyes tömegcikkekre, elsősorban a naptárakra, amelyek fogyasztóközönsége nagy volt. Ezekből a kizárólagos szabadalmakból aztán számos összeütközés támadt a kiadók között, ami élénken jellemzi a 18. századi magyarországi könyvnyomtatás és kereskedelem állapotát.

Kalendárium-szabadalom és utánnyomás.
1740-ben Spaiser Ferenc Domokos pozsonyi könyvárus panaszt emelt, hogy ámbár 1728-ban 10 esztendőre kizárólagos szabadalmat kapott Magyarország területére német és magyar kalendáriumok kiadására s e szabadalmat 1738-ban ujabb 10 esztendőre megkapta, mégis Streibig János György győri könyvnyomtató már két év óta nyomtat szabadalom nélkül naptárakat. Különösen pedig azzal vádolja, hogy a folyó esztendőre magyar nyelvü lőcsei kalendáriumot is nyomatott, miután megtudta, hogy a lőcsei könyvnyomtató ez esztendőben nem fogja kiadni. E visszaélést Streibig azért követte el, mert ismeri a lőcsei kalendárium kelendőségét s számit arra, hogy a cimmel a vevőket megtévesztheti. Panaszt emelt továbbá Renauer Fülöp János soproni és Nottenstein Veronika budai könyvnyomtatók ellen, hogy évről-évre német nyelvü kalendáriumokat nyomatnak s a már egy izben kiadott tiltórendelet ellenére is folytatják a kiadást. Miután megtudta, hogy a lőcsei könyvnyomtató 1741-ben nem szándékozik kalendáriumot kiadni, kötelességének tartotta pótlásáról gondoskodni s e célra nagymennyiségü papirt szerzett be. Nyilvánvalóan megkárosodik azonban, ha Streibig János György győri könyvnyomtató tovább is folytathatja üzelmeit, amelyek ellen oltalmat kér.
A helytartótanács 1740 december 9-én leküldötte a panaszlevelet a budai tanácshoz s jelentést kért a Nottenstein Veronika ellen felhozott vádak ügyében. Nottenstein Veronika nem tagadta a vádak valódiságát, a budai tanács 1741 január 3-án kelt jelentése szerint azonban azzal védekezett, hogy a pozsonyi könyvárus is állandóan megsérti az őt megillető szabadalmat s ábécés könyveket, katekizmusokat és evangéliumos könyveket ad ki, tehát nem veheti rossz néven, ha ő is hasonló módon jár el.
A védekezés csupán annyi eredménnyel járt, hogy Nottenstein Veronikát nem büntették meg, az 1741 május 30-án kelt helytartótanácsi rendelet azonban eltiltotta a további naptár-kiadástól s utasitotta, hogy szigoruan a szabadalomlevelében foglalt munkák kiadásával és árusitásával foglalkozzék.
Szerencsésebben járt a győri könyvnyomtató, az kalendárium kiadási jogot kapott, mert 1752 augusztus 28-iki rendeletében a helytartótanács már azt mondja, hogy a győrihez hasonló kalendáriumot másutt tilos kiadni. 1752 szeptember 28-án pedig már egyenesen eltiltja a helytartótanács a budai könyvnyomtatót attól, hogy a győrihez hasonló kalendáriumot kiadjon.
A Spaiser-Landerer kalendárium-ügy 1770-ben is kiujul, de Spaiser ezuttal sem jár szerencsésebben. Spaiser Keresztély vádat emel Landerer Lipót Ferenc özvegye ellen, hogy jogtalanul adja ki a Vaticinium Sibyllinum cimü kalendáriumot, mert vonatkozó szabadalma már 1764-ben lejárt s kifogásolja, hogy a kalendáriumot Pozsonyban nyomatja, ami káros a panasztevőre. A helytartótanács 1771 január 20-án vizsgálatot rendel el ez ügyben s a budai tanács ujabb szabadalomlevél kieszközléséig eltiltja az özvegyet a kalendárium-kiadástól. A Pozsonyban kinyomatott 5000 darab kalendáriumot elkoboztatja ugyan a helytartótanács, az özvegy folyamodványára azonban 1771 október 31-én kelt rendeletével visszaadatja azokat.
A kalendáriumok ügyének vitatását tovább is folytatja Spaiser s 1771 végén folyamodványt ad be, melyben azzal vádolja Landerer Mihály pozsonyi könyvnyomtatót, hogy a helytartótanácsi tiltó rendeletek ellenére is folytatja a német és tót kalendáriumok kiadását s az elkobzott kalendáriumokat hamis védekezéssel szerezte vissza. A budai tanács 1772 március 23-án kelt jelentésében teljesen igazolta Landerer Mihályt s Landerer Katalin és üzletvezetője, Royer Ferenc vallomása alapján megerősitette, hogy rokoni szeretettől indittatva nyomatta ki számára a lefoglalt kalendáriumokat.
A Spaiser Keresztély és Landerer Mihály közötti ellentétek folyományának tekinthetjük, hogy Landerer Mihály 1776-ban maga folyamodik kalendárium-kiadási szabadalomért. Folyamodványában hivatkozik az 1772. évi szabályzatra, mely mindenkit arra kötelez, hogy mesterségének határait ne lépje át. (Ut quisque professionista intra sphaeram professionis suae limitetur.) Minthogy eszerint a könyvkötők nem foglalkozhatnak sem könyvnyomtatással, sem könyvkereskedéssel, Spaiser sem adhat ki a fennálló jog szerint kalendáriumokat s nincs is Magyarországon Spaiseren kivül egyetlen könyvkötő sem, aki hasonló szabadalommal rendelkeznék. Spaiser megélhetését az is kellőképen biztositja, ha kalendáriumok kötésével foglalkozik, mig ő 7 kiskoru gyermeket kénytelen eltartani s nyomdáját nagy költséggel szerelte fel. Hivatkozik végül arra, hogy Paczkó Ferenc nyomdájában versenytársat is kapott s ez utóbbi szerződés utján 10 esztendőre biztositotta magának az összes kormányhatósági munkákat.
Landerer Mihály folyamodványát a helytartótanács a budai tanácsnak is kiadta véleményadásra s ez utóbbi Landerer Katalin meghallgatása után ellene nyilatkozott. Indokolásul pedig azt hozta fel, hogy Landerer Mihálynak Kassán is van nyomdája s Pesten Royer Ferenc neve alatt harmadik nyomdát nyitott, ha tehát a kért naptár-szabadalmat megkapná, ezt összes nyomdáiban gyakorolná s ezzel az 5 gyermekes Landerer Katalint érzékenyen megkárositaná. A rokoni szeretetet tehát legyőzte az üzleti érdek s Landerer Mihály óhajtásának megvalósitását elsősorban sógornője hiusitotta meg, ami annál csodálatosabb, mert a budai Landerer-nyomda fő keresetforrása nem is naptár-kiadás volt.
A kalendárium-ügy e korbeli befejező szabályozásának tekinthetjük az 1777 augusztus 21-én kelt helytartótanácsi rendeletet, mely Spaiser tulajdonában csupán a tiszti cimtáras kalendáriumokat (calendaria titularia) hagyja meg, egyéb kalendáriumok kiadási jogát az egyetemi nyomdára ruházza. A többi kalendárium-kiadási szabadalommal felruházott nyomdák a szabadalmi évek multáig élhetnek szabadalmaikkal, más nyomdák pedig csupán olyan kalendáriumokat adhatnak ki, melyek cimtárral és más szövegrészekkel nincsenek ellátva.

Tankönyv-szabadalom.
A kalendáriumokhoz hasonló bajok támadtak a tankönyv-szabadalmakból is, amelyek ugyancsak jó jövedelmi forrásul szolgáltak s éppen ezért a nem szabadalmazott nyomdászok gyakran megsértették e szabadalmat.
1771. szeptember 9-én kapta meg Landerer Katalin e szabadalmat, hogy német nyelvü ábécés könyveken, katekizmusokon és evangéliumos könyveken kivül magyar nyelvü ábécés könyveket és Vaticinium Sybillinum nevezetü kalendáriumokat latin, német és szláv nyelven 10 éven belül kizárólagos joggal adhasson ki, köteles azonban a katekizmusokat és evangéliumos könyveket az egyházi, az ábécés könyveket és naptárakat a polgári hatóságok előzetes cenzurája alá bocsátani s csupán a cenzura után nyomathatja ki s árusithatja azokat. A szabadalmat a könyvkötők nem tartották tiszteletben s a budai tanács 1774 julius 11-én Landerer Katalin panaszára előadja a helytartótanácsnak, hogy a könyvkötők a szabadalmazott munkákat másutt szerzik be s nyilvánosan árusitják. (Experitur praedictas librorum species per compactores ahunde sibi comparari et pubice distrahi.) 1774 november 3-án kelt ujabb előterjesztésében azt kéri a budai tanács, hogy Landerer Katalin szabadalomlevelét a helytartótanács hirdettesse ki s hagyja meg Pozsony, Sopron, Nagyszombat, Kassa, Eger, Pest, Győr, Pécs és Vácz városok hatóságainak, hogy a kebelükben fennálló könyvnyomdákban tartsanak vizsgálatot s terjesszék fel az ott található azonos tárgyu könyvek jegyzékét, hogy azokat Landerer Katalin készpénzen magához válthassa.
A helytartótanács elrendelte a kivánt vizsgálatot s az eredmény igazolta a Landerer Katalin panaszát, mert csaknem minden nyomdában rengeteg ábécés könyvet, katekizmust és evangéliumos könyvet találtak. E jelentések a magyar könyvkereskedelem története szempontjából rendkivül érdekesek, mert a könyvárak ismeretéhez kitünő forrásokul szolgálnak.
Ezek szerint Streibig János György győri könyvnyomdájában található volt:
3603 darab német ábécés könyv fiuknak, jobb papiron, 100 darabonként 6 forint, összesen 156 forint 18 krajcár,
3000 drb magyar ábécés könyv fiuknak, 100 darabonként 3 frt, összesen 90 frt,
2507 drb magyar ábécés könyv lányoknak, 100 darabonként 2 frt, összesen 50 frt 14 kr,
3000 drb német katekizmus in 16-r., 100 darabonként 4 frt, összesen 120 frt,
2621 drb protestáns ábécés könyv fiuknak, vékony papiron, 100 darabonként 3 frt, összesen 78 frt 63,
5513 drb protestáns ábécés könyv lányoknak, jobb papiron, 100 darabonként 6 frt, összesen 330 frt 78,
2501 drb protestáns ábécés könyv fiuknak, jobb papiron, 100 darabonként 6 frt, összesen 150 frt 84,
16 drb német ábécés könyv, 100 darabonként 2˝ frt, összesen 40 den.
A győri nyomdában található könyvek összértéke tehát a jelentés szerint 976 forint 97 dénár volt.
Az egri könyvnyomdában található volt:
890 drb német evangéliumos könyv, darabonként 8 kr., összesen 118 frt 40,
1850 drb ábécés könyv fiuknak, darabonként 1˝ kr., összesen 43 frt 45,
3200 drb ábécés könyv lányoknak, darabonként 1 kr., összesen 53 frt 20.
Az egri nyomdában található könyvek összértéke a jelentés szerint 215 frt 7 kr. volt.
Pozsonyban a Landerer Mihály könyvnyomdájában található volt:
2000 drb kis katekizmus á 2 krajcár, összesen 66 frt 40 kr.
1500 drb német evangéliumos könyv á 6 krajcár, összesen 150 frt.
3000 drb német olvasókönyv á 1˝ krajcár, összesen 75 frt.
3000 drb német ábécés könyv fiuknak á 1˝ krajcár, összesen 75 frt.
5000 drb német ábécés könyv leányoknak á 1 krajcár, összesen 83 frt.
Paczkó Ágoston nyomdájában található volt:
70 drb német ábécés könyv kötve, á 6 krajcár, összesen 7 frt.
1050 drb német evangéliumos könyv ivekben, á 6 krajcár, összesen 9 frt.
500 drb német katekizmus ivekben, á 2 krajcár, összesen 16 frt 40.
80 drb német katekizmus kötve, á 6 krajcár, összesen 8 frt.
1800 drb magyar ábécés könyv fiuknak, á 1˝ krajcár, összesen 45 frt.
60 drb ábécés könyv fiuknak, á 6 krajcár, összesen 6 frt.
1600 drb magyar ábécés könyv lányoknak, á 1 kr., összesen 26 frt 40.
36 drb ábécés könyv lányoknak kötve, á 6 kr., összesen 3 frt 36 kr.
A nagyszombati nyomdában található volt:
6400 drb magyar ábécés könyv á 1 kr., összesen 106 frt 40 krajcár.
700 drb német ábécés könyv á 1˝ kr., összesen 17 frt 30 kr.
460 drb kis katekizmus á 2˝ kr., összesen 19 frt 10 kr.
1800 drb német evangélium in 12-r. á 13 kr., összesen 390 forint.
Pécsett az Engell József könyvnyomdájában csupán 50 darab magyar ábécés könyvet találtak 2 forint értékben.
Pesten végül a Royer Antal könyvnyomdájában egyáltalán nem találtak a keresett könyvekből, az Eitzenberger-nyomdában azonban a következők voltak találhatók:
1400 drb magyar könyv fiuknak, füzve.
100 drb ugyanabból kötve.
1400 drb magyar ábécés könyv lányoknak füzve.
100 drb ugyanabból kötve.
A becsárak nagy összeget tettek ki és Landerer Katalin nem is nyugodott meg az eredményben, hanem 1775 junius 16-án a budai tanácshoz beadott folyamodványában azt kérte, hogy ne a becsáron, hanem rizsmánként 3 forinton válthassa magához a jogtalanul kiadott könyveket. Beadványában arra is hivatkozik, hogy a megemlitett árak tul magasak s a szokott könyvnyomdai árakat meghaladják. (Mihi in tanto pretio, quo neque ego illa compactoribus distrahere posem, appingere velint.) Hivatkozik továbbá arra, hogy a könyvnyomtatók a könyvkötőknek az eladás megtörténtéig hitelezik a könyvek árait, tőle pedig készpénzfizetést követelnek. (Huiusmodi impressi libri debent compactoribus usque distractionem ad creditum dari.)
A tanács a Landerer Katalin pártjára állott s a helytartótanács is ilyen értelemben határozhatott, mert Landerer Katalin 1776 augusztus 19-én kelt ujabb folyamodványában hivatkozik rá, hogy az emlitett könyvanyagot összevásárolta. Most azonban ujabb veszedelem fenyegette. Uj iskolai tanterv s uj könyvek léptek életbe, a régiek használhatatlanokká váltak, pedig Landerer Katalin ilyenekkel bőségesen fel volt szerelve. (Ich sehe voraus, dass bey solchen Umständen diese Normal-Schul-Bücher im ganzen Lande eingeführet, die vorige abgeschafet und mir ein unersetzlicher Schaden zugefügt würde.) Azon kérést terjeszti tehát elő, engedtessék meg neki kárpótlásul, hogy az uj iskolakönyveket legalább részben ő adhassa ki. Landerer Katalin törekvései eredménytelenek maradtak, mert még a szabadalmazott 10 esztendő eltelte előtt, 1780 május 11-én a budai egyetemi nyomda kapta meg a kizárólagos jogot iskolakönyvek kiadására.
Az egyetemi nyomda aztán szigoruan ügyelt arra, nehogy más nyomda is adhasson ki iskolakönyveket. A helytartótanács 1788 május 29-én kelt rendeletéből kitünik, hogy a pesti tanács a Landerer- és Trattner-nyomdákban, a Köpff-féle könyvkereskedésben s Fischer könyvkötőnél iskolakönyveket foglalt le, melyek az egyetemi nyomda kizárólagos szabadalmának rovására készültek. A helytartótanács a szabadalom ellen vétőknél talált könyveket az egyetemi nyomda javára elkoboztatta s minden egyes munka után 40 forint birság beszedését rendelte el.
Az elkobzott könyvek a következők voltak:
I. Landerer-nyomda:
132 drb nagy német katekizmus,
269 drb kis német katekizmus,
220 drb nagy magyar katekizmus,
170 drb közép magyar katekizmus,
493 drb kis magyar katekizmus,
132 drb nagy szláv katekizmus,
97 drb közép szláv katekizmus,
203 drb kis szláv katekizmus,
254 drb német ábécés könyv,
145 drb magyar-német ábécés könyv,
75 drb szláv ábécés könyv.
II. Trattner-nyomda:
618 drb nagy német katekizmus,
2147 drb közép német katekizmus,
4074 drb kis német katekizmus,
2445 drb nagy magyar katekizmus,
2737 drb közép magyar katekizmus,
3441 drb kis német katekizmus.
III. Köpff-féle könyvkereskedés:
16 drb nagy német katekizmus,
3 drb kis német katekizmus.
IV. Fischer könyvkötő:
4 drb nagy német katekizmus,
3 drb kis német katekizmus,
4 drb közép német katekizmus,
2 drb közép szláv katekizmus,
1 drb kis magyar katekizmus,
1 drb német ábécés könyv.
Az elkobzó rendeletet Gotthardi pestvárosi kapitány és Aigl pestvárosi tanitó hajtották végre, a pénzbirságot azonban nem sikerült beszedniük, mert a nyomdászok fellebbeztek, a könyvkereskedő és könyvkötő pedig azzal védekeztek, hogy készletüket a könyvnyomtatóktól szerezték be. A könyvkereskedőknek sikerült a pénzbüntetés alól felmentetni magukat, könyvkészletüket azonban elvesztették.
Landerer Mihály pozsonyi könyvnyomtató azután sem tartotta még tiszteletben a budai egyetemi nyomda kizárólagos szabadalmát, tovább is foglalkozott iskolakönyvek kiadásával. Erre a helytartótanács 1792. március 30-án szigoru rendeletet küldött a pesti tanácshoz s meghagyta, hogy a pesti Landerer-nyomdában s a pesti könyvkereskedőknél található összes ilyen iskolakönyveket kobozzák el s adják át az egyetemi nyomdának, Landerer Mihály pedig büntessék meg.
Az elkobzást a pesti tanács lelkiismeretesen végrehajtotta, csupa 1779-ből származó iskolakönyvet talált azonban, amikor az egyetemi nyomda kizárólagos szabadalma még nem volt érvényben s most csupán megtorlásul voltak elkobzandók. E könyvek a következők voltak:
A Landerer-nyomdában és könyvkereskedésben:
12 drb Emmanuelis principia. Pars I-III.
18 drb Emmanuelis principia. Pars I-II.
26 drb Emmanuelis Alvari de constructione octo partium orationis.
28 drb Emmanuelis Alvari liber III. de syllabarum dimensione.
67 drb Cypriani Suarii artis rhetoriae liber III.
A Stachel és Kilián-könyvkereskedésben:
10 drb Principia seu rudimenta Emmanuelis Alvari libri I. pars prior. Cassoviae. Typ. Landerer 1779.
1798-ban végre kinyomatta a helytartótanács e könyvek katalógusát s ugy utánnyomásukat, mint árusitásukat szigoruan megtiltotta.
Ügyelt továbbá az egyetemi nyomda arra is, nehogy könyvei tuldrágán kerüljenek a forgalomba s ez uton a tanuló ifjuság a vásárlástól elriasztassék. Ez okból rendelte el már 1785 julius 11-én a helytartótanács, hogy a könyvkereskedők érjék be az egyetemi nyomdától kapott 10-15% árengedménnyel s árusitsák a tankönyveket a megszabott áron.

Cenzura és köteles példány.
A könyvnyomtatók szabad mozgását nem csupán a kizárólagos szabadalom, hanem a könyvvizsgálat is akadályozta. A könyvvizsgálat Magyarországon az 1730 junius 8-án kelt helytartótanácsi rendelet szerint 1726-ban indult meg, amikor is a szabályzat arra kötelezte a nyomdatulajdonosokat, hogy a kinyomandó hit- és erkölcstani munkákat az egyházi, a többieket pedig a polgári (vármegyei vagy városi) hatóságok előzetes vizsgálata alá bocsássák s a már kinyomott munkák 3 példányát időszakonként (singulo semestri) küldjék be a helytartótanácsnak. Az első könyvvizsgálati szabályzatot az 1730. évi annyiban módositotta, hogy a politikai tárgyu munkák előzetes vizsgálatát a helytartótanácsnak tartotta fenn, a külföldön megjelenő munkák forgalomba hozatalát pedig attól tette függővé, hogy a könyvvizsgálók megengedhetőnek tekintik-e?
A könyvvizsgálat intézményével a 18. század első felében nem volt sok bajuk a könyvnyomtatóknak és kereskedőknek, mert szegényes irodalmunk nem adott arra alkalmat. A könyvvizsgálati szabályok betartását és a 3 köteles példány beszolgáltatását mindamellett - melyből az 1780 augusztus 10-iki helytartótanácsi rendelet alapján 1 az egyetemi könyvtárnak jutott - ismételten sürgeti a helytartótanács visszaélések megelőzésére 1761 május 2-án elrendelte, hogy minden nyomtatványon fel kell tüntetni a kiadás helyét és évét, továbbá a könyvnyomtató nevét is. A könyvvizsgálati szabályok betartására az irodalmi termeléssel párhuzamosan nagyobb és nagyobb sulyt helyez a helytartótanács s 1780 március 13-án elrendeli, hogy a könyvvizsgálati szabályok ellen vétő könyvnyomtatók elsőizben 100 forint birsággal büntetendők, másodizben pedig könyvnyomtatói jogositványuk elvesztésére itélendők.
Szórványosan találkoznak a cenzura jelenségeivel. Az első a helytartótanács 1751 augusztus 5-én kelt rendelete, mely Biró Márton. »Enchiridion de fide« cimü könyvét azon cimen koboztatja el, mert a szerző előzetes engedély nélkül az uralkodónak ajánlotta. A valóság az volt, hogy II. Frigyes porosz király kezdeményezésére maga a pápa eszközölte ki a fenti rendeletet, mert a könyv felekezeti türelmetlensége miatt jogos felháborodást keltett.
1768 május 19-iki rendeletével külföldi munkát tilt el a helytartótanács, mely a következő cim alatt jelent meg: »De l’autorité du clergé et du pouvoir du magistrat politique sur l’exercice des fonctions du ministre ecclesiastique«.
1780. március 16-án a »Sensa Romanorum pontificum Clementis XIV. praedecessorum« cimü munka eladását tiltja el a helytartótanács.
1782 május 31-én egy becses politikai röpiratra, mely »Álom második Józsefről« cim alatt a budai Landerer-nyomdában jelent meg, veti magát a cenzura. Sok olyat látott még e röpiratban a szerző, melyet a cenzura nem látott örömmel s a fenti helytartótanácsi rendelet a fenyegető forradalommal menti fellépését. (Omnino autem intersit, quo libelli motum publicum et seditionem ciere queuntes in tempore supprinantur.) A Landerer-nyomda gondnoka - Landerer Mihály - azzal védekezett, hogy a munka német eredetije Bécsben jelent meg s Debreczen város birája forditotta le és nyomatta ki, még pedig a felmutatott eredeti kézirat tanusága szerint Makó Pál egyetemi cenzor hozzájárulásával. A védekezés, ugy látszik, hatályos volt s a röpirat politikai iránya is kedvező fogadtatásra talált, mert 1782 november 18-án a helytartótanács megváltoztatta álláspontját.
1784-ben ismét egy imádságos könyv miatt támadt baja a Landerer nyomdának, melynek cime a következő volt: »Die allerbesten Gebeter von Pius VI.« A Landerer-nyomda azzal védekezett, hogy a kiadvány csupán utánnyomás s az eredeti »cum permissione superioruum« volt kiadva, mindamellett a további utánnyomást s árusitást megtiltották, mert türt nyomtatványokat nem szabad az országban kiadni.
A cenzura nem csupán a politikai tárgyu munkákat tartotta szemmel, a ponyvairodalom termékei sem kerülték el figyelmét s szükség szerint azokat is üldözte. A helytartótanács 1762. junius 17-én kelt leirata szerint Sopronban egy vándor énekesnőt fogtak el, aki a budai nyomdában készült botrányos dalokkal kereskedett. A budai könyvnyomtató tagadta a terhére rótt cselekményt s az énekesnő vallomása alapján a könyvnyomtató segédeire irányult a gyanu. A gyanu valónak bizonyult, mert a budai tanács 1762. augusztus 9-én kelt jelentése szerint a kifogásolt dalokat Hiebl József könyvnyomtatósegéd készitette akkor, midőn a nyomdatulajdonos sulyos betegen feküdt. Megtorlásul a nyomdában talált példányokat elkobozták s a könyvnyomtatósegédet megbüntették. Az ilyen irodalmi termékek árusitását a helytartótanács 1785. junius 13-án kelt rendeletével a polgári hatóságok engedélyétől tette függővé, ezeknek pedig kötelességükké tette, hogy kifogásolható darabok árusitását ne engedélyezzék.

Könyvkötő-könyvkereskedők.
Az első hivatásos könyvkereskedők a könyvkötők voltak, kiket céhszabályaik a könyvkereskedés állandó gyakorlására följogositottak. Bizonyságul idézzük a budai könyvkötők céhszabály-tervezetének 11. pontját, amely a következőleg hangzik: »Soll diesen Buchbindermeistern frey stehen in dies unserem Königreich mit allerhand erlaubt und gangbahren Buchbinder- und Buchführer-Waaren gebunden und ungebunden zu handlen«. E szerint nem csupán könyvkötészeti, hanem könyvárusi termékek eladásával is foglalkozhattak s e téren a céhen kivül álló kereskedőkkel szemben azon előjoguk volt, hogy országos vásárokon kivül is árusithattak, illetőleg állandó boltot tarthattak. A könyvkötészet nem volt olyan iparág, amely állandó foglalkozást s megfelelő keresetet biztositott volna: a munka- és jövedelemhiány arra kényszeritették a könyvkötőket, hogy papír- és könyvkereskedéssel is foglalkozzanak s ily módon a könyvkötők lettek az első bizományosok. A könyvkereskedelem eredetileg teljesen szabad foglalkozás volt, mindenkiből lehetett könyvkereskedő, nem korlátozták a céhszabályok, amint ezt a könyvkötőknél láthatjuk.
A magyarországi könyvkereskedő tipikus alakját tünteti fel Zalonyi Nagy János nagyváradi könyvkötő (compactor), aki állandó üzleti összeköttetésben állott Nottenstein János György budai könyvnyomtatóval s ez üzleti összeköttetések révén elszámolási nehézségek támadtak közöttük, melyek a városi tanács elé kerültek.
1732 december 13-án ugyanis a nagyváradi könyvkötő egész sereg könyvet rendel meg a budai könyvnyomtatónál, nevezetesen:
100 példány német ábécés könyvet,
100 példány magyar-latin ábécés könyvet,
50 példányt Argirus históriájából,
50 példányt Kemény Jánosból,
25 példányt a Lelki kincsből,
50 példányt a Murányi Vénusból.
Felkéri ezenfelül, hogy a jezsuitáktól szerezze meg számára következő kiadványaikat:
4 példányt az Arany koronából,
4 példányt Pázmány imakönyvéből, 4°,
4 példányt ugyanabból, 8°,
2 példány Corpus juris Hungaricit,
2 példány Magyar bibliát,
10 példányt Beniczki: Clavis coelijéből,
4 példány Rituale Strigoniensét,
7 példányt a Thesaurus animarum c. imakönyvből,
4 példányt a Szent Anna könyvéből.
Végül 10 nagy német naptárt s 20 kis német naptárt rendel nála és felkéri, hogy ha valamelyest ujdonsággal szolgálhatna, azokból is küldjön neki.
Nottenstein pontosan teljesitette a rendelést s 1733 január 24-iki levelében Nagy József már értesiti, hogy a szállitott könyveket megkapta. Kijelenti, hogy a »Jó gazdasszony históriája« cimü munkából 1000 példányt hajlandó átvenni s biztatja, hogy adja ki a Charicliát, jó üzletet fog vele csinálni.
A fizetéssel a könyvkötő sokáig késedelmeskedett s a könyvnyomtató sürgető levelére azzal védekezett 1733 augusztus 22-én, hogy »már Szent György napjától fogva Oláhországban voltam és egész nyáron házamnál nem voltam.« Az adós késedelmeskedése arra inditotta a budai könyvnyomtatót, hogy erélyes levélben sürgesse adósságának kiegyenlitését. A sürgetést Nagy József zokon vette s a következőleg válaszolt 1734 január 18-án:
»Már sok idők alatt házamnál nem lévén, Erdélyországban voltam, miután pediglen haza érkezvén, kegyelmed mosdatlan, buta főből származott levelét vettem, kiben nem kicsin böcstelenséget irt kegyelmed, de tudván, hogy nem kegyelmed irása, mivel kegyelmed reménlem, hogy magyarul nem tud, patienta sustuli. Irja kegyelmed, hogy 52 forintokkal restálok kegyelmednek. Ha az jezsuiták pénzét is odaszámlállya kegyelmed, igen is rámegyen annyira, de az kegyelmedé magáé annyira nem megyen, mert fel van nálam irásban téve. Az mely 1000 tükört küldött volt kegyelmed, én azokbul az mellyeket eladhattam, az árát megadom és az többit vissza küldöttem Dimcsik Tamás diák uramtul, melyért megfizetni nem tartozom, mivel én nem kértem, hogy küldgye kegyelmed, mindazonáltal, ha eladhattam volna, az árát megadtam volna. És nem is egész az az história s a mennyi van is, mind hibás, és az magyarok meg szokták válogatni az nyomtatást. És igy meg tudván igazán specilice az praetensionak summáját, megküldöm böcsülettel. Irja kegyelmed, hogy az magistratust megkeresi irásban. Nem bánom, mert arra semmit sem hajtok, igazságomat mutatnám, és nemes ember vagyok s nehezen esett az kegyelmed mosdatlan levele.«
Ennek a levélnek a nemes könyvkötőmester eredeti kifakadásain kivül különösen az kölcsönöz érdekességet, hogy a könyvkötő a budai sajtótermékek fogyatékos kiállitását kifogásolja s hivatkozik a magyar olvasóközönség kényes izlésére, minek következtében hibás nyomtatványokat nem hajlandó megvásárolni. Figyelemreméltó továbbá a könyvkötő álláspontja, hogy csupán a megrendelt könyveket köteles megfizetni, a rendelés nélkül küldött könyvekből csupán az eladottak árát tériti meg, a többit a könyvnyomtató rendelkezésére bocsátja.
Nottenstein most már a budai tanács elé terjesztette az ügyet s 1734 január 30-án a következőkben adta elő a nagyváradi könyvkötő tartozását:
1732 március 23-án törlesztett 20 forintot s adós maradt 9 forint 3 krajcárral.
1732 május 15-én kapott Beniczki Tamás munkájából 12 példányt 36 krajcáron, egyéb a nyomtatott katalógusban fel nem sorolt munkákból 3 forint árut.
1733 január 2-án kapott:
100 drb német ábécés könyvet 3 forinton,
100 drb magyar ábécés könyvet 3 forinton,
50 drbot Kemény Jánosból 6 forint 15 krajczáron,
25 drbot a Lelki kincsből 1 forint 30 krajczáron,
50 drbot a Murányi Vénusból 5 forinton,
30 drbot a Tékozlóból 1 forinton
10 drb magyar Officium Rakoczianumot 4 forinton,
60 darabot a Regulae Sodalitatisból.
1733 április 15-én végül 1000 példányt kapott a Jó gazdasszony vagyis Tükör cimü históriából, melyet a könyvnyomtató a Nagy József egyenes rendelésére nyomatott ki.
Ehhez a kimutatáshoz csatolta a könyvnyomtató nyomtatott katalógusát is s utalt arra, hogy a könyvkötőnek az ott feltüntetett áraknál olcsóbban szállitott.
A budai tanács a Nottenstein panaszára ismételten átirt Nagyváradra s sürgette az adósság behajtását. A nagyváradi könyvkötőn azonban nem lehetett behajtani a követelést, mert állandóan vásárokra járt Erdélyben és Oláhországban s csupán szüretkor tartózkodott otthon hosszabb ideig. A nagyváradi tanács 1734 október 30-án kelt jelentése szerint azzal védekezett, hogy a követelésben szereplő 60 példány Leges sodalitatis-t nem rendelte meg s nem tudott belőle eladni egyetlen példányt sem, ezeket tehát vissza fogja küldeni. A Jó gazdasszony cimü munkából rendelt ugyan 1000 példányt, de a küldött példányok hibásak voltak s 30 példány kivételével a többit a saját költségén visszaküldötte a könyvnyomtatónak, az itt tartott példányok árát pedig hajlandó megfizetni.
A könyvkötő kifogásai nem lehettek alaptalanok, mert a budai tanács 1735 január 8-án kelt átiratában már csupán a Jó gazdasszony cimü munka 100 példánya fejében követel 2 forint 30 krajcárt s a jezsuitáknak járó 21 forint 45 krajcár behajtását sürgeti, a többi adósságban már egyetértettek, mert erre vonatkozólag csupán a fizetést sürgetik.

A könyvkereskedelem szabályozása.
A magyarországi könyvkereskedelem ügyét először az 1772 augusztus 17-én kelt 3547. számu helytartótanácsi rendelettel kiadott rendtartás szabályozta. E rendtartás első pontja 6 illetőleg 7 esztendőben állapitja meg a tanulóéveket. Második pontja a tanulók nyelvismereteit irja elő s megállapitja, hogy a német és latin nyelven kivül legalább még egy külföldi nyelvet kell ismerniük. (Nebst der deutschen und lateinischen Sprache wenigstens noch eine ausländische lernen.) Az ötödik pont szerint könyvkereskedői jogot csupán az kaphat, aki tanulóévein kivül négy éven át volt könyvkereskedésben alkalmazva s kellő bibliográfiai ismeretekkel bir. (Auch die genugsame Kenntniss von den bessten Schriftstellern in den verschiedenen Wissenschaften hat.) Ez ismeretekből valamelyik egyetem előtt vizsgát kell letenni s a vizsgálat eredményét bizonyitvánnyal igazolni. Ezeken kivül tőkével is rendelkeznie kell a könyvkereskedőnek és pedig Pozsonyban 5000 forinttal, más városban a helytartótanács által utólagosan megállapitandó összeggel. A hatodik pont megállapitja, hogy egy-egy város könyvkereskedőinek száma nem esik korlátozás alá, minden uj boltnyitási engedélyhez azonban a helytartótanács jóváhagyását kell kikérni. A már meglevő könyvkereskedői jogositványok pedig a jogositott özvegyére, fiára vagy alkalmazottjára ruházhatók át, hacsak a jogositvány személyhez kötött nem volt. A hetedik pont megállapitja, hogy a könyvkereskedők a tiltottakon kivül mindennemü könyvekkel, füzöttekkel és kötöttekkel, régiekkel és ujakkal, rézmetszetekkel és térképekkel egyaránt kereskedhetnek, ezeket kiadhatják és vásárolhatják. (Die Buchhändler können mit allen Gattungen der Bücher, ausser den verbottenen, folglich mit gebundenen und ungebundenen, alten und neuen, einzeln Kupfersticheln und Landkarten, sowie mit dergleichen ganzen Werken Verkehr und Handel treiben, auch selbst Bücher verlegen, und von anderen erkaufen.) A közönség érdekében megengedi a rendtartás, hogy régi kötött könyvekkel könyvkereskedőkön kivül mások is kereskedhessenek s e célból nyitott boltokat tarthassanak, ha erre a helytartótanácstól engedélyt nyertek, uj könyveket azonban kifejezetten tilos árusitaniok A nyolcadik pont megtiltja a fel nem jogositott könyvárusoknak (allen unbefügten Buchführern und Krämern) a könyvárusitást s a könyvnyomtatókat és könyvkötőket is szabadalmaik betartására utasitja, ellenkező esetben készletük lefoglalását helyezi kilátásba. A kilencedik pont szerint idegen könyvkereskedők csupán az országos vásárokon árusithatnak s a vásár befejeztével kötelesek áruikat elszállitani vagy a legközelebbi vásárig beraktározni. A tizedik pont szerint a könyvkereskedők kiadói jogot is szerezhetnek (privilegia impressoria) egyes munkákra s ez esetben senki másnak nem szabad a nevezett munkát ujból kiadni, amig a kiadói jog érvényben van.
Ez a könyvkereskedői szabályzat elsősorban azért figyelemreméltó, mert szellemi előképzettséget követelt a könyvkereskedői jogra pályázóktól: nyelvismeretet és bibliográfiai szaktudást, ami a könyvkereskedői testület magas szinvonalát biztositotta. Nem tesz különbséget antikvárius és könyvkereskedő között, megengedi azonban, hogy régi könyvek árusitásával nem hivatásos könyvkereskedők is foglalkozhassanak. Kötelezi a könyvnyomtatókat és könyvkötőket, hogy hivatásukat szabadalmaik keretén belül gyakorolják, ami a könyvkereskedői jogositványok védelmére irányuló intézkedés volt; a gyakorlatban azonban alig érvényesült, mert a könyvnyomtató egyszersmind kiadó is volt, a könyvkötő pedig őstől fogva könyvkereskedéssel is foglalkozott, ezenkivül mindkét iparág fel volt jogositva a könyvkereskedésre. Végül a kiadói jogot is biztositja az 1772. évi rendtartás a könyvkereskedők számára s ezzel a kiadói üzletek alapját veti meg. Csupán az volt a fogyatkozása ez utóbbi rendelkezésnek, hogy nem volt büntető záradéka, s ugyanez volt a hibája az 1783 január 28-án kelt helytartótanácsi rendeletnek, mely azon alkalomból jött ki, hogy Kurczböck bécsi könyvnyomtató a nála megjelent munkák utánnyomásának megtiltását kérte. Addig egyáltalán nem tartoztak a nyomdák az egymás kiadói jogát tiszteletben tartani s minden lelkiismeretfurdalás nélkül lenyomatták a másik nyomdából kikerült könyvet, hacsak szabadalom-levél nem védelmezte meg a kiadót az utánnyomástól. A kiadói jogot az örökös tartományokban már uralkodói rendelet szabályozta, midőn a helytartótanács azt Magyarországra is kiterjesztette. A rendeletet a helytartótanács azzal indokolta, hogy minden szerző szabadon rendelkezhetik a munkájával s ugy a munka kiadására, mint tiszteletdijra nézve is bármely könyvnyomtatóval megállapodásra léphet. Ha azonban az utánnyomás nincs eltiltva, akkor ilyen szerződések nem jöhetnek létre, a szerzők érdekében van tehát szükség az utánnyomások eltiltására. A kiadói jogot a helytartótanácsi rendelet csupán az örökös tartományok területén belül védelmezte meg, a külföldön megjelent munkák utánnyomását nem tiltotta el, ezeket az 1783 évi rendelet után is büntetlenül lehetett lenyomatni és árusitani. Külföldi szerzők nem részesültek védelemben s az ország határain belül sem a szerzőket, hanem a nyomdákat védelmezte meg a rendelet, mert szerzői szabadalmat a fejlődő irodalom korában adományozni hálátlan lett volna s az irodalmat tette volna tönkre.
Kizárólagos szabadalmat különben nem csupán könyvnyomtatók, hanem szerzők is szerezhettek munkáik kiadására, ilyen azonban kevés akadt. Igy Thomas János soproni francia nyelvmester 1773 junius 30-án a helytartótanácstól szabadalmat kapott »Le sincére maitre de langue« cimü müvére, amelyet 10 éven belül egyetlen könyvnyomtatónak sem volt szabad a szerző engedelme nélkül kiadni. Ez eset tudomásom szerint egyedülálló nálunk, a XVIII. század folyamán hasonlóra nem találtam; de ez nem a dolog rendkivüliségére, hanem arra vall, hogy nem volt verseny a szerzőség terén, nem volt szükséges a szerzői jogot megvédelmezni. Olvasóközönségük csupán a kalendáriumoknak, népies szépirodalmi termékeknek és vallásos munkáknak volt, ezeket a munkákat pedig a nyomdák szabadalmaztatták s minden visszaélést irgalmatlanul megtoroltak. A szerzők a nyomdák megbizására dolgoztak, a nyomdák pedig csupán olyan munkákra adtak megbizatást, melyek jogát számukra szabadalomlevél biztositotta.

A könyvkereskedelem a cenzura igájában.
Amig a könyvkereskedelem nem vált önállóvá, a könyvvizsgálat csupán a könyvnyomtatókkal foglalkozott; amint azonban a könyvkereskedelem önálló iparággá alakult, a könyvvizsgálat figyelme a könyves boltokra is kiterjedt. Eleget zaklatták a könyvvizsgálók a könyvkereskedőket, s ez és a szigoru vámvizsgálat egyaránt megnehezitették a külföldi szabadabb szellemü munkák forgalombahozatalát.
1781 augusztus 21-én a helytartótanács szigoru rendeletet küldött a pesti tanácshoz, melyben meghagyta, hogy a Weingand és Köpff könyvkereskedés állományát leltározzák s a leltárt terjesszék fel. A szigoru rendelet oka egy feljelentés volt, amely a nevezett könyvkereskedőket azzal vádolta, hogy vallásellenes könyveket csempésznek be az országba s azok árusitásával az ártatlan ifjuság lelkét megmételyezik. A tanács kiküldöttei 1781 szeptember 5-én megjelentek a könyvkereskedésben s az egész könyvanyagot leltározták, de a vádat nem találták igazoltnak. A könyvkereskedő önként bevallotta, hogy Barics egyetemi tanár utasitására beszerezte a Czopff és Offerhausen egyetemes történelmét az egyetemi hallgatók használatára, de e munkából már egyetlen példánya sincs. A könyvkészlet különben katalógusba volt foglalva, amelyet felterjesztettek a helytartótanácshoz s ezenkivül még a következő könyveket találták a boltban:
Potska (Juvenalis): Thesaurus linguae sanctae. Bambergae, 1780.
Tleserii (Claudi): Historia ecclesiastica. Tom. 67. Aug. Vind, 1780.
Introductio in historiam ecclesiasticam. Friburgi, 1780.
Schmid Antonii: Meditationes philosophicae. Coloniae, 1779.
Seltz Henrici: Initia philosophiae theoreticae. Confluentiae, 1779.
Harles: Anthologia graeca prosaica. Norinbergae, 1781.
Idea theologiae christianae. Monachii, 1781.
Reisen nach Persien. II. Bd. Frankfurt a/M., 1781.
Grundriss der Finanzwissenschaft. Frankfurt, 1781.
Breuchels: Beschreibung etc. Frankfurt, 1781.
Lob und Leben Mariae von Ferd. Reissner, 1781.
Englischer Uhrmacher. Frankfurt, 1781.
Cornelius Tacitus. Teutsch. Leipzig, 1781.
Die heilige Geschichte des Alt- und Neuen Bunds, Köln, 1781.
Febronii Commentarius in sui retractationem. Frankfurt, 1781.
Lalemants Gedanken über die vier Evangelien. Augsburg, 1871.
Katholische Lehrsätze. Frankfurt, 1781.
Beitrag zu denen Geschichten der Frauenzimmer. Frankfurt, 1781.
Kurtz oder Tagzeiten.
Quatre mémoires de Batteny sur la poetique d’Aristotel. Genéve, 1781.
Fragment zur Geschichte des Papsten Ganganelli. Frankfurt, 1781.
Lukas Vochs: Von Feuerspritzen. Augsburg, 1781.
Lukas Vochs: Baulexikon. Augsburg, 1781.
Abhandlung und Auszüge der Akademie zu Paris. Leipzig, 1781.
Linné: Von Thierreich. Nürnberg, 1781.
Necker: Rechenschaft dem König. Wien, 1781.
Sulzers Vermischte Schriften. Leipzig, 1781.
Sammlung der besten und neuesten Reisebeschreibungen. Berlin, 1781.
Winkelmanns Briefe. Berlin, 1781.
Ulloa: Nachrichten von Amerika. Leipzig, 1781.
Raff: Naturgeschichte für Kinder. Göttingen, 1781.
Schlöttweins Archiv vom Menschen und Bürger. Leipzig, 1781.
Achte und wahrhafte Beyträge zum Militär-Dienste von Österreich. Wien. 1781.
Severi Dissertatio. Posonii, 1781.
Weydessers Fastenpredigten. 1781.
Lederers Vespern. Augastae Vind, 1781.
Lederers Landmessen. Augustae Vind, 1781.
Lederers Apparatus musicus. Augustae Vind, 1781.
Literatur des deutschen Staatrechts. 8°. Götingen, 1781.
Meiners Geschichte des Ursprungs der Wissenschaften. 1781.
Volksmann: Sammlung aus erlesenen Abhandlungen. Julle, 1781.
Homers Werke. Deutsch. Leipzig, 1781.
Briefwechsel über die Justizreform. Berlin, 1781.
Liedeke: Gelehrsamkeits-Archiv. Leipzig, 1781.
Knoch: Insekten-Geschichte. Leipzig, 1781.
Veltzl: Geschichte Karls IV., Königs von Böhmen. Prag, 1781.
Bianconi: Sendschreiben über den Cornelium Celsum. Leipzig, 1781.
Koch: Situations-Plan. Augsburg, 1781.
Heilmittl wieder die Gelenckskrankheiten. 1781.
Winkelmanns Handbuch alter und guter Gemälde. Augsburg, 1781.
Bischings Magazin. 15. Th. 4°.
Anmerkung über die Siegel und Diplomatik. Augsburg, 1781.
Csupa uj könyv s hozzá komoly tudományos könyvek. Nem csoda, hogy megvádolták, hiszen a felvilágosodás eszköze volt.
Ugyancsak 1782-ben amiatt is összeütközésbe került a Weingand és Köpff könyvkereskedés a cenzurával, mert könyvkereskedői katalógusát a Landerer-nyomdában engedély nélkül merte kinyomatni. A pesti tanács 1783 február 6-án kelt rendeletéből kitünik, hogy nem tartották szükségesnek a katalógus külön engedélyezését, mert az abban foglalt könyvek ugyis engedélyezve voltak. Ebben teljesen igazuk volt, s ugy látszik, a helytartótanács is elfogadta a védekezést.
1791 október 4-én kelt rendeletével is egy sereg könyvet koboztatott el a pesti könyvárusoktól a helytartótanács s hozzá számon kérte tőlük, hogy honnan szerezték be. Gleixner János kölcsönkönyvtár-tulajdonos (Lesekabinets-Inhaber) ez alkalommal azt vallotta, hogy az elkobzott
Van den Noot oder Geheime Geschichte der Empörung Belgiens, továbbá a
Romantische Erzählungen der Königin Margaretha von Navarra cimü könyveket Mahler Fülöp pozsonyi könyvkereskedőtől vásárolta. Stachel József és Kilián viszont azt vallották, hogy Lessing elkobzott munkáit Weber berlini könyvkereskedő utján szerezték be. Strohmayer Ignác azt vallotta, hogy pesti, budai és kassai könyvkereskedései mindig a bécsi könyvvizsgáló hivatal közbejöttével kapják a külföldi könyveket s mint nemes ember és volt harmincadhivatalnok mindenkor tiszteletben tartja a fennálló szabályokat. Lessing »Über die Erziehung des Menschengeschlechts« cimü munkáját tévesen foglalták le nála, mert az nem tiltott könyv s a bécsi Wappler-katalógusban is bennfoglaltatik. Lindauer János végül azt vallotta, hogy Lessing »Ausführung des Plans und Zweck Jesu« cimü könyvét Beer lipcsei könyvkereskedő utján szerezte be.
A könyvvizsgálók tehát nagy lelkiismeretességgel, de kevés eredménnyel jártak el, mert a könyvkereskedők igazolták magukat s Strohmayer Ignác Antal még erélyesen vissza is vágott.
Nagyobb bajba került Pauer János Károly pesti könyvkereskedő, aki Hohenleitner bécsi könyvárustól tiltott könyveket kapott, amelyeket a könyvvizsgálat felfedezett és elkobzott. A könyvek a helytartótanács 1792 julius 31-én kelt leiratában név szerint is meg vannak jelölve és pedig: »Aja oder die heimliche Ehe«, továbbá »Frauenzimmer oder Priapischer Roman.« A cimek után itélve, a könyvek tartalma éppen nem lehetett erkölcsnemesitő s joggal hivta fel a cenzura figyelmét. Pauer azzal védekezett, hogy Hohenleitnerrel nem áll üzleti összeköttetésben, mert nem könyvekkel, hanem metszetekkel és zenemüvekkel kereskedik. A postán lefoglalt munkákat tudtán kivül vette Beer Mihály nevü elbocsátott alkalmazottja s igy nem felelhet értük. A könyvkereskedő védekezése nyilvánvalóan nem felelt meg az igazságnak, de ügyesen volt kitalálva s a helytartótanács megelégedett a könyvek elkobzásával.
1792-ben a könyvcenzura elkobzott 200 példányt a »Nonnihil de educatione juventutis scholasticae et studiorum reformatione in ditionibus Pannonicis« cimü munkából, amely Strohmayer pesti könyvkereskedő cimére érkezett. Az 1792 december 14-én kelt helytartótanácsi rendelet ugyan visszaadatta a lefoglalt példányokat, mindazonáltal vizsgálatot indittatott, hogy vannak-e belőle más könyvkereskedőknél is példányok s honnan kapták azokat. A vizsgálat eredménye az volt, hogy Weingand Mihály 25 példányt, Stache és Kilián 100 példányt s Lindauer János 25 példányt kaptak a nevezett munkából, mindannyian Degen bécsi könyvkereskedőtől, Strohmayer pesti könyvkereskedő utján. E jelentés után 1793 február 8-án még egy szigoru helytartótanácsi rendelet érkezett a pestvárosi tanácshoz, amely meghagyta a könyvkereskedőknek, hogy csupán engedélyezett könyveket árusitsanak. Az 1793 október 22-én kelt helytartótanácsi rendelet aztán arra kötelezte a könyvkereskedőket, hogy könyveik jegyzékét terjesszék fel könyvvizsgáló hivatalhoz.
1794 május 13-án végre a helytartótanács rendeletet adott ki, mely a könyvkereskedőket utasitja, hogy csupán olyan könyveket árusitsanak, amelyek a könyvvizsgálaton átmentek. Kétes esetekben a könyvvizsgálóhoz tartoztak fordulni utasitásért s csupán a könyvvizsgáló engedélyével vehették meg vagy adhatták el a kétes könyvet. A könyvkereskedők folytonos ellenőrizhetése céljából elrendelte a helytartótanács, hogy a könyvvizsgálók tartozzanak kéthetenként az engedélyezett könyvek jegyzékét kiadni s a könyvkereskedőkkel láttamoztatni. A rendelet ellen vétő könyvkereskedőket elsőizben a könyvek elkobzásával és birsággal bünteti a helytartótanács, másodizben azonban már boltjaikat bezáratja.
Ez a szigoru rendelet kétségkivül nem kedvezett a könyvkereskedőknek, mert mozgási szabadságukat nagyon megkötötte, különösen azonban a közmüvelődésnek ártott, mert a külföldi munkák behozatalát és terjesztését jóformán lehetetlenné tette. Ilyen kormányzati intézkedésekkel meg lehetett akadályozni a politikai mozgalmakat, az a szellem azonban, amely ez intézkedések nyomán fakadt, a halál szelleme volt s nem lehet csodálkoznunk, ha a 18. század végén a közszellem Magyarországon olyan alacsony szinvonalon állott, hogy a külföld előtt nem volt becsülete a magyarnak.

A fejlődő Pest nyomdászata és könyvkereskedelme.
1792 október 9-én elrendelte a helytartótanács, hogy a pestvárosi tanács irassa össze és terjessze fel a könyvnyomtatók, könyvkereskedők és könyvárusitással foglalkozó könyvkötők neveit. A pestvárosi tanács 1792 november 21-én kelt jelentése kapcsán a következő névsort terjesztette fel:
Könyvnyomtatók:
Trattner Mátyás az Uri-utcában,
Landerer János Mihály a Fő-téren,
Paczkó Ferenc Ágoston a Kecskeméti-utcában.
Könyvkereskedők:
Weingand János Mihály az Egyetem-téren a Beleznay-házban,
Strohmayer Ignác Antal a Kigyó-utcában a Köpff-házban,
Pauer Mihály a Váczi-utcában a Gabler-házban,
Stachel József az Egyetem-téren az Ambrózy-házban,
Lindauer János a Váczi-utcában a Sőtér-házban.
Könyvkötők:
Müller Antal a Sebestyén-téren,
Mittendorfer József a Himző-utcában,
Hertrum János a piaristáknál,
Exner István a Kigyó-utcában a Köpff-házban,
Kramerlohr Ádám a Zöld-téren,
özv. Fischer Jánosné az Ujvilág-utcában.
A Weingand és Köpff könyvkereskedő cég 1782. május 11-én kelt beadványában vázolt állapottal szemben a pesti könyvkereskedelem lényegesen előbbre jutott, mert, ha a könyvárusitással foglalkozó könyvnyomdáktól és könyvkötőktől eltekintünk, 10 év alatt 4 uj könyvkereskedés keletkezett Pesten s általában Pest a magyarországi könyvnyomtatás és kereskedelem központjává lett. Ezt Pestvárosa gazdasági megerősödésén kivül az egyetemnek kell tulajdonitanunk, amely élénk szellemi életet teremtett, s ezzel a könyvkereskedést felvirágoztatta.
A legrégibb pesti könyvkereskedés a Weingand és Köpff társascég volt, melynek alapitásáról már megemlékeztünk. A társascég már 1774. február 12-én fennállott, mert akkor kötött házasságot Köpff János György Hofferné Krausz Anna Máriával s Weingand János Mihály ez alkalommal kötelezvényt állitott ki, hogy társa halála után özvegyét illeti meg a könyvkereskedői jog fele. Köpff János György 1785. junius 2-án meghalt, özvegyén kivül 2 kiskoru gyermeket hagyva hátra s a pesti tanács 1785. julius 4-én annak rendje és módja szerint felvétette a könyvkereskedés leltárát. Weingand pénzzel szerette volna kielégiteni az özvegyet, az özvegy azonban nem volt az ajánlat elfogadására rávehető s Weingand ugy igyekezett önállósitani magát, hogy a könyvkészlet felosztásának tervét vetette fel, amibe az özvegy bele is ment.
Az osztály ügye sokáig huzódott s közben az osztozkodók alaposan össze is vesztek. Köpffné ugyanis azzal vádolta meg Weingandot, hogy a kelendőbb uj s értékesebb régi könyveket éjszakánként az Ambrózy-házban bérelt uj boltjába hordatja át s ez uton őt megkárositja. 1786. julius 30-án kieszközölte a pesti tanácsnál, hogy a Weingand uj boltját hivatalosan lepecsételték. Weingand viszont 1786. augusztus 1-én kelt beadványában azzal védekezett, hogy csupán olyan könyveket vitetett át az uj boltba, melyeket a saját számlájára szerzett be. Igazolásul követelte az uj bolt könyvanyagának leltározását s rendelkezésére bocsátását. A pesti tanács 1786. augusztus 12-én leltárba foglaltatta az uj bolt könyvanyagát s Weingandnak részben sikerült igazolni, hogy az ott elhelyezett könyveket a saját számlájára vásárolta.
A vitás ügy 1786 augusztus 13-án nyert befejezést oly módon, hogy az üzlettársak megosztoztak a könyvkészleten s külön üzletet nyitottak. Köpffné érdekeit az osztozásnál Fingerhut Adolf képviselte, aki előbb a Trattner János Tamás pesti üzletvezetője volt.
Ugyanakkor megosztoztak az üzlettársak az üzleti tartozásokon és követeléseken is: mindegyik fél átvett 13.000 forint értékü üzleti tartozást, minek kifizetését elvállalta s átvett 13.000 forint értékü üzleti követelést, melyek behajtása az ő gondja maradt. Ez osztozásnál a hatóság képviseletében Boráros János pesti tanácsnok jegyzőkönyveket vett föl, melyek egyike, a Köpff özvegyét illető fennmaradt a székesfőváros levéltárában (Protokoll über die bey der Buchhandlungstheilung der Frau Köpff Witwe und Compagnie zugefallene Activen) s az üzlet vevőközönségére vonatkozóan értékes adatokat tartott fönn. Eszerint Köpff özvegye a következő adósokat kapta:
Piller pesti tanár 309 frt 51 kr.
Bretschneider lembergi udvari tanácsos 205 frt 20 kr.
Pesti egyetemi könyvtár 201 frt 6 kr.
Stipsich pesti tiszti orvos 224 frt 44. kr.
Méhes kolozsvári tanár 192 frt 32 kr.
Madarassy egri kanonok 185 frt 27 kr.
Gróf Szapáry Budán 135 frt.
Vörös Ferenc joghallgató 19 frt 21 kr.
Busch a báró Brudern szolgálatában Pesten 134 frt 47 kr.
Mayer berencsfalvai plébános 94 frt 5 kr.
Knye szegedi orvos 90 frt 50 kr.
Mittendorfer András budai könyvkötő 90 frt 10 kr.
Baumeister veszprémi könyvkötő 69 frt 16 kr.
Báró Prónay Pál 63 frt 59 kr.
Imre János Debreczenben 66 frt 10 kr.
Báró Prónay Mihály Acsán 50 frt 2 kr.
Weber Oszwald pesti vendéglős 50 frt.
Kovács József Nagyváradon 47 frt 45 kr.
Gróf Teleky József Pesten 47 frt 29 kr.
Rácz orvostanár Pesten 39 frt 32 kr.
Fábry mérnök Lembergben 36 frt 10 kr.
Richter gombai orvos 35 frt.
Eszterházy egri püspök 34 frt 24 kr.
Festetics Toponáron 32 frt 34 kr.
Hoxa Lembergben 33 frt 13 kr.
Prag könyvtárnok Budán 32 frt 7 kr.
Darvas udvari tanácsos Pesten 32 frt 23 kr.
Tóth Imre egri tanár 31 frt 22 kr.
Neumayer lugosi minorita 30 frt 50 kr.
Baumeister Budán 30 frt.
Vörös Márton Kecskeméten 29 frt
Rapf szegedi piarista 28 frt 1 kr.
Proczka kanonok Demkón 26 frt.
Mikitsch pesti harminczados 26 frt 8 kr.
Zimányi pesti piarista 24 frt 10 kr.
Laczkovics huszárfőhadnagy 24 frt 30 kr.
Szaitz piarista 23 frt 26 kr.
Heimbücher Zomborban 21 frt.
Buberle Zomborban 21 frt.
Spath bácsi francziskánus 19 frt 12 kr.
Temesváry Debreczenben 18 frt 20 kr.
Gróf Batthyány Fülöp Hamburgban 18 frt.
Dinsky pesti antikvárius 17 frt 4 kr.
Kenedics kőszegi mérnök 16 frt 10 kr.
Csernyánszky nagyváradi mérnök 17 frt.
Krauton nagyváradi harminczados 16 frt 15 kr.
Schweidel Temesvárott 16 frt 20 kr.
Gróf Aspremon 15 frt.
Glosius tiszti orvos 15 frt 51 kr.
Herudics Pesten 15 frt 50 kr.
Lentz hadnagy Debreczenben 14 frt.
Moger pesti piarista 13 frt 40 kr.
Budai kapuczinusok házfőnöke 13 frt.
Kauffer a gróf Károlyi szolgálatában Pesten 12 frt 18 kr.
Teszárovits gyulai káplán 11 frt 21 kr.
Szabó Pál Nagyváradon 11 frt 46 kr.
Fekete derecskei plébános 10 frt 45 kr.
Henyei a gróf Károlyi szolgálatában 10 frt 40 kr.
Lichtmansberger Jászberényben 10 frt 30 kr.
Báró Podmaniczkyné Aszódon
És egy egész sereg más tartozás még, amelyek felsorolása hosszas volna, de amelyek azt tanusitják, hogy a Weingand és Köpff könyvkereskedés üzleti összeköttetései egész Magyarországra kiterjedtek s hogy a legkülönbözőbb társadalmi osztályokból voltak vevőik.
Az adósok nevei mellett a vásárolt könyvek is fel vannak tüntetve, amiből meg lehet állapitani, hogy ki mit olvasott.
Ugyanilyen érdekes az üzleti tartozások jegyzéke is, amely mindkét félre vonatkozóan fennmaradt (Summarischer Repartitions Extract aller Passivorum) s igy az előbbinél teljesebb képet ad. Eszerint a Weingand és Köpff-cég hitelezői a következők voltak:
Baglionische Erben in Venedig 2198 frt 6 kr.
Akademische Buchhandlung in Strassburg 1582 frt 47 kr.
Moesle in Wien 1084 frt 6 kr.
Weidmanns Erben und Reich in Leipzig 1024 frt 15 kr.
Ochs, Geymüller und Co. in Wien 999 frt 49 kr.
Trattner Thomas Buchhandlung 508 frt 16 kr.
Trassler in Troppau 425 frt 53 kr.
Schwieckert in Leipzig 414 frt 4 kr.
Universitäts Buchdruckerey in Ofen 406 frt 56 kr.
Veith in Augsburg 375 frt 42 kr.
Georg Klökh in Ofen 367 frt 20 kr.
Felsecker in Nürnberg 329 frt 35 kr.
Graeffer Rudolf in Wien 318 frt 25 kr.
Rieger in Augsburg 297 frt 49 kr.
Wuchrer in Wien 296 frt 20 kr.
Treuttel in Strassburg 263 frt 24 kr.
Hörling in Wien 251 frt 69 kr.
Dietrich in Göttingen 277 frt 8 kr.
Haugs Witwe in Leipzig 261 frt 8 kr.
Göbhardt in Bamberg 217 frt.
Breitkopf in Leipzig 205 frt.
Landerer in Pressburg 187 frt 14 kr.
Van der Hoeck’s Witwe in Göttingen 182 frt 53 kr.
Weingand in Leipzig 176 frt 7 kr.
Kratzers Witwe in Bernstein 170 frt.
Wolffische Buchhandlung in Augsburg 166 frt 34 kr.
Kurzböck in Wien 158 frt 49 kr.
Dicks Buchhandlung in Leipzig 153 frt 56 kr.
Mylius in Berlin 151 frt 7 kr.
És egy egész sereg más külföldi könyvkereskedés, amelyek amellett bizonyitanak, hogy a Weingand és Köpff-cégnek külföldön jó neve volt s szivesen hiteleztek neki. Az első pesti könyvkereskedés tehát előkelő üzlet lehetett ugy üzleti összeköttetéseit, mint vásárlóközönségét tekintve s ez a könyvkereskedés a Köpff halála után ugyszólván megszünt.
Az első pesti könyvkereskedés két ujabb könyvkereskedésnek vetette meg az alapját. Weingand János Mihály 1800 junius 12-ig egyedül folytatta az üzletet, ekkor azonban üzlettársul maga mellé vette 10 éven át hüséges munkatársát, Eggenberger Józsefet, akivel ugyanakkor örökösödési szerződést is kötött. Eszerint Weingand vagyonának a felét rögtön átruházta Eggenbergerre, halála esetén pedig egyedüli örökösévé tette. Kikötötte azonban, hogy Eggenberger a közös vagyont tudtán kivül meg nem terhelheti s hozzá hasonlóan csupán havi 50 forintot fordit a közös pénztárból szükségletei fedezésére. Mikor Eggenberger a szerződést megkötötte, nőtlen fiatalember volt, kinek minden vagyona azon 1000 forint volt, amit az üzletbe hozott. Weingand jóindulatából kitünő üzlethez jutott, amelyet tudásával és szorgalmával felvirágoztatott s mely a mai napig fennmaradt.
A Köpff özvegye is folytatta egy ideig az üzletet, mert 1788-ban még tudunk a Köpff-féle könyvkereskedésről, akkor azonban eltünik. Valószinü, hogy Strohmayer Ignác Antal vette át a Köpffné üzletét, mert 1788-ban polgárjogot szerzett Pesten s 1789-ben a pesti könyvkereskedők sorában Weingand után következik.
Trattner János Tamás magyarországi vállalkozásai nem jártak olyan szerencsével, mint az ausztriaiak. Könyvnyomdáját is bizonyára azért ajándékozta keresztfiának, mert nem bizonyult jövedelmező vállalkozásnak. Sokkal számitóbb üzletember volt Trattner, semmint ilyen nemes lelkü tettre gazdasági okok nélkül határozta volna el magát. Könyvkereskedésével sem volt szerencséje, amint ezt a pesti üzletvezetőjével, Keil Ambrussal lefolytatott pöréből láthatjuk. 1786. julius 29-én bizta reá pesti üzletét s megbizólevelében a következőket közölte vele: 300 frt fizetést kap évenként s ezenfelül százalékra is számithat. Ez utóbbit azonban nem lehet előre megállapitani, mert megfelelő vezetés hiányában a pesti üzlet eddig rosszul ment. Körülbelül 200 frtot helyez e cimen kilátásba s ezzel Keil évi fizetése 500 frtra emelkedett volna. Utiköltségre 3 aranyat ad, hangoztatja azonban, hogy dunai hajón 2 aranyból is kitelik a költség. Halála esetére özvegyével szemben semmire sem kötelezi magát, eredményes müködése esetén azonban hajlandó özvegye számára 6 arany utiköltséget adni. Szerződést nem köt egyetlen alkalmazottjával sem, mert a szerződések csak nézeteltérésre, bizalmatlanságra s kijátszásra vezetnek, kiköti azonban, hogy ha állását el akarja hagyni, 6 hónappal előbb köteles felmondani. A maga számára végül fenntartja a jogot, hogy hütlenségen ért alkalmazottját azonnal elbocsáthassa.
A feltételek, ugy látszik, elfogadhatók voltak, mert Keil Ambrus 1786. augusztus 1-én elfoglalta az állást, de nem sokáig tartott ki, 1787. május 30-án már felmondott. E felmondásra 1787. augusztus 2-án Trattner János Tamás megbizta a titkárát, Gebel Konrád Ágostont, hogy volt pesti üzletvezetőjével, Fingerhut Adolf Józseffel, ennek utódjával, Keil Ambrussal számoljon le, s adja át a pesti üzletet az uj üzletvezetőnek, Bauer Mihálynak. Az elszámolás Keil Ambrusra nézve kedvezőtlenül ütött ki, mert Gebel Ágoston az üzleti könyvek kifogásolt tételei alapján 438 frt 49 krt követelt rajta, amit azonban utóbb Trattner 359 frt 54½ krra volt kénytelen leszállitani. Ugyanekkor azonban azt is követelte rajta, hogy a müködése idején támadt üzleti künnlevőségeket téritse meg, mert szolgálati utasitása értelmében erre kötelezve van. Ezek a künnlevőségek nagy összeget, 1707 frt 53 krt tettek ki s a következőleg oszlottak meg:
Angermann péterváradi pap 12 frt 14
Baumeister veszprémi könyvkötő 53 frt 24
Batthyany gróf 11 frt 42
Brundhuber tanár 2 frt 6
Bajtai Antal pap 2 frt
Selmecbányai iskolaigazgató 38 frt 11
Diepold budai könyvkereskedő 24 frt 57
Diskant pesti kereskedő 55 frt 12
Pesti szeminárium igazgatója 4 frt 44
Diel budai könyvkötő 5 frt 24
Echterling aradi könyvkötő 9 frt 45
Echterling budai könyvkötő 12 frt 53
Gergely losonci könyvkötő 87 frt 10
Gyulai Sámuel gróf 10 frt 1˝
Hochmeister nagyszebeni könyvkötő 67 frt 14½
Jung pesti kőmives mester 1 frt 20
Jeszenszky kapitány 6 frt 8
Trattner Jakab piarista 14 frt 58
Kiss óbudai könyvkötő 250 frt 29
Kanticzky verseci könyvkötő 1 frt 21
Kiebling budai könyvkötő 49 frt 25
Kun losonci könyvkötő 62 frt 44½
Kaufmann papirkereskedő 1 frt 5
Kolumschitz pesti pap 1 frt 15
Köpff pesti könyvkereskedő 33 frt 55½
Lang székesfehérvári könyvkötő 19 frt 27
Lósy pesti tanár 3 frt 24
Molnár Zsigmond Miskolcon 4 frt 45
Mittendorfer eszéki könyvkötő 86 frt 10
Pesti tanács 1 frt 48
Neu főhadnagy 3 frt 2
Neumann könyvkötő 65 frt 28
Okolicsányi pesti jogász 2 frt 48
Kapucinusok portása 1 frt 52
Ratzkovits miskolci kereskedő 43 frt
Ritter eszéki kereskedő 9 frt 16
Riso Domussi pesti kereskedő 15 frt 18
Roth korrektor 3 frt 5
Schaffrath piarista 2 frt 16
Szörényi tanár 3 frt 39
Stanisavlovits hadnagy Péterváradon 19 frt 28
Sattlberger mokrini postamester 4 frt 39
Scheibel pesti posztónyiró 2 frt 23
Schmiedbauer 2 frt
Schlegel 32 frt 27
Trattner Mátyás pesti könyvkötő 37 frt 16
Weidinger pécsi könyvkötő 22 frt 1
Moser szigeti könyvkötő 130 frt 9
Weingand 320 frt 1
Weingand és Köpff 26 frt 14
Amint a felsorolásból kitünik, az adósok többnyire könyvkötők voltak, akik hitelbe vették át az árukat s rendesen jó fizetők voltak. Trattner nem is sürgette e tételt a per folyamán s csupán a könyvelési tételeken folyt a vita.
A könyvvizsgálat befejezte után kieszközölte Trattner, hogy a pestvárosi biróság Keil Ambrust letartóztatta, hasztalan kifogásolta a Trattner vádjait s állitott kezest maga helyett. Keil Ambrus erre 1787 október 18-án kelt felségfolyamodványában panaszt emelt, hogy Trattner János Tamás megkeresésére letartóztatták s három hét óta fogva tartják. Előadta panaszában, hogy a pestvárosi hatóságnál törvényes lépéseket tett szabadon bocsáttatása érdekében, de eredménytelenül. A panasz szerint Trattner azért keverte bajba, hogy Pesten polgárjogot ne szerezhessen és könyvkereskedést ne nyithasson. Állitása szerint a rábizott tisztet becsületesen betöltötte s Trattnert nem kárositotta meg, Trattner vádaskodása tehát alaptalan. Mindezek alapján szabadon bocsáttatását kéri s meghurcoltatásáért kárpótlást sürget. A pestvárosi biróság ilyen értelemben határozott s Keil Ambrust szabadon bocsátotta, Trattner János Tamást pedig 137 frt 50 krban elmarasztalta. Trattner természetesen tovább perelt, fellebbezett, követelte Keil ujabb elfogatását, esetleg a pestvárosi hatóság elmarasztalását, de eredménytelenül, mert a felsőbiróságok helybenhagyták a pestvárosi biróság itéletét. A felsőbirósági itéletet 1789. junius 19-én hirdették ki a peres felek előtt s ez ellen nem volt többé fellebbezés. Trattnert a kedvezőtlen kimenetelü per nagyon bántotta s ez indithatta arra, hogy Pesttel végleg szakitott s könyvkereskedését átadta az üzletvezetőül szerződtetett Pauer Mihálynak, aki 1790. április 7-én lett pestvárosi polgárrá.
Röviddel Trattner után a másik hatalmas bécsi könyvnyomtató is megmozdult. 1782. augusztus 22-én Kurczböck József udvari könyvnyomtató kérvényt adott be, melyben pesti könyvkereskedői jogért folyamodott. Kérését azzal indokolta, hogy illyr könyvek kiadására nagy költséget forditott s még nem tudott megfelelő forgalmat elérni, mert a közvetitők haszonlesésükkel elriasztják a vásárlókat. Azt gondolta most, hogy cserekereskedést fog kezdeni s a könyveket nem pénzért, hanem terményekért fogja adni. Ez véleménye szerint fel fogja lenditeni a kereskedelmet s szellemi életet fog teremteni az országban. Különösen pedig azt emeli ki, hogy eddig az ilyen könyveket Oroszországból hozták be s vállalkozása ezt meg fogja szüntetni.
E terv ellen ismét Weingand és Köpff, az egyetlen pesti könyvkereskedő-cég foglalt állást s az 1782. november 23-án kelt emlékiratban egyenkint megcáfolják a Kurczböck érveit. Az illyrek nem utaznának a beadvány szerint Pestre, ha könyvet akarnának venni s ezentul is kereskedők közvetitenék a szükségeseket, a boltnyitásnak tehát nem volna értelme. De a drágitás sem indokolja azt, mert az iskolakönyveken rajta van az ár, ezeket nem lehet megdrágitani s a könyvkereskedő csupán a százalékot kapja meg a könyvnyomtatótól. (Der Buchdrucker nur den Kaufleuten, wenn er solchen lieber als mit Buchhändlern zu thun hat, einen dem Handel angemessenen Rabat geben.) Itt különben is az a szabály, hogy a két budai könyvkereskedés, t. i. az egyetemi könyvkereskedés és a Diepold Floridusé, továbbá a pesti könyvkereskedés ugyanazon áron adják a könyveket, nekik nincs szükségük külön árszabályozásra. A cserekereskedés eszméjét sem tartja az emlékirat kivihetőnek, mert nem hiszi, hogy az illyr kereskedő csak azért fog 2 sertést felhajtani vagy néhány marhabőrt felhozni, hogy 10-12 forint ára könyvet vigyen érte haza. Pesten végül nem laknak nagy számmal illyrek s nem is fordulnak meg itt sokan, Kurczböck tervét tehát inkább Eszéken, Péterváradon vagy Temesvárott lehetne megvalósitani.
A pesti tanács is ellenezte a tervet s 1783. február 28-án kelt felterjesztésében védelmére kelt könyvnyomtatóinak s könyvkereskedőinek, kiket már Trattner szabadalma is érzékenyen megkárositott. A tanácsi jóindulat eredménytelen maradt, mert Kurczböck József 1783. junius 2-án megkapta az engedélyt, hogy Pesten könyvkereskedést nyithasson. Csupán azt köti ki a helytartótanácsi leirat, hogy Kurczböck vétesse fel magát előbb pesti polgárnak. 1783. szeptember 10-én azon kiváltságot is megkapta Kurczböck, hogy a bécsi nyomdájában készült illyr könyveket vámmentesen szállithassa az országba s ugyanakkor megtiltották egyéb illyr könyveknek a behozatalát is.
A Kurczböck pesti vállalkozása éppen olyan kevéssé sikerült, mint a Trattneré, mert Stachel József 1789 május 6-án kelt beadványából megtudjuk, hogy könyvkereskedése csupán rövid ideig állott fenn, aztán felhagyott vele. A Kurczböck szabadalma 1793 április 18-án Novákovics István udvari ágensre szállott, Novákovicstól pedig 1795 december 11-én az egyetemi nyomda vette át. Az egyetemi nyomda az utóbb emlitett nyomdatulajdonos valamelyik rokonát is alkalmazta mindjárt, mert 1798-ban Railli és Belenka pesti kereskedőknél szabadalmának a megsértése cimén számos szerb könyvet foglaltat le az egyetemi nyomda s a végrehajtás alkalmával Novákovics Macarius képviseli.
Stachel József 1789 junius 5-én kapta meg a könyvesboltnyitási jogot a helytartótanácstól, a jog megszerzése azonban sok utánjárásába került. Eredetileg bécsi könyvkereskedő volt s mint ilyen folyamodott boltnyitási jogért a pestvárosi tanácshoz, amely az engedélyt ridegen megtagadta. 1789 május 6-án Pest vármegye előtt ujitotta meg vonatkozó kérését, minthogy a városok ügyei ez időben József császár rendelkezése következtében a vármegyék főhatósága alá tartoztak. A vármegye a várostól kért ez ügyben előzetesen jelentést, a város pedig felvétette a könyvkereskedéssel foglalkozó könyvnyomtatók, könyvkereskedők és könyvkötők számát s 1789 május 23-án kelt jelentése kapcsán beterjesztette a vármegyéhez.
A jelzett felvétel szerint Pest városában 1789 május 16-án volt 4 könyvkereskedő, t. i. Weingand János Mihály, Strohmayer Ignác Antal, Diepold Floridus és Lindauer János, végül a Trattner-féle könyvkereskedés tulajdonosa, Pauer János Mihály. Ugyanazon felvétel szerint volt a városban 3 könyvnyomtató, t. i. Landerer János Mihály, Trattner Mátyás és Paczkó Ferenc, továbbá 6 könyvkötő, t. i. Fischer János, özvegy Khórné, Müller Antal, Mittendorfer József, Exner István és Kammerlohr Ádám. Ezt a számot a pestvárosi tanács fenti jelentése elegendőnek, sőt tul soknak (überflüssig) találta, s természetesen azt javasolta a vármegyének, hogy Stachel József kérését utasitsák el.
A helytartótanácsnak más volt a véleménye ezen ügyről s 1789 junius 5-én elrendelte, hogy Stachel Józsefnek a könyvkereskedői jogot meg kell adni. A helytartótanácsi végzés abból indult ki, hogy az irodalom fellendülése, az olvasási kedv terjesztése és a Pestre helyezett egyetem egyaránt megkövetelik, hogy a könyvkereskedések száma szaporittassék. A helytartótanács véleménye szerint a könyvesboltok szaporodása a közönség érdekeit szolgálja, most azonban kevés könyvkereskedés mellett drága és ritka a könyv.
Alig szerezte meg a könyvkereskedői jogot Stachel, már is baja támadt a kartársaival. A pesti könyvkereskedők 1789 junius 24-én beadványt intéztek a helytartótanácshoz, amelyben azzal vádolták meg, hogy nem magának, hanem Kilián Ádámnak szerezte meg a könyvkereskedői jogot, s ez utóbbi ellen alapos kifogásaik vannak. A helytartótanács elrendelte a vizsgálatot s a 4 pesti könyvkereskedő 1789 augusztus 10-én kelt közös beadványában a következő vádakat emeli Kilián Ádám ellen: 1784 február 8-án egy álarcosbálon postás öltözetben leveleket osztogatott, melyek a családok közötti jó viszonyt megrontották; gunyiratokat terjesztett s végül házasságtörést követett el. A vádakat igazolta özvegy Köpffné 1789 augusztus 11-én kelt nyilatkozata, amely arra is kiterjeszkedett, hogy Kilián Ádám goromba ember s őt megkárositotta. A helytartótanács nem tekinthette elég sulyosaknak a vádakat, mert nem tiltotta el Stachelt attól, hogy Kilián Ádámot üzlettársává fogadja. Röviddel utóbb egészen átruházta az üzletet Kiliánra, mely a legujabb időkig a család kezén maradt.
Lindauer János vállalkozásának csupán a szomoru végéről tudunk. Eladósodott, tönkrement s könyvesboltját zár alá helyezték, utóbb elárverezték. A hitelezők sorában első helyen a felesége, Schwendter Katalin áll, ki az 1786 november 23-án kötött házassági szerződés szerint 1000 forintot hozott a házhoz s az első volt, aki 1795. november 13-án az ura tömegével szemben jogát érvényesitette. A felesége 1000 forintján kivül Marherr Pálnak tartozott 600 forinttal és Lindauer József müncheni könyvkereskedőnek 4000 forinttal. Ezek alapján a pestvárosi tanács megbizottja 1795. november 30-án lefoglalta a könyvesboltot s a három hitelező mindegyike számára megfelelő értékü könyvet jelölt ki, melyek jegyzékét az iratokhoz csatolta. A hitelezők azonban nem könyvet, hanem pénzt akartak s igy a tanácsi megbizott kénytelen volt vevő után nézni. Ez azonban nehezen ment, hiába kinálta, hiába hirdette az üzletet, vevőre nem talált. Végre 6 esztendő után Hartlében Konrád Adolf 1000 forintot ajánlott fel a könyvkereskedői jogért és a könyvállományért, Gáli Jakab pedig 1250 forintért meg is vásárolta 1801 október 13-án. Az 1250 forintból 400 forintot a háziur kapott, Marherr Pál megkapta a 600 forintját, a többi pedig az özvegyé maradt.
Az iratok mellett fekvő könyvjegyzékek megérdemelnék, hogy egész terjedelmükben leközöltessenek, mert egy a kor szinvonalán álló pesti könyvkereskedés állományát tüntetik fel a 18. század végén. Sokkal terjedelmesebbek azonban, semmint e munka keretén belül leközölhetők lennének. Azt azonban megállapithatjuk, hogy a könyvjegyzékekben foglalt könyvek, kevés kivétellel, idegen, főleg német nyelvüek, a legkülönbözőbb tudományszakokhoz tartoznak. Magyar könyvet csupán keveset találunk a könyvjegyzékekben s ezek a következők:
Magyar történetei, 110 példány,
Igaz magyar (1. és 2. kötet), 2 példány,
Igaz magyar (3. és 4. kötet), 77 példány,
Más is igaz magyar, 6 példány,
Szerelem példája, 1 példány,
A könyvek szabados olvasásáról, 3 példány,
Ne bántsd a magyart, 12 példány,
Gróf Essex, 1 példány,
A leányoknak orvos-asszonyok, 5 példány,
Nemes magyar nemzethez, 27 példány,
Erdélyi játékos, 5 példány,
Európában minden vitézrendeknek, 5 példány,
A gyermekek barátja, 17 példány,
A fekete epés, 2 példány,
Magyar- és Erdélyországnak esmérettye, 2 példány,
Almancius. Szomoru játék, 1 példány,
Világ nagyjai veszedelme, 6 példány,
A philosophusok, 4 példány,
A minister, 1 példány,
Medon, 1 példány,
Középajtai dohány, 5 példány,
Barclay Argenis, 2 példány,
Hét mennyei szent zárnak, 24 példány,
Joseph Egyiptusban, 2 példány,
Jelesebb rendeken, 4 példány,
Kegyesség segétő keresztény, 1 példány,
Magyarországi öt különös, 5 példány,
A török birodalomról, 3 példány,
Anglius és magyar, 10 példány,
Áruló Judás, 1 példány,
Araspes és Ponthica, 10 példány,
Nemes hazugság, 24 példány,
Lange: Marha-dögröl, 16 példány,
Az egészséges hosszu életről, 6 példány,
Jóseph eladása, 3 példány,
Az igazgatás, 2 példány,
A naturalisták, 1 példány,
A természetről való beszélgetések, 5 példány,
Az halálfő, 2 példány,
Egy plebánusnak, 8 példány,
Pikó herceg, 3 példány,
Benyák: Okos elméknek, 1 példány,
Kovács: Utak és utcák, 1 példány,
Vasárnapi szent igék, 1 példány,
Vajda: Jézus Krisztus élete, 1 példány,
Szép esztétika, 1 példány,
Váczi gabona, 4 példány,
Magyar gyász, 1 példány,
A jó magyarhoz, 11 példány,
Az itélet napján, 9 példány,
Nyár kezdete, 15 példány,
Valéria és Scipió, 2 példány.
Az iratok mellett maradt Lindauer János üzleti levelezése, amely számos jellemző adatot őrzött meg számunkra a könyvkereskedelem akkori állapotáról. Ujváry Dávid kalocsai kanonok és bezdáni plébános egyike volt a legjobb vevőinek s 1793 február 16. óta állott Lindauerrel üzleti összeköttetésben. Hittudományi munkákat, egyházi és klasszikus szerzőket vásárolt. A vásárosok utján hozatta le a könyveket s a vásárosok utján egyenlitette ki tartozásait, amelyek egy alkalommal 640 forintot tettek ki egyszerre, ami ez időben tekintélyes összeg volt. A könyvek külsejére és vételárára nagy gondot forditott s nem vezettette magát vakon a könyvkereskedő által. 1794 március 26-án kelt levelében p. o. kijelenti, hogy Calmet kommentárjáért és szótárjáért azért volt hajlandó 68 forintot fizetni, mert Lindauer kötött példányt ajánlott fel, a kötés azonban használhatatlan volt s ezért árleszállitást követel. Ugyanazon levélben figyelmezteti Lindauert, hogy Baroniust a Weingand katalógusa 230 forintért ajánlja és Lindauer mégis 250 forintot követel érte. Levele végén hangoztatja, hogy szivesen vásárol, de okosan akarja vásárlásait intézni. (Libros enim quemadmodum libenter emo, ita prudenter emere volo.) Egyszóval nem csupán könyvszerető, hanem egyszersmind könyvértő gyüjtő volt, aki sok hasznot hajtott a könyvkereskedőnek, de akinek nagy igényei is voltak s akinek kiszolgálása nem volt könnyü feladat. Ilyen jó vevője aligha lehetett sok Lindauernek, mert különben nem bukott volna bele a vállalkozásába.

Vándor-könyvkereskedők.
Meg kell végül emlékeznünk a vándor könyvárusokról, akik faluról-falura, városról-városra hordozták portékájukat, ami rendesen egy-két ládában volt elhelyezve s nagyon vegyes áru volt. Egy ilyen vándor könyvárus vetődött 1729-ben Budára s az »Elefánthoz« cimzett vendégfogadóban fejezte be földi pályafutását 1729 julius 29-én. Hagyatékát azonnal leltároztatta a budai tanács s átadta két társának. Volt ebben a hagyatékban papir, szentkép, zsebkés, tükör, flóta, olvasó, szemüveg, lámpás stb. és egy halmaz mindenféle könyv, ezekkel kereskedett boldogult tulajdonosuk. Ilyen volt egy vándor könyvkereskedő üzleti felkészültsége, ezek eladásából tartotta fenn magát.
Az érdekes okmány a következő:
»Inventarium, was bey dem »Elephanten« alhier in der Wasserstadt bey Hinscheydung des Johann Schwartz denen 2 übrigen Bilderkramer-Knechten Valentin Oberprückh und Anton Weisser übergeben worden, Ofen, den 29. Julii 1729.
1 Druchen, worin:
1 Riss goldtgeschlagenes marmolirt und unterschidlich Papier,
2 breviaria per annum,
1 missale, 2 currus Israël genandt,
1 commentarii institutionum imperialium,
1 dictionarium, 1 biblia sacra, 1 centuria controversiarum ex utroque jure,
1 Predigtbuch: Bonus ordo etc., 1 rerum novarum nomina, 2 Franzosin wahrhafte Geschichten, 2 Particulargericht der Seelen, 2 Canisius, 1 doctrina pandectarum, 1 Christus ein feuerheisses Worth Gottes. Predigtbuch,
2 proprium missarum, 1 missale,
1 kurtzer Begriff der gantzen medicinae praxis, 1 belustige Andacht in Gott, 2 guldene Denkhring göttliche Almacht, 1 Stadthalterschafft Christi,
1 tribunal conscientiae, 1 centum et novem vitas imperatorum concernens,
1 P. Didaci Stellae: Verachtung der Welt, 1 deliciae sylvestres, 1 lexicon,
1 hellischer Risenstreit, 1 Naturlicht,
1 Weltineiner Lust, 2 supplementum novum purpurae doctae, 1 Thierkreis,
1 collegium universi juris canonici,
1 wohl angefühlte Weinkeller P. Abraham,
1 Predigtbuch A. R. P. P. Claudii, 1 christcatholischer Stadt- und Landcathecismus, 1 R. P. Gerhardi Pauli Predigten, 1 R. P. Caspari Mandel Predigten, 1 R. P. Anthonii Predigten,
30 paar unterschidlich grosse und kleine Messer in Scheyden, 2 Säulen Bücher, 60 mittlere Kupferbilder, unterschidliche Prospecte, Architecturbuch,
5 paar buchsbaumene Flauten, 1 helffenbeinener Einsatzmesser, 4 commentarii anathematica, 6 Commedianten-Bücher,
4 Buch Babier (!) in guldenem Schnitt,
40 Sackspiegel, unterschidliche Kleinigkeiten, als Federmesser, Barbiermesser, Agnus Dei etc. in einer Schachtel, 2 grosse Spiegel, 142 ordinäre höltzerne Rosenkräntze, 36 Strohhütel, 4 Muschelschachteln,
1 Riss türkisch Papier, 6 Band Kämeln (!), 3 Stuckh Musicalien-Bücher,
3 kleine Latern, 2 semini inferni, usura et simonia,
1 gantze Truchen volt unterschidlich verbrochene Bilderkramerey,
1 Druchen mit unterschidlichen Kleinigkeiten, Bilder, Agnus Dei etc.
5 Uhrfeder, 2 helffenpeinene Wedeel,
2 Päckhel Pemseln, 9 Messbüchel,
5 Stuckh geistliche Theses, 23 Landtcarthen, 2 Particulargericht, 1 verbum abbreviatum concionum, 1 corpus juris,
1 Brevier, 1 soliloquia Augustiniana,
1 arcanorum status libri decem,
14 Buch Postpapier, 1 biblia sacra. Ofen ut supra,
Per me Judocum Mauritium Sibert m. p. cancellistam.«
*
Ezekben vázolhatjuk a magyarországi könyvnyomtatás és könyvkereskedelem sorsát a 18. században. Nem sikerült, de nem is törekedtünk az összes könyvnyomtatók és könyvkereskedők müködéséről beszámolni, mert ehhez nem állott elegendő levéltári adat a rendelkezésünkre. Igyekeztünk azonban a könyvnyomtatás és könyvkereskedelem helyzetét minden oldalról megvilágitani s ezzel olyan jellemzést adni, mely az összes egykoru magyarországi hasonvállalkozásokra egyaránt érvényes. Megállapithatjuk, hogy a könyvkereskedelem akkor vált külön a könyvnyomtatástól, amikor az irodalmi termelés bőségesebbé lett s az olvasóközönség száma szaporodott. Ez csupán a 18. század két utolsó évtizedében következett be, addig a könyvnyomtató kereskedő is egy személyben s legfeljebb a könyvkötők támogatására számithat. A könyvkereskedelem emelkedésével egyidejüleg nagyobb mennyiségü külföldi könyv került az országba, de az elfogult kormány éppen olyan szigoruan ellenőrzi a könyvkereskedőket, amint előbb a könyvnyomtatók munkájára ügyelt. Ezért nem volt Magyarországon szabadabb szellem, ezért nem haladt a korral gazdasági, társadalmi és közmüvelődési berendezkedésünk, ezért maradt Magyarország a nyugati nemzetek mögött. A szellemi munka mühelyében a tüzet mesterségesen fojtották el s a munkások kezét megkötötték: az eredmény ehhez mérten szomoru volt.

-&-