Gyimesi László
Benéz a szörny is

Új versek
20.

A könyvsorozatot szerkeszti

BALÁZS TIBOR
BALOGH F. ANDRÁS

A könyv megjelenését
Óbuda-Békásmegyer Önkormányzatának Kulturális és Turisztikai Bizottsága
támogatta

A szerző portréját készítette: Herczeg Judit

A tipográfia és a borító
(Hieronimus Bosch festménye nyomán)
L. Kossán Tímea munkája.

GYIMESI LÁSZLÓ

Benéz a szörny is

Új versek

Littera Nova Kiadó
Budapest, 2008

Késhet a szó is

Benézhetnek hozzám a társak –
Nos, akiket azoknak hiszek.
Kalapjukat tegyék a polcra, 
Bort kapnak, sört, ásványvizet.

Hozzák a csendjük, töltsük össze!
Az angyal hallgat, nincs zene.
Fuldokol az első kortyban
Múltunk közössé némult szégyene.

Vártam-e mást is, nem emlékszem,
Kávégép szörcsög, a dolgát teszi.
Késik a szörny, a latin bánat
Hiányát széppé fényezi.

Késhet a szó is, értjük egymást.
Az aquincumi lápon át
Trappol a trampli, sárban gázol,
Hozná, meghozza koronánk.

A vihart várjuk? Villámfényből,
Horgas hitekből hord hegyet.
Benéznél hozzám te is, testvér – 
Még nem szólítlak, nincs neved.

Cinkéket őrző idegen

Tavaszelő

Ólomláb.
A sarkon április.

A tőr hideg,
emlékek ömlenek.

Parázs remeg
az élő éjszakában.

Egy lány,
aki majd elhajózik,

egy szürke kandúr,
és a hű kabát.

Verdes a napnyi zöld.
Hazatér a hó.

Sós reggelre
Birtalan Ferencnek

Vatta az ágak rácsán
Rügyek fehér kabátban
Ablakomban cinkepár
Pöröl az éhhalállal

Már-már elmaradt a tél
Virág madár nevette
Sós reggelre hull a hó
Fagyban bukfencelgetve

A rendnek helyreállnia
A jégnek ítélnie kell
Állok az ősbűn tetthelyén
Cinkéket őrző idegen

Nagyhét

Telik a hold
Jeruzsálem
Felparázslik az idő

Bozsgó fák közt
Szél bokázik
Térj utadra idegen

Kihagyja

rövid versek hiányzó szép beszélyek
bármit tehettem volna nem pótolható
sugárözönben az elveszett század
tar napsütésben földet ér a ló

néhány szavam zászló lett a holdon
a többiek meg nos nem is tudom
amit kihagytam kihagyja az Isten
ami marad sejtés ajándék hiány

Gázgyári emlék

Éjszaka a kokszoltó-toronyban galakszisnyi csillag hamvad el
A mester a világvégét magyarázza minden szikrának más-más sorsa volt és ím a vége egy
A dugószedő mondjuk kisinas magában tiltakozna alszanak csak azok a csillagok
Kohóba kandallóba kályhába kerülnek felizzanak megint világnak virágoznak úgy hamvadnak el
A mester feljegyzi a falak hőfokát télről töprenkedik a juttatott koksz pompás melegéről a sok világvége kimegy a fejéből 
A zuhanyozóban még eszébe jut egy anyányi csillag eloltja gyorsan szétnéz szégyenkezik

Dalocska

Vásik a kés
A pajta rom
Előttünk május
Fájdalom

A csonka kézben
Vaskanál
Meri a semmit
Rozsda száll

Arany Jánosnak

Őszi part, köd, füst, sárga utca.
Menekülők várnak a buszra.

Hídavatás nincs,
Tervezzük ezer éve.

Kevély kőkoporsók
Kúsznak fel a kékbe.

Ismerős

A játék vége ismerős:
Hegyesednek a nyársak.
Ülsz a szélben, alkonyat van – 
Tapsolsz a trombitáknak.

Botod, köveid, ócska késed
Őrzik nyomorú menedéked.
Hogyne érne el az éjjel?!
Félálmoddal mélyét méred.

Köréd gyűlik

Nézem irigyen,
Hogy fordul verssé
Létezésed minden grimasza
És rezdülése.

Nem vered orrod fellegekbe,
Nem sújt pokolra párt, politika;
Sétálsz, s köréd gyűlik a város.

Megvacsorázol – kis hazákat táplálsz,
Pohár borod százak szomját oltja.

Utánoználak? Úgyse engeded –
Szökhet a versed színesebb egekbe,
Míg lent metszett gránit
Óvja kertedet.

Leltár

Pózok, kihűlt hitek, viráglom – 
Ablak elé gyűlnek a kövek.
Toronynak mondod, tudod: rossz halom,
Hiányod rejti, átmenti neved.

Vattát szór rá a kanadai nyár,
Hósüvegnek vélnéd messziről.
Cipót formálsz a vak alkonyatból,
Körbekínálnád, jó, hogy nincs kinek.

Őszi strófák

Altiszt voltam a vörösingeseknél,
A Pál utcában nem jártam soha.
Parkőr vagyok most a füvészkertben,
A mozdonygyárból rúgtak át oda.

Őriztem a tábort, míg a csata dúlt,
Nem figyeltem, ha jövőmről alkudoztak.
Avart sepertem, metszettem a fákat.
Rakhatok már rendet a kölykök után?

Októberek

Ott áll a téren. Várhat valakit.
Mező-üresség földfénye vakít.
Ott álltam én is. Vártam rád, tudod.
Zápor gyöngyeit hozta homlokod.

Sár volt. A szélben lobogó kabát,
Mint tépett zászló, szégyellte magát.
Elmentünk gyorsan, hítt egy jóbarát.
Ő most is ott áll. Méri a magányt.

Temetés után

Mit mond az az ember?
Nem kellett és nem kell – 
Csönd álljon a házhoz.

Holnaptól december,
Mázas szeretettel – 
Nem illik a gyászhoz.

Nem halt meg itt senki,
Él mind, aki zengi:
Nem kell! Ne utálkozz.

Csontokba, kőfejekbe

Én már a túlparton vagyok.
Hogy itt motyorgok – álca, ködverés.
Nélkülem kell immár élnetek.

Amiben hittem, nem sírt fel soha.
Amiben hiszek: vércsepp a zöld öbölben.

Visszatekintek, ködben a sziget.
Porom sem vackolódhat
Csontokba, kőfejekbe.

 (Mit mond a mester? Délután van.
Milyen országból érkezett?
Szögeket vert harminc legényfába.
Most hallgat mégis? Megöregedett?)

Én már a túlparton vagyok.
Méltatlan a szózat, feledés.
Csillapítsa torom éhetek.

Visszhangzik múltam kongó otthona.
A tenger harsog, szétrombolja földem.

Nem dajkálnak partot a vizek.
A kőfejek a fenéken mozgolódnak,
Új idő érik, készek kelepcéitek.

Táncol a szörny

A sárkány

Miféle szörny ez?
Fuvolán játszik.
Spenótot zabál.
Sóhajt, bokázik.

Állatnak ember,
Embernek állat? 
Kisdedóvóba
Dadusnak állhat.

Foga fehérjén
Túlvilág fénylik,
Szíve kamráit
Angyalok bérlik.

Bársonyos bőrén
Botlik a napfény.
Hét feje bólint:
Perdül a kastély.

Száz manikűrös,
Csiszálta karmát,
Hét isten készít
Számára karmát.

Nincs köze sanda
Halálhoz, éjhez.
Jót akar, persze,
Ért a veszélyhez.

Ki bennünk ébred,
Szuronyos, kardos.
Gyilkolni készül.
Kellünk a harchoz.

Meséimből

Egyszer régen egy mesében
Sárkányokat aprítottam
Hol az a dög hol a kardom
Világos a mese vége

Táltos csikóm gebe immár
Csendes szómra macska ballag
Hold szikrázik tört poháron
Más borában lángol a nap

Rémlik még a király lánya
Szép ígéret gőgös asszony
Sasok jöttek érte reggel
Vele szállt a fele-ország

Visszavárják most a sárkányt
Édesgető dalok szállnak
Áldozatra jelölt szűzlány
Turkál fehér fátylak között

Egyszer régen a mesében
Értelme volt az egésznek
Lusta macskám maflán bámul
Egerésszek már helyette

Naplemente télen

Ha hallgatózunk órák csörgedeznek
Ami patak volt most néhány adat

A parton túl a sürge hóesésben
Falak feszülnek malteros szavak

Segítség nincs rám roppan e tél is
Úri hazugság hogy magok alszanak

Gyorsított alkonyt búcsút egyensúlyoz
Milliónyi véres agyarán a Nap

Gödrök alján

Garázda évek. Áldozat lesz
a sarkon fordult mért idő.

Kövek között konok palánta,
perzselt jövőbe zsendülő.

Gumikesztyűt a varánuszra!
Itt szörnynek egyébként sincs helye.

Álcázott fény a gödrök alján,
bukott vitézek fegyvere.

A rönkös nyárnak rögvest vége.
Szelídebb őszt remél a rög.

Gyerek-magammal szócsatázom,
én zsörtölődök, ő röhög.

Előkerül

Előkerül egy régi sor
Zöldrozsdás hadi érem
Kopott keretben a tavasz
Vézna dallam a szélben
Mosoly egy barna képen

Kerekedik egy könny nyoma
A múltba süppedt arcon
Bomlik a páncél hazugsága
Bár őszünk dühe sarcol
Nincs miért nem haragszol

Vassal vonulnak

Vakká villant a vipla sors
Démonizált bolondom
Hagyjam-é hogy felzabáljon
Élt már polgáribb koszton
Rendezhet úri lakomát
Ne várja póri tósztom

Vassal vonulnak a szavak
Azokon nem csócsálhat
Övé a perc a jóllakott
Bennem a józan állat
Tovább rágja a falatot
Amíg még megbocsáthat

Birkát becéz az üzenet 
Ez a jövőnek vékony
Ne keress kulcsot elveszett
Minden kód illanékony
Csak várd a vitéz tetteket
Szél hordja hagyatékom

Távirat Dylan Thomasnak

Pőrébbek lettek, mint a csonka holtak.
Tört tudattal, éjjel nem dacoltak.
Diadalmuk – amíg a Nap áll – 
Kínzó hiány lett. Szűkölő magány.

Cserélek

A sziklán zöld gyík napozik
A füvek égig érnek
Kattan a láncra a lakat
Percért percet cserélek

Háborgásomnak nincs helye
Száz évet adtam érted
A sziklán zöld gyík napozik
A szörnyek földetérnek

Etűdök tükör-őszben

1.

Menthetetlen – suttogják – menthetetlen.
Reped a vak tükör a lomha díszkeretben,
csattan a cseh pohár, szilánkja hogy csilingel!
Hűlnek a gyertyafények, ha kijózanít a reggel.
Menthetetlen – suttogják – menthetetlen.

2.

Csorba boltív hegén, egy szobor mért helyén,
varangyos őszben tétován állt a hollókirály.
Elszállt, de intő csöndje betonba öntve vár.

3.

A hegyen élt egykor, szép vala, büszke és vidám,
szavára hallgatott a hold, nap óvta koronáját.
Merre élhet, nem tudom, elhagyta már a hold, nap,
tükör-őszben fuldokol, dödögnek rá a holtak.

Táncol a szörny

A második bolygón lakom,
Ahol a szfinxek, farkasok,
Királysárkányok, keselyűk.
Mióta otthont leltem itt,
Virágozhatnak gesztenyék,
Tündéralmába harapok,
Hullnak, sarjadnak fogaim.
Haldokló napra hallgatok,
Fuldokló holdra fülelek.
Csontok közt dúló csönd dobog,
Repedeznek a bronz dobok,
Éjt forral a csillagzápor,
Táncol a szörny, táncol, táncol.

Torony a semmiségben

Más dimenziók. Más világok.
Te tudtad ezt, hallgattál róla.
Engem egyféle végtelen igézett.
Próbáltam kimondani. Dadogva.

(Határtalan, de véges?
Végtelen, s egyúttal határos?
Tudnám, ha konyítanék
A naprakész fizikához!)

Te mosolyogva nyitod-zárod a kapukat:
Itt öreg bohóc vagy, odaát sziklafennsík,
S odaátabb: torony a semmiségben.
Csodálatom végtelen, s határtalanul éber.

Újévi vers, 2007

Valami sebes, torz elem,
Valami beteg félelem,
Valami, amit nem tudok,
Valami folyvást felvacog.

Kutatnám egyre, elszelel;
Vassal felel, ha kérdezem.
Maskara mögé rejtezik,
S rója agyaras erdeit.

Terméketlen, vagy tőrt terem – 
Gyerekbőrbe bújt förtelem.

Nincsenek harangok

Minden megáll
uralmam megszűnik
Lehull az ostor
a zúzos paták közé
Tűzkígyó emléke
az iszaptestű ködben

Nincsenek harangok
Harangok sincsenek
Minden megáll

Rücskös üreg az űr
zuhan magába
s megáll

Megáll a vers is
bim-bam
álmélkodik

Csettints csak, ördög

Csodák ideje

A kő ebédel mondja a halál
A mellékoltár csupa rézgaras

Kutathatsz bár a kútfenéken
Gondatlan rózsák holdszaga emészt

Egybesül minden horgad a kovács
Ne beszélj mellé arcot kerekít

Még megköszönnéd de a perc lejár
Gipszpor szédít lebeg színt váltott a bor

Éjszakai erdő

Botolj bele az árnyékomba!
A gomba gondja gömbölyű.

Derűs az éjjel,
Hat kísértet pásztorolja:
Így nagyszerű!

Hosszú árnyék nyúlik elébem,
Hátam mögül süt ki a hold.

Bokrok között
Vadászok, prédák,
Vázakon ázó pamacsok.

Hat kísértet?
Jó, ha három kivárta botló jöttömet.

Az egyik ásít,
A másik márcos,
Egy várja csak, hogy megszeresd.

Csak röviden

1.

sötét van – rettentően világítasz

2.

hagyom a tollra írjon
ki se javítom

3.

belehaltam a szerelembe
ez itt nem én vagyok

4.

feszülj vitorla szállj hajó a szélben
neked teremtik itt a szörnyeket

5.

jő a csöndes éj halálra váltan – 
ma este még nem trombitáltam

6.

nem tartom tovább ezt a földet:
nehéz, büdös, és rosszul fizet.
a nevem mától lehetne Ábel. 
S Atlasz a tied.

Öt koan

1.

villanybikák a pohárszéken
sötét napokkal játszanak

2.

szól bölcs a bölcshöz
árvíz tükrében vasmagok

3.

margaréta robban a dombon
kútmagos holdra száz kerék

4.

egydimenziós gömb

5.

hengerkés az alkonyatban
bárányok festik a szelet
jégbrikettek parázslanak

Pontatlan vers

Életlen hiány
Cseng-bong panaszkodik
Villám tavaszában

Szélütés

a marsjáróra rácsodálkozom:
mért hinném el, hogy a rokonom?

vizsgálgatod a fényképeinket.
nem lelsz közös vonást, legyintesz.

én csorba kővel verem a betont,
te álmodozol. 
vedd a telefont.

A szövegértés alapjai

a szellemek vérfarkasok
mind velünk élnek
magyarok
közülük egy
na
én vagyok
(most nézhettetek egy nagyot)
de ámulásra
nem hagyok
időt
felállítom a tükröket
szörnyet kilesni így lehet
hol őt
hol persze engemet
a rettentőt
bármelyiket

ahogy kell
magatok helyett

Beebebeee
(Válaszféle B.F.-nek)

Az én anyukám is tudott úszni
mert a Balatonnál született
és ott is kötelező volt úgy mint az iskola
ő is majdnem bajnok lett az ipartestületben
de kizárták mert sötét volt a dressze
mint az ellenfeleké
én nem tudok olyan jól úszni
pedig ott születtem én is de elhányódtam
nekem olyan húzd meg ereszd meg hely
marad Keszthely

Beugró

Isten hozzád!
Ez a kocsma itt
Magyarország.
Ez a csapos
Lenne az elnök,
Ha nem vigyáz rád,
Felöklelnek.
Ha nem vigyázol, 
Ronggyá tépnek.
Vedd a borod, és
Isten véled!

Áttűnés

perc:
ropogós tál,
éden,
füvek a nyár
omló
 álbűvöletében.

sakktábla.
oroszlán.
vergődő
kövi gyík.

volt-rosszlány a póznán,
pörgetik valakik.

hétfő haldoklik a napon:
a sáv, a pillanatnyi.

Alku

Én a sorsot, babért elcseréltem.
No, a szent babért a szárazbabra.
Ne bíztass engem több kalandra,
Csettints csak, ördög, éltem eleget.

A sótartóban holnaptól cián!
Ha kávét főzöl, ne feledd az arzént!
Rend legyen a tiszta dolgok lelke,
Világ sarka, billegj kék tőröm hegyén.

A másik út

Éljünk a semmi közepén!
Otthonunk a lélek.
Üres buráit zengeti
A lét az ürességnek.

Fekete lyukba ránt az ég,
Űr bozsog helyettünk.
Csillaghajónk, az üzenet
Szférák körébe perdült.

Térdelsz az idő küszöbén,
A köréd görbült térben,
Korog a hiány mocsara,
Egy isten melléd térdel.

Petárdát osztok köztetek,
Teremtésre jókat.
Khaosz hajóján ébredek,
Magam. Nem tudnak rólad.

Vagy tán mégse

Most szép lenni, 
vagy tán mégse?
Okos ember miért lépne
(Ó marsokra? Új zenékre?)
Egyszerre, ha nincs reménye?

Aki nem lép, 
s aki lép is,
Várhat rétest, kenyér végit –
Egy helyre jut, bárkik kérik,
Járja kimért útját végig…

Katonaként 
egyszerű ez:
Parancsra ölj, vagy kegyelmezz.
Botlik beléd golyó, repesz?
Megígérték, lakoma lesz.

Vadászebéd

Ez se jobb, mint a többi,
Tegyük tepsibe tüstént.

Só.
Talány.

Sistergő bálvány ministránsa:
Ebrúdról róka perdül.

Pirul a réce,
Már pirul.

Hőhullám

1.

Fogócskázz a fellegekkel!
Kék karácsony trilláz.
Zöld halálon osztozkodunk,
Kő-kalácshoz friss gyász.

2.

Sárga lomb
Szökő avar
Klímaválság
Árva tönk

3.

gumifelsál
abrakszilánk
oldalzsákban
krómdaliák
babáznak
vasárnap van
vasárnap

Néhány limerick

1.

Képes Gábor Lágymányoson
Rékák szagnyomában oson – 
Írhat róla hat verset:
“Hatvan Réka kesergett
Képes után Lágymányoson!”

2.

Bojár László Szentmihályon
Festő lenne minden áron.
Inni tud már eleget,
A héten vett ecsetet,
Mester ébred Szentmihályon!

3.

Három kislány Komáromban
Együtt lakott egy dobozban.
Zsuzsa, Eszter, Bernadett – 
Feltépték a fedelet:
Három rossz lány Komáromban!

4.

István Nagy, de főleg Kristó,
Szenvedélye a szép histó-
Ria, meg a versezet,
Ha megharap is, szeret;
Ravasz ítész a vén Kristó!

5.

Batári, az ifjabb: Gábor – 
Zeng tőle az írótábor.
Tokajban és Egerben,
Nyomatja vagy ezerrel.
Gáton légy legény, te Gábor!

6.

Zugligetben Szerdahelyi
A rossz verset nem szereti.
Nem szíveli Pesten se,
És ez privát szerencse:
Mérgesen szebb Szerdahelyi!

7.

Hódos Mátyás Pest szélérül
Időutazásra készül…
Ezüst nyár a kabátja,
Homérosz a barátja,
Megifjodik, ahogy vénül.

8.

Birtalan jó versek csősze,
Nem firtatja Csepel, ősz-e – 
Jövőt rejtő televény,
Aki mondja, az a vén!
Nem csőszködik tovább ő se!

9.

Bíró Jóska lassan vénül,
Japán performanszra készül.
Verstanra nincs ideje.
Helyesírás? Ki vele!
Mégis bírónk lehet végül.

10.

Vadász János a hegyen él,
Munkálkodik, sosem henyél.
Munkadühe, mint a hegy,
Magán- és köz-lendület
Villog Vadász szakáll-hegyén!

11.

Weixelbaum János Vácott
Római századost játszott.
A játék már vérre megy,
Mithrász legyen veletek!
Csodát teremt János Vácott.

12.

Bathó László Jászberényben
Elmondhatja: én itt éltem!
Jászkapitány lehetne,
S indián lett helyette.
Meg ne tudják Jászberényben!

13.

Vén bölcsként él bizakodón
Molnár Géza Vizafogón.
Az utókor megérti,
Legalább is reméli
Géza bácsi Vizafogón!

14.

Doktor Szepes Újpalotán
Mérges, de ne nevess korán:
Lepipált több nagymestert,
S legfeljebb szépségversenyt
Nyerhet Szepes ennek okán!

15.

Varga Rudolf Gagybátorban
Mítoszt termel több műszakban.
Sebessége sztahanovi,
Legyen regény, vers vagy mozi:
Munkaverseny dúl Bátorban.

16.

Fenti Varga – most már Budán –,
Több kritikust vágott kupán.
Gyógyulgat már mindegyik,
Rudit mégse szeretik.
Ki érti ezt Pesten, Budán?

17.

Több helyen él Rigó Béla,
Óriások maradéka – 
Hogy termett e medvetermet
Ennyi lepke-röptű verset?
Jól titkolja Rigó Béla!

18.

Tudja egész Békásmegyer,
Szarka István mennybe megyen.
Koszorúja, a babér,
Hatszáz arany fogat ér – 
Irigyli fél Békásmegyer.

19.

Klotár Béla Tarnaménán
Vénségére lopja szénám.
Ágynak is, meg vacoknak,
Lovai sem vacognak – 
Nem lel a tél fogást Bélán.

20.

Garamvölgyi Stefánia
Baktalórántháza fia.
Tudom, ugye, lány lenne,
De úgy nem fér a versbe – 
Költözz Pécsre, Stefánia!

Hm

rám telepedik lám a limerick
fejemből ki meri k-
i?
Kétszer két órában

A jelmez, a smink – 
Mesterekre vall.
A szerep élő: itt liheg velünk;
Dicséri alkotóit, írót, rendezőt.

Törődünk is a töpszli pojácával!
Izzadhat a szűk maskarában,
Maródjék bőrébe a festék!

A rendezőtől retteg, orrol az íróra,
A világosítóval is csak a baj…
A hang pedig – ha van – rettenetes.

Király az ügyelő, a kellékes piás,
S a közönség roppant közönséges.

Próbálj így istenné lenni – sóhajt –,
Naponta kétszer két órában, 
Ennyi barom között.
S drágul a festék, újra drágul.

Kis hazug alkalmi vers

Eljött az alkalom:
Alkalmi lesz dalom.
Köszönti ünnepünk,
Ki lenne ellenünk – 
Köszönti népemet,
Mert tudja, mért szeret.
(Mert szeret engemet.)

Hej gyöngyvirág, ibolya,
Mit ki nem bír a haza,
Sose lássam.

Ragyog az alkalom,
Köszönti is dalom,
Rántott hús, arányos,
Uborka, kovászos,
Melléjük jó borok,
Kenhető rokonok.
(Ma egyik sem morog.)

Hej rozmaring, rezeda, 
Beverem a fejed a
Kalapáccsal.

Könnyű percek

1.

pereg a mag
cséplő járja
dús dézsma dől
hörcsög-várba

2.

galamb utánoz ölyvet
a libák később jönnek

3.

ki-kikukkant a dédike
firtatja egyre nézik-e
kifesti arcát sebtibe
ha rákacsint az estike

Gyorsvers
W. J. örömére

Persze gyorsverset írok
Vadásznak rám a latinok
Itt gyülekeznek kéz a kéz
Lándzsájuk kardjuk nem kevés

Pajzsom lehet e kósza vers
Ékíthetné csillag kereszt
Remény zöldjében szingli tót
Menyecskét vár egy vizigót

A rímkényszer mit tesz velem
Nem vizigót az istenem
S nem azt írtam hogy várja őt
Hatvanhat centis orra nőtt

Filmszakadás
Harri Webbnek, Walesbe

Először csak nyolc sört ittunk
Aztán jöttek a borok
Fent kezdtük a Megállóban
Bár a part hívogatott

Péter mondta sose kapkodj
A Csónakház nem ladik
Megvár minket a Kikötő
Hisz nyitva tart hajnalig

Betértünk a Bivalyosba
Kértünk két fehér rumot
A lányoknak flipet hoztak
Pincérünk mindent tudott

Hogy jutottunk Szentendrére
Maradjon örök titok
Szerepe volt négy ökörnek
S csak az egyik sántított

A viszkit épp megkóstoltuk
A kaszinó teraszán
Zsuzsát zsetonra cseréltük
Túlfizette a Hasszán

Hárman mentünk ki a Hévhez
Anna aztán elveszett
Így a Resti koszos pultján
Párban jöttek felesek

A kalauzt rábeszéltük
Csak Rómain lökjön le
Így jutottunk ki a partra
Göncöl-nyomon görögve

Ordítottunk palóc nyelven
Néhány ősi éneket
Akácos út nyílt a Holdig
Rókabőrrel terített

Péter mondta két szilvát még
S ő érti a csíziót
Fehér ruhás szirénások
Ránk zártak egy autót

Fohászkodunk

Szigorú csendet, vagy még azt se!
Ne ereszd ránk kutyáid, este!
Ne borítsd ránk csillagos búrád,
Ne csald pokolra, aki várt rád!

Csatakos fényben koccanó
Fogak közt éjféli dió,
Éjvégi bortúlbuggyanás,
Agykérgek jegén rianás.

De meg se őrizz, éjszaka!
Metéljük szét a holtakat!
Inkább a vérre szórt salak,
Mint a sárrá vert gondolat.

Vendég az ember
Dániel Máriának

Teszed a dolgod
Mi mást tehetnél

Vendég az ember
Nem lesz több ennél

De kedves vendég
Sorát kiváró

Kezében pohár
Fejében csákó

Pohárban jó bor
A csákón csótár

Teszed a dolgod
Ezért se szólj rám

Ma minden olyan sárga

Koraősz

a padon ültél délután
koraősz fürösztött
tűnődtél apró dolgokon
péntek van csütörtök

szarkák pöröltek ágcsúcsért
galambcsősz platánon
füst ült a csonka bokrokon
pörge csiga-álom

harmincöt évvel ezelőtt
no mi volt mondd ki már
ültél a padon délelőtt
melléd szállt hat madár

Leányfalu, 2007

A kertben zöld padok, kényelmes délután.
Barátok között vagyok, előttünk jó borok.
Ritkás öröm a perc, az összenevetés,
Futna mindegyikünk, munkál a vénülés.
Siettetnénk időnk? Vagy megállítanánk?
A kertben zöld padok. Még illenek alánk?

Sivatag

Tömbidőnk a nyers film:
Vágandó igazság.
Vakon követik vélt uruk
Az elárvult kabócák.

Homlokukon kvarckő
Csillog, böllenkedik:
Három szépen járja, 
Meghal a negyedik.

Persze, nincs tanulság.
Ragyog a görög bálvány.
Csattog a tört vonó 
Megváltónk magányán.

Ősies dal

A rend a rend könyörtelen
Ősök leszünk mi is

Dicsérnek ismeretlenek
Utódok úgy lehet

A sárkányt majd megismerik
De minket már soha

Sírunkhoz így zarándokol 
Kíváncsi ostoba

Sírunk ha lesz műkő beton
Megőrzi mit lehet

A csont a por a fémszemét
Nem hirdet elveket

A tétovázó hódolók
Mondjuk no gyermekek

Lelnek magukban ránk szabott
Hitet történetet

A rend tudod könyörtelen
Ősök vagyunk mi is

S az ősé minden tisztelet
Akármilyen hamis

Kőbe vésik

Harcok? Csupán a végeken.
Beljebb? Ó – Pax Romana!
Halottak, csonka harcosok –
Akták a palotába’.

Ki értük halt, az jó halott.
A nevét kőbe vésik.
A kövön zöld gyík napozik,
Ezer, kétezer évig.

A város érti: áldozat.
A vésőn fény cikázik.
Szorgoskodhat az obsitos,
Míg túlélésre játszik.

Az aquincumi találkozóra

Gyerünk! Szólhat a síp!
Várnak a régi barátok – 
svábba lopott latinok,
szláv szavú szőke zsidók,
kúnszemű szép magyarok…

Itt vagyok újra velük, 
vers, zene hívott, régi ütem,
ámde nem ez ma a fontos:
összejövünk – kint háború van – 
friss mosolyokba fürödni.

Mennyi dühöt kell kitagadnunk,
Mennyi csalódást, megveretést,
Mithrász, Mars erejét
Is próbára tevő feladat. 
Bírjuk-e, majd kiderül.

Itt sorakoznak a régi poéták,
Nézik az új fiúkat.
Hoznak-e békét, kardhegyeken?
Vagy kiszuszogva maguk
Újra a frontra sietnek?

Római béke – te percnyi csoda,
Mondd, van erőnk a jövőhöz!
Őrizhetjük a csend örömét,
S összejövünk még, csonka sereg,
Napban, esőben a tűzhöz. 

Nem lesz másként

Hogy mostanában újra élek?
Színe lesz újra szavaimnak?
Nem tudom: nem tévedtetek-e?

Ebben a világ-nagy mocsárban
Pumpált békáknak szól az éneke,
Idegen, szittyós hangzavar.

Tiszta kottámban sok szünetjel,
Kitartott hosszú akkordok között,
Nem lesz másként ez utolsó órán.

Ami változott: nincs hiú reménység,
Nincs bennem több önáltatás,
Nem én zökkentem helyre az időt.

Vedlett szabadság, cifrázom a semmit,
Üres kamrámban hetvenhét talány – 
Örökül hagyom, még az is lehet.

Nyomaim a kora hóba tűnnek,
Fehér hajamon pókháló az éj,
Zsákolt gondok foszló árnyékomban.

Hogy mostanában újra élnék?
Színe lenne a szavaimnak?
Olyan mindegy már, úgyse értitek.

Kreatív a csapat

Zengjen a téren az ősök tiszteletére karének!
Pompás! Ők fedezék fel a bunkót és a dorongot!
Még mielőtt lekepesztett volna a horda a fáról!
Mily hős, mily csoda tett volt! Főttek az ős koponyákban
Újszerű eszmék (már ha a bot nem rájuk ütött épp)
Arról, hogy mire jó ez az eszköz. Így született meg
Frissen a furkó mellé teszt is, mérni miképpen
Lesz kreatív a csapat, s ki a hőse, a majdani hérosz.

Volt, ki csupán a gyümölcsből vert többet le a bottal – 
Őt kifütyülték. Volt, aki azzal törte a kókuszt – 
Enyhe vigyor honorálta. A törzs vezetője a végén
Az lehetett, aki bőszen elűzte a többi erőset,
Táncoltatta a bunkót hátukon – és ahol érte;
Eltángálta a kölyköt, az asszonyt (s persze anyósát),
S rendre lecsapta a tulkot ebédre; ha este az éhes 
Tigris a tábort megszimatolta, betörte az orrát…

Zengjen a téren a hősünk tiszteletére karének!
Nélküle nem lett volna se tűz, se szakóca, se lándzsa,
Kard se, naná, még egyszerű kés se, ne kelljen a puska
Ágyú, a bomba, rakéta maibb gyönyörét felidéznem!
Lantolom én is a törzs örömét jó tízezer éve:
Megbecsül érte a főnök (és az utókor is egyben),
Vetnek a koncból, és a husánggal a hét elején nem
Úgy szaporázzák jussaimat, mint más napokon. Jaj.
Három lélegzet

széltölcsér pörög
égre-földre néz szeme
vak akárcsak én

*

holdparázs őriz
lovaim sugárpányván
a nyáréj dobog

*

tealevélen
harmatfények zenélnek
iszkolhat a dob

Haiku-tárlat

1.
Messzi ég.
A képben élek,
Helyetted is.

2.
Izzik egy
Cserszömörce:
Talált ősz.

3.
Párnaéj.
Sugárszomj-üreg.
Teleholdas.

4.
Hídon állsz:
Léptedre vár
Hat világ.

5.
Holdkavicsok.
Dobál az Isten,
Merül az est.

6.
Száz fehér madár.
Ha megszámolod, már csak
Kilencvenkilenc.

7.
Kiskacsa totyog
A borzongó folyóra,
Pirkad, kel a Nap.

8.
Kő beszél veled:
Siratófal, öröklét,
Rések, üzenet.

9.
Kés beszél veled.
Sikoly villog az élén.
Tört idő, szemed.

10.
Szökik a tenger,
Kővitorlát bont a hold
Meggy-szirmú széllel.

11.
Görcsös ág
Téli eget föst
Őszidőn.

12.
Szél vérzi
Felleg időnket.
Hull a hó.

13.
Jéglap a tenger.
Üres csigahéj őrzi,
Napfény töri fel.

Eltépett cédula

A bálvány összetört.

▼

A nagygyűlésen bort is osztanak.
Hová barátaim?
A köd.

A csont reped.
A bőr hasad.
A vér.

Hiába homlokod heve,
Hiába holnapod hava:
Ha lesz idő,
nem erre lesz.

Hét koan

1. 
csengettyűcsontok

2.
sugárberetván ápolt tavasz
kék láng gyökerezik

3.
borkenyér

4.
zsebet varrsz a virradatra
alkonyt tart benne

5.
csepp fröccsen a víz színére
véres-e a tenger

6.
só-színű szivárvány

7.
gödörhegyek

Anakreón mulatni készül

Anakreón, ma hallgass
A strófaszerkezetről…
Dalolj szabad madárként,
Ha a cenzor engedélyt ad.

A bátor ember éhét
A zsarnok éhe őrzi,
Ha jóllakottan élnél,
Alakíts szabályszerűen.

Atyád se tenne másként,
A józan ember érti:
Bolond a dal, ha hűtlen,
Aki fél, okos maradhat. 

Barátokat reméltél,
Riválisok, ha jönnek – 
Közös dühök közöttünk,
Kapocs ez, de rossz acélból.

Örök kapocs? Ne már hogy!
Büdös megalkuvás csak.
De nagyszerű az álarc,
S ez a tánc se lesz akármi!

Készülj!

Ma minden olyan sárga.

Készülj, megyünk a bálba;
Abba a cifra házba,
Megyünk bizony.

Legyen gondod kabátra,
Holnap-holnaputánra,
Józan viszony.

Ma minden olyan sárga.

Zene lök csöpp halálba,
Füröszt feltámadásba,
Oszt és kivon.

Topogós törpe-táncra,
Gondod volt nagykabátra,
Túlélsz bizony.

Ma minden olyan sárga.

Ne rettegj fagyba zárva,
Itt hagylak napdúlásra,
Ne tudd, mikor.

Bolond Istók hagyatékából

A bálvány este

Bolond a nóta
Bolond a dalnok

Holnapra nem néz
Tegnapi bajnok

Holnapra nem néz
Mára se gondol

Miféle himnuszt
Vársz a bolondtól

Dalosfüzet a régi padlásról

1.
Imádott Jankóm – kezdeném,
De bánt a görcs (most engemet).
Szemérmes lesz a férfiember,
Ha barátságot emleget – 

Imamalom-szeretlekektől
Kisiklik, kong az ép beszély,
Imádott Jankóm – csigaházba
Bújik a józan költemény.

Ha józan! ’Úccse, úgy lesz józan!
Részeg tószt ez, vas lelkedért,
Száz másikért is, száz leányért,
Váltott bankóval kell beérd.

Hallgatunk rendre, út a jussunk,
Ha együtt lépünk, kéz a kéz…
Igénk fogoly a múlt mézében, 
Korog a kamra, pöng a pénz.

Barátaim! Az üres holdig
Emelhetnétek váramat:
Üldögéljek a torony gombján,
Osszam az elvárt álmokat.

Papír-röpcsiket hajtogassak,
Szárnyukra férjen üzenet:
Mi gondom, mire vesztek engem,
Amíg szeretlek bennetek.

2.

Elalszom, pedig dolgom lenne.
Gyötrő időm a láz kegyence.

3.

Hej te utca, kis utca!
Végigjárlak berúgva.
Éneklek egy keveset,
Döglenek a verebek.

Döglenek a verebek,
Hogyha én énekelek,
Józanul vagy berúgva – 
Hej kis utca, zsákutca!

4.

A gömböc disznósajttá lényegült,
a sódar meg első sonka – 
Miért keresnél égi gyönyörűt,
Ha kimérve vár a boltba’?

Így marad a hosszú perc sötétnek,
S világít a röpke óra.
Hetyke ének bátorít: ne féljek.
Sas se riad fel a varjúszóra.

5.

Barlangi Barna Barnabás,
a barlangbéli bölcs,
ha kéred, megállítja
a száguldó időt.

Ha kéred, varázsol is,
szappant, sót, meleg ágyat,
jó társat nem teremt soha,
mert az tilos varázslat.

6.

becéz a szél az esti hold dala
a látható s a láthatatlan ég
a máglya dől a rettenet leég
a béke üszke csontok mértana

aludj barátom istené az álom
ne fond időd e görcs tavasz köré

7.

Sok volt a hold,
Még több a csillag.
Fukar rögön
Visszfényük csillog;
Hiába.

Dereng az út,
Fagyos az ország.
Cudar bírák
Sodorják sorsát
Imákba.

Kasza pihen,
Horkol az ínség.
Újvilág-passzus
Batyudban nincs még.
Te árva.

8.

Möszjő harcsa, jó napot!
Bajuszkötőt ajánlok!
Veszek egy jó ángliust,
Ha majd Londonba’ járok.

Möszjő harcsa, skót babát,
Kiltet, dudát ajánlok…
Mire kezem-lábam nő,
Banyák lesznek a lányok.

9.

Negyven verebet elrettentettem,
Egyet megettem.

Bánat?
Hagylak a zongorának.

10.

persze
nem leltem versre
messze 
kerestem
egyre
tehetetlenkedem
csend
evez velem

nem terem
se vers
se szerelem
meszes
meredeken

11.

Ő a kedvenc Elemérem,
Az életem vele élem.
Jól megvagyunk Veleméren,
Boldogságom vele mérem.
Mellemen öt aranyérem.

12.

Mindennap nyolc sor, két oldal próza:
Mesterséggé fonnyad a mámor.
A mester ébred, hívja a dolga,
Bölcs szavakat sző a világról.

De a világ nem vár bölcs szavakra,
Lesz-e jövő nyár, azt kutatja
A tettek mélyén. Nem is szabadna
Másról beszélnünk. Rajta, rajta!

13.

Rágógumit vettem Pesten
A papírját elvesztettem
Nem csoda hogy elfeledtem
Milyen rágót vettem egyszer

Egy másikat vettem Budán
Papírját eldobtam bután
Tudom-e még holnapután
Milyen gumit rágtam Budán

Se budait se nem pestit
Érdi gumit rágok estig
Őrizgetek néhány cetlit
Ezt dajkálta a legszebbik

14.

ideje van az érkezésnek
az érkező lányok csodaszépek
ideje van a távozásnak
a távozó lányok barna árnyak

ideje van a szerelemnek
a szerelmes lányok meggyötörnek
ideje van bár nincs bocsánat
ősznek télnek tavasznak nyárnak

15.

(vadászidény)
a vadkacsák 
nem falnak embert
nem is vadásznak emberül
a parti sásba hull
a zsákmány
alá- és felmerül

16.

(lejtőn)

ne nézz rám:
hallgat a
világ.
árnyék nincs,
fénybe von
az ég.
a győztes 
arctalan 
igék!
parázságy
kényszerül
 alánk.

17.

leltározom.
ki írta ezt a sok verset?
aki én voltam egykor?
vagy aki leszek?
lehet
és
nem lehet.
mert aki leszek –
az én voltam egykor!
a vers időtlen.
kora
az
egy
kor.

18.

piárszagú rózsa
rózsaszínű bor
olcsóhús-hazugság
marcipán szobor
elvesztettünk mindent
görcs salak a kincs
ordasok cibálják
hátra ne tekints
elorzott szeretőd
nyers jövőbe ring
mák pörget az égbe
altat a bilincs

19.

kedden
szerdán
csütörtökön
osztoztunk egy
sütőtökön

péntek
szombat 
vasárnap
marad mag 
a madárnak

20.

lecsukódik már a szemem
ezt az éjjelt nem szeretem

felnyitottam már a szemem
ezt a hajnalt sem szeretem

legyen este legyen reggel
tele van a rosszkedvemmel

21.

a belső ívet bérelik
a külsőre sincs bejárat
zsákmányolt percre ült a köd
szög veri át bokámat
a belső ív nekem tilos
a külsőt magyarázom
híg füstben érik az időm
gömböcbe gyötört mákony

22.

gúnárnyakra fejsze villan
tor készül nem lagzi rég
fényezhetsz bár kést kanalat
keserű lesz az ebéd

hiába vársz töltött nyakra
szárnya vége jó ha jut
másé combja melle mája
jó vendég jő nyiss kaput

23.

a pásztortáska gyomnövény
nem a pásztor zsákja – 
háromszögű leveleit
csengőfürtként rázza
telik a szél a csepp zenével
hasad az égi párna
jégeső kopog ritmust hozzá
árva a föld árva

24.

A zsoldosoknak még nem fizettem,
Üres a kincstár, a palota kong.
Dús földjeim csak tarackot teremnek,
Apródjaim arcán gyilkos mosolyok.

Mállik az ország, hullnak a népek,
Marcona szomszéd gyűjt sereget,
Városaimból szöknek a pékek,
És nincsenek immár kisgyerekek.

Harang hiánya lóg a toronyban,
Mögöttem éhes bohóc ténfereg.
Maszlagot oszt a dundi pohárnok.
Kérhetek én is, ha csendbe’ leszek?

25.
Baromállat – szól a másik.
Mosolyomban ezer év.
Kilenc percig még tart az éj.
Jön a reggel, s ez elég.

Odaég a kelő naphoz
Minden dühünk, bánatunk.
Perzselt kövek a tó szélén,
Nem koccannak, várhatunk.

26.

a tolmácsot ott cipelik
barna cipője sáros
szakadt ruháján vérnyomok
de egy sebe sem halálos

messzebb a presszó teraszán
közömbös arcú vendég
kávét kér nyilván s konyakot
pufajkát ölt vagy mentét

27.

Zenóbia, ne nézz rám,
Csörög a mákosrétes.
Nincs köszönet a porcukorban,
Éhes maradsz, éhes.
Gömbölyödnek a deli fánkok,
Nem neked, ne sírj, édes.
Sok a sarc, de megmaradhatsz,
Elérsz a menedékhez.

28.

a hídon át jön a sereg
bádogdobozos emberek
reggel tavasz volt 
most meg nyár van
ősz készül a
gumigyárban
és tél lesz tél lesz jól tudom
hóembervér a körúton

29.

csizmaszárban a kés a bankó
bálba készülsz ez az utolsó
cifrázgatnád a tánc a régi
de új a bor a lelked kéri
csapj ide csapj oda
most

mocorognak az ápolt félszek
sári ingben szolgalegények
igazgatják a tárcás táncot
fedje bársony a rádvert láncot
csapj ide csapj oda 
most

csörög-morog benned a dúvad
tégy úgy mint a felszabadultak
adj aranyat zenélnek érte
beszél a kés mért lenne béke
csapj ide csapj oda
most

30.

Átok szántott Atádon
Bürök termett a nyáron

Ahogy hajdan megesett
Makkból sütünk kenyeret

Kakastejes cipó helyett
Fogyjanak a fakenyerek

Betér a tél leple mögött
Csak a konda árnya röfög

Átok toroz Atádon
Álmunk is csak félálom

Tömjént mérek jó áron
Ördög vár a tornácon 

31.

Mit rejtettél kebledbe?
szépen kérlek, engedd le!
Rózsapiros ing alatt
tulipánok ringanak?

Ha leejtem pendelyem,
Szirmok szállnak szertelen.
Gyors haláluk kívánod?
Hogyha szeretsz, kivárod.

32.

oldalgok szélütötten:
szembejön Balogh Isten
régvárt mosoly az arcán
kezében meglelt baltám
erősödöm a hitben
ki kell hogy menekítsen
ki más óvna meg engem
e vesze-veszedelemben

33.

Burzsujpálcán pörgő pártok,
Plakátpolgár pártpórázon –
Pitizhetsz a piszkos pénzek
Pengése közt pengeélen –

Mit is mondtál? Magyarország?
Honfoglalást tervez folyton –
Kerekíts egy hamis holdat,
Fenn a zászló, hadd lobogjon.

34.

Ez is dal, csak ostobább,
Ez bizony lüke nóta.
Fújja három porkoláb,
Trombitál Ferencjóska,
Refrénje se néz tovább,
Mint értelme, ha volna:
Hóha, hóha, hóha, hó!
És még egyszer: hóha!

Azt hiszed, ennyi telik?
Züllött ábrák a hóra?
Nem tudnék egy istenit
Köpni az abrakodba?
Nyüszít az ember, ha verik,
Jobb lesz a lüke nóta:
Hóha, hóha, hóha, hó!
És még egyszer: hóha!

35.

Tudom e dal is régies
Nyárvégi szélben ázott
Fogak és fák közt imbolyog
Szomorú megalázott

Lehetne dühödt ária
Trágár zene az égnek
Csomósodjék az erőd
Szelídek jönnek érted

36.

Istenem, ha vagy, ha nem vagy, 
Tennél csodát, hogy megmaradjak?

Ne ráncos, trottyos, kerge vénnek,
Szélszárnnyal szántó süvölvénynek – 

A világ végén veszteglő lélek
Árnyát őrizd meg. Sokat kérek?

Ha testem – nem baj! – megtér a porba,
Süvöltésemet uszítsd rá a sorsra.

Istenem, de kár, hogy nem vagy!
Torzszülött tanok haldokolnak.

Ma már nem hívlak, s messze a holnap… 
Hiányos hitek, dumák dadognak,

Kigyúrlak önnön képemre ismét,
Viszonozd vétkem: hírem se hintsd szét.

Bolond Istók négysorosaiból

1.

A város szélén egyszercsak megállsz.
Ide se vártak – se ünnep, se gyász.
Legyen cipész, pap, tanár vagy kurva,
Aki rádpillant, csak száját húzza.

2.

Prédikálsz újra, kipállik a szád.
Noé sem tudta, hol az Ararát.
Nem tudja Kovács, Kiss, Nagy, Szekeres:
Túl van útja végén minden, mit keres.

3.

Eltűnt a zsandár, hortyog a kovács,
Betett nekik a rumos ananász.
Gőz emelgeti háza tetejét,
Szólhatsz a péknek, kész van az ebéd.

4.

Átkoz a szomszéd, elhagy a barát:
Magad ittad meg hat pince borát.
Csapolt hordókkal vár a hetedik,
Vendéged most sincs, sorsod betelik.

5.

Itt az út, ott a nád,
Konganak kőbugák.
Acsargó ordasát
Zsoldos tél küldi rád.

6.

Rakd le a kőlapokat,
Szórd szét az új porokat,
Vájd ki a vércse szemét,
Értse a légiveszélyt.

7.

tatárok igézik
a holnap igéit
kitágul ősidőnk
ki lészen őrizőnk

8.

Előbújnak a réz-kanok,
a szittyák mind: ősmagyarok!
Kelevéz, puzdra, kacagány:
A jövőm őre valahány.

9.

Bársony nyereg a bivalyon.
Álmélkodom, ma mi bajom.
Megüli, aki nyergelte – 
Öleld babám a kebledre.

10.

Sorban állnak a cinkosok.
Hogy segítettek? Nagy dolog!
Jóváteszik, az sem vitás:
Éhes zsebükben öt-hat ász.

11.

Sűrített jókedv, meglehet – 
Macskát fogtak az egerek.
Sűrűn esik ily macska-gyász – 
Nyúlkarmok közt sír a vadász.

12.

Lidérc a lápról, jó haver,
Kísérget utca-hosszat.
Alabástrom lepedőmön
Szemnyílás. Kettő. Rosszak.

13.

Répát szed a
Gülüszemű óriás,
Szembe vele Flóri ás.
Egyikük se glóriás.

14.

– Voltak fények is, ne tagadd.
– Mosdatlan, ócska árnyak.
– Épültek fölénk csillagok!
– Ágaik lekaszáltak.

15.

A hentesnél ma friss marhát veszek,
Mert itthon esznek mind a gyerekek.
Ki tervez így: ma iskolaszünet –
Holnap herélik a keselyűmet.

16.

A tündér bólint: összeállt a kép.
Varázslóbőrbe bújt a kiscseléd!
Torkomon kése, ámde megriad:
Nagymosás napja, égre csap a hab.

17.

Kimerevítem: örök pillanat.
A napvilágra ráfagyott a hab.
Sugárzó kések jelzik itt a vég.
Vasmadár tépi a szépség szívét.

18.

A zenélő dobozt én vesztettem el.
Vele veszett az örök menüett.
Csengőszóban bóklászik a lányka,
Mögötte pásztor, meg a regiment.

19.

Ropogós-piros sültmalac
(az az obligát citrom!),
akkor írj badar verseket,
ha már nincsenek itthon.

20.

Ha lejárt az időd, hadd málljék, hagyod,
Kergekakasvárra nyíljék ablakod!
Tegnapig csodáltad, mától gyűlölöd – 
Üres házak fölött zöld léggömb a Föld.

21.

A kört kitépték a síkból,
de gyógyul már helye.
Doktor volnék, de bujdosok.
Igyekezz, nyomodban járnak.

22.

Madárka ébred a pék tenyerén,
Nem osztja senki, úgy fogy a kenyér.
Körénk borítva hat vagon cement,
A végső percek telnek idebent.

23.

A téglagyárban nincs ma munkanap:
Piros ruhában fekszik le a Nap.
Ledobja azt is, feléd lengeti,
Odadná álmát, de még nem leli.

24.

Gondolhatok rá: nem marad nyoma.
Álma tenger lesz, gyepágy és moha.
A fekete víz csillagot sodor,
Ma itt ér partot, én pedig sehol.

25.

Véső hasítja csendjét és húsát,
Kőtömbben szunnyadt, akár a világ.
A mágus biccent, ébreszteni kell!
Pöttöm virágunk felszáll, énekel.

26.

Rozsdás vasszekéren bádogkatonák,
Szuronyhegyeiken pörög a világ.
Sapkarózsájuk mind kőből van, tudod,
Mióta néma vagy, nótájuk fújod.

27.

Jeges folyóvíz erdő csupaszon
Szikláink közé fagyott nyugalom
Oson a préda sorsát ismered
Halálig hordasz két meredt szemet

28.

csoda éled elmúlik
galambot öl a bánat
setét hajókról álmodunk
most támadunk vagy támad

29.

hiányt kerestél – többlet az!
beléd haraptak? vártad.
túl alkonyod hűlt üszkein
ki jönne még utánad?

30.

miért is jönnél nincsen út
dzsungelbe vész az ösvény
ágak hálóján leng a fütty
zsivajgó perc a törvény

31.

mert élni kell a ládikát
fenékig ürítetted
most kong a téli délelőtt
hogy élhetnék helyetted

32.

Hallod-e, te! Hallom hát!
Adj egy bolhát, ne lomhát!
Fürgét adok, jó sok van,
Kaphatsz három marékkal!

33.

Kutyavárban három pulit
Őriz egy mord komondor – 
Szabad nyájról, rab gazdáról,
Mit gondolsz a bolondról?

34.

Az ódák, mint a mákfejek,
édes mákonyt rejtenek – 
a versbe mártott rejtjelek
nem űrt, de zűrt teremtenek.

35.

az erdő már nem létezik
a hegyről sincsen emlék
a dombok közé tó feszül
tükör jégbefúlt tajték

36.

tavasz volt egykor záporos
futott felhő és állat
csillám fényezte homlokod
és nem haltam utánad

37.

időt hordoz a görbe tér
és önmagába zárul
együtt a mag gyökér levél
benned a világ tágul

38.

Retesz, csillagok, zárdaéj.
Ki ordít ott a szélben?
Kattan a zár. Ma földet ér
A fény a gömbreménnyel.

39.

A lány, ha Na’Conxipánba visszamenne?
Elvész a holdezüst, a naplemente,
Veszne a Nap, a színre szűrt világ,
Vasmacska-hiten sodródnánk tovább.

40.

a te szemeddel nézik a vizet
a te kezeddel ölelnek engem
koldus irgalom tanít szavakra
pontos szavakra csillagóra jár

41.

Hol van a puttony?		Eltűnt.
Retteg a kordon.		Mivégre?
Zsong a darázsraj.		Csoda télen.
Még ma utószor.		No ne mondd.

42.

Bíztatlak, tarts ki, légy erős,
Nem a hősök a bátrak – 
Tonnaszám hull a falevél,
Most a koronák fáznak.

43.

Labda, labda, gömbölyű,
Ezer a folt rajtad!
Pettyes ég felé röpülsz.
Szeplős föld alattad.

44.

Kint a tekintet éjszakája;
Bent a tekintély bénasága.
Kívül, belül: áldozat és tettes.
Nem várom, hogy helyettem reszkess.

45.

csöndet bodorítok
a nádszál időben
kékre karikázott
semmi amit öltem

46.

Az éjszaka itt van megint,
Orion ölni készül.
Holdat bódít a vér szaga – 
Elétérdelünk végül.

47.

Szeget, patkót, lovat vennék;
Gazda lennék, dehogy vendég!
Még hogy cseléd? Bamba béres?
Én felelek. De ki kérdez?

48.

A kalózhajón nem vagy idegen,
Nem kincsekért – a tettért hadakoztál.
Osztják már a gránátalma magját,
Jut egy marékkal, szétszórod, nevetsz.

49.

Ez egy olyan elefánt, akár az enyém.
Pontosabban: az enyém ilyen lenne, csak fehér.
Miért nem szürke, kék, piros vagy fekete?
Csak. A nagy szerelemnek nincs fedőszíne.

50.

Gondnok, nagy a gondod?
Szöknek a bolondok.
Visznek, ne tudd, hova.
Ne nyiss kaput soha.

51.

Miféle barlangról beszélsz – 
nem jár a téli álom!
Tépett bundájú medveként
aludnék, csak ne fájjon.

52.

két arkangyal kontójára
itattuk az ördögöt
rézpatkóval kolompoltunk
minden pohár eltörött

53.

költő szerettél volna lenni
de tehetséged csak díjakra futotta
kiáltványokká züllöttek a versek
halálodig nem leltél rá a dalra

54.

borong a bolond nincs mire lépjen
hintál a holdon nyolc aranyérem
veszettül ugrál már-már eléri
borszínű esténk széllel becézi

55.

az ajtó mögött csíz lakik
nem is egy tizenhárom
én kitöltöm az időm
mért kéne vízen járnom

56.

ácskapoccsal megrettentett
ócska szavak szolga vershez
árva folyó árja dobja
át őket a szebb dalokba

57.

hó lesz hamar a varjak tudják
én meg tudom a tél csak álca
tavasz vacog a földkosárban
szívében tűz dúl koranyár van

58.

a parton ült a vén csavargó
süppedt sekély sörén a hab
az arca rozsdamarta bádog
előtte nyűtt keménykalap

59.

Nincs már lovam, nincs jó kutyám,
kitűzött kisded birtokom,
csábít a csönd, s a vadvirág,
a nem létező sírokon.

60.

Maga, uram, egy vén majom!
Hallgassam meg? Nem hallgatom!
Szökelljen át a dallamon,
Vadon a vers, ha akarom.

61.

ede vígan fúj egy nótát 
vacog tőle a valóság
ede holnap hosszan hallgat
hálót dob rá a futóbab

62.

a pátriárka fülében dugó
meccset hallgathat esetleg zenét
mosolya már nyűtt álarca dolga
ha volna dobja nyilván dobolna

63.

tavasztól őszig s újra tavaszig
még utószor hisz úgyis jön a vég
mutattál egyszer egy üres vakondot
én tudtam hogy üresebb az ég

64.

A folyó partján kőtömbök hevülnek.
A Nap szeméről lehullik a hályog.
Nem hősi percre, őrző túlvilágra,
Csak bölcs estére, s még egy napra várok.

65.

én se félek jobban mint a többiek
de pontosabban mondom ki a félelmeimet
nem én hirdetem ki hogy itt a világ vége
csak tiltakozom amíg ti megdolgoztok érte

66.

“Ki szenet árul, ki szerelmet” – 
Mester, gyalázzák kegyelmed!
Bár titkolja, mind ezt műveli.
Íme: Istók összes művei…

Cédulák a hagyatékból

1.
Távozóban

Ami voltál másokból villan a napra
Ami vagy csak álság törmelék
Az elhagyott tábor kihűlt hamuja

Miért szégyellnéd ez a te utad
Vélted kondítasz húsvéti harangot
Csengettyű szólt csak hajnali madár

Sötét volt mint a világháborúban
Zseblámpafény és tenyérnyi meleg
Amit kínáltál nem kell az érkezőknek

Nincs már csak egy gúnyirat
Egy névtelen levél egy feljelentés
Nincs más ami megőrzi nevedet

Holnap estére másra osztják
Kihagyhatatlan szereped
A taps zúg a szomszéd pór temet

2.
Köszöntsék őt

Azt mondta 
a somogyvári
püspök,
falsul szólnak
a hazai 
tücskök.

Hozatott hát
Taljánföldről
tücsköt-bogarat,
köszöntsék őt
öblös kancsók
dupla poharak!
3.
Ünnep végén

Pereg az aranyfüst
Kopik a festék
Meztelenülnek a szentek

Új bárka alig indul
Viasztavakban 
Fuldokolnak a lángok

Csoszog a sekrestyés
Az oltár alámerül
Csak az örökmécs éber

Dohog a káplán 
Zsebéből földre koppan
A kiszívott pipa

4.
Ez az az éjszaka

Éhes gömböc a tér
Falja falja a semmit

Kipukkad összeroskad
Erről a világról ennyit 

Ökölnyi golyóba feszül
Az új az új teremtés

Ez az az éjszaka a végső
Amikor végleg elmész

5.
Dobok táncolnak

Játék a vers
Akárha véres játék

Kupán csapott sorok
Sorvégi ajándék

Valahol tánc dobog
Dobok táncolnak máshol

Üllő kalapács vasfogó
Dadog az igazságról

6.
Inkább a pelyva

A malteroskanál ha dalra kél
Az lesz a költemény

Csak erre sajnos úgy hiszem
No
Kevés a remény

Inkább a pelyva énekel
És sűrű éj a dal

Még hallgatod 
Már dúdolod

Bajokra gyűl a baj

7.
Emlékké züllik

Ifjúságom ott csillog még
Hatvannyolc tömbjegében

Belefúl múltam hamujába
Emlékké züllik felnőtt létem

8.

Tiéd-e már?
(egy Chirico képre)

Sárga fátyol mögött dereng a Föld
Nem lakja senki szép tiszta hideg
Nem lakja senki szobraink csupán

Ennél a kútnál öltek gyermeket
És ez a város itt égett le hétszer
És ez a város most a fagyoké

Ahol a fák nőttek most telek fakadnak
Ahol tűz lobbant most a csont világol
Ahol tűz lobbant tiéd-e már a szó

9.
Invokáció

Gutaütések
Szívpróbák tavasza
Mellékvilágok pártütése
Szélbe fúló idő

Tákolod már
Tákolod birodalmad
Bordákból törött ketrec
Tűztorony csigolyákból
Szurtos magasles
Hozsánna új idő

Tudod a dolgod ó tudod

10.

Legyints!

A zöld az zöld a sárga sárga
A Föld forog – bár inkább állna

Káosz szívén úszik a bálna
Teknősök hite tör a házba

Elefántok tartják a Földet – 
Ugye szép volt legyints köszönd meg

11.
Aquincumi epigrammák

Versben a verseny, a verseny a versben: percnyi öröklét.
Boldogot és szomorút égbe emel. Ha van ég.

*

Szláv, hun, trák, vizigót, gall, türk, görög, árja, pun, illír –
És mind római polgár! Istenek, tűritek őket?
Vész a latin faj, hull Romulus nagy népe, a törzsök,
Puszta vidék lesz szép Pannónia kétezer évig.

12.
Szél hátán

Leng az inga
Sunyít az ember

Meszesgödörből
Kel ki a reggel

Szél hátán ordas
Másnap virágzik

Kit hívtál elment
Itt áll a másik 

13.
Keserves

Dobd el a könyvet, a verset, az észt is, légy szabad ember – 
Erre tanít titeket, hazamentés közben, a mester.
Jól beleverjük a tökfejetekbe a sztyeppei eszmét,
Bézból-ütő, szamuráj-kard hirdeti szent igazunkat.

14.
Pedig hát nyár van

Madárhadak a balkonon,
Csivit-beszédük hallgatom.
Etetem őket, fogy a mag,
Pedig hát nyár van. Bogarak
Zúgnak ezrivel.

Ha az etető kiürül,
Bátrabbja szobámba repül,
Ott sivít rám: hol van a mag?
Járandóságom elmarad?
Pór, adózni kell!

15.
Ha március

Ha március
A naptárból kimaradna,
emelt fővel
léphetnénk ki a napra?

Nevetnénk is,
igaz, komám,
ujjunkkal pattintgatva,
az ám, no lám?

De március 
a naptárba beleégett,
mint szégyenünk,
nem is ér véget.

Mossuk, súroljuk,
letagadjuk,
pattintgatva, lazán:
az ám, no lám.

16.
No persze – mondta József

Múlt éppúgy nincs, mint jövő – mondta József.
A jövővel rendbe lennék – mondta a tanítvány. – 
Multiinduktív világvonalak
egyikén perfektuálódik az örök jelenben.
De hát a múlt, mester…

A múlt különös dolog – mondta József. – 
Olyan lenne, mint az agyag,
Képlékeny, formálható.

Tehát múlt, mint olyan, nincs? – kérdezte a tanítvány.
No, persze – mondta a mester –, másrészt
már mindenki gyúrt magának egyet…
Egy kedvére valót? – kérdezte a tanítvány.

17.
Aquincumi csősz
(Balázs Tibornak)

A csősz vagyok, na! És ma semmi dolgom.
Van egy kutyám, és van egy jó dorongom,
Velük sétálgatok.

Vigyázni? Nincs mire. A rendre tán?
De itt tudják a rendet,
Mindent, aminek lába nincs, rendben elemelnek,
S ha lába van – tudod – elhajtják rendesen.
Gazdátlan egy csak én vagyok,
Jó, mondjuk így: csak tereletlen.
Nos, megtanultam veretlen és verten,
Amit nem felednek fenn a fellegekben:

A csősz vagyok, haszontalan 
Fabáb gyerekkezekben.

Vojtina ujjgyakorlatai

1.

Érzi az ország, tudja a város:
Ez az a combseb, az a halálos.
Hullnak az égből madarak, békák,
Hét nap forralja véresőnk poklát.
Szárad a puszta, pusztul a szentély,
Kő a kenyér már, pimpós a víz, vér.
Szigonyok csúcsán pörög a villám,
Vakuló gyöngyök égnek a pillán.
Benéz a szörny is, nagy rusnya állat,
Szűnjön a gondja abroncskirálynak.

2.

Pont.
Elérhetetlen.
Széle, hossza, termete – 
Persze ideje sincsen.
Térből, időből kiszakítva
Hatalmasabb,
Mint egy sereg
Nekünk teremtett isten.

Legyek-e pont a pont?
Bujkálok igenemben.

3.

Tudor, Vidor
–- na tessék! – 
csak a spenótot ennék.
Közbetüsszent a Hapci:
szalonnát nem lehet kapni?
Szende szelíden szundít,
Szundi szundítva szendít,
müzlit zabáltak, trendit.
Morgó csülökcsonttal
veri a vasat:
Kuka épp elbambult, 
így éhen marad.

4.

Ó, mondja, hogy van, Kocsis úr?
Baráti szóra vágyom – 
Már öt kocsmából kilökött!
Csak óvtam a világtól.

Tegnap betörte orrom is.
Itattam, mégse táncol…

5.

esős az est
harangszó hallik
badar beszédbe
hull a szó

ébred az éj
a kék koporsó
csálé csatákba
fúl a lét

6.

Az obsitos danászva imbolyog;
Hej!
Lesik őt az örök felmentettek.

Hidegvíz várja, szitok és verés,
Hej!
Az ápolók jól ismerik a rendet.

Megrázza magát, megint énekel:
Hej! 
Ölni, megöletni énekelve kell!

7.

Sűrű homály vacog
a horhosokban,
szüret utáni ősz.
Elé doboltam.
Halálos csöndben 
forr a bor.
Körmömön láng, 
számon mosoly.

Szüret utáni ősz,
birkagyász hava.
Óbor patakzik,
múlt idők dala.
Halálos ködben
odalent
induló ébred,
kürt recseg.

8.

megint választ vársz:
nincsen válaszom.

amit kérdeztél:
jórészt nem értem.

van-e út? van hát.
merre? nos, igen.

Több vége lesz

A törzs sehol

A tó partjára harcosok jöttek,
Kardokat dobtak isteneiknek.
Ősi csontok mocorogtak
A sárgán borzongó homokban,
Várták a napmeleget. Vágytak
A fröccsenő vér pirosára.

Legendák ideje volt, igen, 
Mítoszokkal viselős kor,
Hegyek zarándokútjain
Ébredt az ének, a most is hangzó.
Dárdák hegyén tízezer csillag,
Holdcsótár büszke lovakon.

Először akkor születtem én is,
Kelta anyám felmutatott a napnak,
Pólyába burkolt: puha felszélbe, 
S vártuk a törzs visszatértét
A bazaltkúpok felől, vadmezőkről,
Szarvasok halálos erdejéből.

Dörögtek az évtizedek, kampós
Botomra támaszkodva meghalni
Mentem a hegyekbe, a törzs sehol.
Aztán megszülettem másodszor is,
Latin anyám a Marsnak ajánlott,
De én Mithrászhoz menekültem.

Legendák ideje volt, igen,
Mítoszokkal viselős kor.
Távoli földön szolgáltam Cézárt,
S ott marasztott a lótuszkehely,
Hírem se tért meg Pannóniába,
Rozsda ölte a bölcsőmhöz döntött kardot.

Megszülettem aztán harmadszor,
Negyedszer, talán hetedszer is,
Hun, germán, avar vagy szláv anyától,
Dalmát hölgytől, magyar menyecskétől.
De a törzs mindig elmaradt valahol,
S a tóba vetett kardokat elfeledték.

Itt állok utolsó halálom küszöbén,
A törzs sehol, és sehol a kardok.
Próbálok énekelni, ej, dehogyis félek,
Mitől félhetnék, enyém a világ!
De a nap, a szél, a dárdacsillagok
Havat halmoznak elbotló szívemre.

Állok a tónál, mint álltam egykor,
Úgy állok, mint álltak ők is egykor,
Várom a felbukó kart, benne a kardot,
Vagy nem is a kardot, a kart csak,
Magát a csobbanást, az ígéretet,
S a visszatérő törzs csörtetését, igen.

Bartók az orfeumban

Láz sokszorozta szemében a fényt,
Hánykolódott a madárcsontú ember.
Adyt kell megkeresnem.

Zoltánka, kiszabadít engem?
Rám zárta az ajtót, s elment lázasan.
Várjon, előkerítem!

Lesz maga juszt is az enyém!
Kiló festék mögül Brünhilda ásít:
Pezsgőt iszom, maga meg fázik!

Barátok is lehettünk volna.

Én hazakísérném, mester!
Maga ismer engem?
Ha nem vagyok ott, s Ön zongorázna,
Lakat marad a termen.

Én Ady Endrét kerestem.

Ő meghalt. Nem lehet. Nekem elhiheti.

Én szavakkal bűvészkedem,
Ön Isten igéivel,
Bandink mindkettőnknek beintett,
S vesztett. Elvesztett mindent.

Szép vagy, gyönyörű vagy…
Maga vacog, szerintem
Menjen doktorhoz menten!
Adyt kell megkeresnem.

Nézze a móc esztenát,
Meg a mórok faluját,
Ő sétál ott.
Odaát.
Engedje, elkísérem.

Dicsőség néked, égi tűz!
Dicsőség néked, tiszta szél!
Dicsőség néked, zsenge víz!
Dicsőség néked, föld, anyánk.

Cserélgettem a priznicet,
Egyszerre csak: hova lett – 
Keresse meg, könyörgöm, még ma,
Nem lehet messze, olyan vézna…

Ön művelt úr, polgár, nagy zenész,
Ő meg csibész volt, pózos, vers-vigéc,
Jó, zseniális, de mégse értem.

Érti, nem érti! Taníthatna még bőven.
Ő tudja, mi hiányzik belőlem,
Persze, ő is tanulhatna tőlem.

De meghalt, mester, már el is feledték.
Potyog a szó, potyog a festék.
A halhatatlan, bocsánat, Ön marad – 
S Ön nem való ide,
Ez a magyar salak.

Az ő népe Dózsa Györgyre éhes,
Az öné hazatérne az ősi egészhez.
Ön tudósként nyúl a Nap szívéhez,
Míg ő csengő kaszapengét élez.

Megleltem, egy bohóccal kesergett
Az orfeumból, aztán cigányozni mentek,
Húzatták sorba, jaj… A micsodát?
A Szigetinek írt rapszódiát?

Banda, bársonyt a hangszerekre!
A prímás meghajolt,
Kezét a cimbalmos vállára tette,
Elsüllyedt minden akadémia:
Cimbalomból szólt a mesterzongora

Ahogy Szigeti úrral bazsevál,
Kihallgatózzuk, instálom, csupán

Hogy Ady Endre tekintetes úr?
Ő rég járt erre, Váradon vadul,
Az, tudja, most Románia – 
Nehezen térhet mindennap haza.

Van neki, van neki kilenc szép szál fia,
Lépteik zajától most ébred Dácia.

Pára leng, a szűrt zenét
Hajnal itatja át.
Hegedűt még! És zongorát!

De mester, a láza! Itt a barátja,
Várja az orvos, a jó meleg ágya!

Gyerünk, vissza az orfeumba! 
Ady még vár, nehogy elunja!
Beszélnem kell vele.

Azazhogy kellene. Mert félbehagytuk
Egykoron, bután…

Benézzek holnap? Jöjjek holnapután?
Pezsgőt, ha kérne. Én nem beszélek félre.
Ő tudja jól, mi hiányzott belőlem,
S úgy félek tőle, ahogy ő fél tőlem.

Esti dal

Térhiány
Idősziget
Ne mondd el senkinek

Fekete
Csendből építek
Szivárvány-ívet

Könnyes út
Romantika
Légszomjjal fizet

Léthiány
Rendszerhiba
Ne mondd el senkinek

Napló

Sorakozó van.
Őrmester-lelkű tanítónénik
Percnyi ünnepe.

Hej, laktanyaszag,
Bugris parancsok tanáriszobája,
Sosemvolt egzisztenciák
Nincsen-kas kaszinója.

Az összevont szemöldök alatt
Győztes tizenötödik század.
Pálcán pihen a vedlett tekintet,
Karcert igéz, kalodát.

Szerteszét kerékbetört hősök,
Holt társak,
S a gyűlölt regruták.

Gyakorlat

A köd mögött a félalak
Harctéri imitáció.
Alsó széle közepe:
Csapott célgömbbel így való.

A köd adott. A félalak
Lehetnék én, te is lehetsz.
Célra tartunk, te meg én,
S feszül rajtunk a célkereszt.

Keresd a nótát

Vigyázban állnak a szavak – 
Ma katonásdit játszanak.
Vigyázz! Hátraarc! Jobbraát!
Sorba szédülnek a bakák.

Figyelj, barátom: este van,
Lángot csipkéz a lepkeraj,
Ropog a friss tűz, sír a fa,
Döglött tavaszunk ríkatja.

Repedt trombita reccsen fel,
Tükrében dühös december;
Pedig nyár jön, bár marcona,
Keresd a nótát, katona!

Hívószavak

Kardmarkolat, időzavar, nyárvég:
Hívószavak. Aszott vagy aszús alkony.

Varjúhadak feketéllnek, tél jön.
Ez bizonyosság. Kavart köd a többi.

Percnyi fény tart még, szólongatlak, láss meg.
Visszhang a ködből: várnak a vadak.

Ugyanazt

A harcosok most megpihennek.
Van, aki otthonára gondol,
Van, aki a holnapi sörére,
Vagy arra a lányra, ki egyszer eljön.

Az elesetteket bekaparták,
A sebesültek szét nyögnek a fűben,
Felcserek sürögnek körülöttük,
Ők is gondolnak mind-mind valamire.

A csata véget ért, holnapra elfelejtik.
A történész legyint: helyi csetepaté.
Erről a halottak gondolhatnának valamit.
Ugyanazt a győztes és vesztes oldalon.

Meleghengersor

Hőség gyötör mint titeket
Mentő visong ez ki lehet
Sorstárs akit nem ismerek
Felbukott férfi nő gyerek
Poklok hengerlik az eget

A gyárkapuban kóbor eb
Kisdedszemekkel kéreget
Zihál a tálja szétrepedt
És pocsolyák ma nincsenek
Nem járnak erre emberek

A semmiből az őr csoszog
Rossz kannájából víz csobog
Ma ennyi szól és kenyerét
Nehéz sóhajjal töri szét
Két főre reggeli ebéd

Velem együtt a foglya vagy
Roncsok rabja a nyári nap
Kipattogtak az ablakok
A meleghengersor halott
Izzó hiányunk porlad ott

Sziréna visong várj megyek
Nem járnak erre emberek
A gyárkapuban kóbor eb
Poklok hengerlik az eget
Nem mentem amit nem lehet

Egyperces

Hallgatom a széthullt öreget.
Fényes szellem volt, most kopott kakas.

Egy cafrangért, egy semmi címért
Hagyta veszni az életművét,
Most hebegi: szabad.

Vonul az utcán, mögötte röhögnek
Újratöltött kannibál szörnyek,
És szégyenkeznek tanítványai.

Kopog a botja, megáll, és rám néz.
Szemén foncsor a jég,
A karcos, kőmerev magány.

Kezet nyújt, de megretten.
Honnan is ismer engem?

Mennem kell, drága kollegám.

Ami voltál

Virrad, a vicsorgók télideje tér be,
Kőbaltásainké, mint százezer éve.
El nem menekülhetsz, jó, ha hasonulhatsz,
Emberre formázott világunknak vége.

Győzedelmes fajtánk diadalmas hímje,
Álcás ragadozó, felkenünk királynak!
Hunyászkodik éppen, vagy csodál a horda?
Maradsz, ami voltál: értelmes vadállat.

Csak képzelem

Se nap, se éj: csak szürke köd,
Csak pára, füst a fák között.

Valaki sír. Az is lehet,
Csak képzelem a könnyeket,

Csak képzeltem a zuhanást,
A vad hörgést, a zokogást.

Csak képzeltem a csattanást,
A lőporfüst, a vér szagát – 

Vén obsitos, a képzelet
Hogy űzhetett tréfát veled!

Hisz semmi baj, csak ág ropog,
Dehogy járnak itt gyilkosok.

Tűzvész lenne? Rőzse izzik,
Gőz feszíti, nyí hát, csuklik – 

Szabályos ősz tört alkonya,
Nem ordasok vak otthona;

Nem a halált sodró szelek, 
Csak szép igék keringenek,

Becéznek is, ha majd hagyod.
Kapd le hamar a kalpagod.

Ballada a seholsem volt lányról

Súrolja a fény az erdőt
Szikrázzon a Nap taréja
Vess csóvát a boszorkányra
Ölelgessék dufla lángok

Kocsma templom városháza
Örvendjék az éhes tűznek 
Szárnya nőtt a hegedűknek
Kakasfényben kürt cikázik

A regének több vége lesz
Porrá tört csont az árkon túl
Iszony izzadt lepedőkön
Dacos mosoly dúlt lányarcon

Koldus örömben

Nem is álmodunk vaskakasokról
Olcsó bádogra fut a sör
Nem húz cigány édes kesergőket
Zenénk a bamba gép okádja föl
Ez a kocsma itt hétköznapi otthon
Hazajár ide a százszor vesztes ország
Méri a pultos guszta melle-combját
Koldus örömben hiszi lát tovább

A redves égig és azon túl
A hajnalig a vekkeres csodáig
A gyárkapuig rajta nézd csak tábla
Felvételt hirdet nem félárú bulit
Gép dorombol a műhely vas-szagában
Bér-slejfnire vakkan a morózus öreg
S a forgó fényben formás idő ébred
Termékeny rend és felemelt fejek

Üveg csörömpöl nem lát pofont senki
A kocsma zár az otthon holnapig
Koszos pohárból búg vissza az éjfél
Perelné vissza nem is tudja mit

Tudja

Minő értékek tűnnek innen el
Nyomortól szélütött utcasorok
Jajbeszép házak őszi fényében
Salétromvirág gyötrött csokrai

Csöpplángú ablakok muskátlival
Rozmaringgal és akut tébécével
Kár értük ugye százszor kiáltsunk
Halált halált a görbe rombolókra

Éljenek csak a közös reterátok
A kerekes kutak nitrátos kortyai
A burkolatlan út sarába fektetett
Deszka-ösvények bájos egérutak

Szép világ ez ha más lakik benne
A tisztaság na vállalja a pispek
A rend nyugalma vélheti a bróker
Szent hagyatékunk döngeti az író

Majd hazatérnek ki a palotába
Ki a lesajnált komfortos panelbe
Mind mosakszik tus melegvíz várja
Gázon rotyogó echte népi eledel

Vége megint jaj újra kiraboltak
Élezi kardját a henye ripők
Az áldozat révülten pakolászik
Vidul bár tudja marad száműzött

Körúti hajnal

Puskaporszag – szimatolok
Vadak vadászok ordasok

Nyakkendő nincs nemhogy lila
Sok meggyalázott pántlika

Munkáslány csak a rettegő
Pultos pincér és fizető

Kézcsók helyett farkas-vicsor
Pótszer-dumák mint amikor

Elménk az ép verten tolat
Részeg csődben a gondolat

Hiába bömbölsz

Mit tennél az én helyemben?
Bujkálnál verses pót-versenyben?
Abbahagynád, mert megjavultál?
Plexi az Isten, gipsz az oltár?
Rádöbbentél, no, mi is voltál?

Rád csöngették az ezredévet,
S még nem játszhattad a zenédet?
Nem is hiányzott senkinek,
S nem hitték volna: a tied.

Golyófogónak a frontvonalba
Magadtól álltál, nem parancsra,
S ahogy fogy benned az ember,
Nézheted: ezért verekedtem?
Hiába bömbölsz: hogy tehettem…

Fogy a világod, fogy a perced,
Öröm, ha ért is, elkergetted.
Helyedre állnak, fel is löknek,
Némán sürgetnek, most dögölj meg.

Így november este
 (Posztmodern versezet a dolgok állásáról)

Ez az átkozott esőkabát nem hóesésre tervezett,
Úgy tapad rá a rossz garbóra, mintha nem lenne más a dolga.
Na ja, a hóesés november tizenegyedikén, vasárnap
Ünnep az őszülő hegyekben.
Kevély a Nagykevély – úgy rázza le hófoltos leveleit,
Mint politikus a porcogós érveket – hahó, tahó.

Nézzünk le Nagykovácsiba, hogy élnek gyermekeink teknőcei!
Kapnak-e elég halat? Vizük meleg-e egyáltalán?
Ezek a problémák, ugye, nem a minket is sújtó
Kivándorlási hullám – a gerjesztett félelem öngyilkos hozadéka.
Ha eszed van, mész – mert a csürhe legázol. Kintről leszel magyar,
Ameddig futja erődből, de a falkával együtt nem üvölthetsz.

A világ működik, köp az emberekre, ha magyarok, ha nem.
Tanultam volna nyelveket, no jó, tanultam, de tanultam volna meg
Legalább egyet tisztességesen, most mehetnék. Mennék-e, nem tudom.
Küldtek már Moszkvába, Izraelbe, s egy hülye Madagaszkárra is,
Ki tudja, miért pont oda, olvastam höhögve az interneten, majomnak talán.
Félmajomnak. Gyűjtögetném az esővizet tölcsérré gyűrt levelekbe.

Ez az átkozott esőkabát hamarabb ázik át, 
Mint egy póló a vizesmell-bajnokságon.
Nem a kínai piacon vettem, drága volt, szaküzletben,
S nem bírt ki egy esőt – no persze, ezek posztmodern esők,
Belülről esnek kifelé, ha mondom, magukat áztatják,
Én csak mintegy véletlenül beledugtam vénülő magam a folyamatba.
Vessek magamra, magamra vessek, és így tovább.

Hé, itt valami versnek is kéne lenni! A ritmust elkapom,
Rímek itt-ott (egy se a helyén), bőg a lilára vett tehén,
A kis tehén, ugye, a ránk-akasztott. Maradunk mi, a barmok.
Vissza a többes számot! Magam vagyok: a kikiáltott
Harmadik köztársaság egyetlen vad baromja – romba. 
Bocsássátok meg nagyképűségem, de ennyi érdem
Hull vissza rám – négy deci vörösbor után.

Kidobom ezt az áleső-kabátot. Nem adom a vöröskeresztnek – 
Még egy jó hajléktalan tüdőgyulladásának bacilusa lennék.
Rámtapadt? Jól van. Vele tépem a nemlét-szabdalta trikóimat is.
Mindegy, megyek majomnak, szőröm kell növesztenem,
Akár a Nagykevélyen, akár az ősi Keszthelyen,
Vagy itt, a római romok átokvert mezején, csókoltatom
Mindazokat, akik ennek ellenére tudják,
Hogy végül is ember vagyok, világnagy, 
Görög, latin, zsidó, keresztyén makkon kihizlalt
Vaddisznaja a lesajnált, mégis virágzó vatta-univerzumnak.

Novemberi utazás

Hómarta szél szirénaszót
Sikolyt fosztogat
Mit tehetnék az utat nézem
Nem a halottakat

A roncsok égnek már nem sokáig
A vérre friss homok kerül
Hátul a túlélők dudálnak
Majd minden elmerül

Sasébresztő
Koosán Ildikó könyvére

Ázott madár
Tépett tollú
Nem őrszem még
Tűr hajnalig

Vedlett idők
A horizonton
Tart az éjtől 
De már alig

Karmai közt 
Fekete csillag
Hadak jussa
Verdes vakít

Mégse

Bizony, késik a felelet,
Rozsda marja a kérdést.
Mi előtt húzzuk ki magunk,
Mi előtt hajlunk hétrét – 

Micsoda szabadság, ősapák,
Milyen szájtáti évek!
Csukják az új ezredet ránk
Kölyökbőrbe bújt vének.

Kihúzni magunk? Nincs miért.
Meggörnyedni? Na mégse!
Pót-nap lép az éjjelünkre,
Mű-vért köhög a késre.

Téli dal

Éjnapra hó
Vitáztál eleget

Most én beszélek
Tedd le a kezed

Ne fogd a görcsre
Más húzza karod

Tűz a derékaljad
Láng a paplanod

Utószezon

Hosszú verset az alkonyatnak,
Hosszú verset a zöld haboknak!
Hosszú verset, mert nincs tovább.

Dadogó dal a dúlt öbölben,
Mézünk keserű szélre fröccsen,
Hörbölik cseppjeit a fák.

Volt itt tavasz, de régen elmúlt.
Nyár is danászott, fénybe kábult – 
Sárrá züllesztjük kvarc porát.

Hársfák halódnak őszi görcsben.
Hattyúrikoltás küzd a csönddel,
Mi meg máslizzuk a magányt.

Hosszú verset az alkonyatnak!
Vadkacsa-csőrben hűlt hatalmak,
Sirály tépi a hűs homályt.

Hosszú mesét a dúlt öbölnek:
Nem ölök, ölsz, öl – persze ölnek,
Ne idézd mások mosolyát.

Gazdátlan éj hív, jég-üres Tejút.
Mondhatod, be sem alkonyult,
S nekünk fűtik a szép szobád –

Pedig tudod jól, nem maradhat
Se vers, se ember a havaknak:
Bezárják ezt a szállodát.

Más égből más úr mennydöröghet,
Bukott bókjaink szétgörögnek,
Ha enyémbe nyúlik éjszakád.

Hallgasd a zenét és a csendet,
Meg ezt az öböl-mélyből mentett
Hosszú verset, mert nincs tovább.

Üzenet és hiány
A hetvenéves Baranyi Ferencnek

Ez még a nyár.
No persze, nyárutó.
Galambok, árnyak
Csendes délutánja.

Az este messze még,
Akár a Göncöl.
Hajó dudál,
Intés az érkezőknek.

Találkozunk.
A partra szórt szemét
Levelekkel teli:
Üzenet és hiány.

Vércsefény, árnyak
Csendes délutánja.
No persze, nyárutó.
De még a nyár.

Parázs

Árnyak a szurdokvölgyben,
Kidőlt fák, eltévedt vadak.

Merre van észak,
Mohák tanítanak.

Kövek közé a kölykök
Kicsi tüzet vetnek.

Parázs-mag a sziklán,
Remény a fergetegnek.

Öbölvers 

Én már megfeleltem százszor. 
Rajta, vizsgáztass, vonz a mély!
A kérdésekért te felelsz,
Rólad ítélnek, ne kímélj!

Nincs tükrömön betű-nyomat,
Fogam helyén csöpp fájdalom.
Katicás ágak lengenek,
De lehet, ezt is álmodom.

Bevontam az ócska hálót,
A zsákmányt máris oszthatom:
Csontok, hínár, horpadt flakon,
Málló törek, holt-Balaton.

Egy lányé volt az az aranyhíd.
(Két szökelléssel átjutott!)
Hármat lép, és felzabálják
A múlttá szörnyedt májusok.

Látom, hűlő sikolyára
Mennyi silány színt szór a nap.
Kifeszült a másik háló,
Lennénk bár halak, madarak.

Nagy bűnt kéne elkövetnem,
Az ártatlanság letarol.
Gyér sóhajjá fagy a szégyen:
Öbölvers, Keszthely, Balaton.

Ökrök ökre

Golyó a sivatagban – 
De mégis megmaradtam,
Lakhelyem ez a város.

Lehettem volna bölcsebb,
Bíztattak urak, hölgyek – 
Mi a fenével vádolsz?

Sarkamban utak görcse,
Csordámban ökrök ökre,
Tereljem, amíg táncolsz?

Füredi búcsú

Világ-üszökre térdelők,
Ti füstzabáló istenek,
Olümposz árva trónjain
Uralmatok csak őszi por!

E partra vert a mért idő,
A bronzhalász a holdra lép,
Felé se hívnak új szavak;
Mögé tapadnak árnyaim.

Az ébredés az ép hité – 
Hitet teremt-e szép napom?
Topogsz a parton, intenél,
Mögötted ég a hársfasor.

A villanás, a baltaél
Felém suhintva ér vizet.
Ne hívj hiába, mondj nemet;
A füst fedez, míg elmegyek.

Azt az egyet

Mennyi reménytelen oldal,
Üresre írt sorok – 

Érdekel-e valakit,
Miért bujdokolok?

Ezer arcomból azt az egyet
Miért akarom,
Hogy megszeressed?

Miért takarom úgy a többit,
Ha a leplen
Úgyis átködlik?

Mennyi reménytelen verssor,
Üres képkeret – 

Akarom-e, hogy magán-maszattal
Még megteljenek?

Akarom-e, hogy megmaradjak,
Ha úgyis elmegyek?

Búcsúbeszéd

Befejeztük, a többi vers néma – 
Befelé szól, ha szól egyáltalán.
Visszhangtalan lesz, mint a táltosok,
Legalább nem csalódhat a táncos.

Mit vártam a hűlt-csillag szavaktól?
Égszakadást? Csak magyarázatot?
Testvér-halált a korcs alkonyatban?
Csatatérre glóriát, szivárványt?

Barna eső hull dagasztott sárba,
Alvad a vér, késő a kegyelem.

Volt elég

Sugárszemét a homlokon
Bomlott bíbor a sárban
Szavak élén a tél bokáz
Nem ezt vártam ha vártam

Könyöklő délidő-vidék
Abrosz szalvéta kendő
Ebből a délből volt elég
Üres agy teli bendő

Zsírpapír fedi az eget
A Nap rág közepén lyukat
Szottyan a sár és kénkövet
Böfögnek fel az ókutak

Tartalomjegyzék

Késhet a szó is	5

Cinkéket őrző idegen	7

Tavaszelő	8
Sós reggelre	8
Nagyhét	9
Kihagyja	9
Gázgyári emlék	9
Dalocska	9
Arany Jánosnak	10
Ismerős	10
Köréd gyűlik	10
Leltár	11
Őszi strófák	11
Októberek	11
Temetés után	12
Csontokba, kőfejekbe	12

Táncol a szörny	13

A sárkány	14
Meséimből	14
Naplemente télen	15
Gödrök alján	15
Előkerül	16
Vassal vonulnak	16
Távirat Dylan Thomasnak	17
Cserélek	17
Etűdök tükör-őszben	17
Táncol a szörny	18
Torony a semmiségben	18
Újévi vers, 2007	18
Nincsenek harangok	19

Csettints csak, ördög	20

Csodák ideje	21
Éjszakai erdő	21
Csak röviden	21
Öt koan	22
Pontatlan vers	23
Szélütés	23
A szövegértés alapjai	23
Beebebeee	24
Beugró	24
Áttűnés	24
Alku	25
A másik út	25
Vagy tán mégse	25
Vadászebéd	26
Hőhullám	26
Néhány limerick	28
Hm	31
Kétszer két órában	31
Kis hazug alkalmi vers	31
Könnyű percek	32
Gyorsvers	33
Filmszakadás	33
Fohászkodunk	34
Vendég az ember	34

Ma minden olyan sárga	36

Koraősz	37
Leányfalu, 2007	37
Sivatag	37
Ősies dal	38
Kőbe vésik	38
Az aquincumi találkozóra	39
Nem lesz másként	39
Kreatív a csapat	40
Három lélegzet	41
Haiku-tárlat	41
Eltépett cédula	42
Hét koan	43
Anakreón mulatni készül	43
Készülj!	44

Bolond Istók hagyatékából	45

A bálvány este	46
Dalosfüzet a régi padlásról	46
Bolond Istók négysorosaiból	56
Cédulák a hagyatékból	66
Távozóban	66
Köszöntsék őt	66
Ünnep végén	66
Ez az az éjszaka	67
Dobok táncolnak	67
Inkább a pelyva	68
Emlékké züllik	68
Tiéd-e már?	68
Invokáció	69
Legyints!	69
Aquincumi epigrammák	69
Szél hátán	69
Keserves	70
Pedig hát nyár van	70
Ha március	70
No persze – mondta József	71
Aquincumi csősz	71
Vojtina ujjgyakorlatai	72

Több vége lesz	75

A törzs sehol	76
Bartók az orfeumban	77
Esti dal	79
Napló	79
Gyakorlat	80
Keresd a nótát	80
Hívószavak	81
Ugyanazt	81
Meleghengersor	81
Egyperces	82
Ami voltál	82
Csak képzelem	83
Ballada a seholsem volt lányról	83
Koldus örömben	84
Tudja	84
Körúti hajnal	85
Hiába bömbölsz	85
Így november este	86
Novemberi utazás	87
Sasébresztő	87
Mégse	88
Téli dal	88
Utószezon	88
Üzenet és hiány	89
Parázs	90
Öbölvers	90
Ökrök ökre	91
Füredi búcsú	91
Azt az egyet	91
Búcsúbeszéd	92
Volt elég	92

Gyimesi László korábban megjelent könyvei:

Idegenvezetés (versek) Neapolis 1993.
A láthatatlan kert (versek) Littera Nova 1995.
Aquincumi ősz (versek) Littera Nova 1998.
Visszatérés Na’Conxipánba (versciklus) Littera Nova 1998.
Varga Rudolf – a pimasz p/r/olihisztor (kismonográfia) Bíbor 2000.
Vándorok nem raknak várat (válogatott versek) Littera Nova 2000.
Kérdezd meg Bulendát! – Sörkeksz a Vakegérből (tárcák) KKDSZ 2002.
Falfirkák a közfürdőből (versek) Z-könyvek 2004.
Még egy kört, Bulenda! – Sörkeksz a vakegérből II. (tárcák) KKDSZ 2004.
Beküldjem értetek a medvét? (regény) Littera Nova 2004.
A varázsló vendégei (mese-füzér) Alterra 2006.
Óbuda itt, belül (válogatott versek) Littera Nova 2006.
Az eldöntött idő (versek) Littera Nova 2007.