PÉTERI TAKÁTS JÓZSEF
KÖLTEMÉNYES MUNKÁJI.

--------------

Aut prodesse volunt, aut delectare Poetae,
Aut simul et iucunda et idonea dicere vitae.
                                           HORATIVS.

BÉTSBEN,
BILLE KÁROLY’ BETŰIVEL.
1 7 9 6.

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2010
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-963-417-406-6 (online)
MEK-07780

MÉLTÓSÁGOS
TOLNAI GRÓF
FESTETITS GYÖRGY
ÚR’
Ő NAGYSÁGÁNAK.

MÉLTÓSÁGOS GRÓF!
Légyen e’ zsenge munka is eggyik bizonysága azon ország-szerte isméretes buzgóságnak, mellytől lelkesíttetvén Nagyságod, példa nélkűl óhajtja, keresi, támagatja mind azt, valami a’ Haza’ hasznára ’s díszére szolgálhat.
Nem szándékom, hoszszas is volna, Nagyságodnak jeles tetteit magasztalni, és azokat, mellyek a’ tudományok’ ’s köz-hasznú igyekezetek’ elő-mozdításokra még tsak kezdetben vagy készűletben vannak, elő-számlálni: mind azért, mivel könnyen meg sérthetném ritka szemérmetességét, melly szerínt inkább ditséretre méltókat tselekedni, hogysem ditsértetni kíván; mind pedig, mivel magam is el akarom az alatson hízelkedés’ gyanúját kerűlni, - azok előtt, kik, a’ dolog’ valóságát nem tudván, balúl vélekedhetnének.
Sok értelmes Hazafi-társai azt szokták mondani Nagyságodról: hogy fényesebb állapotban tündöklenék a’ Magyar Név nem sokára, ha Országunknak tekéntetesebb Fijai közűl számosabban volnának, kik a’ kedvező szerentsének bő adományit elmés szorgalommal ’s józan kímélléssel nevelvén, azokból - mint Gróf FESTETITS GYÖRGY - hatsak egy részetskét is Hazájoknak áldoznának.
Melly édes öröm tehát énnékem, egy illy nagy-tiszteletű Hazafinak szép érdemeit még közelebbről ismérnem, és örök emlékezetre méltó tselekedetinek, úgy szóllván, mindennapi szemmel-látó tanújok lennem! Melly boldogító gyönyörűség énnékem, egy illyen Atyának nagyra szülött eggyetlen egy Fiját a’ tudományoknak és a’ jó erköltsnek ösvényein vezethetnem! ’s a’ régi nevezetes Férjfiaknak követésre serkentő történeteiket e’ kedves Gyermekkel eggyütt - olvasgatván, belső meg-győződéssel nékie mondhatnom, hogy előttünk áll szakasztott mássok. Mély tisztelettel vagyok
NAGYSÁGODNAK
alázatos szolgája  
TAKÁTS JÓZSEF.

AZ OLVASÓHOZ.
Ha mindenütt olly kedvezö szemet vetnének verseimre, a’ millyen kegyes volt irántok több jó Barátimnak itéletjek: már úgy soha nem bánnám meg, hogy a’ gyakor ösztönözésre másokkal is meg ismértettem azokat. De - szíves barátok’ kívánságának engedni, édes kötelesség; minden ember’ helybe-hagyására számot tartani, el bizott vakmeröség.
Arról tsak ugyan meg vagyok magam is gyözödve, hogy, ha sokat nem használ is, leg alább nem fog ártani könyvem’ olvasása; mert a’ szelíd erkölts, a’ szép természettel való ártatlan el múlatás, a’ józan gondolkodás, a’ haszonnal nyájaskodó gyönyörüség, volt ki szegzett tárgya írásomnak.
Ha a’ beszéd nem jár olly fenn, ha nem olly tzifra, mint talántán a’ kényesebb íz szeretné: vagyon kis mentségem. Leg inkább a’ fiatal észhez és szívhez iparkodtam férni; ’s a’ mit irtam, pihenő üres órákban írogattam: mert jobbára másútt, tisztem’ részein járt gondom. Nem hinném tehát, hogy valaki meg ítéljen, vagy szinte meg vessen.
A’ gánts-keresöknek elég légyen azt említeni, a’ mit Faludi Ferentz Udvari Emberében írt felőlek: „A’ gonosz elmék, ha száz szépet találnak a’ könyvekben és tsak egy megvetöt, erre rohannak, ezt martzangolják, ezt verik dobra; és annak, a’ ki írta, gyalázatjára híresítik. - Nem veszik észre, hogy evvel az embertelenséggel magok büntetik magokat; mert az okosabb világ nem tulajdonítja ezt a’ betsület-keverést serény elméjeknek, hanem roszszalkodó akaratjoknak.”
Tudni való még, hogy találtatnak e’ munkában hellyel közzel ollyan darabok is, kivált a’ rövidebbek között, mellyeknek foglalatját más könyvekben is olvashatni. Én ezeket tsak magyarságokra nézve vallom sajátimnak. Reménylem mindazonáltal, hogy azért szívesen el múlatnak velek azok, a’ kik Magyarok; annyival inkább, mert a’ nem igen sok között is alkalmas nagy lévén a’ külömbség: a’ már magok szárnyokon járóknak sem szülhet únalmat; noha tsak ugyan leg több jut a’ serdülö kornak.
Bétsben, Szent Jakab hava’ fogytán. 1796.

LAISTROM.
ELEGYES VERSEK.
A’ hazai szeretet
A’ Barátság
Barátom’ felelete
A’ Költőkhez
A’ tavasz’ kezdete
A’ fösvény
A’ fák
Barátom’ levele
Válasz
Tavaszi reggel
A’ pásztori élet
A’ szánakodás
Az olvasásról
A’ reggel
Nem lehet mindent tagadni
Damet és Doris
A’ holdhoz
A’ galambok
A’ tsavargó patak
Vallás-tétel
A’ Kisdedek Attyok’ neve’ napján
A’ Rózsa
Irin, Kleist utánn
Öröm kert
Öszi sétálás
Egy levél’ töredékje
A’ habozó Pásztor
A’ Publikán madár’ halálára
A’ fergeteg
Név napra
Az átokról
A’ hálaadatlan nyúl
Örömre ébresztés
Az Ember’ méltósága
A’ hársfa
A’ bokor-irtó
Az estve
A’ tél
Ne gyanakodj
A’ méh és a’ galamb
Mi leg könnyebb, mi leg nehezebb
Dídó Eneáshoz

ÉNEKEK.
A’ költéshez
A’ pásztori század
A’ középszerűség
A’ nagy szívű Jámbor
Egy keresztes Dáma tiszteletére
A’ nagy szívű gyermek
A’ hazúg gyermek
A’ hervadt rózsa
El-változás
A’ fetske
Egy jó gyermeknek reggeli éneke
Egy jeles Ifjú köszöntésére
Köszönő válasz
A’ kisdedek Annyok’ neve’ napjára
Örömre vált szomorúság
Egy lepkéket gyűjtő úrfihoz
A’ pille ’s a’ méhe
Gyöngyösi
A’ festett rózsa
A’ viola ’s a’ tulipán
A tavasz
A’ mohó hal
Az árnyékának örűlő gyermek
A’ paraszt
Amornak fegyverei
A’ fegyvertelen Amor
Az ártatlan ifjúság
A’ nyár
A’ könyörűlő gyermek
A’ Fejér ’s a’ Szeretsen
Egy Urfi édes annya’ neve’ napján’
Égi háború utánn
Zsuzsi
Az ujjonnan ültetett fához
Kerűld a’ pört
A’ változó szerentse.
Öszve hasonlítás
A rózsa ’s a’ téli-zöld
A’ holdhoz
Kívánság
Sohajtás a’ békesség utánn
Egy haldokló’ szavai
Uj esztendőre
ÁGNES’ TÖRTÉNETE
ERKÖLTSI ’S MÁS VELŐS MONDÁSOK
MESÉK

ELEGYES VERSEK.
A’ HAZAI SZERETET.
   Tehát valahára egyedűl lehetek!
A’ Nyugalom’ gyenge karjára dülhetek.
Múzsám! hív biztosa minden titkaimnak,
Légy te enyhítője bokros unalmimnak.
Valaki él, vidám játékra vágyódik;
Botsásd meg, ha szívem lantodhoz vonódik,
Hogy el verje rajta belsö érzéseit,
‘S felejtse, ha lehet, keserűségeit.
   Látom: hogy a’ Tavasz siet virágival,
Már is mosolyognak a’ Nap’ súgárival;
Látom a’ Szépekkel a’ Világ’ Fiait
Vigadozva járni az öröm’ tántzait:
Nem kér az én kedvem illyen mulatságot,
Úgy nézi ezt, mint egy veszendő hivságot,
Mint egy futó patak’ tajtékzó habjait,
Mellyek meg szaggatják az árok’ gátjait.
Inkább gyönyörködik a’ Fülemülében,
Ha zokog szobámnak mély tsendességében;
Fel ébred bús lelkem ennek hallására,
‘S reá emlékezik édes Hazájára.
   Távúl azon Tájtól, mellyet úgy óhajtok,
Melly utánn érzékeny szívemből sohajtok,
Harmadszor szemlélem, mint üzi a’ Telet
Ki pihent földünkről a’ nyájos Ki-kelet.
E’ gyönyörű idő’ mindenik részével,
Majd meg mérem ismét szomorú elmével,
A’ kedves Vidéknek tőlem meszszeségét,
Hajdani örömim’ tiszta édességét.
Egy tsoportba gyüjtöm szíves Barátimat,
‘S viszsza hivom velek töltött óraimat,
Igy a’ szárnyára kelt sebes emlékezet
Feles sohajtásim’ tárgyához el vezet:
S’ örvendezni fogok, a’ midőn tsalatom,
A’ keserű ürmöt mézzé változtatom.
   Légyen az már ösztön, avagy hál-adóság,
De lakik szívünkben ollyan hajlandóság,
Melly által Hazánkat fő képpen szeretjük,
‘S távúl estünkben is azt el nem felejtjük.
Az éjszaki Tájok’ füstös barlangjai,
A’ napot boszszúlló örökös havai,
Nyugott lakosinak annyira tetszenek,
Hogy értek, ha szükség, még vért is öntenek.
Sőt ha e’ vad népet erővel el hoznád,
Bátor gazdag földel meg ajándékoznád:
Felelek, a’ bánat kebelét szaggatná,
‘S Hazája’ szerelmét el nem titkolhatná.
Ezen vonzó erő teszi hatalmával,
Hogy meg elégedik a’ Pór kunyhójával.
Ugyan is: mi jeles szerentsét remélhet,
Hogy Ősinek sovány tüz-helyénél élhet?
Tsupán a’ születés, ’s szokás mivelheti,
Hogy keskeny udvarát olly híven szereti,
Hogy akár melly roppant úri palotában
Úgy kedve nem telik, mint kis hajlékában.
   Ezt a’ Szem-fülesség, azt a’ Hivatalja,
A’ vagy a’ Fösvénység honnyából ki tsalja;
De akár melly kies ég alatt lakozzék,
Sorsa akár millyen boldoggá változzék:
Még is tsak más Föld az, hol a’ Nap szebben kél,
Hol az ember, noha kevésből, jobban él.
Hol sokkal szelídebb a’ Holdnak világa,
Szembe tünőbb a’ fris Viznek tisztasága.
El hagyott Hazáját ki ki igy ditséri,
Annak szeretete sírján túl késéri.
Úgy van; mert ha talán bújdosó útjában,
Az utólsó álom el érné ágyában
Előbb, hogy sem oda viszsza kerűlhetett,
A’ hol anya földjén nap fényre született:
Azt fogná lehellni végső pihegése,
Ottan eshetne meg vajha temetése!
Ottan fekhetnének tsendesen tsontjai!
A’ hol Eldődinek nyugosznak hamvai.
   Ovid! az emberi Szív’ bölts ismérője,
Víg ’s bús járásinak édes Éneklője!
Nem de hogy Augusztus’ irígy félelméből,
Kül-földre kergetett Hazád’ kebeléből:
Az volt leg főbb kínja érzékeny szívednek,
Hogy vad Népek ásnak sír-gödröt testednek?
Azért Barátidat esdekelve kérted,
Ha szenvedésidnek vég határát érted:
Legyen gondjok szabad embernek porára,
‘S vigyék viszsza szabad Tiberis’ partjára.
   Boldog, ki el hagyván a’ Tenger’ habjait,
Honnyában fel leli hív Attyafiait.
Örökös bútsút mond a’ tsalárd vizeknek,
‘S tömjént gyújt a’ kegyes Házi-Isteneknek.
De boldogabb, a’ ki saját örökében
Meg marad, és el jár jó Polgár’ tisztében;
Vígan él, ’s bátran néz a’ Halál’ szemébe,
A’ ki el vezeti Ősei’ ölébe.
Lehet, hogy valaki tsendes hajlékában
E’ jót nem isméri maga el untában:
De mennyen, ’s kül-földön töltse esztendejét,
Fogadom, meg érzi a’ Haza’ erejét.
Lám Ulissest Neptun akár mint zaklatta,
Calypsó bár mennyi kintsekkel biztatta:
Még is a’ szelekre bizta vitorláját,
Remélvén, hogy végre fel leli Hazáját;
Hol inkább porrá lesz Laërtes’ sírjában,
Mint sem halhatatlan Másnak birtokában.
Benyovszki! Hazánknak nagy hírü Magzatja,
Engedj meg, ha tollam jóvá nem hagyhatja:
Hogy azon szép Névvel, mellyet érdemlettél,
‘S a’ mellyel örvendő Hazádba siettél,
Ott meg nem nyughatván, ismét el bútsúztál,
‘S a’ hitetlen Mélység’ szinén addig úsztál:
Míg Ellenségednek gőgös örömére,
Életed általa gyászos véget ére. -
   Bámúlásra méltó erő valójában,
Mellyet a’ Haza szül hív lelkű fiában.
Nemes mérészséggel fel fegyverkezteti,
Ha a’ bal szerentse kárral fenyegeti,
Dedalusnak elmés kezét ki vezette,
Midőn a’ fog-helyből magát ki mentette?
Hazája’ szerelme alkotta szárnyait,
Hogy meg győzze Minos’ ellenző gátjait.
Ő igaz kút-feje a’ Mesterségeknek,
Lelke a’ felséges tselekedeteknek,
Ő volt, ki Homerus’ tüzét élesztette,
Midőn Bajnokinak tettét le festette.
Ő vitte Achillest Trója’ vívására,
A’ szemtelen lágyság’ meg boszszúllására,
Ő volt tárgya Kodrus’ ditső halálának,
Detzius’, Kurtzius’ nagy áldozatjának. -
   Tí! kik Hazátokat oda hagyhatjátok,
S idegen Nemzetek’ városit lakjátok;
A’ hol pénzeteket el vesztegetitek,
Vagy az ép Koldusok’ számát nevelitek:
Nem lehet olly színes mentő fegyveretek,
Melly alatt ne lássék fajúló szívetek.
Tsak a’ bün, félelem, hívság okozhatja,
Ha ki kész akartva Honnyát el hagyhatja.
Lám Cicero készszebb kard alá hajolni,
Mint sem idegen Föld’ hátán kóborolni.
   Hires Balatonnak kies szomszédsága!
Hol először sütött r’ám a’ Nap’ világa;
Hol kényemre folytak gyenge esztendeim,
Mikor hullanak le szoros köteleim:
Hogy kedves öledbe viszsza kerülhessek,
‘S kevés mindenemből békével élhessek?
Nem szandékom Névre, Gazdagságra törni,
Mellyek rab Urokat szokták tsak gyötörni.
Hazámot szolgálni lesz kötelességem,
Érte ’s vele élni, halni ditsősségem.

A’ BARÁTSÁG.
   Nintsen olly drága Kints a’ Föld’ kerekségén,
Melly ki tenne a’ hív Barátság’ szentségén.
Ha ő nem lakoznék az ember’ szívében,
Ki érezne igaz örömet éltében?
Szép a’ Természet, szép! minden munkájában,
Mert tsinnyán kérkedik Szerzője’ nyomában;
De értse bár annak mindenik tsudáját,
Visgálja a’ Nap’ ’s Hold’ felséges Hazáját:
Tudománnya’ betsét félig érezhetné,
Ha szívét hív szívbe ő ki nem önthetné.
A’ magános élet unalomra fakaszt;
Nem emberi ösztön, melly embertől szakaszt;
Azért már az első Embert szövetséggel
Emberhez kaptsolta az Ég böltseséggel.
   Barátság! tsudát is üzöl te közöttünk,
Kik ártatlan frigyet egymással kötöttünk.
Te vagy Kalaúzunk, ha útnak eredünk,
Ösvényre-térítőnk, ha el tévelyedünk.
Meg dorgálsz, ha szükség; ditsérsz, ha tsak lehet:
De szavad boszszontó hangot fel nem vehet.
Tanáttsal, példával nemzed erköltsünket,
Nemes bátorsággal őrzöd jó nevünket.
Ha ki szándékunkat bal részre tsigázná:
A’ te szívességed azt jól magyarázná.
El nézel tsendesen holmi gyarlóságot,
Tsak ne lásson szemed undok tsalfaságot,
Ravasz képmutatást, hazúg hizelkedést,
Ok nélkül a’ gyakor el idegenedést.
   Ha néha bánattól bús szívem háborog,
Vídúlok, mihelyest Barátom mosolyog.
Söt ha nints is jelen, tágúlnak fájdalmim,
Ha elmémben vele közlöm aggodalmim’.
Ha a’ hév veríték szakad homlokomról,
Le veszi a’ terhet két kézzel vállomról;
Bádjadtan egy híves zöld fa alá ülünk,
Bajunkat felejtvén édesen enyhülünk:
Zúghat a’ dühös szél mérges ordítással,
Hulhat a’ rémítő menykő tsattanással,
Moshatnak a’ felhő szakadó árjai;
Mert egy takarónak fednek bé szárnyai.
   Az Élet nem más, mint hív Barát’ karjain
Együtt örvendezni kedvező napjain:
A’ Barátság nem más, mint szív’ ösztönéből,
Hív Társal osztozni szívünk’ öröméből;
De a’ bajaknak is egy részét viselni,
A’ közös jó mellett vitézűl ki kelni;
‘S mint Patrocles hajdan Achilles’ fegyverét,
Magára válalni a’ fáradság’ terhét;
Sőt ha szükség hozná, Theseus’ módjára,
Le szállani érte a’ Halál’ honnyára.
   Nem! soha nem méltók a’ Barát’ nevére,
Kik tsak a’ szép Háznak lépnek küszöbére.
Kik a’ hangyák szerint tsak oda sietnek,
Hol a’ gazdag tsürből bőven meg telhetnek.
A’ kik, mint az árnyék, tsak akkor forognak,
Midőn a’ fényes Nap’ sugári ragyognak;
De mihelyest ezek felhőkbe borúlnak,
Meg szünik az árnyék, úgy ők is el múlnak. -
   Ha egymáshoz hajló Virágokat látok:
Előttem teremnek az igaz Barátok:
A’ mint azok önként illattal szolgálnak:
Úgy a’ szivességre ezek készen állnak.
De jaj bús gondolat! a’ gyenge virág szál
Majd örömet hintő életétől meg vál:
Igy a’ Barátok is tsak búval élhetnek;
Mert az el vallástól mindenkor félhetnek.
Félhetnek; de azzal még nyől szívességök;
Mert a’ halál által sem hal el hívségök.
Együtt ballagnak ők az élet’ völgyébe,
Együtt néznek a’ bús halál’ sír-gödrébe;
‘S mint a’ köd el oszlik attól irtózások;
Mert tudják, hogy boldog lészen ki mulások.
‘S oda fenn is azon boldogabb országban,
Jutalmok állni fog a’ szent Barátságban.
   Barátság! te első Ember’ hagyománnya!
Az Égnek lelkünkbe öntött adománnya,
Édes vagy, mint midőn a’ Beteg ágyában
Már ép egészségét meg nyerte álmában.
Mi gyakran itatna a’ vak sors ürmével,
Ha fel nem élesztne jó Barát kedvével?
Ó szolgálj tovább is isteni fényeddel,
Vezérelj utamban anyai kezeddel.
Kis koromban gondot reám te viseltél,
Fel serdűlvén, hasznos jókban te neveltél.
Te adtad tudtomra gyáva lépésemet,
Te nyugosztaltad le habozó szívemet.
Azért áldlak: akár hordozzon kedvében
A’ szerentse, akár üldözzön mérgében;
Vigasztalást lelek Barátom’ ölében,
Ki ügyemben részt vesz mindenkor szivében.

BARÁTOM’ FELELETE.
   Érzem ó Természet! azon vigasságot,
Mellyel fel ruháztad a’ szent Barátságot.
Ki evvel bir, meg győz minden bús agságot,
Tsendes szemmel nézi a’ furtsa világot.
Tekínts ama’ fára elmédnek futtában,
Melly ott kevélykedik súgár szép ágában:
Hogy’ oszt víd enyhűlést híves árnyékában,
Áldja az utazó ott lévő nyugtában.
Barátság! igy enyhítsz te is mí bennünket,
Igy vídítod búval küszködő szívünket,
Könnyebbíted gondal terhesűlt ügyünket,
Általad felejtjük bokros inségünket.
Hív Barát nem érez soha egy magának,
Szerentse fel kapta Társát játékának?
‘S érezteti véle sulyát igájának?
Hány illy köde vagyon az ember’ napjának!
Hogy’ siet, hogy’ szökik Társa’ segédjére!
Hogy engesztelő írt tehessen sebére:
Kívánnám, nézhetnél érzékeny szívére;
Igy szökik a’ patak sikámló völgyére.
Szerentse, melly rendet nem tud törvényében,
Fel zúdúl ellene szabados kénnyében?
Hív Társa is érzi tsapásit szívében:
Sír? sír ő is; zokog? olvad keservében.
Nézd a’ Tsillagokat egy búsúlt estvével;
Hogy’ éleszti egyik másikát tüzével,
‘S mind kettő tündöklik ragyogóbb fényével:
Egy mást igy segítik szükség’ idejével.
Az ő jámbor szívök vagyon egy mértékben,
Mint Levegő ezen párázó környékben;
Hogy ha ki párolgott egy rész a’ hévségben,
Oda omlik más rész azontúl egy végben.
Egyetlen egy lélek éleszt két testeket,
Azért nem éreznek külömb szükségeket,
Meg osztják egymással minden örömeket:
Boldog, a’ ki hordoz illy szép bilintseket.
Pylades! Oresztes! Barátság’ tsudái,
Tí vagytok ezeknek tündöklő próbái;
Mennyit könnyebűlnek a’ Végzés’ igái,
Kiken fognak bóldog éltetek’ példái!
Ki a’ tenger’ partján áll könyves szemekkel,
Nézi, hogy tsatáznak mások a’ szelekkel:
Ők is úgy szemlélik, bátor bús lélekkel,
Hogy víjnak egyebek habozó ügyekkel.
Ama’ kemény Végzés, mellynek törvényének
Enged minden Élő kegyetlen rendjének,
Viszsza kéri éltét Társok’ egyikének?
Véget vetett egybe másik’ életének.
Porhanyó fedelek’ örömmel le vetik,
Nisus Eurialus’ példáját követik,
Magokat mind ketten egy sírba temetik,
Tudván, egy más nélkül éltök’ nem élhetik.
Ha el kellne válni másiknak társától,
Irígyűl tiltatván óhajtott sírjától:
Kéntelen éltének nem fél pályájától,
Egyre áldást kérne Híve Barátjától.
Meg holt? El is tünt már boldogság’ keblében,
Örökös tavaszszal vírító kertében:
Nem! - Él hív Társának még most is szívében,
Öleli árnyékát Barátja’ képében.
Vagyon, a’ ki őtet igazán siratja,
Szomorú holdig hat panaszos szózatja,
Gyászos fátyolokkal sírját bé aggatja,
Majd a’ kies szellő gyengén lobogtatja.
E’ gyászra a’ többit el kell felejtenem;
Ugy is lehetetlen szóval ki ejtenem.
Legyen tehát elég azt belől érzenem,
Hogy Barátom! te vagy leg drágább mindenem.

A’ KÖLTŐKHEZ.
   Mint a’ végső Napon, majd az Ég’ szavára,
Ha az Ember testét fel veszi magára:
Az Élet a’ mohos sírba ereszkedik,
‘S tőle a’ nyugovó por meg lelkesedik,
Viszsza tér az ép ész a’ rongált fejekbe,
Viszsza a’ bátorság a’ rothadt szívekbe,
Uj érzés ébreszti az egész tetemet,
Tellyes fényben látván a’ nemes érdemet:
Úgy tetszik, igy ébred most ki ki álmából,
Igy éleszt szent tüzet el aludt hamvából;
Hogy diszét keresse édes Hazájának,
‘S fel áldozza egész erejét hasznának.
Széljel az országban Társaságok kelnek,
Mellyek néki munkás Fiakat nevelnek.
Még az Ifjak is már öszve szövetkeznek,
‘S azon ditső tzélra versent igyekeznek.
Az illyen látáson ki ne örvendeznék,
Mennyei áldásért ki ne esedeznék?
   Olvastam egy kisded Társaság’ munkáját,
Láttam, mint óhajtja szolgálni Hazáját:
Tsak hogy gyengeségét maga is isméri,
‘S gyümöltsét még később időkre igéri.
Jobb is volna talám még most tanulgatni,
‘S majd bővebb készület utánn irogatni;
Mivel, a’ mint ő is igen böltsen tartja,
Az idétlen Iró tsak magát untatja,
Le szállítja betsét szeretett nyelvének,
Gátot vet a’ magyar könyvek’ kelésének;
Meg veszti a’ jó ízt az olvasó félben,
‘S így kárt szül nem hasznot fel forrott hevében.
Én ugyan meg vallom: az időt meg bántam,
Mellyet a’ Kritika darabjokra szántam;
Mert olly sűrű homály uralkodik benne,
Hogy azon keresztűl látni tsuda lenne.
Hasonló beszédjek illy tanátsló szóhoz,
Melly setét étjszaka hat az útazóhoz:
Hallod e’ Atyafi! nem jó itt járkálni;
Mert mély gödrökre fogsz több helyen találni:
Az ott az igaz út! ahoz tartsd magadat,
Hogy ha el akarod jól érni tárgyadat. -
De bezzeg az Útas tsak vétve gyanítja,
Hogy a’ szózat mellyik útra igazítja.
A’ ki mást hasznosan akar tanítani,
Annak értelmesen kelletik szóllani.
Azonban egy részint nékik köszönhetem,
Hogy itt, a’ mit jónak tartok, ki fejthetem.
„Ki a’ Régieket kívánja érteni,
‘S a’ bölts itélésben nem akar véteni:
Javalják, vigyázzon az Író’ tárgyára,
Annak Hazájára, be vett vallására.”
Bár tsak Íróink is erre vigyáznának,
Talántán kevesebb hibák származnának.
Vagyon Hazánknak is törvénye, vallása,
Vagyon Őstől maradt sok jeles szokása.
Mi szükség ’hát Görök országba költözni,
Balgatak képeket tőlek költsönözni?
Miért hijjuk Apollót, Mársot segítségnek?
Hiszen mi nem tartjuk őket Istenségnek.
Hogy’ lehet Helikon’ vidékét ditsérni?
A’ hová szemünkel el nem tudunk érni.
Mért őrzik az erdőt a’ szűz Driadesek?
A’ tsergő patakot a’ víg Najadesek?
Ezt a’ bolondságot tsak azok hihették,
Kik sok dolog’ okát fel nem fedezhették.
   Jót tudom: hogy ezek tsak nyájos költések:
Ám de illetlenek bennek a’ képzések,
Nem de esze fordúlt kép-mázoló volna,
A’ ki Atilának parókát rajzolna?
A’ ki a’ tékozló Fiút jó kedvében
Kávéval itatná le festett képében?
Miért? mert ő ollyan valamit költene,
A’ mi azon idő korhoz nem illene.
A’ Bajnok tulajdon tsatáját hirdeti,
A’ víg Pásztor saját nyáját legelteti:
Mért menne a’ Magyar más Nemzet’ földére,
Hogy virágot szedjen, ’s tüzzön énekére?
   Igaz oka ezen rút rendetlenségnek:
Hogy rabjai vagyunk a’ vak Régiségnek.
Már azt nem is teszszük a’ Költők’ számokba,
Ki a’ Régieknek nem hág a’ nyomokba.
Ollyanok előttünk a’ tudós Pogányok,
Valamint ő nálok vóltak a’ Bálványok.
Mintha az ő furtsa eszök’ találmányi
Volnának egyedűl a’ Vers’ ragyogványi.
   Szép, mondom, azokat tudni és érteni,
‘S mint más történt dolgot helyel említeni;
Hogy a’ múlt időknek lássuk rendtartásit,
‘S meg értsük a’ régi Poéták’ irásit;
Kiktől, a’ mi nálok hitelben tartatott,
Gyönyörű folyású versbe foglaltatott.
Nem pedig: hogy most is tárgyunk’ irásában,
Mint szolgák utánnok indúljunk vaktában:
‘S meg tőltsük könyvünket hamis Istenekkel,
Teremtvén, segítvén, vervén erejekkel.
Ha ők olly szükséges példák a’ költésre,
Kiket vettek ők fel első követésre?
Nem de az ártatlan puszta Természetet?
Ez, ez! szerzett soknak olly nagy nevezetet.
Ebbe mártották ők érző etsetjeket,
‘S tsak így rajzolhattak olly ékes képeket.
Költőink is erre vessék szemeiket,
‘S tisztább ízzel fogják írni verseiket.

A’ TAVASZ’ KEZDETE.
   Örűlj kedves Ifjú! a’ mit ohajtottunk,
A’ Tavasznak első napjára jutottunk.
Örűlj! Nézd, mint száll le a’ tiszta egekből,
Mint nevet rá a’ Nap a’ vékony fellegből.
A’ lágy szellő gyengén legyezi szárnyával,
Enyelegve játszik könnyű ruhájával.
A’ nyugott Föld magát előtte ki tárja,
Kebelébe gazdag áldását úgy várja.
Az egész Természet ülli érkezését,
Sok jelek hirdetik azon víg érzését.
Készüljünk fel mí is, mennyünk látására!
Nyílt szemet, és szívet vigyünk tsudájára.
   Nézd itt a’ zöld gyöpön a’ zsibák’ annyokat,
Az apróknak miként viseli gondjokat;
Mint keres eledelt mindegyik’ számára,
A’ sárga kisdedek mint futnak szavára!
Hogy ne halgatnánk mí édes szüleinket,
A’ kik még több gondal nevelnek bennünket.
Hallod! a’ madárkák, kik ott fenn lebegnek,
Egy más közt melly hangos örömmel tsevegnek.
Mí is az ég felé ha fel emelkedünk,
Sok földi agságtól így meg menekedünk.
Amott kettő le szált a’ fa’ tetejére,
Egyik a’ másiknak felel énekére:
Hív párok lehetnek, ki öntik szívöket,
Hogy igazán tudják belső érzésöket.
Egyik fő törvényök az a’ Barátoknak,
Hogy helye ne legyen köztök a’ titoknak;
Mert közös a’ sorsnak mind víg mosolygása,
Mind a’ szerentsének kegyetlen tsapása.
   Lám a’ bimbók is már levéllé változnak,
A’ kies rétek is szépen virágoznak,
Ki nyitják, mint annyi oltáron, magokat,
Hogy az Égbe küldjék első illatjokat.
A’ méhek is rólok jókor be gyüjtenek,
Hogy lassanként viaszt ’s mézet készítsenek.
Egyébbiránt, bátor itt a szép Ki-kelet,
Ők ki nem állhatnák a’ huzamos Telet.
Ím a’ Légy, mert tunyán töltötte idejét,
El veszti akkorra kelletlen életét:
Midőn be mégy Őszszel a’ hangya házába,
Melly néki a’ Nyárban került nagy munkába.
A’ ki henyélve él nyers Ifjúságában,
Szükséget fog látni meg aggott korában.
   Téged is fris Patak már szaladni látunk,
Kinek síma jegén nem régen tsuszkáltunk.
Tehát ha szívünket a’ bú szorongatja,
Bízzunk, mert az idő kedvét meg hozhatja.
De úgy tetszik: amott a’ völgy’ közepében
Nem olvadhatott el a’ hó még egészen.
A’ Télben ki állott bajra emlékeztet,
‘S most annál édesebb örömet éreztet.
A’ ki azt nem tudja: mi a’ keserűség,
Nem tudhatja tisztán, mi a’ gyönyörűség.
Sok Gazdag nem vetné meg a’ szegénységet,
Hogy ha tapasztalta volna a’ szükséget.
Jobban igyekeznék rajta könyörűlni,
Ha tudná, melly kínos bal sorsra kerűlni.
Pedig könnyű ezen bujdosó Tsillagban
Holnap kóldust látni a’ mái gazdagban.
   Úgy e! mert a’ fákon látod a’ virágot,
Képzed, mint huzza majd a’ gyümőlts az ágot?
Hát ha még az éjjel a’ dér le forrázza:
Jaj a’ gyümőltset is bezzeg így le rázza.
Az Ég sok változás alá vet bennünket,
Hogy mindenre készen el szánjuk szívünket.
A’ jó szerentsének éljünk kegyelmével,
Balra fordúlását viseljük békével.
Míg reánk nem köszönt az a’ bóldog élet,
Mellyhez semmi tündér változás nem férhet.
De vegyük addig is hasznát az időnek,
Áldván bőltsességét a’ nagy Teremtőnek:
Mellynek nyoma fenn van úgy a’ kis férgekben,
Mint a’ magas égen tündöklő testekben.

A’ FÖSVÉNY.
   Egy Fösvény véletlen egy mély vizbe esett
Rajta egy Halásznak jó szive meg-esett;
Oda ugrik, ’s mondja: add ide kezedet!
De most is szokásként az volt a’ felelet:
Nem adhatok semmit. Azonban el merűlt,
‘S nap fényre a’ Fösvény többet nem is kerűlt.

A’ FÁK.
Egy tavaszi reggel a’ Nap’ támadtával
Ki ment egy bőlts Atya a’ kertbe fiával.
Meg nézték a’ fákat ’s a’ virág’ nemeit,
Mellyekre hintette a’ harmat tseppeit.
Az eleven Ifjú ugrált örömében,
Sokféle kérdések származtak eszében.
                         F i ú.
Mitől van? jó Atyám! hogy némelly fák görbék,
Némellyek súgárok, mások szinte törpék.
                       A t y a.
Mert ezeket, Fiam, folyvást ápolgatták,
Erős tzövekekkel jól meg támagatták:
Azokra szemeit senki sem vetette,
‘S így őket a’ durva szél meg görbítette.
Azon kisdedeknek el nyírték hegyöket,
Hogy szebbekké tegyék édes gyümőltsöket.
                         F i ú.
‘Hát ezen fán miért olly szép mindenik ág,
Hogy alig lel helyet rajtok a’ sok virág?
Midön amazok ott még alig fakadnak,
Ékességök bé zárt bimbókban maradnak.
                        A t y a.
Mert azoknak jobban viselték gondjokat,
Jókor meg gyomlálták, ’s porhálták alljokat;
Hogy meg járja a’ fris eső gyökereket,
‘S le is szedték rólok a’ káros férgeket.
A’ többiek tsupán magokra hagyattak:
Azért ollyan korán még ki nem hajthattak.
                         F i ú.
Ni! ott van a’ Kertész a’ nevendék fáknál:
Mennyünk édes Atyám! nézzük meg, mit tsinál.
                        A t y a.
Tudom, olt. Le metszi a’ szelíd ágokat,
‘S azokkal javítja a’ vad soványokat.
De jobb lesz munkáját közelről nézgélni,
Hogy utóbb magad is tudj róla beszélni.
                         ----------
Fiam! korts lesz a’ fa, ha nem tisztogatják:
Úgy a’ gyermekek is, ha nem tanítgatják.
Mint amaz erdei fák el vádulnának,
‘S izetlen savanyú gyümőltset hoznának.
Ki tetszik ez azon tudatlan népekből,
A’ kiknek vadságok látszik életekből.
Hogy mi többet tudunk, az Elöljáróknak
Köszönjük, ’s az okos gondos Tanítóknak,
A’ kik, a’ mit hoszszas figyelmetességgel
Meg tanultak, velünk közlik szivességgel.
Bátran el hihetjük, hogy boldogok leszünk,
Ha jó tanátsokra mi is figyelmezünk.
                         F i ú.
De nézd, kedves Atyám! a’ történt károkat;
Ime ott le törték a’ leg szebb ágokat.
                        A t y a.
Nem kár; mert ha a’ sok bogok le nyesetnek,
A’ fák tsinyosabbak, jobban is nyőlhetnek.
Több lesz a’ meg hagyott ágok’ nedvessége,
‘S igy a’ gyümölts is szebb, ’s nagyobb édessége.
                         F i ú.
Úgy tetszik, az alma Fáink a’ szőlőben
Nem nyirettetnek meg minden esztendőben:
Még is egyenesek, ’s nagyra nevelkednek,
Jó ízű gyümöltsel bőven kedveskednek.
                        A t y a.
Fiam! azt szeretem, hogy így okoskodol,
Észre-vételedből, látom, gondolkodol.
Igaz, hogy a’ melly fa kertben találtatik,
Arra rend szerint több munka fordítatik.
De azért a’ külső fák is meg kívánják,
Hogy a’ gazdák tőlek az időt ne szánják.
Ezeket is ollykor meg kell tisztogatni,
A’ buján sarjazó ágot le szaggatni.
Le kell a’ tékozló mohát dörgölgetni,
A’ hernyó fészkeket rólok szedegetni.
Mivel igy édesebb gyümöltset teremnek,
Tovább élnek, ’s inkább tetszenek a’ szemnek.
   Úgy kell nézni ama’ kerti lakosokat,
Kik gyümöltsek által ki jegyzik magokat:
Mint a’ fő fő nemű ’s eszű személyeket,
Kik köztünk viselik az első tíszteket.
Nem tehet ki ki szert a’ mély böltseségre,
‘S nemes tettek által a’ fő ditsőségre.
Sőt nem is volna jó az emberi Nemnek,
Ha külső fényére vágynánk az érdemnek.
Nem lehet mindenik Király, Törvényhozó,
Vezér, Bíró, Tudós, Kintsből-adakozó.
   Azon szőlő hegyi bő termékeny fához,
Melly jó, de nem olly szép, ’s édes gyümöltset hoz,
Hasonlít a’ munkás ’s köz sorsú Polgárság,
Mellyből nagy hasznot vesz az egész Társaság.
Az erdei fa is melly haszna vehető!
Ámbátor gyümöltse nem igen ehető.
Nála nélkűl étket bajosan főzhetnénk
Kálháinkat télben nehezen füthetnénk;
Ő táplálja a’ sok szükséges barmokat,
Belőle építjük ’s fedjük a’ házokat.
Igy kell a’ földmives Jámborról itélnünk,
Ő nélkűle tellyes lehetetlen élnünk.
   Tudjad tehát Fiam! Hazánk az a’ nagy Kert,
Mellyben sok féle vad, ’s szelíd fa helyet nyert.
Én a’ jó Kertészként viselem gondodat,
Nyesem, igazítom fogyatkozásodat.
Módot ’s ösztönt nyujtok a’ szükséges jóra,
Hogy te figyelmezvén az oktató szóra:
Mint az egyenes fa szépen nevelkedjél,
‘S a’ Hazának édes gyümöltset teremjél.

BARÁTOM’ LEVELE.
   Szomorú enyészet! búsúlt homályoddal
Úgy játszasz e’ velem, mint nyügös raboddal?
Örömmel virradok a’ derűlő éggel;
Mert tele van szívem édes reménységgel:
Hogy e’ nap meg ölel Barátom engemet,
Vévén tőle régen kivánt levelemet.
De te el ragadod vigasztalásomat,
Félbe szakasztod hív várakozásomat.
Nem tsudálom egyes Gerlitzek’ búgását;
Mint nyögi szív szívnek, érzem, el válását.
A’ pihegő szellőt kérdezem rendére:
Meddig várakozzam Társam’ levelére?
Agságok! igy szóllok, irígyim lettetek;
Tí vagytok, kik néki gátot vetettetek.
Kéméljétek őtet avagy egy órára,
Hadd legyen hivének vigasztalására.
Látjátok, nints nyugta habozó szívemnek,
Míglen válaszát nem veszem kedvesemnek.
Te is Nap! öröme sok számtalanoknak,
Légy hív pártfogója két hív barátoknak.
Gondosan hoszszabítsd rendes utazásod’;
Talám akadályt vet siető forgásod.
Mulatságok utánn ő úgy nem repdezhet,
Hogy el felejthessen; sőt vaj hol szerezhet
Kényessebb kedv-töltést, mint hiv barátjával?
Ennek nem lehetni soha unalmával.
Ha tudnám: hogy Fillis kaptsolná melyéhez,
‘S azért nem lehetne hiv az ő hivéhez:
Egy szívnek öröme másik’ keservére
Nem lehet, ezt kötném érzékeny szivére.
Hogy tsak azt irná meg: hogy’ tölti idejét;
Mi jeles dologban forgatja erejét.

VÁLASZ.
   A’ napokban vettem kedves leveledet,
Elevenen láttam benne hív szivedet:
Láttam, melly buzgón ég hozzám szerelmével,
Mint küszködik értem belső keservével;
Mint menteget, bátor érzi fájdalmára,
Hogy későtskén megyek látogatására.
Szánlak, hidd el, ’s bánom történt késésemet;
De nem titkolhatom még is örömemet,
Mellyet érez egy hív’ ha hallja hivétől,
Hogy kínos meszszire esni személyétől.
A’ hátra maradást nem a’ bús agságok
Okozták, sem a’ sok nyájos mulatságok.
Azokra nem vetem még önként fejemet,
Utóbb váratlan is meg lepik szivemet.
Ezeknek, meg vallom, nem élek szükökben,
De méreg rejteznék vélt édességökben;
Ha Barátom értek vethetné szememre,
Hogy számot nem tartok kötelességemre.
Az volt igaz oka mély halgatasomnak,
Hogy mássát nem vettem azon irásomnak,
Mellyben némelly dolgok felől értekeztem,
Mellyekről Néked hirt adni igyekeztem.
   Hát én miben töltöm időmet? kérdezed.
Meg tudod, hogy ha azt magadban képezed:
Mit mivel a’ kis méh az ifjú tavaszban,
Ha el unta magát a’ téli szűk kasban.
Ki repűl a’ mező’ tarka virágihoz,
Hogy hasznos szereket gyüjtsön munkáihoz.
Bár közel virágos kertekre akadna,
Hogy meszsze jártában szárnya ne lankadna!
Igy én is el járom az ó ’s új világot,
Találok mindenütt elég mulatságot.
Kivált hol a’ szelíd békesség’ ölében
Az erkölts, tudomány, munka nyől betsében.
Hol a’ Nép a’ Királyt mint Attyát szereti,
Mert boldog életét néki köszönheti.
Hol se Tarquinius, se Brutus nem mulat,
És béklót nem tserél a’ viszszás indulat.
A’ hol vért öntenek, onnan el szaladok,
Az emberek’ sorsán könyvekre fakadok;
Látván: hogy mindenkor egy volt természetek,
Tsak a’ személyeknek volt más nevezetek,
Kik ál-artzát vivén a’ játék szinekre,
Több kárt hoztak, hogy sem hasznot a’ Népekre.

TAVASZI REGGEL.
Ember! ki a’ nem jó szokás’ unszoltából
Éjjelt napból tsinálsz, nappalt étszakából,
Hány ezer örömtől kelletik meg válnod?
Mellyet könnyű volna folyvást fel találnod.
Tudod e! míg hortyogsz izzadó ágyadban,
Miglen fel fel ijedsz rémítő álmadban,
Melly édes lehetne addig kedv-töltésed,
Ha fogva nem tartna uriás restséged?
Nézd a’ Természetet, nézd és pironkodjál!
Az oktalan állat által okosodjál.
Lám a’ piros hajnal alig kezd hasadni,
A’ komor setétség az égről szaladni:
Ébred minden állat, ’s a’ Nap’ támadtával
Kényére mulatoz vídám munkájával.
Te volnál egyedűl, ki a’ rendet bontod?
Mellyet fel zavarván tsak magadat rontod.
Térj meg e’ gyönyörű Tavasz’ kezdetével;
Kelj fel az ébresztő Napnak fel keltével!
Hagyd ott egy kis korig bűzölgő szobádat,
Nézzed az ujjonnan született világot:
Tsuda tűnik minden lépésre szemedben,
Szent bámulás támad örvendő szívedben.
   Tegnapi Nap! rólad ha meg emlékezem,
A’ földi boldogság’ nagyságát érezem.
Egy kies ligetnek lévén környékében,
Szivem szinte uszott édes örömében.
A’ Nap tellyes fényben mutatta szépségét,
Egy felleg sem lepvén az ég’ kerekségét;
A’ zöld vetés felett ragyogó gyöngyökben
Nézegette magát, mint annyi tükrökben.
A’ hangos Patsirta fel fel emelkedett,
Énekét el mondván meg le ereszkedett.
A’ vig Fülemüle tzikornyás szavával
Kevélyen versengett éneklő társával.
Darúk a’ bozótban tsendesen füleltek,
Bámultokban néha kurjantva feleltek.
A’ páros Gerlitze szil fa’ tetejéről
Enyelegve beszélt tiszta hüségéről.
A’ sok tsergő Szarkák apró kórót szedtek,
‘S belőle fészkeket vígan építettek.
A’ Pillék szárnyokat helykén fitogatták,
A’ szép Virágokat rendre fitymálgatták:
Ezek ki öntötték nemes boszszújokat,
Gazdagon lehelvén drága illatjokat;
A’ szűz méheknek is ki tárták kebleket,
Hogy bőven gyüjtsenek édes lép mézeket.
A’ fris bogár-sereg a’ füvet meg szállta,
‘S örömében magát nyájosan hintálta.
A’ munkás emberek, ámbátor izzadtak,
Még is vídám kedvel egy más közt mulattak.
A’ hév verétéket melly kézzel törlötték,
Azzal nevetkezve bajszokat pödrötték.
‘S noha más földébe szurták ásójokat,
Még is sürűn kértek reá áldásokat.
Jó szívű Jámborok! várhattok jutalmat,
A’ fáradság utánn tsendes nyugodalmat.
Az érzi tsak betsét a’ gyönyörűségnek,
Ki ürmét kóstolta a’ keserűségnek.
Addig is, míg el jön a’ boldog enyészet,
Légyen boldogságtok az áldott Természet.

A’ PÁSZTORI ÉLET.
   Ártatlanság! a’ szép Természet’ Leánya,
Te a’ jó szíveknek drága ragyogványa:
Oh! el ne hagyd soha kisded mezeinket,
Meg ne útáld a’ mí gyáva sziveinket.
Tőled van örömünk, kunyhónk’ tsendessége,
Te tőled lelkünknek édes békessége.
Ha a’ hajnal hasad fényes tsillagával,
Te minket meg kínálsz kedvező munkával;
‘S hogy meg felelhessünk kötelességünknek,
Nap estig hív gondját viseled szivünknek.
Ha az alkonyodás rá köszönt nyájunkra,
Reá dülleszkedvén pásztori botunkra:
Nézzük, mint hullatja a’ harmat gyöngyeit,
Mint frissíti nyájunk’ legelő rétjeit.
Otthonn a’ Barátság üli ajtainkat,
‘S gyakran felénk inti kedves szomszédinkat.
Jobb izűnek tetszik, a’ leg kissebb falat,
Ha azt fel oszthatjuk hives Hársfánk alatt.
Igy többször közölvén tsekély mindenűnket
A’ völgynek eresztjük hangos énekünket.
Hasonló életünk azon fris patakhoz,
Melly tsörögve szalad árnyékos házunkhoz,
‘S vigan tovább siet rétünk’ közepében:
Igy élünk az öröm’ anyai ölében.

A’ SZÁNAKODÁS.
Midőn tegnap Ágnes látott siránkozni,
Nem szünt-meg bánatom’ okát tudakozni.
Meg értvén: mi szülte keserűségemet,
Mint egy kegyes Angyal ébreszté szívemet:
Buzgón vigasztalván édes beszédével,
Könyvemet szárítván tiszta kendőjével;
Mellybe az ő síró szeme is hullatott,
Míg tettében igaz enyhűlést hozhatott.
‘S azonnal ajaki gyengén mosolyogtak,
Örömekben piros artzái ragyogtak.
Szelid ábrázatját gyakorta tsudáltam:
De ílly kedvességben még soha nem láttam.
Látni való: melly nagy örömet okozhat,
Ha a’ Jó szív másnak segítséget hozhat.

AZ OLVASÁSRÓL.
   Hogy az érzékeny szív nem tsak ott örvendez,
A’ hol a’ muzsika nyájosan zengedez;
Hol a’ vidám szemek egymást lopogatják,
A’ kezek a’ belső érzést mondogatják;
A’ hol a’ rabságok leg inkább készűlnek,
Midőn a’ fris tántzban az Ifjak hevűlnek,
‘S alig veszik észre fel vert béklójokat,
Már féltő bánattal epesztik magokat;
Hogy az érzékeny szív nem tsak illy vigságban,
Sőt még jobban örvend néma társaságban:
Tapasztaltam tegnap magam’ példájával,
Midőn azon betses könyv’ olvasásával,
Mellyet szép szavadra buzgóbban forgattam,
Örömmel el telvén, kényemre mulattam.
A’ nagy lelkűséget ’s tiszta szeretetet,
Melly benne eleven szinnel le festetett,
Valamint Te, én is, kedvesnek találtam,
‘S finom izlésedet ebben is tsudáltam.
Tudom: minek kell azt tulajdonítani,
Hogy a’ szép ’s jó között úgy tudsz választani.
Ha sok Magyar Szépek többet olvasnának,
Nemzetünknek nagyobb diszére válnának.
Szivök az erköltsre édesen lágyúlna,
A’ mi még darabos, szépen meg símúlna;
Nem mutatnák sokszor álmélkodásokat,
A’ beszéd közt hallván idegen dolgokat,
Utálattal néznék az ollyan tréfákot,
Mellyek meg pirítják a’ tisztes artzákot.
Nem volna idejek a’ rút nyelvességre,
‘S igy okok az egymást sértő gyülölségre.
Férjeiket tisztább hüséggel kedvelnék,
Magzatjoknak nagyobb gondjokat viselnék.
Az Ügyefogyotthoz ki nyújtnak karjokat,
A’ szolgát nem üznék mint igás barmokat.
Ezek ’s több illyenek raknak ott fészkeket,
A’ hol meg vetéssel nézik a’ könyveket.
   Te nem úgy! A’ józan munkákat betsűlöd,
A’ restséget kigyó gyanánt el kerűlöd.
Pedig nem szándékod Tudósnak mondatni,
Énnékem sem tzélom illy tárgyra bíztatni.
Nints Hazánknak tudós Aszszonyra szüksége,
De hiszem, hogy abban van gyönyörűsége,
Ha eszesek, ’s jámbor szívűek Leányi,
Nemeknek, ’s Férjeknek példás ragyogványi.
Hiszen! ha olvasnak, jobban gondolkodnak,
A’ háznál hívebben foglalatoskodnak;
Munkáiknak nagyobb kellemetessége,
Szelid erköltsöknek vonzóbb édessége.
   Azért, mint a’ rózsát feselő korában
Lepik a’ szűz méhek hajnal’ hasattában:
Úgy legel a’ sok szem termeted’ szépségén,
‘S bámúl szép eszednek ritka tehetségén.
Hát ha még angyali szivedbe nézhetne?
Már akkor a’ magas égig emelhetne.
Ki tetszik: valamint nemes születésed:
Szinte olly nagyságos volt neveltetésed.
Élj! élj Vérségednek édes örömére,
A’ Magyar szép Nemnek tündöklő diszére,
‘S ha majd a’ méltóság’ karján fogsz fényleni,
Ne általj felém is alá tekínteni,
Ki mély tisztelője vagyok Személyednek
‘S hangos éneklője leszek érdemednek.

A’ REGGEL.
   Szőkűl a’ Hajnalnak rózsa pirossága,
Támad a’ Reggelnek eleven világa.
Már a’ hegynek arany bértzén fényeskedik,
Majd halkal a’ tsendes völgybe ereszkedik.
Itten meg pillantja a’ szűz virágokat,
Mellyek széljel hintik kedves illatjokat,
Fel nyitván kebleknek leg belsőbb részeit,
A’ hol zárva tartják a’ harmat’ gyöngyeit.
A’ gazdag mezőn is majd nevet súgára,
Mert a’ mag kalászba megy már nem sokára.
Az erdőnek is fogy mély homályossága,
Világos zöld színre nyilik vidámsága.
Azért a’ Madarak álmokból ébrednek,
Versent énekelve örömnek erednek;
A’ fel kelő napot hangosan köszöntik,
Hál-adó szivöket példánkra köszöntik.
Hagyd-el tehát édes álom már szememet;
Már ki nyugosztaltad el fáradt testemet.
Lám a’ Nap is azért tünt el tsak előlünk,
Hogy meg áldja, a’ kik távúl laknak tőlünk:
Mihelyest meg tette amott kegyességét,
Meg tér, ’s velünk közli ujra fényességét;
‘S fedje bár a’ felhő néha tekintetét,
De meg nem gátolja soha szeretetét:
Mint a’ jámbor Ember, ha nints is nézője,
Néma titokban is sok jóknak szerzője.
El jár a’ Nap hiven a’ maga utjában,
A’ mint az Alkotó szabta jó voltában:
Hogy mí is bé töltsük szentűl tisztségünket,
‘S a’ kis galyibákért ne ejtsük kedvünket.
‘S noha annyi jót, mint a’ Nap nem tehetünk,
De tzélunknak még is úgy meg felelhetünk:
Hogy a’ szép estvének bé köszöntésével
Iparkodó szivünk nyughatik békével.

NEM LEHET MINDENT TAGADNI.
   Valóban Barátom! Te azt nem hiszed el,
A’ mit fel nem érhetsz tulajdon eszeddel?
Hidd el: nem okosság valamit tagadni,
Hogy annak nem tudjuk igaz okát adni.
Nem juthatunk mindjárt a’ dolog’ tövére,
Idő, ’s munka szükség fel keresésére.
Szinte mint a’ földet agsággal javítjuk:
Úgy gyarló eszünket gondal gazdagítjuk.
Vajmi sok volt régen homályba rejtezve,
A’ mi már előttünk fel vagyon fedezve!
Melly nagy az embernek lelki tehetsége,
Hirdeti sok féle tsuda mestersége: 
Egy mákszemnyi pornak tüzes erejével
Játszik a’ Váraknak kő keménységével.
A’ temérdek vizek’ szörnyű határában, 
Mint egy ország úton el jár hajójában;
A’ nyavalyát orvos szerekkel oszlatja,
A’ kőnél keményebb értzeket olvasztja;
Az égi tsillagok’ ösvényét meg méri,
Ritkább változásit előre isméri.
A’ káros menykövet más utra téríti,
A’ dühös állatok’ mérgét szelídíti,
Le száll a’ mélységes tenger’ fenekére,
Fel repűl a’ magas felhők’ tetejére. -
És még is az ollyan titok még számtalan,
Mellynek valóságos oka bizonytalan.
Látjuk a’ szép Napot tisztán tündökleni;
De ki tudja, miből álljon, meg fejteni?
Mikép’ légyen? hogy a’ híg sárt meg szárítja,
Ellenben a’ kemény viaszt meg lágyítja.
Mikép’? hogy a’ barna vásznat fejéríti,
A’ szőke artzákat pedig feketíti.
Mikép’? hogy az esők általa szakadnak,
‘S máskor ő miatta a’ vizek apadnak.
Illyen ellenkező a’ Nap’ foganatja:
De annak bizonyos okát ki adhatja?
Ha tehát előttünk a’ Nap is homályos:
Mi módon lehetne olly dolog világos?
Mellyet soha senki nem látott szemével,
Sőt még fel sem érhet emberi eszével.
Nagy gyávaság mindent hinni általjában:
Vakmerőség mindent tagadni vaktában.

DAMET és DORIS.
                       D a m e t.
   Jó Atyám! mint fognak könyveid hullani,
Ha szörnyű károdat meg fogod hallani. -
Jaj! mi tévő legyek? búdat nem nézhetem:
El megyek, ’s olly meszsze, a’ mint tsak győzhetem.
                       D o r i s.
Mond meg Damet mért sírsz? érdekled szívemet.
                       D a m e t.
Meg mondom; haljad tsak keserves ügyemet:
Az Atyámnak kedves két ketskéi voltak,
Ezek mindennapi tejökkel tartottak.
Kevéssel ez előtt még szépen legeltek,
‘S már halva feküsznek, ollyan nagyot estek.
Jámbor két állat volt: sokszor el mulattak,
Ha a’ magas fűben egymással játszattak;
Vagy, ha az árnyékban meg láttak heverni,
Ők is oda szöktek kedvemet nevelni.
Azért fel kerestem nékik a’ szép herét,
A’ leg tisztább forrást, a’ leg ifjabb tserét.
A’ forró napokban őket meg fördettem,
Éjjelre aklokat jól bé rekesztettem.
‘S már most jaj nem tudok búmban mit mivelni!
                       D o r i s.
Hogy történt? Nem tudtad gondjokat viselni?
                       D a m e t.
A’ hegyről tsak imént a’ völgybe ballagtam,
‘S a’ míg bokrétának virágot szaggattam:
Tirzisnek kutyái a’ hegynek szaladtak,
‘S ketskéimre dühös haraggal ugattak.
Ezek ijedtekben úgy meg tébolyodtak,
Hogy a’ hegy tetőről futva le ugrottak.
Feléjek repűltem, a’ mint ezt én láttam,
De szegény párákat már halva találtam.
                       D o r i s.
Szegény Gyermek!
                       D a m e t.
                                   Értem semmit ne aggódjál,
Egyedűl Atyámnak sorsán szánakodjál!
Tudod: hogy szegény vólt úgy is értékében,
‘S most végső szükségre jut öregségében.
Légy vigasztalója szomorú szivének;
Én el bujdosom, én! oka keservének.
                       D o r i s.
Van e eszed! búját akarod toldani?
Meg fogja hibádat, hidd el, botsátani.
                       D a m e t.
Igaz: hogy ő engem’, én őtet szeretem;
‘S azért aggodalmát el nem viselhetem.
                       D o r i s.
Gyermek! ha Atyádat igazán szereted:
Rosz fel tételedet véghez nem viheted.
Maradj, ’s halgass! Hiszen előtted nem titok,
Hogy ezen határban én leg többel birok.
Mi nékem két ketske! Ne búsúly! fogadom,
Azokat nyájomból örömest meg adom.
                       D a m e t.
Doris! viszsza hozod ezzel életemet. -
Már most el beszéllem otthonn esetemet.
O mint fog ezen majd ősz Atyám vigadni!
Melly sürűen fogja áldását rád adni.
De mint háláljuk meg Doris! e’ jóságot?
                       D o r i s.
Ne beszélj már annyi haszontalanságot.
Eddig ketskéitek tsak ketten voltanak;
Most két gödölyékkel meg szaporodjanak.
Jöszte! vidd el őket mindjárt seregemből.
                       D a m e t.
Ez már sok! el halok öröm érzésemből.
                           * * *
Lehet e e’ földön már nagyobb boldogság;
Mint a’ szomorúkat vigasztaló jóság?

A’ HOLDHOZ
   Fel kélt ismét a’ Hold ezüstös szinével,
‘S már játszik a’ tsendes tavunknak vizével.
O hány szászor láttam ártatlan képedet!
‘S még sem győzöm nézni most is szépségedet.
Ugyan ki tanított a’ rendre vigyázni?
Hogy azt el nem tudod te soha hibázni.
Nagy böltsnek kell lenni a’ jó Teremtőnek,
Hogy egyiránt szolgász jónak ’s tévelygőnek.
Hiven fogom én is példádat követni,
Válagatás nélkűl az embert szeretni;
‘S valahányszor látom fényedet támadni,
A’ nagy Alkotónak hálát fogok adni.

A’ GALAMBOK.
   Édes Galambjaim! szelid kis állatok,
Jertek! kezeimből majd ennetek adok.
Bátran szedjétek fel a’ búza szemeket:
Ne féljetek, én nem bántlak benneteket.
Sőt ha szokástok ként már hizelkedtetek,
Valamerre tetszik, meg’ el repülhettek:
Oda a’ nap fényben álló hegytetőre,
A’ honnan el láttak széljel a’ mezőre.
Bezzeg ott találtak tí még jó szállásra,
Kínáló nélkűl is jó ízű tartásra!
‘S megint repdezhettek a’ hig levegőben,
Vagy enyeleghettek a’ tsendes erdőben.
Midőn én a’ be zárt tsigáknak módjára,
Házomból tsak néha nézek az utszára;
Vagy, ha még is ollykor ki menni találok,
Mindenkor azon egy föld’ szinén járkálok.
Igazán: drága kints a’ tí gyors szárnyatok,
Értek elegendő hálát nem adhattok.
Tréfából el lopnám őket, ha tehetném,
Hogy, mik vagynak a’ Föld felett, meg nézhetném.
Jól tudom, hogy ehez soha nem juthatok,
De egyet tőletek méltán kivánhatok:
Azon kellemetes jámbor szelídséget,
Melly ki zár a’ szívből minden irigységet.
Tí egy szűk udvarban szépen meg egyeztek,
Akkor sem hartzoltok, hogy ha meg éheztek:
Lám pedig az ember gyakran kopasz okból
Ki forgat másokat ősi vagyonokból!

A’ TSAVARGÓ PATAK.
Hives Patak! soha nem jártam partodon,
Hogy szivem ne örűlt volna folyásodon.
El aludtak bennem az élet’ gondjai,
Ha ezüst vizednek tsörögtek habjai;
Ha láttam, mint játszol partod’ virágival,
Vagy a’ magát néző Napnak sugárival,
Kiket gyakran meg tsalsz, midőn enyelgéssel
Előlek el el bújsz furtsa tekergéssel.
   Tudom: tanúságot akarsz nékünk adni,
Kik a’ Természettel szeretünk mulatni.
Nem de? leg először kis ütközés tette,
Hogy vized egyenes útját el vesztette.
Így félve horgadván a’ partnak vivődött,
Innen a’ másikhoz már jobban ütődött;
Míg végre a’ gyakor tsapás azt okozta,
Hogy egész utadat tsavargásba hozta.
   Hallom, hallom! zúgni hangos morgásodat,
Jól értem belőle hasznos tanátsodat:
Egyetlen egy botlás az erköltsnek utján
Káros eséseket huzhat maga utánn.

VALLÁS TÉTEL.
   Egy módi nyavalyás kinlódó ágyában
Látván, hogy nints épség már semmi tagjában:
Kéntelen az Orvost magához hivatja,
‘S törődő szivének baját így folytatja:
Addig törtem utját a’ rosz fesletségnek,
Míg tárgyává lettem e’ rút betegségnek.
O! ha nem éreznék, mint te gerjedelmet,
Nem hozta volna rám Dorka e’ gyötrelmet.
Mit! az ékes Dorka? kérlek a’ lelkedre,
Mond az Orvos, hogy jön illy bün a’ nyelvedre?
Ha illy méreg rágna a’ Dorka’ szépségén,
Ugyan ki tudhatná igazábban mint én?

A’ KISDEDEK ÉDES ATTYOK’ NEVE’ NAPJÁN.
   A’ sok havat esőt hordozó szelekre
Mi terjeszt olly tsendes időt az egekre?
Miért olly tündöklő a’ Nap’ fényessége,
Hogy tsak egy fellegnek sintsen jelensége?
Szerelmes Testvérek! szivünk örvendezzen,
Ajakinkon a’ víg öröm zengedezzen;
Édes Atyánk ülli napját szent Nevének,
Ki reánk bőségét önti kegyelmének.
Most is értünk fárad, bátran el hihetjük;
Ez az oka, szemben hogy nem köszönthetjük.
Édes Anyánk előtt fedjük fel szívünket,
‘S kérjük, adja hírűl Néki örömünket.
Hogy pedig méltókká legyünk szerelmére,
Mindenekben vígan el járjunk kedvére.
Első szavára gyors készséggel hajúljunk,
Már kisded korunkban serényen tanúljunk.
A’ Fák is gyűmöltset, tudjuk, tsak ugy hoznak,
Ha a’ Ki-kelettel szépen virágoznak.
Híven tellyesítsük tett fogadásunkat;
‘S jó Atyánk tovább is viseli gondunkat.

A’ RÓZSA.
   Melly szép a’ harmat gyöngy e’ rózsa levélben!
Mint egy tiszta tűkör ragyog a’ nap fényben.
Tegnap a’ menydörgés utánn hogy itt jártam,
Szép rózsa! még rajtad eső tseppet láttam.
A’ szél is olly durván ingatta tövedet,
Mintha le akarná tépni leveledet. -
‘S íme most még nagyobb ékességben áll itt,
Mind színe mind szaga sziveket vídámít.
Jó jel; mert ha ma bú zokog is szivemben;
Ha a’ keserű könyv reszked is szememben:
Holnap az örömnek ege fel derűlhet,
Mosolygó szemembe az öröm könyv gyűlhet.
Rózsa! Képe vagy te az ártatlanságnak;
Esküdt ellensége ez a’ komorságnak.

ÍRIN.
KLEIST UTÁNN.
   Írin egy szép estve fel ült tsónakjára,
Hogy a’ szomszéd sziget’ bozótos partjára
El rakja fiával halász kosarait.
Már az el fáradt Nap piros sugárjait
Tengernek ereszté, mellyektől a’ víz ’s ég,
Ugy tetszett, hogy tsupa bíboros tűzben ég.
   Ó melly szép a’ vidék! igy szólla szivéből
Az Ifjú, ki Attya’ gyakor beszédéből
Már érzi az áldott Természet’ szépségét.
Nézd Atyám! igy fejti most gyönyörűségét:
Nézd a’ Hattyút a’ vig aprók’ közepében
Mint fördik az égnek piruló fényében;
Nézd, mint uszik, mint húz vörös barázdákat,
Szárnyát merőn tartja, mint tág vitorlákat.
Hallod susogását, amott a’ ligetnek
Partján, a’ félékeny Nyár fa leveleknek?
Ottan a’ zöld habok a’ vetést rengetik,
Lengedező szellők kedvesen zörgetik.
Melly édes öröm száll most le az egekből,
Melly vidámság árad szinte a’ vizekből,
Melly kiesé tészen mindent az Enyészet,
Melly boldoggá minket a’ drága Természet!
   Ugy van Fiam! boldog ’s vig leszel éltedben,
Ha az ártatlanság lakozik melyedben.
De tsak ugy érezed e’ sok szépségeket,
Ha jókor meg fojtod a’ gerjedelmeket. -
Édesem! itt hagylak nem soká tégedet,
Itt hagyom jó világ! ritka szépségedet:
Még jobb vidékekbe viszem lakásomat,
Azok jutalmazzák meg jámborságomat.
O! kérlek: a’ tiszta erköltset szeressed,
A’ világnak hasznát, mint lehet, keressed,
Vegyítsd könyveidet a’ szomorúakkal,
Közöld vagyonodat a’ nyomorúltakkal.
Dolgozz: ’s kinek tenger ’s szél halgat szavára,
Ki mindent igazgat az ember’ javára,
Az Ég’ ’s föld’ Urához emeld fel lelkedet,
‘S inkább veszejtsd, hogy sem gonoszt tégy, éltedet.
Hidd el: játék a’ nagy név, ’s kints’ sokasága,
Nyugott szív az ember’ igaz boldogsága.
Kis koromtól fogva én igy gondolkodtam,
És azért, bátor már őszbe tsavarodtam;
Bátor már nyoltzvan íz, hogy a’ kunyhónk körűl
Szemem az erdő’ új zöldségének örűl:
Még is agg életem, mint tavaszi regvel,
Mindég bővelkedett nyájoskodó kedvel. 
Nem voltam ugyan ment éppen az agságtól;
Mert midőn a’ halál meg fosztott Bátyámtól:
Siró szemen bőven bús könyveket öntött,
A’ nap ’s ég előttem gyászba öltözködött.
A’ szélvész is gyakran a’ tengeren kapott,
A’ tornyos habokkal magasra fel tsapott;
Kis hajóm a’ hullám’ tetején reszkedett,
Míg vélem tsattogva le nem ereszkedett.
A’ tengernek úszó lakosi féltekben,
Fejek felett zúgván a’ habok mérgekben,
El rejteztek a’ viz’ néma mélységébe:
Én vártam, mellyik hab temet örvényébe.
A’ szél is szárnyait tengerbe mártotta,
‘S özön vizét az is reám borította.
   De tsak hamar meg szünt a’ szél ordítása,
‘S r’ám derűlt az égnek tsendes mosolygása.
Már a’ kék ketsege füzes rejtekéből
Néz piros szemével üveg fedeléből;
Ugy egyébb lakosi a’ széles tengernek
Játszadoznak fényes színén a’ vizeknek:
Az én szivemnek is meg tért tsendessége,
‘S el folyja a’ mézes öröm’ édessége. -
De már halkal a’ mély sír felé bitzegek:
A’ mitől azonban semmit nem rettegek;
Hiszem, olly szép lészen éltem’ le nyugvása,
Millyen volt reggele, ’s nappali folyása.
O Fiam! jámbor légy; igy boldog lész, mint én,
‘S szűntelenűl örűlsz a’ világ’ szépségén.
   A’ jó fiú magát Irinnek karjához
Tsatolta, ’s rebegve igy szóllott Attyához:
Édes Atyám! nem fogsz, nem fogsz még meg halni,
Nem enged a’ jó Ég árván itt hagyatni;
Élsz még szerentsémre: - és nyelve fenn akadt,
Szemének bús árja olly sürüen szakadt.
   Azonban, ki rakván a’ varsákot széljel,
Ki kelt a’ tengerből a’ homályos éjjel:
Ők is belé ültek tehát hajójokba,
‘S viszsza evezgettek tsendes hajlékjokba.
   Irin valósággal meg halt nem sokára,
Fiának sok könyve omlott sír halmára;
‘S szent irtózás támadt meg döbbent szivében,
Valahányszor Attya’ képe tűnt szemében. -
Hogy a’ mái estve nem ment ki eszéből,
Ki tetszik valóban egész életéből;
Mert hiven követte Attya’ oktatását:
Látta is mind holtig az Égnek áldását.

ÖRÖM KERT.
   El hiszed e’ immár te kemény Hitetlen!
Hogy kertem nem éppen haszna vehetetlen?
A’ melly virágot ma kezemből ki vettél,
‘S azonnal ártatlan kebledbe ültettél,
Tudjad: kezem utánn annak köszönheted;
Hogy tehát hibáztál, már észre veheted,
Midőn szavamat tsak tréfának tartottad,
Ha öröm kertemet ditsérni hallottad:
E’ sérelmet még is ugy helyre hozhatod,
Ha őtet ezen túl gyakran látogatod.
   Ezernyi örömre találsz már mentedben,
Hogy ha érzékeny szív lakozik melyedben.
Ugyan is ösvénye visz Hárs fa útszában,
Mellynek mind a’ jobbik mind bal oldalában,
Temérdek nagyságú gyümöltsest láthatol,
‘S mosolygó kintsével kényedre lakhatol.
Ebből érsz egy kisded pataknak partjára,
Itt fogsz álmélkodni, tudom, bizonyára:
Ha látod a’ sorba szedett Jegenyéket,
Mint verik fejökkel a’ magas felhőket;
Melly ékes zőld falat mutatnak ágokkal,
Melly szent tsendességet sürű homályokkal.
Ezt néha a’ futó patak fel ébreszti,
Ha tiszta habjait tsörgésnek ereszti;
Vagy ha egy kis madár szomjúság oltásra
Sietséggel le tsap a’ fris viz folyásra;
Vagy ha a’ méh ki kél szomszéd hajlékából,
‘S dönögve gyüjt a’ sik rétnek virágából.
   Ezen kies rétnek szélső határában
Fekszik a’ kert gyertyán fáknak árnyékában.
Közepett egy nyulánk Hársfa emelkedik,
Hives jó voltával folyvást kedveskedik.
Fél felyűl kis fákkal bé vagyon kerítve,
Alja gyöp kar székkel fel van ékesítve:
Más részről pázsit domb’ kellő közepéből
Drága illat oszlik sok virág’ neméből.
Vídám madarakkal ágai meg telnek,
‘S a’ szép Természetről tsinnyán énekelnek.
   Ha örömet talász a’ kerti munkában,
Itt fel keresheted azt minden órában.
A’ vettetlen földet, ha tetszik, áshatod,
‘S mag alá szép rendel ágyokra oszthatod.
Ha szárazság bántná, meg meg öntözhetnéd,
A’ gyom ha fojtaná, tőle meg menthetnéd.
Ha illy gyors munkában talám meg fáradnál,
A’ puha pázsiton édesen nyughatnál.
Itt is fel találnád nyájas örömedet,
Vagy tovább olvasván el kezdett könyvedet,
Vagy bokrétát kötvén Barátod’ számára,
Állandó hivséged’ bizonyitására.
   Azonban ha a’ Nap butúznék áldással,
Te is haza térnél lassú ballagással.
Vékony vatsorádból jó izüet ennél;
Ágyodba már félig el altatva mennél.
Jól tudom előre, miről álmadozol,
Hogy öröm kertemben örvendve dolgozol.
Oda siess tehát bú érvén szivedet:
Igérem, meg hozza el vesztett kedvedet.

ŐSZI SÉTÁLÁS.
   Minap Barátommal egy kertben sétáltunk,
Minden részeiben örömre találtunk.
Majd egy zöld Hársfának árnyékába ültünk,
Majd a’ sima gyöpnek bársonyára dültünk.
Közel a’ szaladó patak tsörgedezett, 
Széljel a’ szárnyas nép vígan zengedezett;
Nyilván meg érzette a’ nap ékességét,
Párja’ szerelmének mézes édességét;
Mert ha eggyik fel kélt, a’ másik is repűlt,
Mihelyest az meg szált, ez is melléje ült,
A’ Lepke is társa’ utját el állotta,
A’ virág virághoz fejét le hajtotta;
A’ víz’ zúgása is tsak onnan támadott,
Hogy két tiszta tsermely egy völgynek szaladott.
Tsudáltuk munkáját a’ nagy Természetnek,
Bámúltunk erején a’ hív szeretetnek.
E’ közt tovább lépvén lassú lépésekkel,
Szőlő tőket láttunk gazdag gerezdekkel:
A’ veszszők karókon meszsze fel futottak,
Akár melly pusztító széltől nem tartottak.
De bezzeg nem voltak illy boldogok azok,
Kiknek épen nem volt, vagy el dült támaszok.
Mert tartalék nélkűl lévén el terűltek,
‘S a’ le tiprás miatt már veszni készűltek.
Én amaz tőkékben, így szólla Barátom,
Az egymásért élő Hitveseket látom:
Ezeket ugy nézem, mint olly személyeket,
Kik meg hitt Társ nélkűl töltik életeket.
Édesem! nints ember széles e’ világon,
Ki szívből ne kapna a’ szent Házasságon;
Mert mindenik heves vérből alkottatik:
Tsak hogy sok sok okból attól meg fosztatik.
De érez melyében ollyan ürességet,
Melly benne bizonnyal szül keserűséget.
Tetesse bár magát, akár mint akarja,
De sok sohajtása baját fel takarja.
A’ szüz élet’ betsét bátor magasztalja,
De belől a’ kinos erőszak furdalja.
Ugyan is érzékeny szivvel teremtetni,
Még is azt, a’ mire hajlik, nem szeretni,
Annyi, mint ép ’s ki nyilt szemmel meg áldatni.
‘S még is nap világnál semmit nem láthatni.
A’ mit a’ Természet jó végűl mer adni,
Annak sértés nélkűl meg is kell maradni,
Nem szabad az ösztönt épen ki irtani,
Hanem jámbor tzélra szükség fordítani.
Rendes: hogy valamint az idők változnak,
Ugy az emberek is másként gondolkoznak.
Spárta meg vetette a’ nőtelenséget,
Nem is látott vitéz emberben szükséget.
Illyen beszédek közt folytatván utunkat,
Tsuda hamar otthonn találtuk magunkat.

EGY LEVÉL’ TÖREDÉKJE.
   Mikor mászunk már ki e’ szörnyű homokból!
A’ pára ki szakad a’ vonó barmokból.
Szegények ptrüszszögve nehezen lehelnek,
Szemek, orrok fojtó porral úgy bé telnek.
Fő kínjok, hogy mennél jobban serénykednek,
A’ fövényben annál mélyebben sülyednek.
A’ bús kotsis őket eleget bíztatja,
De már ostorának sintsen foganatja.
Benne vesznek ezen szokatlan teherben,
El merűl szekerünk e’ száraz tengerben.
O kietlen térség! azt az Ég bünteti,
A’ kinek lakását ide helyhezteti.
Kedvetlen itt minden, hamvas ábrázatja,
Fű, fa, vetés komor fejét le lógatja.
Hallom, melly szomorú mélyen sóhajtoznak;
Mert kivánt enyhűlés nélkűl szomjúhoznak.
   Hálá! látom ama’ hegyet közelgetni,
Melly határt fog ezen gyászos tájnak vetni.
A’ Természet gondal tsudának tsinálta,
Annak vallja, kiki közelről visgálta.
A’ sík Föld fokonként addig emelkedik,
Míg bértze a’ felhők közé keveredik.
Hegy a’ hegyet éri, lántzokat formálnak,
A’ mély völgyek körűl bálványokként állnak.
Hol a’ félénk vadak a’ barlang’ torkában
Lappangnak a’ Bükfa’ setét árnyékában.
Itt a’ hegynek tsútsán a’ meredek kőszál
A’ magas ég felé, mint egy torony, ugy áll,
Mellynek repedezett barna üregéből,
Mint egy agg Remete puszta lak helyéből,
Egy magános vad fa ki nyúlik ágával,
‘S küszködik a’ szélnek agyarkodásával.
Ott egy kopasz tető ősz hátát fordítva,
Halavány mohával félig be borítva,
Több századok alatt nyög, ’s földnek görbedez,
Oldalán egy kormos kőszikla tsüggedez;
‘S a’ borzadó Utast fennyen fenyegeti,
Hogy közel ne jöjjön, másként el temeti.
Alatta kövekkel van a’ völgy bé vetve,
Tüskés bojtorjánnal hellyel egyeledve.
Az egész környékben egy szó sem hallatik,
Még tsak egy alatson kunyhó sem látzatik.
Körös körűl semmi nem mozdúl helyéből,
Ha tsak egy kis madár nem kél fel fészkéből,
Ki keserves hangon nyög el tévedt társán
Egy félig meztelen gyökerű fenyő fán;
Vagy ha a’ fris forrás a’ sziklák közt szalad,
‘S ezüst tajtékokkal zuhogva le szakad.
   Szent hely! örvendek is, bánom is magamban,
Hogy tovább mulatni nem lehet utamban.
Édes iszonyodás virrasztá szivemet,
Miglen tsudáidon hordoztam szememet.
Örökös Temploma vagy a’ Természetnek,
Hol a’ józan Lelkek magokba térhetnek.
   Itt vévén bútsúmat, mint meszszebb halladok,
Szebbnél szebb vidékek’ sorjára akadok:
A’ bort termő halmok a’ szelíd erdőkkel,
A’ hizlaló rétek a’ gazdag mezőkkel,
Hantok a’ völgyekkel, berkek ligetekkel,
Válta kezet fognak gyönyörű rendekkel.
Majd egy kisded falú mutatja házait,
Majd a’ vidám Pásztor késéri juhait;
Itt a’ bokrok között egy patak tsordogál,
Ott puszta falak közt egy dült vár áldogál,
‘S reá emlékeztet Béla’ idejére,
Nyomorúlt Hazánknak végső inségére.
Mennél tovább megyek, vigabb a’ természet,
Mellyet sok szinre fest a’ tiszta enyészet.
De látom, a’ várost már a’ füst takarja,
A’ minek látása kedvemet zavarja. ’s a’ t.

A’ HABOZÓ PÁSZTOR.
   Szerentsés Fájdalom! ki addig gyötrettél,
Míg ezen gyönyörű ligetbe vezettél.
Im’, látom, mint nyugszik oka keservemnek,
Ártatlan kínzója háborgó szívemnek.
Lágy szél, úgy fúj, hogy a’ levél ne lebegjen,
Ne talám álmából Kloe fel ijedjen.
De már ébred, ’s szalad: jaj utánna futok!
De nem; tőlem fut, ’s még haragjába jutok.
Inkább le heverek alúvó helyére,
Ezen boldog fűbe, melly ő hozzá ére;
Inkább fel nyomozom a’ virágok között,
Sebes lába mellyik tsapáson költözött.

A’ PUBLIKÁN MADÁR’ HALÁLÁRA.
OVID UTÁNN.
   Meg halt Napkeletről küldött Publikánom!
Míg élek, e’ kedves állatomat bánom.
Tí szelíd Madarak! valakik tudjátok,
Végső tiszteletűl, jertek, sírassátok!
A’ melyhez verjétek réműlt szárnyatokat,
Búban körmöljétek gyenge artzátokat.
Haj helyett a’ borzadt tollakat tépjétek,
Mint a’ bús trombita szólljon éneketek.
Fülemüle! ennek jajgass most halálán,
Tereusnak úntig nyögtél gyilkosságán.
Fetske! már Itysen szűnj meg epekedni,
E’ ritka madáron kezdj el keseredni.
Egész szárnyas sereg felette zokogjál,
De kivált Gerlitze! te panaszolkodjál.
Egyesség’ példája vala társaságtok,
Végső pillantásig tartott barátságtok.
Pylades Oresztest, leg kedvesebb hivét,
Jobban nem szerette, mint az e’ gerlitzét.
De jaj! mi haszna volt tiszta hivségének?
Mi a’ tarka tollak’ tsinos szépségének?
Mi? hogy furtsán beszélt, hogy Lányom kedvelte?
Ha a’ szerentsétlent a’ halál meg ölte!
Fényes tollad a’ zőld smaragdot meg győzte,
Orrod a’ pirúló sáfrányt meg előzte.
Egy madár sem tudott olly tisztán szóllani,
Mint te a’ szót pöszén ki tudtad mondani.
Az Irigység ölt meg: ám te nem hartzoltál,
Tsatska, ’s a’ békesség’ szeretője voltál.
Ím a’ Fürek folyvást együtt vetekednek;
Talám ez az oka, hogy úgy meg vénhednek!
Kevéssel jól laktál: olly sokat beszéltél,
Hogy sok eleséget enni rá nem értél.
Te tsak diót ettél, és altató mákot,
Tiszta viz oltotta el a’ szomjúságot.
Él a’ mohó kánya a’ forgó héjjával,
A’ holló, ki esőt jövendel szavával;
Minerva is hagyja élni a’ rosz varjút.
Sőt halálra kilentz század mulva ha jut:
‘S meg hal az emberi hangon szólló madár!
E’ szép ajándéktól meg válni melly nagy kár!
A’ Jóktól először foszt meg a’ vad Halál;
A’ Rosz nála könnyen irgalomra talál.
Így Protesilaus hogy Trójánál meg holt,
A’ tsúf Thersites még akkor életben volt.
A’ vitéz Hektornak nyugottak hamvai,
Hogy még az élők közt mulattak Bátyjai.
Hát Leányom érted hány kérő szót ejtett!
Tsak hogy az a’ durva széltől el vitetett.
Hét napig gyötrötte szegényt a’ nyavalya,
Nyoltzadikon le folyt már élte’ fonala.
‘S bár haldokló nyelvét tsak alig mozgatta:
Még is, élj Korinna! élj! fel kiáltotta. 
   A’ lágy gyöppel be vont Hantok’ ligetében
Egy árnyékos Hársfa virít közepében:
Itt, mondják, a’ szelid jó madarak laknak,
Mert a’ ragadozók onnan ki tiltatnak.
Itten az ártatlan Hattyú széljel legel,
A’ hamvában élő Feniksz itt énekel;
Junó’ madara itt tárja ki tollait,
Hímjének a’ Galamb itt adja tsókjait.
A’ Publikán ezen ligetbe költözött,
‘S szavával tsudát űz a’ madarak között.
Pitziny teste nagyobb sírba temettetett,
‘S kis kövére ezen rövid vers metszetett:
„Látni: Aszszonyomnak hogy kedvében éltem;
Madarak’ eszénél böltsebben bészéltem.”

A’ FERGETEG.
   Jaj! mint sikolt a’ szél a’ szelid mezőben,
Mint tépi a’ fákot a’ rengő erdőben!
Valahol meg fordúl, veszély jár nyomában,
Mindent a’ földhöz ver dühödt haragjában.
Látom, a’ Balaton előtte mint szalad,
Habozó féltében, mint egy hegy, fel dagad,
A’ kis tsónakot majd a’ felhőbe veti,
Majd le tsapja, ’s hideg gyomrába temeti,
Szinte az egekbe fujja lehelletét,
Fátyolba borítja a’ nap’ tekíntetét;
Meg rázza szárnyait, zápor esők dűlnek,
A’ tsendes völgyekben a’ házok merűlnek.
Gyilkos! nintsen benned semmi irgalmasság;
Örűlsz, ha földünket lakja a’ pusztaság.
Szűny meg, kérünk, szűnj meg! valljuk hatalmadat,
Vond el a’ szép napról komor hályogodat.
   Ugy tetszik: valóban a’ szél tsendesedik,
A’ kék ég is immár újra fényeskedik.
Ez bizony a’ Menynek lesz parantsolatja,
Mert más szónak nintsen illy nagy foganatja.
Halgass tehát Ember! alatson porodban;
Imádd a’ Felségnek tanátsit magadban.
Ő! ki a’ tavaszal fris esőt, harmatot,
Verő fényt, lágy szellőt, bő áldással adott,
Ő küldi földünkre a’ sütő meleget,
Az égi haborút, szeles fergeteget,
Ő a’ fagyos telet, a’ setét éjtszakát:
De ne morogyj; halljad mind egyiknek okát.
A’ jó izű ékes gyümöltset szereted;
Ezt a’ heves nyári napnak köszönheted.
Az égi háború a’ bűnöst rémíti, 
A’ zöld mezőt, kertet, rétet meg frisíti.
A’ nehéz levegőt a’ szél ki tisztítja,
A’ hajóst utjában előbbre mozdítja.
A’ Tél az embernek testét erősíti,
A’ ki fáradt földet dologra készíti.
A’ szép tsillagos éj bőven harmatozik,
Homályában ki ki bátran álmadozik.
Ime tehát az is áldással van teli,
A’ miért az Eget sok rosz nyelv terheli.
Ha meg tenne mindent az Isten szavunkra,
Meg látnánk, mi sokat kivánunk kárunkra.
Atya Ő, ’s ha ollykor kárt ereszt fiára,
Azt is gyermekinek tselekszi hasznára:
Ámbátor azt rövid eszünk fel nem éri,
Fejünkre veszszejét mi szent végből méri.

NÉV NAPRA.
   Ne hidj az úri Nép’ tzifra ruhájának,
Mosolygó szemének, mézes ajakának;
Sok belőle mérget forral rosz szivében,
Hogy tsorbát ejthessen a’ Jámbor’ nevében.
Nem hijában visel szín-Nép nevezetet,
Sok könnyű hitelűt már jégre vezetett.
Ne hidj a’ Parasztság’ sopánkodásának,
Égi főldi jókat kivánó szavának;
Furtsa lélek lakja, mindenkor hasznot vár,
Mellyet ha el nem ér, ravasz utakon jár.
Egyetlen öröm könyv hív Barát szemében
Többet mond, mint a’ nyelv ezer igéjében.
Tudja ezt, a’ kiben a’ szív még érzékeny,
Kiben az ész ’s jóság, mint Benned, termékeny.

AZ ÁTOKRÓL.
   Tehát változtatni sorsodat nem mered?
Akár mint furdaljon lelki isméreted;
Mert szüleid reád átkokat mondanak,
Mihelyest a’ felől tsak egy szót hallanak.
Keserves állapot! sokan tapasztalták;
De értsed, magokat miként vigasztalták,
A’ melly gyermek édes szüleit meg veti,
Mindenben ki tsapó ösztönét követi;
A’ ki bölts szavokat soha nem fogadja,
Őket az ínségben nyomorogni hagyja;
A’ ki rosz éltével nékik szégyent okoz:
El hiszem, hogy bizony fejére átkat hoz;
Mert ez már képtelen hálaadatlanság,
Mellynek ki mért bére a’ boldogtalanság.
De a’ ki tsak fiát azért kárhoztatja,
Hogy kevély hasznának nem lesz áldazatja;
Ha azon hivatalt ő fel nem válalja,
Mellyről a’ kis Biró lelkében azt valja,
Hogy annak örömmel majd meg nem felelhet,
Ugy vélem az senki’ átkától nem félhet.
Sőt ha győződése ellen tselekednék,
Rajta bizonyára az bé tellyesednék:
Hogy nem méltó az Ég’ nagyobb kegyelmére,
Mivel jobban hajt a’ szülők’ szerelmére.
Igáz ugyan: tőlek származik az élet;
De jól tudjuk, hogy mást illet az itélet.
Áldjad te, Barátom, kik téged’ átkoznak;
Meg látod, szemeik még fel nyilatkoznak.
Valóban szép dolog az embert oktatni,
A’ boldog életre néki példát adni;
De ugy tartom, ezt olly nehéz véghez vinni,
Mint azon Irónak szép levelet irni,
A’ kinek rosz tolla majd nem fog kezében,
Majd ismét a’ témát el önti széltében.
Hadd, kapjanak mások a’ könnyű életen;
Kapj te a’ meg nyugott lelki isméreten.

A’ HÁLAADATLAN NYÚL.
Egy Agár egy Nyulat sebes üzőbe vett,
Midőn ez a’ tarlón bakdátsolva evett.
Meg ijed, szökdétsel, míg szerentséjére
Egy sürű tsalitnak rejtekébe ére.
Itt megvonta magát, fül-heggyel halgatott;
De az Eb nyomában mind addig ugatott,
Míg a’ félénk Nyulat ujra fel hajtotta,
‘S egy gazdag káposztás kertnek szalasztotta.
A’ Vadász kutyástól eleget kereste,
De reá nem akadt, akár mennyit leste.
Minthogy itten a’ Nyúl már bátorságban volt,
Maga el biztában semmivel sem gondolt.
A’ káposzta főknek mohón neki esett,
‘S harsogó fogával sokakban nagy kárt tett.
A’ Vadász a’ zörgést alig vette észre,
Meg fordult, ’s rá ismért a’ dolgos kertészre.
Neki rugaszkodik mindjárt a’ kutyája,
Ki sülvén egyszer ’s mind jól tzélzott puskája.
Le rogyik, foly vére, rugdoz lábaival,
‘S ki adta páráját ezen szavaival:
Íme a’ boszszúló halál tőrbe ejtett;
Mivel meg sértettem, a’ ki velem jót tett.

ÖRÖMRE ÉBRESZTÉS.
Pajtás! nints jó dolgod, ha kinzod magadat,
‘S nem éled kedvedre szép Ifjuságodat.
Még most vidám szemed akár merre tekint,
Virágzó tavaszod édes örömet hint.
Még a’ tsergő patak zug kedves hangjával,
Az ártatlan hold is szolgál világával;
Még a’ zöld ernyőnek hives árnyékában
Gyönyörkedhetsz meg hitt barátnak tsókjában;
Még a’ szőlő szemnek ki futsart levétől
Meg válhat bus szíved titkos keservétől.
Egy szóval: sokkal szebb e’ világ magában,
Hogy sem itt egy Ifjú hervadjon bujában.
Azért Pajtás! te se emészszed magadat,
Fordítsd örömedre szép ifjuságodat.
Lám a’ vad rózsák közt a’ kies völgyekben
A’ Gerlitzék miként bugnak örömekben.
Lám a’ szelid Birkák mi vigan mulatnak,
Ha szoros aklokból a’ rétre hajtatnak.
Lám ha a’ Pásztorjok fujja furuglyáját,
Melly tisztán ki ejti örvendö nótáját.
Te volnál egyedűl, ki le hajtott fővel
Gyötrelmedre élnél a’ drága idővel?
Ha ifju korodnak leveli le hulnak,
Nyájossabb örömi magoktól el mulnak.
Lesz időd a’ komor vénségben epedni,
Szomorú rántzokra homlokodat szedni,
Feddődzni, morogni magad’ el untában,
Nem bizván a’ durva Halál’ irgalmában.
Azért még is egyszer: ne emészd magadat,
Fordítsd örömedre szép ifjuságodat.

AZ EMBER’ MÉLTÓSÁGA.
Ha a’ Természetet akarod tsudálni,
Ne mennj meszsze annak felségét visgálni.
Tekintsd meg magadat, azt a’ kis világot;
Találsz, hidd el, elég tsuda valóságot.
Nézz ki tsak kertedbe nyáron az ablakon,
Szemeid nem győznek bámulni a’ napon;
Kedves lesz a’ szélnek lágy lengedezése,
Fülednek a’ vidám madarak’ zengése;
Orrodnak a’ gyenge virágok’ illatja,
Szádnak a’ frisítő gyűmöltsek’ szamatja. -
Nem veszed e észre a’ nagy böltsességet,
Melly alkotá ezen öt érzékenységet?
Azon vak, kit néha házadhoz vezetnek,
Hogy áldását vegye jóltévő kezednek;
Azon szegény Jámbor nyilván bizonyítja,
Az ép tag az embert miként boldogítja.
Nem látja ő a’ szép Napnak támadását,
Délben tiszta fényét, estve le nyugvását;
Hallja a’ Pityernek hangitsáló szavát,
Érzi a’ virágnak kellemetes szagát:
De nem tudja, hogy azt mi örvendezteti,
Ebben az ékes szint nem külömbezteti.
Ugy van, az Embernek, leg kissebb részei,
Egy bölts, egy hatalmas Észnek’ billegei.
Hát az! a’ mi ezen tagokat élteti,
De belső mivoltát senki nem értheti,
Melly által gondolunk, örűlünk, szeretünk,
Külömbséget a’ jó ’s rosz között tehetünk,
Melly e’ föld’ szinénél fellyebb emelkedik,
A’ halál’ erején győzödelmeskedik,
A’ Lélek! e’ tsuda remekje az égnek,
Nem de egy kis része a’ nagy Istenségnek?
A’ midőn magamban ekként gondolkodom,
Nedves szemmel gyakran fel fel fohászkodom;
Látván, hogy e’ földnek leg nemesbb állatja
Magát sokszor dühös Tigrisnek mutatja.

A’ HÁRS FA.
Kedves Hársfám! látom, levelid sárgulnak,
A’ leg gyengébb szellő’ mozgására hullnak.
Már keresztűl látok meg ritkult ágodon,
A’ naptól nem vagyok már ment árnyékodon;
Mellynek nem régen még homályában ültem,
Zöld ölében édes álmokba merűltem,
Fel serkenvén könnyű testel fel ugrottam,
Meg nyugodt szivemért az eget áldottam.
A’ szép Természetet bámulva nézgéltem;
Minden alkotmányban tsudákat szemléltem.
A’ nagy Teremtőnek imádtam hatalmát,
Képzeltem a’ boldog Jámborok’ jutalmát. -
‘S íme már most diszed lábbal tiportatik,
Kedvező jóvoltod semminek tartatik.
De vidúlj! a’ millyen gyászos pusztulásod,
Ollyan örvendetes lesz majd virúlásod.
Ne bánd, hogy el aszott levelid rothadnak,
Mert fáradt tövednek ők táplálást adnak;
Hogy jövő tavaszal ismét ki hajtsanak,
‘S még sokkal gazdagabb árnyékot tartsanak.
Ki tudja? ha folyvást szemünk előtt álnál,
Talám még idővel unalommá’ válnál,
De így mennél nagyobb mostan kár vallásunk:
Annál forróbb lészen érted sohajtásunk.
Örűlj tehát, bátor gyászos ki mulásod;
Mert örvendetes lesz ujra támadásod.

A’ BOKOR IRTÓ.
   Midőn a’ gyönyörű Nap nyugodni készűlt,
Egy Atya fiával egy szép dombra ki űlt,
‘S szokott kegyességgel véle beszélgetett,
Mutogatván néki a’ nagy Természetet.
Már a’ Paraszt eke’ vasát fel fordítá,
‘S jármos barmát haza felé igazítá;
A’ Juhász is halkal ballaga nyájával,
Szemét vigasztalván hó színű gyapjával.
Az útnak két szélén sűrű bokrok álltak,
Mellyek közt a’ midőn a’ birkák bujkáltak:
Nem tsuda, ha ollykor bennek meg akadtak,
‘S így tömött szőrökből el el hagyogattak.
Ezt látván a’ gyermek néki boszszonkodik,
‘S Attyának hevesen igy panaszolkodik:
Nézd tsak, édes Atyám! ezen rosz bokrokat,
Miként meg tsufolják a’ szegény juhokat.
Nem lehet el türnöm ezen kártévőket,
Holnap kis baltámmal mind ki irtom őket.
   Mosolygott az Atya, ’s mivel fia kérte,
Hogy reggel ki mégyen véle, meg igérte.
A’ nagy Vitéz egész éjjel nem alhatott,
Már gondolatjában buzgón dolgozgatott.
A’ madarak alig kezdtek énekelni,
Fel kellett nyugovó Attyának is kelni.
Ki mentek. A’ Fiú forgatja baltáját,
Hogy el kezdje mennél hamarább tsatáját.
De lassabban, fiam! ugy mond, a’ bölts Atya,
A’ ki heveskedik, tettét meg bánhatja.
Nézd a’ kis madarkák’ példás szorgalmokat,
Kiknek te szereted éneklő szavokat;
Nézd, melly seregesen lepik a’ bokrokat,
Mellyekben a’ juhok hagyták el gyapjokat.
Tudjad, hogy ők abból fészköket építik:
Ezen munkájokban az ágok segítik;
El vévén, a’ mi sok a’ bővelkedőnek,
‘S hasznára juttatván a’ szűkölködőnek.
Az Alkotó tsuda módon gondoskodik:
Mellyről a’ Teremtmény már nem is álmodik.
De a’ ki gőgösen ellene dolgoznék,
Tusakodásával bűnbe avatkoznék.
Változtasd meg tehát, Fiam, szándékodat:
A’ bokrokon ne töltsd irígy haragodat.

AZ ESTVE.
Immár a’ sik várost füstös köd takarja!
Ki a’ nyugvó Napot szemlélni akarja,
Ide jöjjön ezen zöld domb’ tetejére,
Az ég ’s föld’ tsudái’ tág néző helyére.
Ime már a’ szellő fel kapott szárnyára,
De tsak hamar le ül vagy a’ fa’ ágára,
Vagy a’ zöld vetések tetejét meg szálja,
‘S a’ játszó habok közt magát ott lóbbálja.
A’ hegy, völgy is kezdi hinteni illatját,
Fel fogván az égnek le hulló harmatját;
Mellyben minden, a’ mi nappal el lankadott,
Meg fördött, ’s újúlva ismét fel támadott.
Az egész környékben a’ munka kezd múlni,
Kiki mezejéről haza kezd indúlni,
A’ bőgő tsorda is ballag bő tölgyével,
Hogy dézsákat töltsen jó édes tejével.
De a’ szolgáló is siet kosarával,
Hogy viszont jó tartsa szedett zöld gallyával.
A’ Juhász késéri gyapjat termő nyáját,
‘S ártatlan kedvében meg fujja dudáját.
Azonban mindenütt a’ zaj tsendesedik,
Míg a’ nagy Természet el nem szenderedik.
Az égről is le száll az éj szelídséggel,
Erdőt, falút, mezőt bé fed setétséggel.
   Én ezek közt nyugott lelki ismérettel
Imádom azon jót méltó tisztelettel,
A’ kinek régenten isteni szavára
A’ Tsendesség élő erőt vett magára.
Ha a’ Hold ártatlan világával fel kél,
Tudván, hogy a’ melly részt felém fordít, tsak fél,
‘S még is gömbölyűnek tetszik, tsudálkozom,
Látom, hogy gyakorta könnyen tsalatkozom.
Ha meg fáradt testem pihenni vágyódik,
Nehéz szemem is már önként bé tsukódik:
Nagy hamar örömmel fel bontom ágyomat,
Mert nem félek, hogy kár rémítse álmomat.
Ha az Est-tsillagát már alig láthatom;
Végy, mondom, öledbe édes nyugodalom;
Képe vagy te ama’ hoszszasabb éjjelnek,
Melly utánn nints vége az örök reggelnek.

A’ TÉL.
   Meg szüntek az esők, zúg a’ fagylaló szél,
Hóval terhelt szárnyon űl a’ meg őszűlt Tél.
Irtózatos lehet ezen félt vendégünk,
Jaj szó közt hódúl meg előtte vidékünk.
Lássuk eszes Ifjú! nem e képzelésünk
Oka, hogy olly szörnyű tőle rettegésünk?
Tudod: az emberek melly könnyen tsalatnak,
Ha a’ szemnek szónak hamar hitelt adnak.
Nem de! eggyik őszel hogy reggel sétáltunk,
Meszszéről egy hamvas hegyet nyőlni láttunk?
‘S közelebb érkezvén magunkat nevettük;
Mert, hogy a’ hegy tűnő köd volt, észre vettük.
Igaz: a’ rétekben nem nyilnak virágok,
Nem tartnak árnyékot a’ setét zöld ágok;
Nem legyez a’ szellő, a’ viz nem tsörgedez,
A’ fürge madárnak szava nem zengedez,
A’ barna Arató sárga mezejében
Nem dalolgat, kévét kötvén, örömében:
Vége a’ Szüretnek, a’ hegyek halgatnak,
A’ gyümöltsös kertek senkit nem mulatnak. -
De ha nem kedveljük a’ lágy tunyaságot,
Találhatunk most is elég mulatságot.
Nints virág! Nézz, kérlek, fagyos ablakodra,
Szebbnél szebb virágot látsz bámúlásodra.
Nints zöld fa! De hótól fodrosak ágai,
Rajtok tsillámlanak a’ nap’ sugárjai.
Metsz a’ szél! de együtt tisztitja egünket,
‘S igy sok nyavalyátol meg őríz bennünket.
Áll a’ viz! de épen azért mutathatunk,
Mert bé hidalt sima színén tsuszkálhatunk.
Busong a’ szárnyas nép! de meg emlékeztet,
Hogy az öröm utánn bánat következhet.
Hó fedi a’ mezőt! de úgy e örűlünk,
Ha majd a’ sebesen tsuszó sárnyra ülünk.
Szóval, semmi bajunk, van meleg fedelünk,
Van ruhánk, ép erőnk, italunk ételünk;
Mi tehát bün nélkűl nem zugolódhatunk:
De a’ hol kunyhókat nyáron nem láthatunk,
Most pedig lám tőből szemünk elött állnak,
Azok, bezzeg azok! nagy szükséget látnak.
O! azokról soha meg ne felejtkezzünk,
Szegénnyel jót tenni buzgón igyekezzünk.
Kinek szivét annak ügye nem érdekli,
Hogy tovább is boldog legyen, nem érdemli.
Ha a’ buja hivság úgy nem uralkodnék,
El hiszem, kevesebb ember nyomorkodnék.
A’ Tél nem fitogat semmi tzifraságot;
‘S földünkel ő tészen leg nagyobb jóságot,
Midőn a’ kis magot áldott tsendességben
Táplálja, hogy nyáron teremjen bőségben.
Ha ez esztendőnek szépek más részei,
Vagynak a’ Télnek is gyönyörűségei,
Mellyek tsak az előtt vagynak el takarva,
Ki szemét és szivét bé zárja akarva.

NE GYANAKODJ.
   Egy gazdag Aszszonynak fényes szobájábol
Több ízben el veszett holmi vagyonából.
A’ gyanú a’ házi szolgálóra szállott;
Ki a’ vádolásra, mint a’ fal, ugy állott.
De mivel a’ tetten rajta nem kapatott,
A’ büntetés később időre hagyatott.
Egyszer, hogy tselédi ki találtak menni,
Az Aszszony bizonyos próbát akart tenni.
Széljel kint hagyott több apró drágaságot,
‘S a’ leányra bizta a’ hív gondosságot.
Haza térvén, mindent szemesen meg visgált,
És ujra a’ számban fogyatkozást talált.
Már most a’ Leányzót tolvajnak gondolta,
‘S mint ollyant a’ Bírák előtt be vádolta.
Ez, mert ellenkezőt nem bizonyíthatott,
A’ piatzon szégyen kőre állítatott.
Eget földet bé tölt szegény! sirásával,
Mentegetvén magát ártatlanságával;
De nints haszna: senki sorsát nem szánhatta,
Mint tolvajt hazába bé nem fogadhatta.
Igy rútúl el vesztvén minden betsűletét,
Leg nagyobb szükségben tengette életét.
De az ártatlanság meg vigasztaltatott,
Midőn az igazság nap fényre hozatott.
Az Aszszonynak kedve tellett egy tsókában,
A’ ki szabadon járt mindenik szobában.
Ez egykor egy gyűrűt az Aszszony’ láttára
Fel kapott, és fel vitt a’ szomszéd fűz fára.
Az orozó madár, hová ment, meg lesték,
‘S midőn az órgazda’ advát ki keresték:
Mindnyájan a’ dolgot irtózva tsudálták,
Mert az eddig el tünt kintset ott találták.
Fel ébredt az Aszszony’ lelki ismérete,
‘S kínos marásinak nem vala szünete.
Mindenkor szívében forgott szolgálója,
Kit olly kegyetlenűl meg rontott gyanúja.
De már késő: a’ kárt jóvá nem tehette;
Mert a’ bú a’ Leányt föld alá temette. -

A’ MÉH és A’ GALAMB.
   Egy méh a’ viz parton virágot keresett,
És mézzel terhelve abba belé esett.
A’ mint ezt egy szelid Galamb észre vette,
Le tört egy kis ágot, ’s elejbe vetette.
A’ Méh fel vergődött egyik levelére,
‘S szerentsésen ki ért a’ patak’ szélére.
A’ jótévő Galamb azonnal el repűlt,
‘S egy terebély fának zöld ágára fel ült.
Egy Vadász puskával már reá tzélozott,
De a’ méh meg szurván olly nagy kínt okozott,
Hogy attól a’ lövés tárgyát el vesztette,
‘S a’ Galamb’ életét a’ méh meg mentette.
   Gazdag! a’ szegényen tanúlj segíteni;
Ki tudja, a’ kinek ma te adatsz enni,
Nem etet e’ téged’ holnap kenyerével;
A’ szerentse igen forog kerekével.

MI LEG KÖNNYEBB, MI LEG NEHEZEBB?
   Thales, Görög ország’ Böltse, e’ kérdésre,
Mellyet egy valaki fel tett meg fejtésre:
Mit tart leg könnyebbnek, mit leg nehezebbnek?
Ezen rövid szókat adta feleletnek:
„Leg nehezebb saját hibáinkra nézni,
Leg könnyebb másokra gántsokat tetézni.”
Igazat is mondott nemünk’ tsufságára,
Sok közös örömnek fel zavarására.
Lám melly vigan tseveg a’ madár széltében,
Mert nem rág a’ kaján Irigység szivében.
A’ Patsirta bátran szárnyaira kelhet,
Harsogó szavával untig énekelhet:
Nem nézi a’ szarka azért hunyorgással,
Kedvét tölti ő is rendes ugrálással.
Ha a’ Páva ékes farkát ki terjeszti,
A’ varjút a’ bánat azért nem epeszti.
A’ Veréb nem komor, bár őtet meg vessék,
Tsiribel, tsak buza szemeket ehessék.
Szeretetre méltó oktalan állatok!
Emberek közt illy jót ritkán tanulhatok. -
   Tudjuk, tudjuk! ’s azért sir a’ lélek bennünk,
Mért nem ment előbbre édes anya nyelvünk;
Mert valakik ügyét magokra válolták,
Őket majd ez, majd más gántsokról vádoltak.
Szégyen ki mondani! Hazánk’ közepében,
Bátor szent tzélja volt igyekezetében:
Sok munkás Társaság lábra nem álhatott,
Hazúg vádak által úgy el nyomattatott.
De szünj meg ezekről Lelkem elmélkedni,
Nemes harag készűl véremben gerjedni.
Szent Isten! ne türd el e’ rendetlenséget,
Irtsd ki az emberből a’ rút irígységet.

DÍDÓ ENEÁSHOZ.
OVID UTÁNN.
   Fogadd el Eneás! Elisa’ levelét:
Most hallod utólján életben lételét.
   Mint a’ fejér Hattyú, ha érzi bomlását,
Meander’ zöld partján nyögi bútsúzását:
Én is, bátor tudom, hogy meg nem indítlak,
Bal sors’ ösztönére még is meg szóllítlak.
Jó tételem, testem, ’s szívem meg vettetik;
Tsekélység, ha szavam szélnek eresztetik.
El mész tehát? a’ bús Didót nem sajnálod,
A’ vitorlát ’s hitet egy szélnek ajánlod!
Tehát tsak fel oldod hajóddal szavadat,
‘S isméretlen földhöz kötözöd magadat?
Nem kapsz új Kartágón, ’s tágúló bástyáján,
Nem, fő hatalommal országló páltzáján.
Nem kell a’ kész; hogy más légyen, kell tsinálnod,
Itt áll ez számodra, azt még kell találnod.
De találj uj földet: hogy jútsz birására?
Ki ereszt jövevényt maga’ ugarára?
Másutt új Didóba kell ismét szeretned,
Hogy kit reá szedhess, ujra hitegetned.
Mikor lesz: hogy illyen szép várost építhess,
‘S várából népedre széllyel el tekínthess?
De teszem: ezekben akaratod teljen,
Hol találsz olly Hitvest, a’ ki úgy kedveljen?
A’ kénköves fáklya, a’ tömjén úgy nem ég,
A’ mint bennem lobog te hozzád a’ hivség.
Álmatlan szemeim tsak Eneást látják,
Mind a’ nap mind az éj előmbe állítják.
Ő ugyan jóvoltom’ gonoszúl hálálja,
A’ mellyért, ha eszem józan, meg utálja:
De noha illy rútúl bánt, nem gyülölhetem,
Hitszegésén nyögvén, még inkább szeretem.
   Kegyelmezz szép Vénus! szomorú menyednek;
‘S Ámor hevítsd szivét kemény testvérednek;
Hogy engem’, ki őtet szeretem, kedveljen,
‘S igaz hivségemnek hiven meg feleljen.
Tsalfa remény! ámbár ollyan ábrázatja,
De nem lakik benne annya’ indulatja.
A’ bértzeken termő fa, vagy magas kő szál,
Vagy vad állat lehet, a’ kitől származtál;
Vagy tenger, kit most is a’ szelek rengetnek,
‘S még is vágyódásid habjára sietnek.
Hová futsz? gátot vet lám az irgalmas Tél,
Nézd el, a’ vizeket mint forralja a’ szél.
Engedd a’ jó tételt fergetektől jönni,
Mellyet inkább néked akarnék köszönni.
Több igazság vagyon a’ szélben ’s vizekben,
Mint a’ te el pártult kegyetlen szivedben.
Nem vagyok érdemes, ne gondold felőlem,
Hogy el veszsz, a’ midőn távozol előlem.
Nagy arrú boszszúban fárasztod eszedet,
Ha engem’ kerűlvén meg veted éltedet.
Várj! majd meg áll a’ szél, ’s tenger’ sik utjain,
Triton fel ’s alá jár kékellő lovain.
Vajha a’ szelekkel te is meg változnál! 
Meg lenne, ha kőnél keményebb nem volnál.
De hiszen isméred a’ viz’ dühösségét:
Hogy vetheti Fejed benne reménységét?
Legyen bár a’ tenger tsendes, ha meg indúlsz,
Tág határán ezer veszélyben meg fordúsz.
Ő a’ hit szegőknek nem tsak pártfogója, 
Sőt ezen rutságnak ő a’ boszszúlója.
Kivált ha az igaz szerelem sértetett,
Minthogy ennek annya ő benne született.
Félek, el ne veszszen, a’ ki engem’ el veszt,
‘S ne bünhödjék értem, a’ ki holtig epeszt.
Ne fuljon a’ mérges tenger’ sós vizében,
Soká gyönyörködjék boldog életében!
Élj! bár távul tölem; tsak élj! jobb szeretem;
Általad végződjék inkább bus életem.
Képezd! a’ forgó szél el ért gyors utadban:
(Ne véld, hogy kivánjam) mit érzeszsz magadban?
Szemed előtt terem hamis esküvésed,
‘S álnok nyelvel meg őlt Didó feleséged.
Látni fogod széljel eresztett hajával,
Vérrel fetskendezett halavány artzával.
Ezt mind meg érdemlem, azt fogod mondani;
Érted hull, valahány menykő fog hullani.
Várj! még a’ bus tenger, ’s te le tsendesedel,
Utóbb majd bátrabban utnak ereszkedel.
Én vélem ne gondolj; szánd tsak gyermekedet,
Hogy kettőnk’ halála ne marja szivedet.
Mit tett Ascanius, ’s a’ Házi Istenek,
Hogy a’ tüzet futván, a’ vizbe veszszenek?
De veled sem hordod! hányd vesd bár magadat;
Se Ők, se az Atyád nem nyomták válladat.
Mind költemény; nem most tsal nyelved először,
Nem én vagyok első, kit rosz hited gyötör.
Kérdezzük: hol a’ szép Iulus’ szüléje?
Meg holt; mert el hagyta embertelen férje.
Ezt magad beszélted. De, ki veled jót tett,
Meg tsalni, már ezzel kétszeres bünöd lett.
Nem is kételkedem, hogy az Ég’ veszszeje
Üz tengeren ’s földön már hét esztendeje;
‘S én, hogy a’ haboktól partomra vettettél,
Még jól azt se tudván, kinek neveztettél,
Bátorságos helyet rendeltem számodra,
Kész valék népemet bizni kormányodra.
Bár tsak itt lett volna vége jóságomnak!
‘S hire el rejtetnék szörnyű botlásomnak!
Az nap ártott, mellyben a’ néki eredett
Kék zápor magános barlangba kergetett.
Ének szót hallottam, Nímfákénak véltem,
A’ baglok huhogták, hogy vesztemre éltem.
Kinozz Sicheusért meg sértett szemérem!
Artzámra fut, hozzá menvén, bünös vérem.
Sicheusnak képét tartom márvány házban,
Fejér gyapjú fedi zöldes gally homályban.
Ismérős szó magát itt négyszer hallatta:
Jer Elisa! lassú hangon, ezt mondotta.
Megyek, nints akadály; házas Társad vagyok,
De szégyenletemben késlelve ballagok,
Botsáss meg! Lám azzal menthetem magamat:
Hogy hiteles ember okozta gántsamat;
Isten Aszszony szülte; ősz attya, fiának
Szent terhe, hogy hiv lesz, jó reményt adának.
Szép okát adhatom tehát, ha vétettem,
A’ hivségre esküdt, azért szerethettem.
   Látom: míg nem szakad életemnek vége,
Folyvást üldözni fog a’ sors’ dühössége.
A’ szent oltár előtt ölték meg férjemet,
E’ gyilkosság’ motska lepi testvéremet.
Az Uram’ hamvától, ’s Hazámtól el váltam,
‘S az ellenség’ előtt kinok közt bujkáltam.
Ment lévén a’ Bátyám’ ’s a’ habok’ mérgétől,
Isméretlenek közt e’ tenger’ szélétől,
Mellyet Hiteszegett! kezedre engedtem,
Pénzért szállást kapván, itt le telepedtem.
Városomnak tágos bástyát építettem,
‘S ezt is az irigység’ tárgyává ki tettem.
Törnek idegenre, ’s Aszszonyra ellenem,
Gyenge kapuimat haddal kell mentenem.
Ezer Kérő kedvez, ’s azt ki ki fájlalja,
Hogy helyét, nem tudom, mi jött ment foglalja.
Bizvást! magam adtam fegyvert Eneásnak,
Rab szijra kötözve küldjön Hyarbásnak;
Vagy él még Férjemet hóhérló testvérem,
Hadd fesse rút kezét, mint ohajtja, vérem.
Tedd le kezeidből a’ szent Isteneket!
Utálják az Egek a’ gonosz kezeket.
Inkább a’ lángok közt kivántak maradni,
Hogy sem a’ tűz utánn tőled imádtatni.
Hagyd el tán Didót is, kit bűnbe ejtettél,
‘S Részedet, ki szivem alatt véremmel él.
Az annya’ bus sorsa fogja szegényt érni,
Előbb döntöd sirba, hogy sem kezdjen élni.
Az Iulus’ öttse meg hal az annyával;
Egyszerre a’ halál kettőt visz magával,
De az Istenség küld! Bár el tiltott volna;
Hogy Néped e’ földről soha ne is szólna.
Isten a’ Vezéred! azért hány vet a’ szél,
A’ tengeren azért üldöz annyi veszél.
Ha Trója nagy volna, mint Hector’ éltébe’,
Nem iparkodhatnál jobban kebelébe.
Nem Hazádba sietsz: Tiberist kergeted;
Bár érd el, jövevény lesz ott nevezeted.
Azon rejtett vidék hajód előtt ugy fut,
Hogy addig meg őszűlsz, míg az partjára jut.
Ne tétovázz, vedd el móringúl népemet,
És Pygmaliontól hordott bő kintsemet.
Trója’ régi hirét ezen városba hozd,
S mint Király szerentsés páltzáddal kormányozd.
Ha had van eszedben, ’s Iulus’ Fiadnak
Hogy hire repűljön szép diadalmadnak:
Teljék kedved, szerzek verni ellenséget,
E’ hely szeret fegyvert, szeret békességet.
Győzd meg elsőbb magad’, kérlek az egekre!
A’ veled költöző Házi Istenekre,
Kérlek az Atyádra, Kupidó’ ivére,
Saját testvérednek erős fegyverére:
‘S úgy győztön győzzenek bújdosó társaid,
Ilion’ vesztével szünjenek bajaid.
Askanius töltse éltét szerentsésen,
Vén Anchises’ tsontja nyugodjék tsendesen.
Engedj meg házomnak, melly meg hódúl néked,
Nints más vétke, hanem hogy szeretlek téged!
Nem vagyok Ftiából, Mycene sem hazám,
Nem hartzolt ellened mind férjem, mind atyám.
Ha szégyenled Didót hivni Hitvesednek,
Nevezz akár minek, tarts tsak a’ tiednek.
Ismérem a’ tenger’ dühös háborgását,
Gyakran meg gátalja a’ hajók’ uszását.
Majd ha jó szellő fuj, tárd ki vitorládat,
Most a’ hinár tartja ki vetett sajkádat.
Bizd rám! számot tartok az idő járásra,
Ha kell, magam intlek az el indulásra.
Meg fáradt Társaid még most nyugodjanak,
Meg rongált hajóid, várd, hadd jobbuljanak.
A’ már veled közlött ’s közlendő jóságért,
Ne félj, nem marasztlak a’ vélt házasságért.
A’ tengerrel én is majd le tsillapodom,
‘S az alatt a’ búnak türéséhez szokom.
Ha nem vársz: végére járok életemnek,
‘S így kinját nem érzem sokáig szivemnek.
Vajha látnál, midőn vezetem tollamat,
Az ölemben tartom tőled nyert kardomat;
‘S ásztatom artzámon le folyó könyvemmel,
Mellyet nem sokára bé festek véremmel.
Helyes ajándékot adál halálomra,
Ékességet oltsón szerzettél poromra.
A’ tőr nem először sérti most melyemet,
A’ vad szerelemtől hordozza sebemet.
Jer Anna testvérem! biztosa vétkemnek,
A’ vég tiszteletet add meg tetememnek.
Ne Sicheusénak nevezzed poromat,
Hanem illyen versel jegyezd meg siromat:
Az ok Eneásnak rosz hite, ’s kardja volt,
Hogy Didó tulajdon keze által meg holt.

ÉNEKEK.
A’ KÖLTÉSHEZ.
Vers szerzésnek Tudománnya!
Az Észnek szép találmánnya,
Üres órák’ el töltője,
Terhes gondok’ enyhítője,
   Nints mértékje betsednek!
A’ Jámborság’ ditsősége,
A’ Barátság’ édessége,
A’ Természet’ vidámsága,
Az életnek boldogsága
   Általad nevelkednek.
Magát, ’s Földijét mulatni,
A’ Nyelv’ görtsén simogatni,
Mást halhatatlanná tenni,
És egyszersmind azzá lenni,
   A’ te erőd’ hatalma.
De nem tzélom mást ditsérni,
Sem örök időket érni:
Ha Hivei közzé tenne
Hazám, munkámnak ez lenne
   Leg kedvessebb jutalma.

A’ PÁSZTORI SZÁZAD.
Drága Napok! ti diszei
   A’ fiatal világnak:
Melly bal sorsnak végzései
   Tettek tsak Vers’ tárgyának?
A’ tí tiszta szépségteket
   Olly’ hasztalan ohajtjuk:
Mint ha el tűnt kedveseket
   Tsak képekben láthatjuk.
A’ szép ’s gazdag Föld kintseit
   Egyűtt ’s bőven közlötte;
Az örök Ősz gyümöltseit
   Virág közé kötötte.
Mezők voltak a’ térségek,
   A’ Lakók mind Pásztorok:
Mind későbbi külömbségek
   A’ kastélyok, ’s majorok.
Ők a’ Vénektől függöttek
   Jámbor együgyűségben,
És egymásra nem ütöttek
   Az egyenlő bőségben.
A’ terebély fa tövekben
   Fel találták a’ kész várt,
Templomot a’ ligetekben,
   A’ lágy gyöpön az oltárt.
Az Istenek le szállattak
   A’ föld’ javítására,
‘S igazsággal országlattak
   Az emberek’ hasznára.
Nem volt híre a’ hivságnak,
   A’ kevélység’ kölykének;
Sem a’ zabolátlanságnak
   Az Irigység’ mérgének.
Nem volt senki tévelygésben,
   Kire átok szálhatott,
Mint a’ Nyáj a’ legelésben
   Tilosba nem juthatott.
Mindenütt Rend uralkodott,
   A’ nyelv sziv szerint beszélt,
Kevesebbet gondolkodott
   Az ember, de jobban élt.
Igaz ugyan: ritka dolog
   Volt akkor a’ híres Bölts:
De, ugy tetszik, elég boldog,
   Kit meg nyugtat az Erkölts.
A’ szükségtől koholtatott
   Munkát senki nem tudta:
A’ ki akkor dolgozgatott,
   Magát együtt mulatta.
Játékjaik’ leleménnye
   A’ muzsikák’ szerei,
Szabad eszök’ szüleménnye
   A’ Költőknek versei.
Nem volt ott olly gyönyörűség,
   Melly mindenkor másra vágy,
Mellynek vége keserűség,
   ’S maga utánn gondot hágy.
A’ rut haszon nem áskálta
   A’ föld’ gyomrát értzekért,
Sem a’ tengert nem uszkálta,
   Se nem őntött ember vért.
A’ Nyáj-örző örökében
   Vigan élte napjait;
A’ melly vidék böltsőjében
   Látta, fedte tsontjait.
A’ Halál, ki most szárnyra kélt,
   Akkor lépve érkezett;
Tsapásától senki nem félt,
   Mert senki nem vétkezett.
Öröm volt az egész élet,
   A’ pör versent éneklés;
Igaztól jött az itélet,
   Tsekélység volt a’ vesztés.
Ámor akkor nem lövellett
   Szem bé kötve nyilakat,
Titkos sebet igy nem ejtett,
   Hogy támaszszon károkat.
A’ Pásztornék, hiv ’s jó Lelkek,
   Nem hogy sokat értsenek;
Hanem azon igyekeztek,
   Hogy Férjöknek tessenek,
A’ kövér rét’ sik tavai
   Voltanak hív tükreik,
A’ partoknak virágjai
   Leg szebb ékességeik.
Ez volt minden: mert ruhájok,
   Mellyet kezök készített,
Együgyű volt, mint a’ nyájok,
   A’ kinek gyapjából lett.
Ezen nyájnak őrzésére
   Szánták ők is gondjokat,
Szeles ebed’ hivségére
   Nem bizhatván javokat.
Boldog Világ! melly Istenség
   Hozhat viszsza földünkre?
Hogy a’ tsel, had, rendetlenség
   Veszszenek ki örökre.
Pásztorok’ vig állapatja,
   A’ szív’ gyönyörűsége!
Távul vagy te; meg mutatja
   A’ Nemzetek’ insége.
A’ vagy talám tsak képzelet
   Ezen boldog idő kor?
A’ Történet meddig vezet,
   Panaszt hallok mindenkor.
Már az első Pásztor’ vére
   A’ földet meg itatta:
Igy a’ boszszu’ vételére
   Lakosait kinzatta,
Nem illeti igy az embert
   A’ Boldogság’ ideje:
Mindég volt bün, mindég is vert
   A’ Szerentse’ veszszeje.

A’ KÖZÉP-SZERŰSÉG.
HORATZ’ ÉNEKE.
Boldogúl élhetsz Licini, ha mindég
Nagyra nem vágyol, se az el bukástól
Olly igen nem félsz, hogy azért az álnok
          Partnak evezgess.
A’ közép-szernek betse, mint aranynak,
Mindenütt kellő: az avúlt fedélnek
Szennye útálat; veszedelmes a’ nagy
          Udvari pompa.
A’ Fenyő ágat töri a’ dühös szél;
A’ magas tornyok fene roppanással
Dülnek; a’ menykő meredek hegyekbe
          Tsap le leg inkább.
Jól reményl roszban, remeg a’ veszélytől
A’ szerentsének ragyogó egében
A’ tovább Látó: - ki derűl tavaszra
          A’ szomorú tél.
Hogy ha most kár ér, nem igen sokára
Jóra fordúl majd ügyed: ím Apolló
Váltva hárfáját veri, és tsak ollykor
          Huzza fel íjját.
Légy erős ’s bátor, ha veszélyek érnek;
Légy okos, ’s tégy jót, ha szerentse szolgál:
Kedvező széltől lobogó vitorlád
          El ne ragadjon.

A’ NAGY SZÍVŰ JÁMBOR.
Rosz Indulat! hizol belé,
Ha valakit ezer felé
   Üz az Harag’ tetszése:
De boszonkodj; mert hasznot hajt,
Bátor kaján szivében bajt
   Forral vad üldözése.
Ám a’ nagy szív a’ veszélyben,
Mint egy kőszál a’ szélvészben
   Helyt áll nyugott elmével;
A’ Föld bizvást meg rendülhet,
A’ magas Ég reá dülhet
   Izre törő terhével:
Míg színre jön az Igazság,
Melly ellen tör a’ ravaszság,
   Hogy ártson a’ Jámbornak;
De olly szép lesz ditsősége,
Millyen kellő fényessége
   Zápor utánn a’ Napnak.

EGY KERESZTES DÁMÁNAK TISZTELETÉRE.
A’ Hír szárnyát tsattogtatja,
Trombitáját harsogtatja,
   Érdem jelt tart kezében
   Egy Tsászárné’ Nevében.
Az olly Szépnek lett a’ bére:
Kinek régi nemes Vére,
   Jámbor, kegyes, bölts személy,
   ‘S diszeiben nem kevély.
Ki ez? kérdi hamarjában
Egy irígy Társ boszszujában:
   A’ kiben ha keresünk,
   Gántsokat ne lelhessünk?
Vagynak! Értsed: Ő nem hallja
Ha valaki magasztalja;
   Nem látja más’ szemében,
   Midőn örvend díszében.
Azért tsak az Hirhez illik;
A’ ki Földünk felett lakik,
   Mindent lát, és mindent hall,
   ‘S hangos szóval magasztal,
Ország szerte meg nevezni,
Ditsérettel meg tetézni
   Azt a’ Magyar szép Nemben,
   Ki illy nagy az érdemben.
Meg lett! ’s szebb lett a’ Nap súgár,
Tisztábban szólt a’ kis madár,
   A’ Természet vigadott,
   ’S az örömre jelt adott.

A’ NAGY-SZIVŰ GYERMEK.
A’ mint vélem sétálgatott,
Több virágot le szaggatott
   Egy nyers Ifjú bokrétának,
   A’ mellyet szánt jó Annyának.
Egy kis Méh űlt egyikében,
‘S ugy meg szurta heventében:
   Hogy az Ifju el riadott;
   Végre illy szókra fakadott:
Te rosz állat! mért bántottál?
Talám másra boszonkodtál,
   ’S rajtam töltöd most mérgedet:
   Hagyd itt azért életedet.
De nem! - Utnak eresztelek;
Mi hasznom, ha el vesztelek?
   Szebb dolog meg botsátani,
   Mint a’ boszszút igy torlani.
Ugy is részént értem tetted,
Hogy magadat védelmezted;
   Való! mert ha nem élhetel,
   Több kast mézzel nem tölthetel.

A’ HAZUG GYERMEK.
A’ melly gyermek könnyen hazúd,
   Azt mindenek meg vetik,
‘S ha még ravasz mentséget tud,
   Szem elől el kergetik.
Az ő szíve szüntelen fél;
   Mert bünei faggatják:
‘S noha valóságot beszél,
   Szavát nem is halgatják.

A’ HERVADT RÓZSA.
Úgy e minap te szép Leány!
   Ez a’ Rózsa még pirúlt?
‘S íme, nézd már most halavány,
   Kies dísze mind el mult.
Mert a’ Napnak ki nyitotta
   Szer felett szűz kebelét:
Az szagától meg fosztotta,
   ‘S már szél hordja levelét.
A’ mit Néked e’ virágban
   Lehet most is szemlélni:
Tudjad, az fog e’ világban
   Sok Szépekkel történni.
El szökik az Ifjusággal
   Ortzádról is a’ szépség:
Egyedűl a’ Jámborsággal
   Marad egy olly ékesség,
Melly addig tart, míg képedet
   Rózsa színbe borítja
A’ szemérem, ’s ha szemedet
   A’ rúttól el fordítja.

EL VÁLTOZÁS.
Szünj-meg, kérlek, tsudálkozni,
   Ha a’ hernyót el változni
      Hallod tarka pillévé;
Hiszen sok lesz a’ tükörnél,
   Bátor nem szebb a’ féregnél,
      Nappal tzifra lepkévé.

A’ FETSKE.
Kisded Fetske! meg érkeztél
   Hoszszú utazásodról?
Jól van, hogy meg emlékeztél
   Tavali lakásodról.
A’ pitvarban fel találod
   Tudom, épen fészkedet,
Ebből magad által látod,
   Hogy szeretlek tégedet.
Öröm ollyan jó vendéget
   A’ házba bé fogadni,
Ki a’ közlött szivességet
   El nem szokta tagadni.
Te üzöd el a’ bús Telet,
   ‘S annak zordon napjait,
Te veled jön a’ Ki-kelet,
   Hogy el hintse javait.
A’ Gazdának te nem tész kárt,
   Fészkedet te tsinálod:
Sőt még a’ mi ő néki árt,
   Magad’ azzal táplálod.
Hogy versekkel éneklésed
   Ditsértetnék, nem hallom;
De hajnalkor tsevegésed
   Nékem tetszik, meg vallom.
Tetszik, hogy olly buzgósággal
   Ülöd kis tojásidat,
‘S ha ki kelnek, olly jósággal
   Neveled fiaidat.
Ha fel nyőlnek, te oktatod,
   Repűlni mint lehessen;
Az eledelt, meg mutatod,
   Keresni hogy’ kellessen.
Mind ezekért én szeretlek:
   Szeresd te is házomat;
Ellenségidtől meg mentlek,
   Igérem hiv gondomat.

EGY JÓ GYERMEKNEK REGGELI ÉNEKE.
Az álomból fel ébredtem;
   Köszöntlek áldott Nap!
Látom, meg van mind melettem,
   A’ mi tetszett tegnap:
Élnek, látom, jó Szűleim,
Élnek kedves Testvéreim;
   El kezdem ’hát énekemet,
   Hogy imádjam Istenemet.
Halva vagynak sok gyermekek
   A’ Temető helyben;
‘S én örömmel énekelek
   E’ vidám reggelben.
Az éjtszaka jól aludtam,
Menyben vagyok, azt álmadtam;
   Ép az erőm: dolgozhatok,
   Munkám utánn el mulatok.
Ugyan mért ne vígadhatnék?
   Senkitől sem félek,
A’ feddéstöl úgy tarthatnék,
   Ha furna a’ lélek;
De én roszszat nem tselekszem,
Hanem tsak azon igyekszem,
   Hogy mindenkor jó lehessek,
   ‘S Szüleimnek így tetszhessek.
Ha magamat úgy viselem,
   A’ mint ők oktatnak,
Azt a’ lakást meg érdemlem,
   Hol a’ Jók mulatnak.
Melly szép az Isten’ országa!
Ha már itt olly nagy jósága;
   Ezt hitemmel meg ismérem,
   Bátor észszel fel nem érem.

BARÁTOM LEVELE EGY JELES 
IFJÚNAK KÖSZÖNTÉSÉRE.
Nap hanyatlik, sugárának
   Veszti kemény hévségét,
Végére jut futásának,
   Éri tenger’ mélységét.
Kies szellő’ levegtével
   Legyez izzadt tagokat,
Hives árnyék tsal keblével,
   Hogy tágítson gondokat.
Én is egyik dombotskának
   Zöld pázsitos boltjában,
E’ Természet’ áldásának
   Részt vettem volt javában.
Jő egy kegy kép, tsattogtatja
   Kisded arany szárnyait,
Vidámságát mutogatja,
   Tsudáltatván tollait.
Serkeny, indulj, fogj lepkéket
   (Meg szóllamlik) tarkákat!
Szedj mosolygó szegfüveket,
   Veres keblű rózsákat.
Foglald egybe bokrétának,
   Küld el még ma estvével,
Annak, ki szüz Gratziáknak
   Bir ártatlan kedvével.
Torkát nyitván éneklésre,
   Zengedezett, és örűlt:
Egyetlen egy reppenésre
   Mint a’ villám el repűlt;
‘S meg nem mondta: kinek szánta,
   El küldöm Gróf L***
Tán maga is ugy kivánta,
   Azon angyal Ifjúnak.

KÖSZÖNŐ VÁLASZ.
Itt is a’ Nap már butsut vett
   Kerek Földünk’ felétől,
Téres tavunk sima kék lett,
   Meg fosztatván tüzétől.
Kies Hársfám már árnyékot
   Nem vetett kis kertembe,
Hogy egy kedves ajándékot
   Hoztak oda kezembe.
Bokréta volt: virágjait
   Szüz Grátzia szedhette,
Kellő rendbe fris szálait
   Tsak tudós kéz köthette.
Bár kertem is bővelkednék
   Ollyan színes kintsekkel;
Koszorúval kedveskednék
   Fel tzifrázva ezekkel.
De most kezdem tsak mivelni,
   Kartsú tehát látszatja;
Többre fogom majd nevelni,
   Az idő meg mutatja.
Addig is vedd jóságodért
   Tartozó köszönetem’:
Míg gyönyörű bokrétádért
   Koszorúmat köthetem.

A’ JÓ KISDEDEK ÉDES ANNYOKNAK NEVE’ NAPJÁRA.
A’ vad Tél el pusztította
   Virágos kis kertünket,
Gyötrelmünkre le rontotta
   Szives fel-tételünket:
Koszorút akartunk fűzni
   Tiszteletünk’ jelének,
‘S zöld pántlikát reá tűzni
   Kész függésünk’ képének.
Igy tehát hogy’ ünnepeljük
   Édes Anyánk’ napodat?
Ím szíveink fel szenteljük
   Örömedre azokat:
Fel találod bizony bennek
   A’ forró szeretetet,
És a’ mi hiv társa ennek,
   Az igaz tiszteletet.
Nem is fogunk meg változni,
   Míg vér lészen erünkben;
Mert tetszésedtől távozni
   Ugy irtózunk lelkünkben;
Hogy, ha néha meg botlanánk,
   ‘S igy sértenénk szivedet;
Jaj! hibánkat addig bánnánk,
   Mig meg hoznánk kedvedet.
Bé is fogja tellyesítni
   Kiki, a’ mit fogadott,
Azt szüntelen ditsőítni,
   Ki illy jó Szülőt adott.
Igy majd, tudjuk, valahányszor
   E’ jeles nap fel derűl,
Rajtunk szíved mind annyiszor
   Édes örömbe merűl.

ÖRÖMRE VÁLT SZOMORÚSÁG.
Láttam minap egy Gerlitzét
   Vesztett társán busongni:
Leg inkább az gyötré’ szivét,
   ‘S kínszeríté zokogni,
A’ mi hajdan fel ébreszté
   Az örömre vig kedvét,
‘S édes erővel élleszté
   Hiv párjához szerelmét.
Ha ollyan zöld ágra szállot,
   Hol üzte volt érzését,
Minden tolla égnek állott,
   Jajjal közlé nyögését:
Mert mind inkább érzi szíve,
   Mi tetemes kárt vallott,
Hogy élténél drágább híve
   Tőle meszsze távozott.
Mit tesz szegény illy kinnyában?
   Erdőt, mezőt öszve jár,
‘S meg sem nyugszik bús utjában,
   Míg helyre nem tér a’ kár.
Nem zeng bezzeg már a’ nyögés,
   Meg szünnek a’ keservek;
Ujra támad az enyelgés,
   Vigadnak a’ kedvesek.
Elsőben is lebegetik
   Örömekben szárnyokat,
Osztán szépen egyengetik
   Tsókra pitzin szájokat.
E’ vigságot lehetetlen
   Voltaképpen festeni,
Ha tsak a’ toll nem eleven,
   Ha tsak nem tud érzeni.

EGY LEPKÉKET GYŰJTŐ ÚRFIHOZ.
Sok Lepkéket öszve fogol
   Gondos Úrfi! mint látom;
Rajtok méltán álmélkodol,
   Őket én is tsudálom.
A’ színeknek ékessége
   Azt nyilván ki jelenti,
Hogy nagy annak böltsessége,
   A’ ki őket teremti.
Nézd tsak! kérlek, amott annak
   Melly szép tarkák szárnyai:
Már szebb színt nem mutathatnak
   A’ Napnak sugárjai.
‘S pedig tudjad: hernyóból lett,
   A’ kit talám utáltál:
Midőn a’ tsalánból evett,
   Ha melette sétáltál. -
Vigyázz erre! ki hirdeted,
   Hogy nagy urak szüleid;
Mert azt bizony el hiheted,
   Mások voltak eleid.

A’ PILLE, ’S A’ MÉHE.
Ha ma az Ég ki derűlne,
A’ mezőre el repűlne:
   Fűről fűre szálna,
   Kényére hintálna,
      Ugy mond egy szép Pille.
Vajha! ma szép idő lenne,
A’ zöld rétre majd ki menne:
   Munkájához látna,
   Mézet viaszt tsinálna,
      Felel egy kis Méhe.

GYÖNGYÖSI.
Ím! e’ kisded semmit nem lát;
‘S hogy’ mulatja még is magát;
Tehát nem olly boldogtalan
Az ember, ha világtalan.
Sőt boldog; mert o melly nagy kin!
Ha kit meg tsal a’ kűlső szin:
   Ez pedig tsak azzal mulat,
   A’ mit az ész jónak mutat.
Örűlj szegény! mert ha látnál,
Hidd el, több búra találnál.
   Ó két szemem mért vagy te ép?
   De jaj! hiszen, Gyöngyösim szép!

A’ FESTETT RÓZSA.
BLUMAUER UTÁNN.
Egy Képiró piros szinével
Egy Rózsát rajzolt etsetjével,
Melly, mert nem volt mondva tsinálva,
Igen helyén el volt találva.
Egy fejér Rózsa ablakjában,
Látván a’ bibor szint társában,
Félt, hogy meg előztetik tőle,
‘S azért irígység lett belőle:
Már téj szinét ugy általlotta,
Hogy buban fejét le hajtotta.
A’ Képiró ezt észre vette;
Azért az öntözőt neki vitte,
Hogy majd vizével meg gyógyítja.
De a’ beteg meg szóllítja:
Mit használ nékem korsó vized?
Ha nints számomra ollyan színed,
Mint annak ott. Ha meg öntözel,
Még inkább halavánnyá teszel.
Vedd inkább elő etsetedet,
‘S ne szánd tőlem is szép szinedet;
Másként ollyan vagyok mint a’ holt.
Te hetyke Bohó! igy válaszolt
Az eszes képiró magában,
‘S be is festette valójában.
Alig ért a’ szép szin hozzája,
Már kezdett változni formája;
Gyenge részeit mert fel ette,
Holt halavány sárgává tette.
Levelkéi öszve fonnyadtak,
Jó illat helyett rút bűzt adtak.
A’ Gazda el megy a’ Rózsához,
Hozzá értette az orrához:
Jaj! ugy mond, a’ szépség’ példája
Ime a’ dög’ büzét okádja.
Tövestől azért ki irtotta,
‘S az ablakon ki hagyította.
Leányok! e’ mesét el értsétek:
‘S a’ fejér rózsát ne fessétek.

A’ VIOLA ’s A’ TULIPÁN.
Egy szép kertben, hol virágok
   ’S gyümöltsös fák teremtek,
Egy violát a’ zöld ágok
   Levelökkel bé fedtek.
Bátor szelíd tekintetét
   Szemérmesen titkolta;
Jó illatja ott lételét
   Nemesen el árulta.
A’ Tulipán ellenében
   Magasra nevelkedett,
A’ hajnalnak vér szinében
   Mosolyogva kérkedett;
De nem tudván meg kénálni
   Senkit édes illattal:
Meg nem szoktak nála állni
   Érzékeny indulattal.
Jámbor! neveld tsendességben
   Ártatlan érdemedet;
A’ jutalom ditsőségben
   Fel találja helyedet:
Midőn a’ ki most hivsággal
   Dobra üti tetteit,
A’ szégyennek nagy tsúfsággal
   Tapasztalja jeleit.

A’ TAVASZ.
Napról napra szebben nevet
   A’ Nap tiszta artzával;
Sokkal sűrűbb árnyékot vet
   A’ zöld erdő fájával;
Sokkal drágább a’ sík mező
   Gazdagító javával;
Sokkal lágyobb a’ hűs szellő
   Lengedező szárnyával.
Jobban lehet meg förödni
   A’ fris patak’ vizében;
Jobban lehet gyönyörködni
   A’ rét’ kövér füvében;
Jobban lehet válagatni
   A’ virágok’ színében:
Égi öröm így mulatni
   A’ víg Tavasz’ ölében.

A’ MOHÓ HAL.
Nézd! mint uszkál ott a’ kis hal
   A’ szép patak’ vizében,
Valamit kap, mindent bé-fal
   Telhetetlen kedvében.
Ezt a’ Halász a’ mint látja,
   Hegyes horgát ki veti,
‘S hogy a’ hal a’ száját tátja,
   Még a’ gyávát neveti.
Jaj! mit mivelsz szeles bohó!
   Már foly véred, el veszel:
Ugyan mért vagy ollyan mohó,
   Gyanús étket mért eszel.
Lássad Kisded! e’ példában:
   Hogy az vesztét kergeti,
A’ ki tilos szabadjában
   Vágyódásit követi.
Te ezen kárt el mellőzöd,
   Ha már kitsiny korodban,
Tenként magad’ meg meg győzöd
   Kedves mulatságodban.

AZ ÁRNYÉKÁNAK ÖRŰLŐ GYERMEK.
Bezzeg! most látom árnyékomat,
Tsudálom benne nagyságomat;
Ha ki még kitsinynek mondana,
Kegyetlenűl meg boszszontana.
Mi dolog! lám nagyságod el múlt,
Mihent a’ nap felhőbe borúlt.-
Tudjad gyermek! tsak ugy lehetsz nagy,
Ha a’ szerentsében kitsiny vagy.

A’ PARASZT.
Én Teremtőm! hálát adok,
   Mert engem’ meg áldottál:
Midőn annak, a’ mi vagyok,
   Bölts végzésből alkodtál.
Nem irígylem a’ gazdagnak
   Öszve gyüjtött javait;
Mert ki tartja azt boldognak,
   Ha isméri bajait?
Mi szerentse bővelkedni
   E’ föld’ minden kintsével?
Ha nem tud meg elégedni
   Az Úr maga szivével.
Ha én a’ Nap’ támadtával
   Bé járom kis főldemet,
‘S a’ kegyes Ég’ áldásával
   Fedve látom mívemet;
Ha a’ hangos zöld ligetben
   A’ vig madár énekel,
A’ harmatos kövér rétben
   Kisded nyájom szökdétsel;
Ha szomszédom korán reggel
   Vélem öszve akadott,
‘S látom, hogy fris egészséggel
   A’ napra fel virradott:
Fel kiáltok szent örömben:
   Nagy az Isten’ jósága!
Minket meg tart ép erőnkben
   Ha van másnak jószága.
Ezen osztán meg vidúlok,
   Mint egy Angyal’ szavára,
‘S vig örömmel el indúlok,
   Akár melly nagy munkára.
Meg történik ugyan ollykor,
   Hogy igen meg fáradok:
De tudom, hogy nap nyugatkor
   Ismét haza ballagok.
Akkor pedig el felejtem
   Egész napi bajamat,
Ha ártatlan két gyermekem
   Körűl veszik lábamat;
‘S öszve ülvén falatozunk
   A’ jó Annyok’ főztéből,
Még másnak is adakozunk,
   A’ mint lehet kevésből.
Ha már egyszer hálát adtunk
   Az Istennek fenn szóval,
Hogy ő tőle meg áldattunk
   Ma is elég sok jóval:
Boldog, mondom, a’ Parasztság,
   Ki földjét jól miveli!
Boldogabb, mint ki az ország’
   Sulyos gondját viseli.

ÁMORNAK FEGYVEREI.
BLUMAUER UTÁNN.
Ne hidjetek az Ámornak
   Tí fiatal Leányok!
Mert tessék bár nagy Bajnoknak,
   Hogy tsalfa, meg látjátok.
A’ hány részből áll fegyvere,
   Mellyet szokott hordozni,
Fartélynak mind annyi szere,
   Hogy kárt tudjon okozni.
Ivét, mellyel ki rugatja
   Sebesítő nyilait,
Veszszővé el változtatja,
   Hogy rá kösse horgait.
Tegze, mellyen ugy bámultok,
   Egy szüz egér’ fogója:
Tí is könnyen benn szorultok,
   Ha ki magát nem ójja.
Nyilát, hogy ha furtsaságból
   Valaki meg tompítja,
Ó kegyetlen boszszuságból
   Gyilkos tőrré fordítja.
Ha két szárnyát ki tépitek,
   Azt hallottam felőle:
Annak hasznát vehetitek,
   Pelyhes ágy lesz belőle.
Venus szőtte szem kötője
   Jusson bár ki kezére,
Egy tsötsömős’ fedezője,
   Vagy mássa lesz végtére.

A’ FEGYVERTELEN ÁMOR.
Ma az Ámor fegyvereit
   Magáról le vetette,
Az erdőbe kedveseit
   Meztelenűl követte;
Hogy ne talán fáklyájával
   Valakit meg sértene,
Vagy ki pötzkelt gyors nyilával
   Köztök sebet ejtene.
Az Annyának ajándékát
   Szeméről le oldatja;
A’ gyanúnak igy árnyékát
   Álnokúl el oszlatja.
Ki ki vele most mulatol,
   Vigyázz! mert ez tsak fartély:
Igy bizonnyal arra jutol,
   A’ mit még el kerültél.
Ha szem kötve sebes ivét
   Olly jól tudta intézni:
Most szemének égő tüzét
   Ki merné így el nézni?
Szaladj tőle! mert meg látod:
   Ha az Ámor meztelen,
Tapasztalni ne kivánjod, 
   Fegyverben van egészlen.

AZ ÁRTATLAN IFJÚSÁG.
Szépen festi az egészség
   Az eleven artzákat:
De szebb, ha a’ lelki épség
   Szül rajtok szüz rózsákat.
Midőn a’ nyers Ifjúságnak
   Látom bátor fris szemét;
Az emberi méltóságnak,
   Nézem benne érdemét.
De jaj! szívem nehezen ver,
   Hogy ha, mint egy bus halál,
A’ fiatal sárga ember
   Víg kedv nélkűl járdagál.
Mint egy Bajnok széllyel nézhet
   Az a’ földön mindenre;
Örvendezve fel tekínthet
   A’ tsillagos egekre.
Illy bánat azt nem furdalja:
   Szép szép minden mellettem;
De mi haszna? szivem vallja:
   Én ezt mind el vesztettem.
Ha a’ madár harsogással
   Mondja öröm énekét:
Ő is igaz hál-adással
   Áldja kegyes Istenét.
Ha a’ patak kristály vizét
   Szeme előtt futtatja:
Ő is akkor tiszta szivét
   Elméjébe juttatja.
Illy boldog az Ifjuságnak
   Mind addig az élete:
Míg a’ szelid jámborságnak
   Vagyon nála kelete.

A’ NYÁR.
Szép Tavaszkor a’ rétekben
   A’ sok szinű fris virág,
Szép ha virít a’ kertekben
   A’ gyümöltsel rakott ág:
De szebb, ha arany fejével
   A’ gabona hajladoz,
‘S a’ gazdának sok szemével
   Meg érdemlett hasznot hoz.
Ha a’ mezőn, hol ekével
   Barázdát vont a’ szántó:
Most vig ének közt kezével
   Kévét köt az arató.
Ha a’ tarlón kereszteket
   Halmoz sürű sorjával:
‘S a’ meg’ rakott szekereket
   Haza hordja barmával.
Mint örűl majd az asztagnak
   Mellyben látja kenyerét!
Nem irígyli a’ gazdagnak
   Vékony bőrű tenyerét;
Nem ohajtja dítsőségét
   A’ vért ontó Bajnoknak:
Bátor nem tudja bőségét
   A’ ki állott bajoknak.

A’ KÖNYÖRŰLŐ GYERMEK.
             A T Y A.
Amott egy öreg ember jár,
   Mint a’ hó ősz a’ haja:
Bizonnyal Jó-tévőre vár;
   Látszik, hogy nagy a’ baja,
Tsak tsont és bőr ábrázatja,
   Alig birják lábai,
Szakadt tsekély ruházatja,
   Reszketnek agg tagjai.
Talám tiltja a’ szemérem,
   Hogy nem kér segítséget:
De szeméből ki ismérem
   A’ keserves inséget.
                 F I Ú.
Ugy tetszik, hogy én is láttam,
   Könyvek ültek szemében:
Szegényt mindjárt meg is szántam
   Boldogtalan ügyében.
Édes Atyám! el szaladok,
    ‘S kevés költő pénzemből
Majd keveset én is adok
   A’ Jámbornak szivemből.
               ---------
Kegyes Gyermek! nagy jót tettél:
Mert szegényen segítettél:
Azért jó szíved örűljön,
‘S máskor is könyörűljön.

A’ FEJÉR ’s A’ SZERETSEN.
          A’  F E J É R.
Júj! de kormos ábrázatod,
Tsudálom, mint mutathatod;
Hogy ha bőröm ollyan volna,
Nintsen, a’ ki le rajzolna.
Az ördögnek tekíntete,
Mint a’ tied olly fekete;
Ha akarnak ijeszteni,
Téged’ szoktak le festeni.
   A’  S Z E R E T S E N.
Lassan! hiszen maga a’ Nap
Inkább barnán mint szőkén kap;
A’ fejért meg változtatja,
Mert rút annak artzulatja.
Nézz tavaszszal egy szilva fát,
A’ míg szemed fejér szint lát:
Mind addig a’ gyümölts nem jó,
Az az: te hozzád hasonló.
               * * *
Igy sokáig vetekedtek,
Végre azon meg eggyeztek:
   Hogy egy Birót válaszszanak,
   Kinek szaván meg áljanak.
Nyertes köztök a’ Fejér volt;
A’ Szeretsen így válaszolt:
   Én vesztettem itt, te nyertél,
   Afrikában te vesztenél.

EGY ÚRFI ÖRVEND ÉDES ANNYA’ NEVE’ NAPJÁN.
Szökni szoktam örömemben,
Ha tavaszszal a’ kertemben
   Kies Hársfám zöldellik,
Mellynek hives homályában
A’ madarak majd a’ nyárban
   A’ szép időt éneklik.
De ma is, bár egyre fagyjon,
Bár eső, vagy hó szakadjon,
   Ordíthat a’ mérges szél:
Örűl szivem, mert el értem,
A’ miért az Eget kértem,
   Örvendetes igy a’ Tél.
Édes Anyám! köszöntnélek,
De mi féle szóval éljek,
   Hogy ki ejtsem, mit érzek?
Égő hozzád szeretetem,
Határ nélkűl tiszteletem;
   Igy maradok, míg élek.

ÉGI HÁBORÚ UTÁNN.
Reggel volt. A’ setét hegy megett
Egy terhes felhő emelkedett
   Az égnek bús térségére,
   ’S fátyolt vont a’ nap’ képére.
A’ Félénk Természet halgatott,
‘S az egész vidék úgy látszatott,
   Mint egy borzasztást ébresztő
   Holtakkal meg telt Temető.
Egyszerre el riadnak a’ szelek,
Rajtok morogván a’ fellegek,
   Kik meg rázván homlokokat
   Szórták a’ tüz villámokat.
Ez gonosz szerentse’ póstája!
Bút lát ma a’ mező’ gazdája;
   Vagy hamu lesz hajlékából,
   Vagy gaz el vert jószágából.
A’ gőz-hegyek már közelgetnek,
Majd ha árjaik meg erednek,
   Mint a’ patak szűk árkában,
   Ugy zúg a’ viz az utszában. -
De nem! A’ mitől ugy rettegtünk:
Kár nélkűl által ment felettünk:
   Tsendes eső következett,
   A’ min hegy völgy örvendezett.
Ím a’ szép nap újra tündöklik,
Fénnye arany szinbe öltözik,
   A’ szivárvány ellenében
   Nevet a’ vékony felhőben.
Zöld fele reménnyel ébreszti,
Ha a’ szivet bánat epeszti,
   Azt mutatja pirossága,
   Hogy még meg tér vidámsága.
Lám a’ Patsirta, ki féltében
Imént el bújt mély rejtekében,
   Már most vígan énekeli
   Azt, a’ ki gondját viseli:
El kezdem én is énekemet,
‘S a’ kinek köszönöm életemet,
   Áldozatúl be ajánlom,
   Hív oltalmát igy hálálom.

ZSUZSI.
A’ szép Zsuzsit ki tsufolják,
   Hogy fiatal létére,
Mert rút vének ostromolják,
   Ügyel szűzességére:
Ez magában nem nagy dolog,
   Igaz, vak is láthatja;
Nagy városban a’ ki forog,
   Azt még is tsudálhatja.

AZ UJJONNAN ÜLTETETT FÁHOZ.
Én is ezen öröm kertben
   Egy ifjú fát űltetek,
Majd egykor a’ Ki-keletben
   Ha alatta ülhetek:
Itt lesem meg, hová rakja
   A’ víg madár kis fészkét;
Itt halgatom, miként mondja
   Örömében énekét.
Itten fogom olvasgatni
   A’ gyönyörű könyveket,
Itten fogok irogatni
   Mulatságból verseket.
Azért hamar nevelkedjél,
    ‘S hajts sűrűn zöld ágokat,
Arról te ne kételkedjél,
   Jól viselem gondodat.
A’ szél ellen meg támasztlak,
   Hogy gorombán ne rázzon;
Gyakran vizzel meg itatlak,
   Hogy az aszál ne ártson.
Hébe korba meg kapálom
   Körös körűl tövedet;
A’ rosz füvet ki gyomlálom,
   Hogy ne lopja nedvedet.
De te ezen fáradságot
   Úgy meg nem érdemlenéd,
Hogy ha tsak a’ szép virágot
   Gyümölts nélkűl teremnéd.
Mert mit ér, ha valaki szép,
   De ha nem jó mellette?
Ez tsak ollyan lelketlen kép,
   Melly szinét el vesztette.

KERŰLD A’ PÖRT.
Hogy az eső el eredett,
Egy kényes Júh meg ijedett,
‘S a’ sürű bokrokba mászott.
Igaz, hogy ott meg nem ázott:
De még nagyobb kárba esett;
Mert a’ míg jó időt lesett,
A’ tüskékbe meg akadott,
‘S gyapja’ java ott maradott.
                * * *
Így néha meg károsodik,
Ki Ügyészhez folyamodik;
Sokszor nagyobb a’ veszteség,
Mint a’ pörből várt nyereség.

A’ VÁLTOZÓ SZERENTSE.
Nem de! a’ míg tsapogattad
   Fa tsigádat, szögdözött?
Most hever, mert nem bántattad,
   Gyermek játékid között.
Igy a’ ki a’ szerentsének
   Mindég lágy ölében ül,
A’ szép erkölts’ öszvényének
   Üzésében el henyül:
De fel ébred a’ serénység,
   ’S hasznának lesz látszatja,
Ha nyavalya, vagy szegénység
   Néha meg látogatja.

ÖSZVE HASONLÍTÁS.
Jól mondod! hogy a’ szeretők
Ollyan frisek, mint a’ szellők.
Az az: hogy a’ szerelmesek
Nagyobb részint mind szelesek.
Valamint a’ szél nem nyughat,
A’ tárgyakban nem válogat;
Majd rózsához, majd szekfühez,
Majd a’ mezőn széllyel repdez:
Ugy ők is tsak tsalogatnak,
Egy széptől más széphez tsapnak;
Most a’ szőkét magasztalják,
Majd a’ barnát szebbnek valják.
Szelek tehát így bizonnyal;
De nem azon jó haszonnal:
Hogy másokon enyhítsenek,
Bár senkit ne hevítsenek!

A’ RÓZSA ’s A’ TÉLI-ZÖLD.
Meg kell adni a’ Rózsának,
   Hogy ő bizony szép virág,
Azért a’ kert Aszszonyának
   Méltán tartja a’ világ.
Lám hajnalkor alig nyilik;
   A’ kelő nap meg szépűl,
Rózsa szinbe öltözködik
   Akkor is, ha le készűl.
A’ harmatnak fris gyöngyei
   Leveli közt úgy űlnek,
Mint a’ szemérem’ könyvei,
   Ha szüz artzára gyűlnek.
Ollyan kedves az illatja,
   Mellyet szokott lehelni,
Hogy annak, ki szagolhatja,
   Örömmel kell meg telni.
Tsak hogy holnap már le hullnak
   E’ gyönyörű levelek,
‘S velek együtt mind el mulnak,
   A’ mik kedvet nevelnek.
Más törvényt tart a’ Téli -zöld;
   Nem nagy ugyan szépsége,
De bár öszve fagyjon a’ föld.
   Még is virít zöldsége.
Rózsa képe a’ szépségnek,
   Melly olly hamar el hervad:
A’ Téli-zöld a’ nagy észnek,
   Melly örökké fenn marad.

A’ HOLDHOZ.
Hold! melly szépen világítsz te
   A’ tsillagos kék égről;
Nem tudván, melly könnyen mond le
   Az Ember a’ hivségről:
Míg bús szemem sírva nézi
   Tiszta fényed mint halad,
Nyughatatlan szivem érzi,
   Hogy vig kedve úgy szalad.
Magán, árván járok kelek,
   Egy Álnoktól meg vetve;
De a’ kit nem gyülölhetek
   Egészen el felejtve:
Ott két Hársfa’ árnyékában,
   Hol egy patak tsörgedez,
Lakik kisded hajlékában
   A’ Hitszegő, ’s örvendez.
Vess egy súgárt ablakára,
   Halaványon szolgálva,
‘S hogy itt ülök, add tudtára,
   Méltatlan meg útálva;
Vagy ha talám azt halgatja,
   Mint nyög a’ Fülemüle;
Mond, szemem is itt hullatja
   Könyvét, gyászba merülve.
O! melly komor a’ Természet,
   Melly eddig olly ékes volt;
Minden öröm el enyészett,
   Minden jó ’s szép már ki holt.
Mint egy néma temető hely
   Egész vidék úgy látszik,
A’ hol a’ sír keresztekkel
   Tsak a’ zúgó szél játszik.
Ereszkedj le édes álom!
   Fedd bé fáradt szememet,
Talám benned fel találom,
   Ki meg szánja ügyemet.
Ah! de ez is el távozik,
   Mint egy hamis rosz barát,
A’ ki tüstént meg változik,
   Hogy ha szerentsétlent lát.
Fa! képe vagy életemnek,
   Nem rég’ szépen virúltál,
‘S példájára keservemnek
   Diszedből ki pusztúltál:
De te várhatd még a’ Tavaszt,
   Ki el üzi a’ Telet,
Engem’ a’ bú holtig hervaszt,
   Nints számomra Ki-kelet.

KÍVÁNSÁG.
Boldog, a’ ki egészségben
   Szülő egét szijhatja,
‘S pört nem látó tsendességben
   Örökségét birhatja.
Míg más kevély ditsőségért
   Ülve töri bús fejét:
Ő bé járja kedv-töltésért
   Addig keskeny mezejét.
Nyája szerzi eledelét
   Feles hasznú tejével,
Az készíti öltözetét
   Gyapjat termő bőrével.
Az izzasztó verő fényben
   Árnyékot tart hűs fája,
A’ tsikorgó kemény télben
   Fülik tőle szobája.
Szivét a’ gond nem furdalja,
   Nyers mindenkor ereje,
Háza’ népe vigasztalja,
   Örömben foly ideje.
Nap közt el lát kis dolgához,
   Könyvekben sem járatlan,
Az éjtszaka jó álmat hoz,
   Mert lelke is ártatlan.
El tölteni igy kivánnám
   Én e’ földön éltemet,
Hordozhatná más, nem bánnám,
   Neve alatt versemet:
Midőn testem porrá válna,
   Vad fű alá temetve,
A’ hol senki nem járkálna,
   Mély bánatot tetetve.

SÓHAJTÁS A’ BÉKESSÉG UTÁNN.
Szelíd Galamb! ki zöld ággal
   Feded a’ Föld’ népeit,
El mellőzvén okossággal
   A’ gyilkos ölv’ körmeit:
Igaz e, hogy jövendőben
   Már a’ lestől nem félhetsz?
Ha ugy van: jer, e’ mezőben
   Kényed szerint el élhetsz.
Vessd le az olaj fa ágot;
   Mély gyökeret hadd verjen,
‘S embert illő boldogságot
   Mennél előbb teremjen.
A’ hol ez nyől, az erdőkben
   Nem dűl a’ fa sántzoknak,
Nem ásatik a’ mezőkben
   A’ vetett föld árkoknak.
Nem kapálja az ádáz ló
   A’ virágos réteket,
Nem pirítja a’ ki folyó
   Ember vér a’ vizeket.
Az árnyékos ligetekbe
   A’ vig öröm viszsza tér,
A’ meg indult jó egekbe
   A’ sok sohajtás fel ér.
A’ Hitves-társ ki terjeszti
   Férje utánn karjait,
Atya Anya meg fereszti
   Öröm könyvben fijait.
A’ hív Barát alig várja,
   Hogy Barátját láthassa;
‘S ha egyszer ölébe zárja,
   A’ hült vért le moshassa.
A’ Bujdosó félre teszi
   Koldus botját ’s táskáját,
Munkás szerit elő veszi,
   ‘S szánt vet, fujván nótáját.
Siess tehát szelid madár!
   Az olaj fa ágával:
Vigasztalj meg egyszer immár
   A’ Békesség’ javával!

EGY HALDOKLÓ’ SZAVAI.
Meztelen volt születésem,
Szinte ugy lesz temetésem:
   Életem hát se nyereség,
   Se halálom nem veszteség.

ÚJ ESZTENDŐRE.
Nézd! hogy’ folynak gyors szökéssel,
Eggyes titkos sietéssel
   A’ pataknak vizei:
Igy mulnak el gyorsasággal,
Szemfényvesztő nagy hivsággal
   Az embernek idei.
A’ Patakok vig tsergéssel
Jutnak számos kerengéssel
   A’ nagy tenger’ öblébe;
Életed illy vigassággal
Folyván kivánt hoszszasággal
   Juss Örökség’ keblébe!

ÁGNES’ TÖRTÉNETE.
ÁGNES’ TÖRTÉNETE.
ELSŐ ÉNEK.
   Leg ékesebb tagja a’ nagy Természetnek,
Édes fele a’ bölts Emberi Nemzetnek,
Szép Nem! ki érzékeny szíved’ hatalmával
Jót, vagy roszszat tehetsz a’ Világ’ fiával,
Tudjad, hogy nem tartós az ollyan boldogság,
Mellyel kezet nem fog a’ szelíd jámborság;
Hogy az élet bé van hintve veszélyekkel,
Mint a’ kék ég gyakran komor fellegekkel.
Halljad tsak az őszbe borúlt Öregeket,
Kiknek meg érlelte az idő eszeket,
A’ heves Ifjakról miként gondolkodnak:
Kár utánn, úgy mondják, későn okosodnak!
Ágnes’ Története ezt meg bizonyítja,
Tudom, szemeidet könyvekbe borítja;
Mellyekben lábbadván vegyed gondolóra,
Mi nagy szükség vagyon olly Igaz-mondóra,
A’ ki fel fedezze a’ rosznak kút-fejét,
Hogy rontsa, ha lehet, ragadó erejét. -
   Ágnes olly Szülőktől vette eredetét,
Kikben az Erköltsnek látván jó keletét,
Nem tsak halgathatta oktató szavokat,
De követhette is jeles példájokat.
Követte is: azért lelkekből szerették,
‘S hogy örömökre lesz, méltán reménylhették.
Ők se szánták tőle vékony értéköket,
Ő reá szentelték leg több idejöket.
Már tizen hat Tavasz virágzott éltében,
Mindenik uj díszszel ragyogott képében.
Kartsú test, ép artza, gyenge pirossággal
Öszve ölelkezve nyőlt az ifjúsággal;
Kökény szemeinek szikráztak tüzei,
Kiket félig fedvén selyem szál szőrei,
Igézve rajzolták szelíd erkőltseit,
Szívének ártatlan érzékenységeit.
Egy szóval: remekje volt a’ Természetnek,
Tüköre az éles észnek, ’a szép termetnek,
Mellyhez minthogy a’ jó Nevelés is járúlt,
Tökélletességin minden ember bámúlt.
Azért, mint a’ virág tsalja a’ méheket:
Ugy vonta magára ő is a’ szemeket,
Mellyek, ha valakin érdemre akadnak,
Az érzékeny szívnek mindjárást hírt adnak,
Ki édes kinjában addig egyre hevűl,
Míg a’ betses tárgynak kedvébe nem kerűl.
   Történt: hogy egy gazdag Úr Neve’ napjára
Mulatságot tartott Ház-népe’ számára.
Tág szobái égtek száz tükrös gyertyával,
A’ muzsika zengett bájoló hangjával;
Asztalát étkekkel bőven meg rakatta,
Jó szamatú borát sürüen hordatta:
‘S hogy az Ifjuságnak lássa örömeit,
Vendégűl hivatta serdűlő Szépeit:
A’ kik is jó számmal egybe sereglettek,
‘S a’ bámuló szemnek tsudáivá lettek.
Egy, nagyobb Nemének fitogatására,
Más, a’ Természetnek ki pótolására;
Ez, hogy előbb keljen a’ lejtős vígságban,
Eröltetett mélyen úszott a’ hivságban.
Itt a’ kendőző máz pirúlt az artzákon,
Ott a’ hím, arany, gyöngy fénylett a’ ruhákon;
Mintha tsak illy puha fegyverek volnának,
Mellyeknek a’ szivek ellent nem állnának.
   Midőn a’ sütő Nap rekkenő estvével
El nyugszik, szemünket fárasztó fénnyével,
‘S fel kél a’ tsendes Hold szelid világával,
A’ vékony felhőkkel játszván sugárával:
Kiki érzékenyen tekínt fel az égre,
‘S reá felejtkezik a’ tiszta szépségre.
Illyen erővel bir Ágnesnek artzája,
Tisztességes, velős, víg kedvű tréfája,
Tsínos, de nem pipes fejér öltözete,
Deli, mértékletes maga viselete.
Ki tsudálja tehát: hogy valakik nézték,
Személlyét ditsérő szavakkal tetézték;
Hogy egy gazdag Ifjú’ szivét érdeklette,
‘S ennyi díszeivel rabjává is tette.
   Károlyt magasan költ derék alkotása,
Ég szín szemeinek nyájas mosolygása,
Melly tekíntetének olly kellemet adott,
Mint a’ Nap a’ Földnek, ha tisztán virradott.
Rózsával vegyített szőke ábrázatja
Az ép ifjúságnak nyers szinét mutatja.
Az elevenséget mérséklő tsendesség,
Józan beszédéből ki tetsző eszesség,
Ugy tüntették Őtet mindenek’ szemében,
Hogy nem volt, ki helyet nem kívánt szivében.
De tsak Ágnes vala, ki azt meg hatotta,
‘S eggyütt tsendes nyugtát fel háborította,
Annyival is inkább, mert észre vehette,
Hogy titkon szemeit rajta legeltette,
‘S sebes pillantásik ha öszve akadtak,
Bár félve, egymással örömest mulattak.
Mit tesz? bajt kezd víni uj ellenségével,
De érzi, hogy nem bir kedves erejével;
Meg hódúl, fegyverét magának szegezi,
‘S kevély győzedelme utánn el végezi:
Hogy, bátor a’ tiszta szemérem pirítja,
Még is a’ szép Ágnest imígy meg szóllítja:
   Meg botsáss jámbor Szüz! hogy meg szóllíttalak,
Ámbár közelebbről tsak mostan láttalak.
Feles Társaságban én már meg fordúltam,
De olly hathatósan még meg nem indúltam,
Mint most, hogy érdemi drága személlyednek
Előttem olly kellő szinben jeleskednek.
Ha a’ szép ég még szebb Mennynek tsak árnyéka,
Hogy ne lenne szép test szebb lélek’ hajléka!
Mi szükség tagadnom! szépnek ’s jónak látlak,
Ezen díszek mellett, míg élek, imádlak.
Maga az alkotó Kéz midőn készített,
Drágább kintseivel azért ékesített,
Hogy mint főbb remekjét Téged’ tsudáljanak,
‘S hogy a’ szelíd szivek Néked hódoljanak.
Ne nézd e’ két artzát lepő pirosságot
Mint valamelly zavart eszű gyávaságot;
Ki a’ Szeretetnek biztatásával él,
Annak erejéről buzgó tüzzel beszél.
Az Embert a’ Vadtól ő külömbözteti,
Illő méltóságát tsak ő szerezheti.
Földi boldogságnak ő az első neme,
Véghetetlen minden élőnél érdeme. -
Vajha szemed bennem annyit találhatna!
Hogy vele kedved is rajtam meg szálhatna.
Irígységet szülne, tudom, kegyességed;
De annál nagyobb kínt okoz hidegséged.
Ha türhetsz, ’s még másnak nem adtad szívedet,
Nézz engem’ mint holtig szerető hívedet,
A’ ki szándékidat bé fogja tölteni,
Minden örömeit lelkéből közleni.
Ollyan lesz életünk, mint a’ víg Ki-kelet,
Mellyben a’ nyájosság ártatlanúl nevet;
Mint a’ melly muzsika szerek jól eggyeznek,
Mert, hiszem, szíveink egyiránt éreznek.
   El pirúlt e’ szókra a’ Szűznek artzája,
Szebb színt nem mutathat a’ Pünköst’ rózsája.
A’ melly tűz melyében eddig tsak pislogott,
A’ nyelv’ jó szelétől már halkal lobogott;
Mert fel nem gerjedni szép Ifjú’ szavától,
Nem lehet kívánni Éva’ leányától.
Mint a’ madár őként tavaszszal énekel:
Ugy természet szerint a’ szép szó érdekel,
Kivált, ha azt illyen ékes nyelv folytatja,
‘S a’ mellynek egyszer ’s mind kedves foglalatja.
   Ágnes illy váratlan dolgok’ hallására,
Nem tudta, melly válasz illik ajakára;
Az öröm ’s szemérem szívében hartzoltak,
Fő tárgyokhoz képest mást mást parantsoltak.
Végre fel emelvén le sütött artzáját,
Illy bölts feleletre nyitotta fel száját:
Jó Ifjú! nem tudom, mi érdemnek véljem,
Hogy betses szemedbe tünt tsekély személlyem.
Azt gondolod talám, hogy nagyok szüleim,
Vagy hogy sokat érnek várandó kíntseim;
Káros bánkodhatnál, meg mondom előre:
Nálom nem építhetsz illyen fenék kőre.
Azonban, ha az Ég’ szent rendeléséből
Társodnak választasz szíved’ ösztönéből:
Minthogy a’ szülőknek élünk jóvoltokkal,
E’ lépés is essék az ő tanátsokkal.
Ők, a’ kik bennünket igazán szeretnek,
Semmiben ok nélkűl akadályt nem vetnek.
   Mint a’ bús Gerlitze’ nyögő szózatjára,
Ha a’ Társ rá akad szerelmes társára,
Helyet alig talál heves örömében:
Károly is igy örvend vélt szerentséjében.
Ah, jó Lélek! úgy mond, a’ nagy vér ’s gazdagság
Elöttem leg kissebb, leg utólsó agság.
Olly mohón tsak azok kaphatnak ezeken,
Kik hívságot űzni akarnak pénzeken.
Illy költsön szerekre nints Néked szükséged;
Meg van Természettől adatott szépséged.
Lássa más, ha magát majmozva szépíti, 
Az Angyalt a’ tzifra tsunyán ékesíti.
Egy ital hideg viz, egy darab jó kenyér
Gazdagon meg rakott asztalnál többet ér:
Ha azt két hív Lelkek együtt meríthetik,
Ha ezt éhség ellen két felé törhetik.
   El hidd, ha éltemet öledben tölthetném,
Azt szeretetűnknek ’s Néked szentelhetném:
Egy kalibát, hol az ártatlanság mulat,
A’ hová bé nem fért még a’ rosz indulat,
A’ saját mezőben legelő kis nyájnál -
Többre betsűlöm a’ leg gazdagabb tájnál.
Mások a’ bőségben bizvást’ uszhatnának:
A’ kajánok reánk agyarkodhatnának:
Nem törődném vélek, ’s az egész világgal,
Hol szüntelen tsatáz a’ rosz a’ jósággal.
Mí meg vonnánk magunk’, békességben élnénk,
A’ haragos boszszú’ mérgétől nem félnénk:
Tsak magunkra lenne egyedűl figyelmünk,
‘S arra, hogyan nyőljön naponként szerelmünk.
Erre nézve, kérlek: maradj szavad’ híve;
Ne félj, nem változik szeretődnek szíve.
Megyek, Isten velünk! addig nem nyúghatom,
Míg óhajtásomnak töltét nem láthatom.
Semmi viszontagság azt nem gátolhatja,
Ha meg eggyez benne Szülénk’ akaratja;
‘S mért ne eggyezne meg? igazság kérésünk;
Meg bántaná őket kétségeskedésünk.
   Most érzi először Károly életében,
Melly kínos bú mardoz az ember’ keblében:
Ha attól, bár kisség, kéntelen el válni,
Kiben, szerentsés volt hív Társra találni.
Minden szempillantás napokká változik,
Míg véle ujjolag öszve találkozik.
Azért mint a’ villám Károly el sietett,
Hogy hamar meg hozza a’ víg feleletet.
A’ Szerelem költsön engedte szárnyait,
‘S Attyához repűlvén így önté szavait.
   Édes Atyám, tudom, szereted fiadat,
Ha az boldog, annak állítod magadat.
Igaz boldogságnak jutnék kútfejére,
Ha reá állanál fiad’ kérésére.
Te mondád: keserű az ember’ élete,
Hogy ha erőszakot szenved természete.
Valaki él, annak kín a’ magánosság,
Gyönyörűség, a’ két egy szívű párosság.
Ennek köszönhetjük mí is lételűnket,
Ez által vihetjük meszszebbre nevűnket.
Unokákban fogunk hóltunk utánn élni,
Mint Feniksz hamvából ujjonnan ki kélni.
Hagyd helyben, jó Atyám, tett választásomat,
Hogy Ágnest szeressem mint hitves társomat.
Ágnest a’ Természet olly igen szerette,
Hogy leg szebb javával fel ékesítette:
De a’ Jámborság is úgy tündöklik benne,
Hogy érte Nálod is, tudom, kedves lenne.
A’ mit a’ szerentse tőle meg tagadott,
Abból, édes Atyám, Néked bőven adott;
Közöld kegyességből tsak kis részét vélünk,
Igérem, mindenkor örömedre élünk.
   A’ fel lázzadt Atya tsendesen halgatott,
Valamíg Ágnesnek neve nem hallatott;
De értvén, hogy nem nagy házból születtetett,
Tsuda hamar mérges haragra gerjedett.
A’ vér öszve futott rántzos homlokára,
Honnan a’ nagy boszszú nézett le fiára,
Sárga képén barnás foltok fakadoztak,
Szemeiben vörös erek dagadoztak,
Mellyekből talántán dölfös könyv is folyna,
Ha a’ neheztelés bé nem itta volna.
Dúlt fúlt epét rágván, lábai dörögtek,
Félre vont ajaki rútúl igy höbögtek:
Méltatlan vagy, hallod, érdemes nevemre,
Méltatlan nagy gondal szerzett értékemre,
Ha alatson porba akarsz le heverni,
S fel kapott híremet így bűzbe keverni.
Kinek ütközhetett tsak esze’ ágában,
Hogy kedved telhessék egy koldus’ táskában!
Hej! szemmel ész nélkűl kezdtél e’ játékhoz,
A’ melly bús fejedre késő bánatot hoz.
Én nem adom reád soha áldásomat,
Hogy le allyasítsad vagyonos házomat.
Takarodj előlem, szégyenlem szívemből,
Hogy illy szennyes lélek néz ki gyermekemből.
   Gondolj egy külföldön vándorló férjfiút,
Ki midőn már közel édes honnyához jut,
Szegényt a’ rév partnál a’ szelek fel kapják,
‘S újra a’ fertelmes habok közé tsapják:
Búban ázott könyvek reszketnek szemében,
El tűnt anya-földje forogván eszében.
Valóságos képe ez most Károlyunknak,
Méltó tárgya szíves szánakodásunknak,
Ő kevessé előbb víg gondolatjában
Boldog volt Ágnese’ drága birtokában:
‘S most kemény Attyának kínos válaszára,
A’ kő meg lágyúlna zokogó jajjára.
‘S a’ mi még sajnosabb, keservét titkolja,
Ne hogy kedvesénél baját el árúlja.
De a’ szemfüles Hír, ki folyvást lesben áll,
Kivált az epedő boldogtalanoknál,
Alig lett a’ történt dolog értésére,
Fel kapta szaporán tsatsogó nyelvére,
‘S valamerre járt kélt, hírdette útjában,
Míg ki nem fetsegte azt Ágnes’ házában. -
A’ jó Szülők ezen szívből meg indúltak, 
Könyvező szemekkel az égnek fordúltak,
Tudván, melly nagy szégyen háromlik reájok,
Ha igy kissebbedik ártatlan Leányok.
Ám többre betsülték ők jámbor nevöket,
Mint a’ dús Gazdagok’ halmozott kintsöket.
Azért is házoktól Károlyt el tiltották;
De jaj! még a’ roszat így ki nem irtották.

ÁGNES’ TÖRTÉNETE.
MÁSODIK ÉNEK.
   Soha nem találósb az Ember’ elméje,
Mint ha a’ bút-látó Szerelem bibéje.
Álljon bár a’ szemes Argus őrt mellette,
Ugy reá szedetik, hogy észre se vette.
Katonaság dolgok a’ szerelmeseknek,
Nagy gát teszi őket nagyobb nyerteseknek,
Ezen indulatnak az a’ természete,
Hogy az ellenzéssel gyorsabb tenyészete.
Valamint az arany tüzben próbáltatik:
Ugy a’ hív szeretet veszélyben látszatik.
Károly magát illyen okkal ébresztette,
Ha kedvetlen sorsa szivét epesztette;
‘S minthogy Ágnesét is igy bátorította,
Melyében a’ tüzet mind inkább gyujtotta:
Loppal el küldözvén hozzá embereit,
A’ kik híven kézhez adták leveleit;
Mellyekben mert tollát szivéhez értette;
Személyét előtte meg lelkesítette;
‘S igy Kedvesét látván mindenik sorjában,
Ezerszernél többször olvasta napjában.
Már úgy tetszik néki, hogy egész éltében
Nem lehet szerentsés tsak Károly’ ölében.
   A’ bölts szülők látván, hogy kedves leányok
Nints olly ki nyilt szivvel mint eddig hozzájok;
Hogy önként keresi a’ magánosságot,
Ki eddig szerette a’ víg társaságot;
Hogy majd örvend, majd sír mély gondolatjában,
A’ mint kétes sorsát képzeli magában:
Sok fej-törés nélkűl bajára akadtak,
Gyötrő aggodalmin bánatra fakadtak;
Mert tudták, melly káros az ollyan szeretet,
Mellyet a’ Házasság’ boldoggá nem tehet.
Hogy tehát elejét vegyék a’ veszélynek;
Ki telhető okos figyelemmel élnek:
El küldik hirtelen meszszebb leányokat,
Vélvén, hogy el fojtják igy indulatjokat.
Lám a’ tűznek ha nints folyvást táplálása,
Lassanként magától lészen el alvása.
De valamint a’ Rab süket tömlötzében
Még elevenebben forgatja eszében,
A’ mit előbb széllyel tett szabadságában,
Midőn a’ szerentse követte nyomában:
Úgy a’ Szerelmesek, ha nem látják egymást,
Majd még jobban érzik a’ kínos kár-vallást;
‘S ha nem hallatik is panasz szó szájokból,
A’ szorúlt szív ki néz bádjadt artzájokból,
   Értvén Ágnes: hogy már a’ kotsi készen áll,
Le botsátá fejét, mint egy liliom szál,
Mellynek szárát a’ vad fő szél meg hajtotta,
‘S forró könyveivel bús képét ásztotta:
Még is olly ékes volt tiszta ábrázatja,
Hogy magát a’ deli épséget mutatja.
Vitéz el-szánással meg győzi nagy búját,
Édes szüleitől vévén rég butsúját.
Keservét takarja sovány mosolygással,
Szoros melyén tágít lassú sohajtással;
Hogy ne lássék, millyen kínos kötelesség,
Mostan leg először az engedelmesség. -
Szülei szivekhez váltva szorították,
Érzékeny tsókjokat reája osztották;
De titkos bánatot jelent pillantások,
Mintha foganatlan lehetne áldások.
   Már indúl - a’ bú is meg indúl szivében,
Ujra sós tseppekre olvadoz szemében;
Ottan sír Károlynak emlékezetére,
Mig végre le gördült dobogó melyére.
A’ részt-vevő úti-társ is szomorkodik,
Az egész környékben mély tsend uralkodik,
A’ serény lovak is halkal lépegetnek,
Mint midőn valakit pompásan temetnek.
A’ felhők a’ tiszta eget bé fedezik,
A’ Nap sugárival bennek el rejtezik;
Mint egy fekete gyászt vészen fel fénnyére,
Ágnes’ fajdalmának bús tiszteletére.
‘S ollyan szomorú volt végre le nyúgvása,
Mintha nem lenne több kies támadása
Azon kis vidékben, a’ hová Ágnes ment -
Szerentse, ha ez bal jövendőt nem jelent.
   Károly illy kedvetlen ügynek közepette
Gyakorta szemeit az égre vetette,
Kérdezvén: mi lehet olly gántsos éltében,
Hogy ennyi akadályt szenved szerelmében?
Mért? hogy értésére tsak az sem eshetett,
Szeme elől Ágnes melly helyre vitetett.
De leg nagyobb követ az tett bús szívére,
Hogy már számot nem mert tartani hívére:
Félvén, hogy valamint a’ hely tőle osztja:
Ugy szeretetétől az idő meg fosztja.
De melly helytelen volt azonn aggódása,
Meg mutatta Ágnes’ érkező írása,
Mellyben ártatlanúl érzékeny tollával
Igy közli kínjait kedves Károlyával.
   „Mi idegen hely ez, könyörűlő Egek!
A’ hol számkivetve kétségben lézzegek?
Itt ülök únalmat lehellő szobámban,
El ámúlva most is azon mély tsudámban,
Mellyben Tőled, áldott Lélek, meg fosztattam,
‘S nem tudom, mi módon ide hurtzoltattam.
Mint egy szelíd bárányt a’ mészárló székre:
Úgy hoztak erővel e’ gyászos vidékre.
Mindenik lépés közt, mellyet Tőled tettem,
A’ halál’ erejét előre érzettem. -
Hogy testtel el válljak, szüleim tehették:
De, hogy lélekkel is, véghez nem vihették.
Leg kissebb részem van velem foghelyemben,
Nálad lakik, a’ mi él, ’s érez testemben;
Nálad mulatoznak folyvást gondolatim,
Jaj! de annál szívre hatóbbak bánatim;
Mert érzem, hogy szükség Rólad emlékeznem,
Akkor is, ha mondják, meg kell felejtkeznem.
   „Mi az Ember? látom, egy muló könnyű hab,
Mellynek a’ dühös szél kényére utat szab.
Ah kegyetlen Végzés! vesztemet akartad,
Mikoron nyugtomat ekként fel zavartad. -
Mint egy tüzes villám, ha tsendes időben
Tsattanik a’ gőzzel terhelt levegőben:
Úgy dörrent fülembe e’ szó: nints mit tenni;
Készűlj! e’ helységből néked el kell menni.
El jöttem; ’s még nem is vehettem bútsúmat,
A’ mi mérték nélkül öregbíti búmat.
Tehát azért kellett egymásra akadnunk,
Hogy hamar kínok közt kelljen el szakadnunk?
Azért kezdett bennünk hív érzés támadni,
Hogy egymásért mélyen tudjunk fohászkodni?
Hogy a’ víg nyájasság kerűljön bennünket,
‘S a’ sűrű sohajtás töltse bé egünket?
Mellyben bús képeink’ lebegni láthassuk;
‘S kínjain zokogó nyögésit halhassuk!
Szívem ollyan kútfő, mellyből öröm áradt;
De az már belőle egy tsöppig ki száradt.
Nem olly szép a’ virág feselő korában,
Nints vigság a’ madár’ éneklő szavában.
Setét gyászba borúlt, a’ mire szemem néz,
Még a’ forgó égnek szépsége sem igéz.
Ha rózsa színt mutat, már nem is visgálom;
Tsak akkor szeretem, ha búsnak találom:
Midőn az éjjelnek komor homályában
Minden a’ halálnak nyugszik árnyékában.
   „Üss hamar számomra te utólsó óra!
Tsak te fordíthatod bús ügyemet jóra.
Senki nem könyörűl rajtam rabságomban,
Nem hoz vigasztalást senki aggságomban;
Senki nem néz ezen meredek mélységre,
Mellynek szélén állok, hogy el nyeljen végre.
Hidegek a’ szívek, mint a’ jeges bértzek,
‘S kemények, mint az ott bennek termő értzek.
Biztos segétséget Tőled sem várhatok;
Mert a’ mint gyakorta Felőled álmadok,
Hogy ha felém sietsz kegyes indulattal,
Viszsza térsz borzadást szülő ábrázattal.
Sárgaság fogja el illyenkor képemet,
Halálos hidegség rázza meg testemet;
Tüzesen háborgó szivem kezd vérezni,
Mert szörnyű jövendőt érez következni.
El tikkadok, mint egy fakadó virág szál,
Mellyet idő előtt el fojtott az aszál;
Vagy mint egy fa, mellynek leveli sárgulnak,
‘S az őszi tsipős szél’ fúvására hullnak. -
Élj Te szerentsére méltóbb drága Lélek!
E’ kerek ég alatt én jót nem reméllek.
Élj! ’s ha talán nyájas örömid engedik,
Gondold meg, hogy Érted egy rab epekedik.”
   A’ pénzt gyűjtő Fösvény annyira nem örűl,
Ha loppal el emelt kintse viszsza kerűl:
Mint most Károly, vévén Ágnese’ levelét,
Mellyből ki tanulta annak hol-lételét;
‘S a’ mi több, a’ mellyből érti sohajtását,
El szakadásokon tartós bánkodását.
Boldog szempillantás! ugy mond, szent szerelem!
Érzem, szined előtt mint fut a’ gyötrelem;
Mint öntöd a’ szelid írt a’ természetre,
Hogy az el dült kedvet támaszd új életre.
De látom Ágnest is mély búba merűlve,
Mint ama’ kesergő szűzet síron űlve,
Muló boldogságát eszében forgatni,
Képére fekete fátyolt burogatni.
Látom, miként nyujtja felém szép karjait,
‘S intve kér, hogy vegyem szivemre kinjait,
Meszsze tehát tőlem tündér mulatságok,
Olly sok ezereket vakító hivságok!
Jó-tétel! te nemes tárgya az embernek!
Minden erek bennem tsak te érted vernek.
Van e, de lehet e már bővebb jutalom?
Mintha hivségemmel azt meg vigasztalom,
Ki a’ nyögő bánat’ terhével küszködik,
‘S ébresztgető barát nélkül szükölködik.
Igazsággal tőlem vár ő segedelmet,
Megyek is, meg vetvén minden veszedelmet.
Ordíthatsz dühös szél, dúló zápor eshetsz,
Tsattogj haragos ég, engem’ nem késlelhetsz! -
   A’ szoptatós Tigris kölyke’ rívására
Lélek-szakadva fut mérges oltalmára:
De Károly serényebb gyors paripájával;
A’ sebes szél alig él vele szárnyával.
Repűl, mint a’ mezőn a’ felhők’ árnyéka,
Ha a’ szélvész űzi; hogy teljék szándéka.
Ki nevet minden bajt, melly utját terheli,
Mert kedvese iránt érdemét neveli;
Egy század’ bajait, magában gondolja,
Az öszve jövetel bőven ki pótolja.
   O Nap! te öröme az emberi nemnek,
Légy tellyesítője buzgó kérésemnek.
Állj meg! el ne költözz a’ tündöklő égről,
Míg tanú nem lehetsz a’ mái hivségről.
Érzékeny madárka! folytasd énekedet;
Tsendes Est’ tsillaga! halaszd kelésedet;
Annál gyönyörűebb lehet majd súgárod,
Ha két hív sziveknek örömét meg várod.
Szelíd Nyáj! ne siess, legelj a’ térségen;
Igy szabad vagy, ’s tovább tész ki az éhségen.
Téged zúgó Folyam! tudom, tsak untatlak,
Ha kérő szavammal viszsza tartóztatlak.
Egy mást érik színed’ tajtékzó habjai,
Kikre várva várnak a’ tenger’ árjai;
Hogy onnan ismét más vidékre küldjenek,
‘S vizedből derekas folyók eredjenek.
Ó siessünk tehát! a’ jó-tétel tárgyunk,
Ennél felségesebb nints, a’ mire várjunk.
Ott lakik az Atya, Kints, Haza, Ditsőség,
Hol erre szert tehet a’ lelki erősség.
   Sietsz tehát Károly! a’ hivség’ szárnyain,
Enyhíteni akarsz Ágnesed’ bajain.
Vigyázz! mohón ne tépd a’ Reménység’ ágát,
Sok későn bánta meg hebehurgyaságát.
Tudjad: a’ Szerentsén tág vitorla látszik,
Mellyel a’ tsalfa szél kénnye szerínt játszik.
Nézd! néhány Utasok egy hajóban ülnek,
Mint a’ két part’ kies környékin örülnek.
A’ Fák, mellyek rakvák részint virágokkal,
Részint szép gyümöltsel igéző ágokkal,
A’ vigyázó szemet nem hogy meg gátolják,
Sőt dús kintseikkel előre bájolják.
Ki ki az utánn fut, mellyet szebbnek nézett,
De kérdés: a’ durtzás szerentse mit végzett?
A’ leg kissebb ütés, a’ kormány’ törése,
A’ hajónak lassúbb vagy gyorsabb menése,
Egy örvény, egy szikla olly változást tehet,
Melly miatt az egész munka füstbe mehet.
Légy erős, vagy gyenge; okos, vagy tudatlan,
Mit ér: a’ szerentse hogy ha álhatatlan? -
Senki el nem nyerte, a’ mit ugy óhajtott,
A’ mi íze szerint néki hasznot hajtott.
A’ ki rózsát tört is, meg szurta a’ szára,
Le esett, ki fel ment a’ szálasabb fára.
Mi történt? egynéhány napok végeztével,
A’ leg hizelkedőbb szellő’ legyeztével,
Ki repűlnek a’ zöld tengernek szinére,
De még el sem értek kellő közepére;
Egy szép reggel hajó törést szenvedének,
‘S eggyenként a’ halál’ prédái levének. -
   Most lássuk: meddig ért Károly az utjában,
‘S a’ Szerentse miként kedvezett dolgában.
Már pirúlni kezdtek széllyel a’ hajlékok,
Óriás nagyságra nyultak az árnyékok;
Már hirdeté a’ Nap tsendes le nyugvását,
Méltósággal adván utólsó áldását;
‘S hogy ne kápráztassa a’ Nézők’ szemeit,
Fényes súgárinak lankasztá tüzeit.
Mindenkor nagyobbra nyőlt a’ karikája,
Ékes bibor szinbe borúlt az artzája.
Immár a’ kékellő bértzekhez érkezett,
Míg szegdelt formában végre el rejtezett:
Maga utánn hagyván a’ szép fellegeket,
Mint annyi késérő tsinos seregeket,
Kiknek majd láng piros vala ruházatjok,
Majd hamvas színeknek arany pártázatjok.
Már Estve volt-midőn Károly el érkezett,
A’ hová olly buzgó szivvel igyekezett. -
Mihelyest meg látta Ágnesnek fog helyét,
Harag is, öröm is dobogtatta melyét,
‘S olly nagy mértékben nyőlt türhetetlensége,
Hogy kétes homályá vált a’ dolog’ vége.
   Ha tsak nem tud a’ toll maga is érzeni,
Haszontalan készűl azt jól ki ejteni,
A’ mit Károly ’s Ágnes érzettek szívökben,
Midőn egy mást ujra látták személyökben,
Soká merőn fügtek egymáson szemeik,
Mellyekben reszkedtek bámuló könyveik.
Tsak ezek szólhattak néma pillantással,
A’ nyelvök le lévén kötve szív-fogással.
Négy kar közé dűlve merevenen áltak,
Mint egy tsudát szerző bálványokká váltak;
Tsak az öszve forrott ajakok mozogtak,
Valamint belőlről a’ szivek dobogtak.
Ölelkezésökből azt lehetne vélni,
Talán lelkeiket akarják tserélni:
Míg lassan az öröm életre nem gerjedt,
‘S a’ frisebben verő melyekbe el terjedt.
Tsak az utánn vették észre, hogy boldogok,
Hogy nem álom-látás őrvendetes dolgok.
Végre a’ Szerelem’ hív sugarlására
Károlynak ez ígék jöttek ajakára.
   Kintsem! ugy mond, igaz: sok bú ér bennünket,
De azért el esni ne hagyjuk kedvünket;
Reménylem, sőt tudom, hogy egymásért lettünk,
Ki fog tehát kelni az Ég is mellettünk.
Ő volt, ki szivünket eggyüvé kötötte
Midőn a’ köz érzést melyünkbe öntötte.
E’ szent eggyességet nints ki fel bonthassa,
Bátor a’ Fösvénység fogát tsikorgassa.
Itt a’ jelen lévő Istenség’ láttára,
A’ mennyei dolgok’ leg szentebb voltára,
A’ hív szeretetre, mellyel folyvást égek,
Esküszöm, hogy Hozzád hiv leszek, míg élek;
‘S mihelyest a’ kegyes sors’ engedelméből
Részemet vehetem Atyám’ értékéből,
Édes öröm között az oltárhoz megyünk,
‘S egész világ előtt hangos vallást tegyünk:
Hogy valamíg a’ vér tsergedez erünkben,
Tsorba nem fog esni soha hivségünkben.
Édesem! lehet e már nagyobb üdvözség,
Mint a’ mellyet igér az állandó hivség?
Ha a’ gondolatok egymást ölelgetik,
Az édes ösztönök kedvöket követik.
Ha a’ szeretetnek szíves zálogai
Reánk mosolyognak mint ég’ angyalai;
‘S dadogva előttünk versent emlegetik,
Kedves szüleiket mi igen szeretik;
Vagy ha enyelegve egy más közt mulatnak:
Szemeink hány öröm könyveket hullatnak!
   Képzem: ha egy Beteg fájdalmas ágyában,
Midőn tsak a’ halált várja már kínjában,
Véletlen egy kegyes Orvosra akadna,
Ki a’ gyógyulásra reménységet adna:
Mint vetné reája el gyengűlt szemeit,
Melly mohón venné bé orvosló szereit;
Mint vallaná őtet őrző Angyalának,
Melly készen fogadná szavát tanátsának. -
A’ Szerelem vala Ágnes’ nyavalyája,
‘S mivel sok akadály férkezett hozzája,
Beteg szivét a’ bú olly kitsinyé tette,
Hogy tzélhoz jutását már nem reménylette.
Azonban, midőn igy tünődik magában,
Ott terem egyszerre Károly szobájában;
Ki az érzékenység’ gerjedő tüzével,
Mint a’ Nap a’ ködöt tiszta kelésével,
El üzte szívéből a’ bús aggodalmat,
Helyébe ültetvén a’ vig bizadalmat;
Mert azt oh melly könnyű hihetővé tenni,
A’ minek szív szerint ugy kellene lenni!
   Már Ágnes kis kertjét járja elméjében,
Sok tarka virágot szaggat örömében.
A’ szüz koszorúkat belőlek kötözi,
‘S szíve’ forrásából gyengén meg öntözi;
Hogy mindenik szálja frissen meg maradjon,
‘S szerentse’ jeléűl jó illatot adjon.
A’ kerek jegy-gyürűt már ujján viseli,
Benne örökkén víg napjait képzeli.
Mennyegzős ruháját fel veszi magára,
A’ hivség’ szent lántzát köti oldalára.
Már kart karba öltve indul az oltárhoz,
‘S vallást tesz, hogy holtig hiv lesz Károlyához
Édes tsallattatás! melly tág birodalmad,
Mennyire ki terjed tsábító hatalmad?
Néked, ’s azon furtsán szédítő beszédnek,
Melly olly kellemetes egy ifjú személynek: -
Néktek, néktek! lehet tulajdonítani,
Hogy Ágnes meg hagyta magát vakítani.
   Mint ama’ por, mellynek mind színe fekete,
Mind károkra készűlt undok természete,
Senkit nem sért addig, míg tüzre nem talál,
Noha benne lakik a’ rettentő halál;
De mihelyest hozzá fér ez, fel lobbanik,
A’ menydörgéseknél szörnyebbet tsattanik,
Valamit ér, mindent fel dúl erejével,
Még a’ kő vár sem ment őrző seregével:
Ugy a’ roszra kísztő heves gerjedelem
Meg van minden szivben; de a’ veszedelem
A’ gyarló birtokost addig nem érheti,
Míg azt az ész szoros pórázon vezeti;
Míg kerűli az olly alkalmatosságot,
Melly bátorrá teszi a’ magánosságot,
Mellyben a’ rút képek meg elevenednek,
‘S a’ gyönyörűségnek búján hizelkednek.
Ha ebbe jut, ki dül az Erkölts helyéből,
Szennyesbe öltözik tiszta köntöséből.
Ebbe jutott Károly: ’s íme mire fakadt!
A’ Jámborság benne gyilkosára akadt.
   Ágnes! nem érzed e, úgy mond, kínjaimat,
Mellyek el futották minden tagjaimat?
Bár látnád, hogy’ tűrök: szívedben meg esnél,
Vigasztalásomra enyhülést keresnél.
Mint a’ mérges hartznak zordon tólyongása,
Ollyan most szívemnek tüzes háborgása.
Ezt Te élesztetted; le tsillapíthatod,
Ha magadat hozzá kegyesnek mutatod.
Add viszsza, környörgök, kevély nyugalmamat,
Adj viszsza magamnak Te benned magamat.
El ne fordúlj tőlem; oh ne kedj gyülölni!
Ha tsak hivségemért nem akarsz meg ölni.
Miért nem fetted bé angyali artzádat,
Előbb hogy sem bennem láttad rab szolgádat?
Akkor kötelesség, már most vétek volna,
Ha jó indulatod más tárgyhoz hajolna.
Futsz? Utánnad tsúsznak tántorgó térdjeim,
Míg meg nem indítnak ezer kéréseim.
O Leány! ne vigyázz semmi tilalomra:
Vesd gondolatodat azon szent Templomra,
Mellyben enyim lészel; ottan ki tisztúlunk,
Ha az érzékenység’ utján meg indúlunk.
Ágnes látván Károly’ artzáját pirúlni,
Szemeit szikrázó hév nedvbe borúlni,
Hatalmas erővel remegni inait,
Ajakin rebegni esdeklő szavait;
Egy névtelen érzés fogta el ereit,
‘S lángolásba hozta rejtettebb tüzeit;
A’ mitől olly mélyen kezde andalodni,
Hogy meg szűnt a’ lélek benne okoskodni.
Mert, bátor az Erkölts soká viaskodott,
Még is a’ Természet diadalmaskodott.
‘S igy meg nem fojthatván a’ test’ hevűlését,
Jaj! a’ szüzességnek el nyomja nyögését.
Már némán szédeleg, lábai roskadnak,
Dűl, ’s az ártatlanság’ virági hervadnak.
   Hej! némúljatok meg lantomnak hurjai!
Ne hogy énekemnek sértsenek hangjai.
Fedezze vak homály örök setétséggel, 
Valaminek köze van a’ fesletséggel.
Ollyanra a’ forgó szelek süvölthetnek,
A’ min tsak a’ vétek’ tzinkosi nevetnek;
A’ min a’ Természet búra ereszkedett,
‘S iszonyodásában, úgy tetszik, reszkedett;
A’ min a’ hold - világ’ szemérmetessége
Irtózott, ’s felhőbe borúlt fényessége;
A’ min a’ Tsillagok’ tüze el oltódott,
‘S a’ zúgó szél alatt az éj meg rázkódott.

ÁGNES’ TÖRTÉNETE.
HARMADIK ÉNEK.
Itt áll már most Ágnes, amaz ékes Leány,
Mint egy öröm kertben serdűlő oltovány,
Mellyet, mivel szelid gyümöltsel biztatott,
Ültetője gondos kézzel ápolgatott;
De, midőn leg szebben indul zöldelleni,
Meg kezdte a’ féreg gyökerét serteni. -
Él ugyan ő még most, él nagy vigaságban,
Mint sokan tobzódva e’ romlott világban,
Hol mézzel a’ maszlag ugy fel eresztetik,
Hogy a’ gyilkos méreg észre nem vetetik.
A’ szemeket vesztő új öltözetekben
Jelen van a’ nyájas gyülekezetekben,
Hol az eszem iszom, tántz, játék és ének
El veszik erejét a’ józan elmének,
Melly lassan magáról úgy meg felejtkezik,
Hogy a’ jövendőről meg sem emlékezik;
‘S igy, midőn leg főbbnek véli boldogságát,
Le zuhan, ’s siratja, de későn, hivságát.
Oktatást adhatna néki a’ szökő kút,
Melly, midőn vizével leg magasabbra jut,
Meg fordúl, le felé siet sebességgel,
Zúgván: élj halandó ember böltsességgel!
El ne bizd magadat, ha kellő poltzon ülsz;
Mivel nagyot esel, pedig könnyen le düsz.
   Tűkör példa Ágnes. Ő Károly kedvében
Leg szerentsésebb volt maga el véltében;
De nyomban követő boldogtalansága,
Tanú, hogy semminek nints állandósága:
Kivált illy hó halmon épűlt boldogságnak,
Mellyhez nem kell férni a’ szép nap világnak.
Lehet: fel támadott volna talám az Nap,
Mellyben öszve adja személlyöket a’ Pap;
De egy esztendőnek sebes le folytával
El ragadta Károlyt a’ halál magával,
Virágit hullató élte’ tavaszában,
Itt hagyván Ágnesét az inség’ torkában.
Mert a’ költsön pénznek bő forrása meg szünt,
Hogy az örökségnek reménysége el tünt;
El tüntek egyszer ’s mind az öröm’ álmai,
‘S fel ébredtek a’ bűn’ kemény hóhérjai.
   Ha szép tiszta nyári nappal véletlenűl,
Egy vékony fellegben a’ menykő meg derdűl,
Le tsap, ’s koldúst tészen a’ Házi-gazdából,
A’ láng által hamú válván vagyonjából:
Tudni való, mint sír a’ lélek testében,
Valamikor kára fel ébred eszében.
Szerentsétlen Jámbor! szüntesd keservedet;
Vagynak, kikben te még vethedd reményedet.
Ha másod nem volna, van ártatlanságod,
Ebben mindenkor lesz kész vigasztalásod.
Oh! sokkal gyászosabb Ágnes’ állapotja;
Nints olly szín, olly etset, melly azt le irhatja.
A’ melly homok halmon bizodalma épűlt,
Az egy mérges szélnek fúvására bé dűlt;
Bé dűlt! és lelkének örökös kinnyára
A’ kétségbe-esés űlt romladékjára;
A’ kinek valahány nyíl repűlt ivéből
A’ szerentsétlennek huzdalta sebjéből.
Nem tünteti néki egy Tsillag is fénnyét,
Mellybe a’ nyomorúlt vethetné reményét;
Sőt valamerre néz, a’ bánat’ egében,
Az irtózás képe rémíti szívében.
   De ugyan is: attól hirtelen el válni,
Kiben tudja tellyes szerentséjét állni;
A’ kit ha mellőle sír gödörbe tettek,
Puszta lesz, mint a’ melly szőlőt már meg szedtek,
Annak jelen-lenni hörgő vonoglásán,
Vádoló lelkével végső’ baj-vivásán;
Látni el változott ijesztő színében,
A’ bünnek rútsága mint mardoz szivében;
Miként emelkednek borzas haj szálai,
Mint vesz szeme’ fénnye, mint rogynak tagjai;
Mint szakad ki lelke meg hülő testéből,
Hogy jutalmát vegye gonosz érdeméből: -
‘S magát szinte ollyan vétkesnek ismérni,
Lehet e már észszel nagyobb kínt fel érni?
   Ugy van! Károly’ hamva el sem volt temetve,
Már Ágnes is vele el vala felejtve.
Régi baráti közt nem talált egy lelket,
A’ ki veszteségén valóságos részt vett;
A’ ki szivből gondolt el hagyott űgyével,
‘S elegyített volna könyvet bús könyvével.
Még a’ kiktől kegyes szánást reménylhetett,
Saját szüleitől tsak nem üldöztetett:
Kikben a’ szeretet átokká változott,
Midőn reménységek úgy meg tsalatkozott,
Hogy az öröm helyett emésztő fajdalom:
Lett fáradságokért a’ szörnyű jutalom:
Ám vévén a’ rosz hírt, borzadtak testekben,
A’ sárga irtózás látszatott szinekben,
Reszkető ököllel verték homlokokat,
Boszszonkodva tépték szétt-folyó hajokat,
Gyülölték a’ Napnak árúló világát,
Szidták az emberek’ rontó társaságát;
Átkozták az órát, mellyben Leányt szűltek,
Ki által illy hires szégyenbe kerűltek,
Kiről nem akartak semmit már hallani,
Boszszújokat ezzel kivánták torlani.
   Mit tégyen hát szegény? rebegő nyelvével
Sokszor el vesződik Károlynak nevével:
Egyre tsordogálván a’ bánat szeméből,
Bár más más indúlat fakadoz szivéből.
Majd fel háborodva fennyen meg szóllítja,
Az ítélő Biró’ elejbe állítja,
‘S számot adat vele fertelmes bünéről,
Rajta el követett kegyetlenségéről;
Majd ismét meg szánja, úntig mentegeti,
A’ vétket a’ gyarló Természetre veti:
Avagy azt tellyesen magára válalja,
‘S az Igazság előtt tettét bé vádalja.
Ő volt, mondá, a’ ki a’ levelet irta,
Melly Károlyt a’ hozzá jövetelre birta;
‘S pedig ezen szeles lépésből szármozott
Azon rosz, melly végre halált is okozott. -
Igy benne a’ kinnal öszve esküdt szégyen
Szinte az életnek lak-helyéig mégyen,
‘S ottan gyötri őtet dühös furdalással;
Bár mint engesztelje keserű sirással.
   Egyetlen öröme volt árva magzatja,
De még ezen is nyőlt szűntelen bánatja.
Édes Fiam! mondá, sokszor keservében,
Hordozván gyermekét anyai ölében:
Azon Kedves, kitől vetted életedet,
Már árnyék, ’s örökre el hagyott tégedet;
El hagytak mindenek vele egyszeriben,
Nem is bizhatsz te már e’ földön senkiben.
Hány szégyen pirúlás lepi-el artzádat,
Ha utóbb meg tudod nevedet ’s anyádat?
Az én gyötrelmeim velem el végződnek;
De jaj! a’ tieid élteddel kezdődnek,
‘S azon roszszak soha ki sem is száradnak,
Mellyek szüleidről fejedre áradnak.
Igy tehát egyedűl azért hogy születtél,
Saját vétked nélkűl nyomorúltá lettél.
Mint a’ melly virág szál korán kezd fakadni,
Meg tsipvén azt a’ dér, el szokott hervadni. -
   Jer, jer boldogtalan! szaporán siessünk,
Menedéket egy szűk fal között keressünk:
Ott tengődjünk, távul e’ tsalárd világtól,
Hoszszú bútsút vévén minden mulatságtól.
Ott leg alább még is egy kedvel birhatunk,
Hogy bal szerentsénken szem kivűl sírhatunk.
Könyveink olly forrón olly sürűn folyjanak,
Hogy tőlek a’ falak meg mohosúljanak:
Mellyek meg tanulván bokros panaszinkat,
Viszsza hangoztassák zokogásainkat.
Ezen eggyetlen hang fog nálunk hallatni,
A’ melly választ tudjon, akarjon is adni;
A’ melly a’ bánatnak küzdő áradásit
Hirdesse, ’s ébreszsze lelkem’ furdalásit.
   ‘S ugyan ezek voltak, kik nem sok időre
El készítvén Ágnest vigabb jövendőre,
Törödelmes szívén olly sebet ejtettek,
Hogy szenvedésinek vég határt vetettek.
Szemének szikrái lassanként ki multak,
Színének díszei örökre le hulltak.
A’ könyv, egyre folyván síró tsatornáján,
Két barázdát mosott halavány artzáján.
Láthatsz benne egy olly szerentsétlen házot,
Melly a’ nagy ár vizben majd ablakig ázott:
‘S mivel a’ zúgó hab most is egyre önti,
Minden kétség kivűl egészen le dönti.
   Nem volt több eggyetlen házi tselédjénél,
A’ ki vigasztalta szegényt bús végénél;
‘S ha a’ rágó bánat záporát öntötte,
Ez volt, ki szemeit még is meg törlötte,
Biztatván: olly magas az Ég’ ditsősége,
Hogy másnak vesztével nem nyől fényessége;
Sőt szent Törvényinek olly nagy az irgalma,
Hogy a’ Bűnösnek is lehet bízodalma.
Immár közelítvén utólsó órája,
Töredezve Ágnes igy szóllott hozzája:
Tudom, érzem, minden kínok, mellyek ölnek,
Tulajdon vétkemnek gyökeréből nyőlnek.
Itt hagyom örömmel ez árnyék világot,
Síromon túl várok igaz boldogságot:
Mellyet az Ég talám meg nem fog tagadni,
Ha a’ siró bünöst meg szokta halgatni.
   Ó Vallás! isteni, érzem, eredeted,
Te vagy, ki az embert boldoggá teheted,
Mint a’ szerentsének ragyogó napjában,
Mind a’ sanyarúság’ öldöklő markában.
Mellyik nagy Bölts tudna illy környűl-állásban
Szívemnek részt adni a’ vigasztalásban?
‘S ám Te még is biztatsz az Ég’ kegyelmével;
Ha az érdemlett kínt el türöm békével. -
Tehát ti kétségbe ejtő gondolatok
Olly kémélletlenűl már ne furdaljatok!
Ha a’ bölts Rendelés bajomat neveli,
A’ szent Igazságot ezzel engeszteli;
‘S ha úndok hibámért itten meg adóztat,
Gyászos koporsómon túl el nem kárhoztat.
Vajha! még éltemben azt a’ jót tehetném,
Hogy, a’ ki ártatlan, példámmal inthetném:
Ne hidjen az ékes szinnek, ’s mézes szónak;
Mert nem mind az, a’ mi látszik szépnek, ’s jónak.
E’ földnek mosolygó rózsái tüskések,
Édes gyümöltsei jobbára férgesek.
Ez okból: a’ miért ma a’ szív gyötrődik,
Már holnap rá únván, azzal nem törődik;
Akár telljék kedve, akár tsalattassék,
Nem lehet, hogy az ész sokáig nyughassék.
Mindennap változik mohó vágyódása,
Míg el nem érkezik félő ki múlása.
Pállyádnak végénél érzed o Halandó!
Hogy tsak az erköltsnek java nem mulandó.
   Most már tsak szülöttem’ kétes állapotja
Az, a’ mi egyedűl szivemet szaggatja.
Szerentsétlen magzat! ha tudnád, mint szánlak,
Hogy árva böltsődben most utólján látlak.
Látom, szépen nyugszol az álom’ ölében,
Részesűlsz éltető édes erejében.
Jele, hogy nem érzed anyádnak kinjait,
Mellyek majd bé zárják keserves napjait.
Reád adom azért végső áldásomat,
Bár el fogadhatnád együtt tanátsomat:
Mellyel kínszerítlek egy lelked’ hasznára
Ébren légy mindenkor az Erkölts’ szavára.
Igy el felejtheted könnyebben anyádat,
Mert a’ nagy Istenben leled-fel atyádat,
A’ ki azon kézzel, melly a’ roszszat veszti,
A’ jóra örökös áldását terjeszti. -
   Hiv szolgám! ha el vált lelkem hűlt testemtől,
Vedd el ezen árvát innen a’ szivemtől.
Add által epedő édes szüleimnek,
‘S kérd, hogy fogják pártját szegény gyermekemnek.
Én mélyen érezvén rút meg bántásokat,
Fejemre nem merem kérni áldásokat.
A’ mit reám nézve leg jobbat tehetnek,
Az, ha meg botsátnak, ’s osztán el felejtnek.
Botsánat! botsánat! bünös lépésemnek,
Melly most végét ejti rövid életemnek.
Bé is hunyta hamar el bádjadt szemeit,
Mellyekre rá nyomta a’ Halál kezeit. -
   Ide szóra, Világ’ deli Fiatala!
Nézd, melly veszedelmes életed’ hajnala;
Ha helyt adsz az ollyan forró indulatnak,
Mellyet Erkölts, Törvény jóvá nem hagyhatnak.
Bőségből le szállít sanyarú ínségre,
Virágzó erőből sulyos betegségre;
Mélyen le alázza, ki betsben tartatott,
Azt kétségbe dönti, kit előbb biztatott.
A’ hol erőre kap a’ buja szerelem,
El kerűlhetetlen ott a’ veszedelem.
Azért híven őrízd, tisztán tartsd szívedet,
A’ szemérmet betsüld, mint leg főbb kintsedet.
Ez a’ leg erősebb baj vívó fegyvered,
E’ nélkül a’ tsatát soha meg nem nyered.
Légy bár ügye-fogyott, értéked még is nagy,
Ha ezen erköltsnek szép bírtokában vagy.
Igy lesz napjaidnak tsendes le folyása,
‘S még ennél boldogabb el alkonyodása.
   Jerünk most Ágnesnek Temető -helyére!
Reá emlékezvén bús történetére;
Gördítsünk egy gyászos könyvet sír halmára,
‘S véssük e’ verseket keresztje’ fájára:
„Itt fekszik a’ szebbik Nemnek szép Magzatja,
Egy kemény Atyának Fia’ áldozatja.
Könnyen hitt az Ifjú szédítő szavának,
Azért kárát vallván ártatlanságának:
Rövid volt öröme, hoszszasak kinjai,
‘S itt is szégyen hirben hevernek hamvai.
Döbbenj meg érző szív! ez intő példára,
Hogy ne juss Ágnesnek siralmas sorsára.”

ERKÖLTSI 
ÉS MÁS
VELŐS MONDÁSOK.
Imádjad az Istent, szeresd Szüleidet,
Tiszteld az Öreget, kéméld tselédidet.
Szentűl tellyesítsed a’ parantsolatot,
Soha ne tselekedd, a’ mi meg tiltatott.
Az ollyan Nap tőlűnk örökre el veszett,
Mellyből ránk, vagy másra jó nem következett.
Okosság a’ síkos helyről el költözni;
Veszedelmes kétszer egy kőbe ütközni.
Ha szégyen ezt vagy azt nyilván tselekedni;
Ollyasra titkon se szabad vetemedni.
Ha az Ég talántán nem hajúl szavunkra,
Tűrjük, mert ő tudja, mi vagyon javunkra.
Köszönd meg, ha hasznos jóban részesűltél,
A’ vagy ha valamelly veszélyt el kerűltél.
Ha több áldásival bírsz a’ kegyes Égnek,
Többekkel jót tenni tartsd kötelességnek.
Boldogabb, ki szűken él kis örökéből,
Mint ki sokat reményl másnak kegyelméből.
Leg több bajnak ollyan a’ tulajdonsága,
Hogy a’ békességes tűrés orvossága.
A’ panasz okot ád inkább a’ bántásra,
Hogy sem segítséget-kereső szánásra.
Kinek szárnya alatt nyugszol, azt tiszteljed,
Véletlen meg bántván, hamar engeszteljed.
Ne pántolódj; tsunya kofaság perelni,
Gyilkosság, haragra mást fel ingerelni.
Jeles erkölts roszszért roszszal nem fizetni,
A’ Tévelygőt jóval jó útra vezetni.
Ne véld, hogy Istennek kedves dolgot tettél,
Ha vak buzgóságból Ember-vért öntettél.
A’ józan tanátsot szívünkbe ereszszük,
Szükségben másnak is elejbe terjeszszük.
Az embert, nem ruhát tartsad tiszteletben;
Sok Jámbor ’s Bölts lehet kopott öltözetben.
A’ ki magát reá akarja tartani,
Gyalázatot fog az gyakorta vallani.
Férges hírűeknek mutatják magokat,
Kik máséval mentik tulajdon motskokat.
A’ ki torkosságból loppal nyalakodik,
Az utóbb a’ tilos utánn ágoskodik.
Ne gyulladj haragra minden kitsinységen,
Se ne bámulj minden hitvány gyermekségen.
Néha bünösnek is jobb meg botsátani,
Mint azt meg büntetvén, a’ jónak ártani.
Soha pofon ne verd a’ szent igazságot;
Vígyázz, hogy meg ne sértsd az udvariságot.
A’ ki sokat beszél, az sokszor fenn akad:
‘S az eszes halgató nevetségre fakad.
Ha valaki kérdez, felelj kérdésére:
De másnak ne váljék soha szégyenére.
A’ ki mást meg betsűl, az magát betsűli:
És sok haragosnak tőrét el kerűli.
Akár mi kevésből juthat a’ szegénynek,
Ha szívedet önként nem teszed keménynek.
Már nagyobb kegyetlent nem lehet gondolni,
Mint a’ ki a’ szegényt ki meri tsufolni.
Ha mással jót teszünk, bár ingyen felében,
Még is hív zálogot hagytunk az elmében.
Kerűld el a’ gyanús alkalmatosságot;
Fáról nem esett le, ki fára nem hágott.
A’ rosz példa ragad, ’s mint a’ korom olly rút,
A’ ki sűdő utánn indúl, az sárba jut.
Tévelygőn szánakodj, mint egy nyavalyáson;
Ki nem tesz valaha valamit hibáson?
Ha ép erővel bírsz, szép eszed ’s termeted:
Jól vigyázz reá, mert könnyen el vesztheted.
Nem jó orvosság az, melly ha bé vétetik,
Azzal a’ természet meg vesztegettetik.
Tudjad, font számra jön a’ kínos betegség,
‘S tsak lat számra ballag viszsza az egészség.
Ki az állatokat durván üzi, veri:
Az majd az embert is kínozza, ha meri.
Kéz a’ kezet mossa: ha te azt ma teszed,
Mi másnak jó, holnap te is hasznát veszed.
Az ember született a’ dolog tevésre,
Valamint a’ madár a’ gyors repűlésre.
Örökös törvénnye az a’ Természetnek,
Hogy azok aratnak, a’ kik jókor vetnek.
Győzödelem utánn illik a’ hódúlás,
Inas esztendőkre a’ fel szabadúlás.
Ki másnak vermet ás, méltó, hogy meg mérje,
Az álnokság’ búját a’ szerző ismérje.
A’ jó-tételt fogadd szíves köszönettel,
A’ Holtakról beszélj illő tisztelettel.
Ajtód előtt seperd előbb a’ szemetet,
Hogy sem más’ elejbe vigyed a’ pemetet.
A’ mit nem tudsz, se ne ditsérd, se ne gyalázd:
Versengő társodat szóval meg ne alázd.
Jobb halgass, mint sem ha igazat mondanál,
Azzal mást ellened fel háborítanál.
A’ kit ravaszságon egyszer rajta érnek,
Attól az Okosak’ hűséget nem kérnek.
A’ ki szavát kopasz okból meg másítja,
A’ róka seregnek számát szaporítja.
Ha senkit nem bántasz, téged’ se bántanak,
A’ jó Rend-bontótól mindenütt tartanak.
A’ gonosz szándéknak ki sülnek titkai,
Gyűlölségben vagynak a’ bün’ mártirjai.
A’ vétek’ öröme hírtelen mulandó,
Az erkölts’ jutalma örökké tartandó.
A’ ki nyárban nem gyűjt, az koplalva telel;
A’ lusta a’ fel tett kérdésre nem felel.
A’ sütő nap-fényben érik meg a’ gyümölts,
Sok fej-törés utánn lehet valaki Bölts.
A’ mit ma meg tehetsz, ne hallaszd holnapra;
Mert bizonyos számot ki tarthat más napra?
Hogy ha jó ízűen akarsz falatozni:
Szükséges előre jó kedvel dolgozni.
Ha üres a’ szekrény, késő gazdálkodni,
A’ jövendőről kell jókor gondoskodni.
Nem Ur az, sőt ő fűgg maga tselédjétől,
A’ ki a’ szolgának fél szabad nyelvétől.
A’ ki mostan gazdag, nem soká koldúlhat;
E’ világból az ép Ifjú is ki múlhat.
A’ ki ma kedvére nevet ’s vígadozik,
Lehet, rövid idő mulva síránkozik.
Többre kell betsűlni a’ magánosságot:
Mint az erkölts-rontó vídám társaságot.
A’ ki sántával jár, nem soká sántikál;
Bolhákkal kél az fel, a’ ki kutyával hál.
A’ kivel laknod kell, azzal szépen meg férj;
A’ részeg, ’s goromba elől jókor ki térj.
Régi mondás: az eb ebbel barátkozik,
Varjú a’ varjúval ritkán hadakozik.
A’ jó szív más’ vétkét ha nem szépítheti,
Leg alább szándékát híven mentegeti.
A’ ki iparkodva tölti el idejét,
Tsuda tehetségre viheti erejét.
A’ keresztény erkölts’ törvénnyét követni,
Annyit tesz, mint magát okosan szeretni.
A’ kit a’ kis Biró számadásra idéz,
Az a’ jámbor ember’ szeme közé nem néz.
Ellenségedet is szeresd: nem annyit tesz,
Hogy vele tarts, hanem segítsd, ha kárban lesz.
Igaz: szép az arany, hasznos a’ bő jószág,
De szebb az ész ’s erkölts, hasznosabb a’ jóság.
Szegénységben élni, baj, de nem gyalázot;
Ha tsak a’ restség, vagy bűn meg nem alázott.
A’ pénzt, ’s a’ jószágot hamar kár érheti,
De a’ mit tudsz, senki azt el nem veheti.
El ne hagyd, a’ mit bírsz, bizontalanokért,
Ne add a’ verebet holnapi túzokért.
Jó a’ teli szekrény; de jobb az ép gyomor:
Rosz természet, melly ma víg, és holnap komor.
Szerentsés: ki látván, hogy más meg károsúlt,
Annak veszedelmén jókor meg okosúlt.
Szereti a’ kényes száj az édességet;
De sokszor meg rontja a’ jó egészséget.
A’ külső szín kies almaként meg tsalhat;
Ki utánna indúl, szégyent és kárt vallhat.
Ne hidj, ha valaki sokat hizelkedik,
Mert az álnok kigyó szerint intselkedik.
Ki a’ szerentsének szelével változik,
Az igaz Barátok közé nem tartozik.
Azon szerentsének nintsen fényessége,
A’ mellynek nem támad irígy ellensége.
Barátot és élést takarj a’ bőségben,
Hogy elő-vehessed a’ nehéz inségben.
Gyáva az, és minden embernek bolondja,
Ki magát mindenik’ barátjának mondja.
Köz-mondás: valamint az ökröt a’ szarván:
Ugy szokták meg fogni az embert a’ szaván.
Az el kezdés előtt fontold meg dolgodat;
Mert tudod, a’ késő bánat eb gondolat.
Ne lépj addig vízbe, míg nem látod kövét:
Se a’ fára ne mászsz, ha gyengéled tövét.
Két jó közt a’ jobbik a’ valóságos jó;
Ki vetik a’ kíntset, ha merűl a’ hajó.
Addig kell hámozni a’ hársfát, míg hámlik;
Az otromba botból beretva nem válik.
A’ ki meg égette száját, óva beszél:
Kit egyszer a’ kígyó meg tsip, gyiktól is fél.
Nem lehet a’ vastag fát se meg hajtani,
Se egy két vágással földre borítani.
Úgy repűl a’ madár, ha meg tollasodott:
Az illik tisztségbe, ki meg okosodott.
A’ ki nem tud másnak szavára hajolni:
Nem tud az okosan másnak parantsolni.
Tudjad, hogy ha akarsz bátorságban élni,
Attól, a’ ki árthat, mindenkor kell félni.
A’ Bölts sokat szokott látni és hallani,
Ellenben keveset ’s vigyázva szóllani.
A’ távúllévőknek hangos ditsérése,
Annyi, mint a’ jelen lévők’ meg kérése.
Rosz példa, motskos könyv, otsmány beszélgetés,
Mindenkor, mindenütt erkölts vesztegetés.
Semmi nem sulyos terh az iparkodónak:
A’ pelhe fontot nyom a’ vonakodónak.
A’ vakmerő addig mer, míg fenn nem akad:
A’ korsó addig jár kútra, míg benn szakad.
A’ gyönyörűséget nem a’ homlokáról
Lehet meg ismérni, hanem fordúltáról.
Nem végez az sokat, ki sok munkához fog:
A’ ki két nyúl utánn indúl, eggyet sem fog.
Ne szánd költségedet a’ jó nevelésre;
Az Ifjúság nagy kínts, méltó az őrzésre.
A’ jámbor Ifjúból jó Öreg fog válni,
‘S példája a’ késő nyomnak is használni.
A’ ki jó erköltsű, ’s nyugodalomban él:
Az se az Istentől, se Királytól nem fél.
Nem könnyű az ollyan dolognak bírása,
Mellyre igen soknak vagyon vágyódása.
Az Okos ki nem köt Elöl-járójával,
Tsak Isten orvosa, ki perel urával.
A’ kinek mi vagyon szíve tetszésére:
Az soha nem esik unalmas terhére.
Tsak addig nyujtózzál, meddig lepedőd ér:
A’ ki fenn nem héjaz, kitsiny helyen meg fér.
A’ mit adsz, azt adjad egyenes szándékkal,
Ne kívánj mást rabbá tenni ajándékkal.
Ki a’ gazdag? a’ ki sokra nem vágyódik;
Ki szegény? a’ fösvény, ki kintsről aggódik.
Ki Bölts akar lenni, idejét jól töltse:
Keserű a’ tűrés, de édes gyümöltse.
Időtől kell várni, tanátstól halgatni,
Tűrni, a’ mit meg nem lehet változtatni.
Minden jeles nagynak kitsiny a’ kezdete:
A’ derék Tölgy-fának kis makk eredete.
Jobbára a’ méreg kóstolva is meg árt:
Szerentse, ha a’ bűn először nem hoz kárt.
Ditsőséges seb az, melly akkor szármozik,
Midőn ki Hazája mellett hadakozik.
Ha bánod, hogy mások titkon beszélgetnek:
Jelét adod a’ roszsz lelki isméretnek.
Azonban ne susogj nagyobb társaságban;
Mert így sebet ejtesz az udvariságban.
A’ mit másban feddesz, ha magad tsinálod:
Szavadra nem űgyel, bár jóval kínálod.
Mutasd meg, hogy mit tudsz, ha ideje ’s helye;
De soha ne lássék az el-bízás’ jele.
Isméretlennek is szolgálj, hogy ha lehet,
Sokszor a’ jó barát kíntsnél többet tehet.
Ne törd azon fejed’, a’ mit fel nem érhetsz:
Lásd inkább, jámborúl ’s boldogúl mint élhetsz.
Hogy ha haragban vagy, ne hozz itéletet;
A’ bosszszú már sokat rosz útra vezetett.
A’ hajó mély vizben hamarább el merűl:
Ki igen fenn jártat, könnyen mélységbe dűl.
Nints olly kis ellenség, a’ ki kárt nem tehet:
A’ vékony haj szál is nem de árnyékot vet?
Ugy tartam, sokkal jobb inkább nem is élni,
Mint sem a’ haláltól szünet nélkűl félni.
A’ kit a’ szerentse le nyom üldözéssel,
Ne keserítsd te is még szemrevetéssel.
Könnyebb szerentsésé lenni, mint maradni;
A’ drága köntös is el szokott szakadni.
Tsak ott verhet fészket a’ tökélletesség,
A’ hol maga nyomát hagyta a’ mesterség.
Az eszteleneknek, tudjad, bú járások,
És szerentsétlenség az ő úti társok.
Akár melly mű-szerszám, vagy eszköz henyélve
Előbb rosdásodik, mint sem vele élve.
Az álhatatlanság, ha nem kéntelenség,
Mindenkor az okos előtt képtelenség.
A’ mi az Irígyben a’ boszszút neveli,
Az a’ szívet a’ nagy emberben emeli.
A’ fűl szűk ajtaja sok szép igazságnak,
De bezzeg tág útja a’ rút hazúgságnak.
Többet árthat a’ víg ajak’ mosolygása,
Mint az ellenségnek nyilt agyarkodása.
A’ hazugság, ’s a’ nagy ditséret’ szavai
Tsak nem azon fának ki tsapó ágai.
Az okos ugy bánik meg hitt barátjával,
Hogy viszsza ne éljen jó akaratjával.
Okkal, nem erővel vezettetik az ész:
Még a’ fát is óva hajtja meg a’ kertész.
Egy főld’ lakosinak belső zendülése,
A’ szomszéd Nemzetnek hadra ingerlése.
Tsak a’ gyáva szív tud azon el réműlni,
A’ mit el nem lehet semmikép’ kerűlni.
A’ nagy elme kissebb aluszókonykodva,
Mint a’ középszerű búzgon iparkodva.
A’ ki már a’ heves kezdetben meg akad,
Alig ha a’ dolog markába nem szakad.
A’ kém szemnek mindent fel fedezni káros;
A’ mesterség, a’ míg titkos, addig áros.
A’ ki hánykolódik, vagy magát alázza:
Az okosak előtt személlyét gyalázza.
Roszszúl kell el veszni a’ rosz keresetnek:
Sok rágó férge van a’ nagy nevezetnek.
A’ ki sokat hever, nints látszat dolgában,
Reggeli órának arany van szájában.
Ha jól élsz, ne gondolj a’ bal vádalókkal:
Igy kell szembe szállni a’ rosz-akarókkal.
Mint a’ mérges kigyót, kerüld a’ restséget;
Ez rontja a’ lelki ’s testi egészséget.
Kő az aranyt, arany az embert próbálja:
Igaznak tartsd, a’ ki e’ próbát ki állja.
Nints az Szerentsének olly nagy keménysége,
Hogy ne vigasztaljon jobb sors’ reménysége.
Élj, ha lehet a’ jó alkalmatossággal;
Sok el szalasztotta azt a’ tunyasággal.
A’ fáradság utánn szükség meg pihenni;
Igy szokott az erő munka győzőbb lenni.
Nem méltó az ollyan a’ nagy örökségre,
Ki semmit nem fordít a’ köz ditsőségre.
A’ melly fa felettébb kora gyümöltset hoz,
Annak a’ rosz idő gyakorta kárt okoz.
Lássad, hogy ki előtt feded fel titkodat,
A’ fetsegés által meg ronthadd dolgodat.
Jobb az út’ feléről mindjárt viszsza térni,
Hogy sem a’ rosz helynek kebelébe érni.
Ki a’ szomszéd’ háza’ égésének örűl.
Alig ha maga is a’ kárba nem kerűl.
Gyülölétesekké teszik mind magokat,
Kik az aprólékra fel ütik orrokat.
Az ész, mellyet képes jóra nem oktatnak,
Ollyan parlag, mellyről tsak gyomot aratnak.
Henyéléssel senki meg nem gazdagodik:
A’ Vagyon szerezve, ’s tartva szaporodik.
A’ szépség és virág hamar el hervadnak,
Az Erkölts ’s Tudomány mindég meg maradnak.
A’ nagy folyó vizek kis zúgással folynak,
A’ nagy Lelkek a’ nagy fénnyel nem gondolnak.
A’ mit meg találtál, ’s Urának nem adtad,
A’ bünös orgazdát házodba fogadtad.
Ha másnak jót tettél, úgy te is jót várhatsz:
Hogy ha kárt okoztál, te is roszszúl járhatsz.
Nem tsuda, ha azok félelemben élnek,
Kiknek mások kemény hatalmoktól félnek.
A’ mi károdra van, ámbár kedves légyen,
Adj ki rajta, magát meg nem győzni, szégyen.
Hírt ne hordj, semmibe ne avasd magadat,
Ha meg nem tarthatod, ne adjad szavadat.
Köszönve emlegesd, ha mástól jót vettél:
Dobra ne üsd, másnak hogy ha te jót tettél.
Ha valamit nem tudsz, jobb azt meg mondani,
Mint tenyeret pökvén, kudartzot vallani.
A’ ki sokat halgat, mélyen gondolkodik:
A’ mély víztől a’ bölts Révész tartózkodik.
Ha boldogtalannak állítod ügyedet:
Többekére vessed vígyázó szemedet.
A’ Jámbor a’ bünért magán is boszszút áll;
Tudván, az orvosság keserű, de használ.
A’ hamis nyereség leg tsúnyább kereset,
Jobb jó üggyel bírni akármi keveset.
Halgass, ha szép dolgot akarsz el követni;
Mert hogy ha el nem sül, ki fognak nevetni.
Zárva tartsd füledet a’ rágalmazásra,
Mivel kész az ember a’ gyanakodásra.
A’ nagy erőltetés töri az ideget,
A’ lustaság pedig a’ szép tehetséget.
Ki a’ bal szerentse’ markát tapasztalja,
Az a’ nyomorultat előbb vigasztalja.
Szerentsés állapot szerez barátokat;
De a’ szerentsétlen próbálja azokat.
Kit a’ Nagy meg nem vet, kit a’ szegény nem fél,
Az mindenütt kedves emlékezetben él.
A’ jó szív, ha tud is, nem akar sérteni,
Tsak a’ gonosz szeret mást kárba dönteni.
Idővel ’s óva kell azt meg határozni,
A’ minek nem lehet utóbb meg változni.
Gyáva, ki az ősi tetekben ditsekszik,
Ha érdemes dolgot maga nem tselekszik.
Néha holmi gántsot el nézni, okosság,
Nem mindenkor használ, sőt árt az orvosság.
Jobb előre félni, mint utóbb rettegni:
Kínos vakmérőség a’ törvényt meg szegni.
Az életnek tenger baját meg előzi,
A’ ki indúlatit ifjantan meg győzi.
Dühös az, nem vitéz, a’ ki tsötsömőst öl,
Bünös az, a’ ki mást igazságért gyülöl.
Az öszve-békéllés nem barátság’ jele;
Bé hegett sebnek is meg marad a’ helye.
A’ mit más kér, nyilván ’s okkal meg tagadni,
Annyi, mint a’ kérést félig el fogadni.
Ha a’ mit igértél, meg nem tselekedtek,
Felebarátodat rútúl reá szedted.
Fő hibák: a’ fejet szédítő büszkeség,
Maga durtzás eszén nyargaló fejesség:
A’ szép békességet fel-bontó hír-hordás;
A’ két színű beszéd, ’s paraszt ellen mondás;
A’ rút hízelkedés, ízetlen tréfálás,
Másoknak erköltsét ótsárló piszkálás;
Minden ritkaságra ásító vágyódás,
A’ rend-tartás ellen bujtó morgolódás.
A’ ki sok mézet nyal;
Az keserűt is fal.
Egynek vesztesége
Másnak nyeresége.
Soknak a’ hazája
Gyakran mostohája.
A’ melly mű hamar kész,
Jobbára hamar vész.
A’ tyuk addig piszkál,
Míg jó szemre talál.
Kelletlen ott a’ kínts,
A’ hol egészség nints.
A’ ki szegénynek ád,
Nem veszt, hanem el ád.
Hol az erő nem elég,
Ott a’ mesterség szükség.
Rövid a’ torkosság,
Hoszszú a’ betegség:
Igen jó orvosság,
A’ mértékletesség.
Frissen merni,
Félig nyerni.
Tanúld ki okát,
‘S meg tudod voltát.
Lassan járj, tovább érsz,
Előbb nyersz, hogy ha kérsz.
Ne szólj nyelvem;
Nem fáj fejem.

MESÉK.
1.
Ki az? ki nem született,
‘S halnia meg kelletett.
2.
A’ hajnalnak pirosságát
   Az enyim fellyűl múlja,
Az ember’ ártatlanságát,
   ‘S bünét is el árúlja.
3.
Templomban, konyhában van keletem,
Ott Riaszt, itt gyullaszt lélekzetem.
4.
Van szemem, és nem látok,
Van fülem, és nem hallok,
Vagyon szám is, ’s nem szólhatok,
Ha ifjú vagyok, úgy maradok.
5.
Találj ki! nints anyám,
‘S az a’ férjem, ki atyám.
6.
Valamit látok, meg vallom,
Még is azt a’ panaszt hallom:
   Hogy egynek kedvezek,
   A’ másiknak bút szerzek.
7.
Egy magas fán ültek nyoltz tarka madarak,
Ha négyet le lőttek, ott hányan maradtak?
8.
Könnyű, a’ lágy szél is hordozhatja,
Sűrű, de senki meg nem foghatja:
Olvasó! szemedet féltsed tőle,
Azért, ha kerenget, fuss előle.
9.
Velem jár kél, de tsak világnál,
El tünik, ha a’ világ nem szolgál.
10.
Meg vetett állatok közé számláltatom,
Pedig édes álmat szerez ruházatom:
Jól tartom egy híres napon a’ vendéget,
Kis részem sokaknak nyer nagy ditsőséget.
11.
Paraszt veti, föld neveli,
Király, koldus viseli.
12.
a. A’ Biblia hány betüket
    Foglalhat magában?
b. Miként lehetne a’ vizet
    Tartani rostában?
13.
Tsupa fűlből, és szájból áll,
Mindent hamar ki trombitál;
   Még is, a’ mit tsudálhatni,
   Soha őtet nem láthatni.
14.
Nints füle, nints szája, nem él;
Még is minden nyelvet beszél.
15.
Jól vedd hasznát; mivel, ha el vesztegeted,
Nints olly kints, a’ mellyen viszsza szerezheted.
16.
Mesterségem a’ halálom,
Koporsómat én tsinálom;
Az élet’ fonala tőlem fakad,
Végtére általam el is szakad.
17.
Élt e’ földön, meg nem holt,
Mégsem él már, mond, ki volt?
18.
Setét a’ nap fényben,
Meleg a’ hidegben,
Hideg a’ melegben,
19.
Nagy titkok, sok kíntsek reám bizatnak,
Pedig gyermekek is velem bírhatnak.
20.
Négy testvérek versent szaladnak,
Mindenkor egy uton maradnak,
De öszve soha nem akadnak,
Akár melly meszszire haladnak.
21.
Nem nyelnek le, meg sem rágnak,
Még is tetszem sok szájnak.
22.
Mint a’ gyors nyíl úgy repűl,
Minden láb és szárny nélkűl:
Hogy érkezik, kiki hallhatja,
De honnan ’s hová, nem tudhatja.
23.
A’ vizekben millyen kövek
Találtatnak leg többek?
24.
A’ mekkora testem, ollyan hoszszú hajam,
De a’ fésűléssel nintsen semmi bajam:
   Állat’ bélét emésztem,
   De azt még sem epesztem,
   Sőt vigságra ébresztem.
25.
Máskor a’ tüzet a’ víz fujtja,
Bennem a’ víz a’ tüzet gyújtja.
26.
Fű valék, ’s ha egyszer porrá válok,
Drága vagy oltsó edénybe szállok:
   Sokan igen is szeretnek,
   Mások éppen nem türhetnek.
27.
a. Kit táplál a’ szél?
b. ’S a’ sírban ki él?
28.
A’ formája gömbölyű,
Könnyű, tiszta, sok színű:
Fúvás által teremtheted,
Fúvás által el vesztheted.
29.
Házomat kéz láb nélkűl építettem,
Azt télre a’ föld alá el temettem,
‘S magamat is beléje rekesztettem.
30.
Ha el ragadtatom anyámtól,
‘S meg fosztatom durva ruhámtól,
   Tsak Uraknál látszom,
   A’ nap fényben játszom:
   Szép vagyok, mint a’ szivárvány,
   ’S még erősebb, mint a’ márvány.
31.
Én életemet széltől vagy víztől veszem,
Tégedet táplálok, magam soha sem eszem.
32.
Orra utánn soha nem jár:
Hátúl fogd, mert elől ér kár.
33.
Én leg szükségesebb vagyok az embernek,
Még is már ifjatan tipornak, és vernek:
Utóbb vízre visznek, még tüzbe is vetnek,
Késsel, foggal marva végre el temetnek.
34.
Mi az? őt az Ura hozza,
És ő az urát hordozza.
35.
Eledelem ékes,
Gyümöltsem is édes;
De boszszúm veszélyes.
36.
Ha ruhám setét, félsz tőlem,
   De jobban, ha az világos:
   Haragom, igaz, hogy káros,
De több a’ haszon belőlem.
37.
Egyszer ’s mind olvasztok, ’s keményítek,
Szinte úgy fejérítek, ’s feketítek.
38.
Sok féle állat’ bőre a’ ruhám,
Rövid ’s hoszszú, nagy ’s kitsiny a’ formám:
   Az emberek télben szeretnek,
   Sokszor a’ molyok nyárban meg esznek.
39.
a. A’ Rókáknak dolgok mikor volt leg roszszabb?
b. Hát a’ Nap, találd ki! mikor volt leg hoszszabb?
40.
Ha terhelve vagyok is,
Ha tsak hason mászok is;
   Még is úgy tudok futni,
   A’ mint a’ szél tud fujni.
41.
Kettő a’ lyuka,
Ha van két újja,
A’ hoszszúból kitsinyt tesz,
Az egészből darab lesz.
42.
Tiszta fényes születésem,
Lutskos motskos temetésem.
43.
Mellyik az a’ szép madár?
A’ melly a’ ház körül jár;
De ha lábát szemléli,
Magát nagyon szégyenli.
44.
Valljon, mellyik szem az, mellyel nem láthatni,
‘S a’ mellyet szabadon, ’s óva ki vájhatni?
45.
Mi a’ Férjfi’ ékessége,
Mellynek gyakran halál vége?
46.
A’ jó paraszt veti, növi,
A’ takáts bordában szövi:
   Későbben jut a’ malomba,
   Onnan mindenféle boltba;
      Látszik rajta rút és szép,
      ’S el vész, ki tudja, mikép’?
47.
Keresed, ’s kerűlöd a’ világosságot:
Én el fogom, nem is, tőled a’ világot.
48.
Akkor vígan kerengek,
   Ha meg veregetnek,
Túnyálkodva hevergek,
   Ha nem ütögetnek.
49.
Ki volt? ki annyát lábbal tiprotta,
‘S még is az Istent meg nem bántotta.
50.
Mester ember nélkűl hid lészen belőlem;
De kivált a’ Tzigány igen retteg tőlem.
51.
Nappal nintsen semmi gondom,
   Egy szegletben heverek;
De van bezzeg estve dolgom,
   Tüzet, lángot el nyelek.
52.
Leg hidegebb leg mellegebb igen bő ruházat;
De abból még egy Szabó sem építhetett házat.
53.
Plánta voltam,
Kővé váltam;
Midőn veszek,
Vizzé leszek.
54.
Van feje, de nintsen szája,
Van ága, de nintsen fája;
   Gyorsan fut, de nintsen lába,
   Nálunk el vész a’ Dunába.
55.
Magam setét vagyok, még is világítok,
Nyúgalomra fáradt testeket szóllítok.
56.
Kartsú testem tollból áll,
Fő érdemem a’ szakál,
   Melly a’ port is lelkesíti,
   Homályt fénnyel eggyesíti.
57.
Kész akartva rajtam lyukakat tsinálnak,
‘S nem szeretik rajtam ha keresztűl látnak.
58.
Nem elég, hogy pörkölnek,
Még keréken is törnek;
   Utóbb vizzel le öntenek,
   Végtére fel hörpentenek.
59.
Tavaszkor vídít,
Nyárban hívesít,
Őszkor elígít,
Télben melegít.
60.
Aggott vén, ’s még is ifjú vagyok,
Mindenütt egy formán ballagok:
Még is egynek sietek,
A’ másiknak el kések.
61.
Erős fogaimmal fán, köven is szántok;
De ha más nem vezet, én senkit nem bántok.
62.
Egy kis helyen együtt laknak
Sok nyelvű ’s korú Férjfiak,
   Nagy, és kitsiny, vén, fiatal,
   Szép és tsunya ruházattal;
    ‘S a’ mi rendes, mind halgatnak,
   Jobbára hátat mutatnak.
63.
Országomban magam uralkodom,
Hatalmamért vérig viaskadom:
   Népem nélkűl jó ízűt nem eszem,
   Koronámat holtig le nem teszem.
64.
Fényes nappal nézem, ’s nem látom,
Setét éjjel fénnyét tsudálom.
65.
a. Nem ember, nem majom, mindent követ még is.
b. Mellyik fű az, mellyet meg ismér a’ vak is?
66.
Míg ifjú vagyok, jól nevelnek,
Ha meg öregszem, el felejtnek:
   Kemény munkával keresem kenyeremet,
   Sokszor verés által végzem életemet.
67.
Hét más más nevű testvérek vannak,
Ezek rendben mindennap meg halnak,
‘S ismét egymás utánn fel támadnak.
68.
Az erdőben születtem,
De ott meg ölettettem;
A’ míg élek, nem szólhatok,
Mint holt, szavammal mulatok.
69.
Vagyok emberek’ ’s állatok’ őrzőjek,
De gyakran mind a’ kettők’ ijesztőjek:
   Egy úgy szeret, ha kitsiny ’s gyenge vagyok
   Más, ha nagy az erőm, és jól szaladok.
70.
Valami nedves, el nyelem,
De ha meg nyomnak, ki vetem.
71.
Olly sebes szelet, mint én, nem ismérek;
Egy szempillantásban sok országba érek,
‘S azon pillantásban ismét haza térek.
72.
Köles szemnyi tojásból születem,
Nem sokára magam’ el temetem:
   De hamar, ’s szebben fel támadok,
   Míg újra ismét meg nem halok.
73.
Nékem királyok is fel nyitják füleket,
‘S tsuda, nem támasztok még is irígyeket.
74.
Én napot, a’ fiam éjjelt szerez,
A’ világ miattam több kárt érez;
   Úgy, de haszon is tőlem több származik,
   Ámbár fiam tőlem nem távazik.
75.
Ha más’ zsírján meg hízom,
Életemben nem bízom:
   Érted hízom, érted halok;
   De vigyázz, kárt is hajthatok.
76.
Tzélja tsalás; ha rút vagy, szebbé tesz,
A’ ki pedig szép, tőle rútabb lesz.
77.
Keveset eszem, gyenge pitziny termetem.
‘S még is méreggel vassal üldöztettetem:
   Értem vad állatokat nevelnek,
   Kik nálomnál sokkal többe telnek.
78.
Helyemből ki nem indulok,
Tsak magam körűl mozdulok,
Még is ugy tetszik, hogy fordulok.
79.
Ha nem akarsz éjjel szélben kárt okozni,
Tanátslom, ne resteld magaddal hordozni.
80.
Örülsz azon, ha le versz,
   De fájdalmat nem érzünk;
Mert tsak hamar fel emelsz,
   ‘S merő játék esésünk.
81.
Két fej, két kar, hat láb, huszonnégy körömmel:
Ennek meg fejtését hallanám örömmel.
82.
a. Hol veszik a’ vajat réf számra?
b. Hol huzzák az ebet is vámra?
83.
Ámbátor nyelvemmel nem bészélhetek,
Nála nélkűl még is el nem lehetek;
   Mert mindjárt ki kell ejtenem,
   Mi az igazság, és mi nem.
84.
Láb nélkűl sok országot bé járok,
Ollykor kitsinyből nagyot tsinálok:
   A’ ki velem bir, mindene van,
   De sok az által boldogtalan.
85.
Midőn tsontomat bottal meg ütötted,
Ha a’ szomszédomat lyukba nem vetetted,
Szerentse, pénzedet ha el nem vesztetted.
86.
Tetétől talpig tsupa hasból áll,
Ha, mit kis szája el nyelt, meg kénál,
   Mértékelve költsd el,
   Mert meg tsúfol, hidd el.
87.
Sok jó ’s rosz kis patak forr egy tsatornából:
Ha árad, ez apad, az ki tsap árkából.
88.
Vér utánn ugyan szomjúhoztam,
De halált soha nem okoztam;
   Engemet bezzeg meg ölnének,
   Ha inaim nem segítnének.
89.
Vizen által tehrt hordozhatok,
Több kőszált egybe kaptsolhatok,
Pedig helyemből nem mozdúlhatok.
90.
Tiszta fejéren születtem,
Nyőlés közben zöldé lettem,
   De így rajtam nem kaptál:
Mihelyt testem meg feketűlt,
Szívem, mint kő, meg keményűlt;
   Mindjárt belém haraptál.
91.
Szegény, ’s sovány hátból állok,
   Se husom se tsontom
De húson, és tsonton állok,
   ‘S hús, tsont az is, a’ mi nyom.
92.
Én kettő tsak eggyet teszek,
Jaj, hol szükségesé leszek;
   Az ifjak nevetnek,
   A’ Vének szeretnek.
93.
Noha fej ’s láb nélkűl szűlettem,
Még is sokaktól szerettettem:
   Idővel nyőlhet fejem ’s lábom,
   ‘S így is sok száj’ ízét találom.
94.
Vagyon ollyan két egy testvér,
Eggyik barna, másik fejér,
   Kik egymás utánn járkálnak,
   De együtt soha meg nem állnak.
95.
Reám biznak sok titkokat,
   Tudok is hallgatni:
Jobb’ szeretek szép dalokat,
   Mint pénzt el fogadni.
96.
Hol nints víz a’ tavakban?
Hol nints ház a’ várakban?
97.
Kik azok a’ négy királyok,
   Kik együtt országolnak;
De mind ők, mind katonájok,
   Egy más ellen hartzolnak.
98.
Tsak ha fogva ellenségem,
   Akkor kinzom, emésztem:
De bizonyos veszteségem,
   Ha ki rohan ellenem.
99.
Por volt, s’ egy kis állat öszve szedte,
Belőle szép házát építette:
   De ettől az ember meg fosztotta,
   ‘S drága égő szerré fordította.
100.
Két ablakot hordoznak,
Mellyek magok mozognak;
   Rajtok bé nem kukatsálhatsz,
   De ki felé sokat láthatsz.
101.
Kissebb lészen, ha hozzá teszel,
Nagyobb, ha belőle el veszel.
102.
Házam egy állatnak bőréből áll,
Békével viselj, ’s díszedre szolgál;
   De ha ki tsalsz haragodban,
   Kárt tehetsz másban, ’s magadban.
103.
Majd itt, majd ott vagyok, ’s nem járok;
Majd ezt, majd azt nézem, ’s nem látok;
   Szegény vagyok király létemben,
   Kintsel bírok szegénységemben.
104.
Négy jó erős lábon állunk,
Éjjel nappal így szolgálunk:
   Még is, ha helyből mozdúlunk,
   Másnak lábára szorúlunk.
105.
A’ mint vagy szomorú vagy víg állapotod,
Benne a’ színeket a’ szerínt választod,
Ha sűrű és forró tseppekre olvasztod,
Gyakran titkaidat reája bizhatod.
106.
Hol vagyon ollyan nagy betsek a’ lovaknak,
Hogy sokan még nemes levelet is kapnak?
107.
Egy külföldi fáról szedték,
Onnan ide el küldötték:
   Itt meg tépik, meg karmalják,
   ‘S szép ruháknak vásáralják.
108.
Míg el nem nyert, él hal értem;
Ha el ért, le zár, ’s nem él vélem.
109.
Rest tunya, meg sem mozdúl,
De szörnyűség, a’ miként dúl,
   Ha egyszer meg fujtják,
   És haragra gyujtják.
110.
Hogy ne tudjanak, azt akarom,
Azért magamat el takarom:
   Mi lehessek, gondolkodnak,
   Meg nem tudván boszonkodnak;
   A’ midőn tréfálok,
   Az észnek használok.

A’ MESÉK’ MEG FEJTÉSE.
1. Ádám.
2. A’ szemérem.
3. A’ Fujtató.
4. A’ Kép.
5. Éva.
6. A’ Tűkör.
7. Egy sem, mert a’ többi el repűl.
8. A’ füst.
9. Az árnyék.
10. A’ lúd.
11. A’ len.
12. a. Hat.
      b. Ha jéggé válik.
13. A’ hír.
14. Az Echó.
15. Az idő.
16. A’ selyem bogár.
17. Enoch, vagy Illés.
18. A’ pintze.
19. A’ petsét.
20. A’ kotsi-kerekek.
21. A’ dohány.
22. A’ szél.
23. Nedvesek.
24. A’ hegedű vonó.
25. A’ mész.
26. A’ tobák.
27. a. A’ szél-molnár.
      b. A sir-ásó.
28. A’ szappan buborék.
29. A’ tsiga.
30. A’ gyémánt.
31. A’ malom.
32. A’ rák.
33. A’ kenyér.
34. A’ láb-beli’ talpa.
35. A’ méh.
36. Az égi háború.
37. A’ nap.
38. A’ karmantyú.
39. a. Sámson alatt.
      b. Josue’ idejében.
40. A’ hajó.
41. Az olló.
42. A’ hó.
43. A’ pára.
44. A’ tyúk-szem.
45. A’ kard.
46. A’ papiros.
47. A’ gyertya árnyék-tartó.
48. A’ tsiga játék.
49. Ádám a’ földet.
50. A’ jég.
51. A’ hó a’ földnek.
52. A’ nád-méz.
53. A’ hamv-védő.
54. A folyó vizek.
55. A’ hold.
56. Az etset.
57. A’ kötött erszény.
58. A’ kávé.
59. A’ fa.
60. Az idő.
61. A’ fűrész.
62. A’ könyv-tár.
63. A’ kakas.
64. A’ tsillag.
65. a. A’ tűkör.
      b. A’ tsallán.
66. A’ ló.
67. A’ napok a’ hétben.
68. A’ hegedű.
69. A’ kutya.
70. A’ Spongyia.
71. A’ gondolat.
72. A’ pille.
73. A’ fül-tisztító.
74. A’ tűz és füst.
75. A’ gyertya-bél.
76. Az artza máz.
77. Az egér.
78. A’ nap.
79. A’ lámpás.
80. A’ teke játék.
81. A’ lovas.
82. a. Spanyol országban bélekben tartják a’ meleg miatt.
      b. Angliában.
83. A’ mérő.
84. A’ pénz.
85. A’ billiard játék.
86. A’ hordó.
87. Ténta a’ tollból.
88. A’ bolha.
89. A’ hid.
90. A’ tseresnye.
91. A’ nyereg.
92. A’ pápa szem.
93. A’ tojás.
94. A’ nap, és éj.
95. A’ fűl.
96. A’ föld képeken.
97. A’ kártya játék.
98. A’ víz s’ tűz.
99. A’ viasz.
100. A’ szemek.
101. A’ lyuk,
102. A’ kard.
103. Az álom.
104. A’ székek.
105. A’ Spanyol viasz.
106. Arábiában.
107. A’ pamuk.
108. A’ fösvény a’ kintsel. 
109. A’ puska por.
110. A’ mese.