Fazekas Csaba

Tanulmányok és forrásközlések 
a 19. századi egyháztörténetből

(2003-2008)

A Magyar Elektronikus Könyvtár 2003-ban vette fel állományába ugyanezzel a címmel 1997‑2002 között megjelent írásaim gyűjteményét. (Ld. http://mek.oszk.hu/02200/02214) Az azóta eltelt esztendők “terméséből” újra válogattam néhány tanulmányt és forrásközlést, melyek alábbiakban megtekinthetők. A múltkori előszó legfontosabb megállapításai ezúttal is aktuálisak:
Egyes tanulmányaim kis példányszámú, nehezen hozzáférhető (pl. vidéki múzeumi) periodikákban láttak napvilágot, de alábbi együttes, Interneten való közzétételükre nem csak a hozzáférhetőség bővítése ösztönzött. A magyar történetírásban a 19. századi állam és egyház, valamint polgárosodás és egyház közötti viszonyra vonatkozóan nem áll rendelkezésünkre modern összefoglalás. Különösen az utóbbi időben ugyanakkor megélénkült a témakör egyes részterületeinek feltárására irányuló kutatómunka, alábbi írásaim közzétételével ehhez kívántam hozzájárulni.
A tanulmányok közlésekor megtartottuk az eredeti közreadó által alkalmazott hivatkozási és jegyzetelési rendszert.
További könyveimet, tanulmányaimat ld. – folyamatosan frissített – publikációs listámon:
http://www.uni-miskolc.hu/~bolfazek/publikac.htm
T. Látogató! Ha bármilyen kérdése, hozzászólása, kritikai észrevétele van, kérem, írjon a bolfazek@uni-miskolc.hu címre.

Miskolc, 2010. január 31.
Fazekas Csaba    
www.fazekascsaba.hu 

A mű elektronikus változatára a Creative Commons – Attribution-NonCommercial-NoDerivs (Jelöld meg!-Ne add el!-Ne változtasd!) licenc feltételei érvényesek: a művet a felhasználó másolhatja, többszörözheti, amennyiben feltünteti a szerző nevét és a mű címét, de nem módosíthatja, nem dolgozhatja át és kereskedelmi célra sem használhatja fel. A műre vonatkozó felhasználási feltételek részletes szövege az alábbi címen tekinthető meg: http://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/2.5/hu/

Tartalom:
1. Források és módszerek a politikai katolicizmus reformkori történetének tanulmányozásához (1844-1848). In: Források és történetírás. Szerk.: Bessenyei József – Feld István et. al. Miskolc, 2003. (Studia Miskolcinensia, 4.) 177-192. p.
2. Deák Ferenc egyházpolitikája a reformkorban. In: Deák Ferenc és kora. Bp., 2003. 42-54. p.
3. A Konzervatív Párt 1847. március 15-i értekezlete. In: Levéltári Közlemények, 2003. 1-2. sz. 257-268. p.
4. Thassy Miklós miskolci plébános és a vegyes házasságok ügye 1840-1841-ben. In: Miskolci keresztény közéleti almanach, 2004. Szerk.: Gróf Lajos. Miskolc, 2004. 179-196. p.
5. Kossuth Lajos házasságkötésének ügye a vegyes házasságokkal kapcsolatos egyházpolitikai vitában (1840-1841) In: Kossuth és az egyházak. Szerk.: Kertész Botond. Bp., 2004. [2005.] (Evangélikus Gyűjteményi Kiadványok, I.) 70-106. p.
6. Feljelentés a diósgyőri plébános ellen 1844-ből. In: Tanulmányok az 50 éves Bana Jocó tiszteletére. Szerk.: Katona Csaba. Győr, 2006. 47-52. p.
7. Somogyi Antal kommentárjai a szatmári 12 ponthoz. In: Levéltári Évkönyv, XIV. Szerk.: G. Jakó Mariann – Veres László – Viga Gyula. Miskolc, 2006. 177-190. p.
8. Az első hazai újságíróverés nyomában. In: A magyar újságíró múltja és jelene. Red.: Buzinkay Géza. Eger, 2006. (Acta Academiae Paedagogicae Agriensis. Nova Series Tom. XXXIII. Sectio Scientiarum Medialium.) 143-180. p.
9. A Kossuth-Hindy-affér. In: A Miskolci Egyetem Bölcsészettudományi Kara Kossuth Kutató Öntevékeny Csoportjának Közleményei, I. Miskolc, 2006. 12-23. p.
10. Újabb adatok Kossuth Lajos házasságkötéséhez. In: A Miskolci Egyetem Bölcsészettudományi Kara Kossuth Kutató Öntevékeny Csoportjának Közleményei, I. Miskolc, 2006. 44-51. p.
11. Adalékok Kossuth Lajos egyházpolitikai nézeteihez. In: Évkönyv I. Wesley János Lelkészképző Főiskola. Szerk.: Majsai Tamás. Bp., 2006. 31-60. p.
12. Parainesis a Bihar megyei honfiakhoz 1839-ből. In: Ünnepi tanulmányok Szigeti Jenő 70. születésnapjára. Szerk.: Daniel Heinz – Fazekas Csaba – Rajki Zoltán. Miskolc, 2006. 100-111. p.
13. A reformkori egyházpolitikai viták Marczali Henrik történetírásában. In: Előadások Marczali Henrik születésének 150. évfordulója alkalmából. Szerk.: Karancz Gábor. Marcali, 2006. 59-64. p.
14. A “krasznai tizenkét pont”. In: Tanulmányok az egyetemes és magyar történelem köréből, V. Szerk.: Czövek István. Nyíregyháza, 2007. 9-44. p.
15. Fegyverei a rózsaszín elméncségnek, mennykövei a lélekrázó szónoklatoknak... Esettanulmány irodalmi-stilisztikai eszközök használatára a vegyes házasságok 1841. évi politikai vitájában. In: Jer, nézd a Balatont. Reformkori művelődéstörténeti szemináriumok és konferenciák. Badacsony, 1999-2002. Szerk.: Fábri Anna – Ács Anna. Veszprém, 2007. 129-152. p.
16. Batthyány Lajos egyházpolitikai nézetei a reformkorban. In: Kisebbségkutatás, 2007. 3. sz. 525-538. p.
17. Rimely Mihály pannonhalmi főapát 1849-ben. In: Tanulmányok Granasztói György tiszteletére. Szerk.: Czoch Gábor – Klement Judit – Sonkoly Gábor. Bp., 2008. 489-298. p.
18. A karthausi szerzője a szerzetességről 1848-ban. In: Connecting people: A pedagógia és az emberi kapcsolatok. Szakmai konferencia Miskolcon a 60 éves Trencsényi László tiszteletére. Szerk.: Knausz Imre. Bp., 2008. 25-32. p.
19. A birodalom felettes énje: egyház és állam. In: Egy közép-európai birodalom. Az Osztrák-Magyar Monarchia (1867-1918). Szerk.: Gáspár Zsuzsa – Gerő András. Bp., 2008. 152-175. p.
20. Két el nem küldött petíció 1848-ból. In: Egyháztörténeti Szemle, 2008. 3. sz. 71-86. p.
21. Lajcsák Ferenc nagyváradi püspök és Beöthy Ödön két levélváltása a vegyes házasságokról (1839). In: Sárospataki Füzetek, 2009. 1. sz. 11-32. p.

Források és történetírás. Szerk.: Bessenyei József – Feld István et. al. 
Miskolc, 2003. (Studia Miskolcinensia, 4.) 177-192. p.

Források és módszerek a politikai katolicizmus 
reformkori történetének tanulmányozásához 
(1844-1848)*
A magyar reformkor utolsó, rendkívül mozgalmas fázisa a politikai élet korábban ismeretlen polarizálódását hozta magával. A szembenálló felek (liberálisok és konzervatívok – kormánypártiak és ellenzékiek) már jórészt a polgári parlamentarizmus elemeit alkalmazó módon, ugyanakkor még a rendi Magyarország intézményrendszerének keretei között igyekeztek meghatározni önmagukat és az ellenfeleikkel folytatandó politikai küzdelem céljait, stratégiáját. Az 1846 novemberében párttá alakuló Konzervatív, majd az 1847 márciusában megszerveződő Ellenzéki Párt azonban külön-külön is heterogénnak minősíthető, azokban különféle konkrét politikai programpontok alapján eltérő nézeteket is valló, ám a kormányzathoz való viszony tekintetében azonos téziseket megfogalmazó platformok léteztek, s ezek szövetsége a két nagy pártalakulatot nem gyengítette, inkább erősítette. A liberális mozgalmon belül zajlott a jól ismert municipalista-centralista vita, sőt ide tartoztak a forradalmi radikálisok (zömmel a pesti értelmiség) tagjai stb. is. Kevéssé ismert azonban, hogy a párttá szerveződő “fontolva haladók” táborán belül is létrejött egy markáns, a párt egészét saját konkrét céljainak megvalósítása felé terelni akaró platform. Mégpedig azokból a katolikus egyházi személyekből, akik az 1840-es évek közepétől más kereteket kívántak adni az egyház politikai szerepvállalásának, a kor követelményeit jobban felismerve és alkalmazva akarták a liberálisok (elsősorban egyházpolitikai vonatkozású) terveit ellensúlyozni illetve meggátolni.
Itt részleteiben ki nem fejthető nézeteink szerint e katolikus egyháziak által szervezett és a reformkor utolsó éveinek közéletében aktivizálódó mozgalom magán viseli a történetírásban és a politológiában egyaránt használt fogalommal, a politikai katolicizmussal leírható jelenség ismertetőjegyeit. Az új típusú egyházi szerepvállalás iránti igény legnagyobb mértékben az 1843-44. évi országgyűlés alatt fogalmazódott meg, elsősorban az alsó táblára delegált káptalani követekben, illetve egy-két, a főrendek között helyet foglaló püspökben. A kiváltó okot abban jelölhetjük meg, hogy a diéta alatt az egyház képviselői nemcsak újra szembesültek a reformellenzék egyházpolitikai elképzeléseivel, a megvalósítás iránti elszántságukkal, hanem azzal a ténnyel is, hogy az 1830-as évek óta heves vitákat indukáló, vegyes házassággal kapcsolatos vitákat végül liberális szemléletű törvény megalkotása zárja le. A végül 1844/3. tc.-ként becikkelyezett törvényt (mely törvényesnek ismerte el – 1839-ig visszamenőlegesen is! – a protestáns lelkész előtt kötött vegyes házasságokat, az áttérést akadályozó tényezőket pedig elhárította) a katolikus főpapság nagy vereségként élte át, a szabadelvűség térnyerésétől a hagyományos egyházi értékek háttérbe szorulását, az egyház “üldöztetését”, valamint sokkal inkább, és az előzőekkel ellentétben helytálló módon: a feudális kiváltságaik előbb-utóbb várható megszűnését következtette. Az országgyűlés tárgyalásait egyébként a papsággal szemben megfogalmazódó nyílt kritikák, a vegyes házasságok ügyén túlmutató javaslatok (elsősorban a szekularizációt szóba hozó “borsodi indítvány”, illetve a papság országgyűlési részvételének megszüntetésére vonatkozó felvetések) kísérték. Sőt, Wurda Károly győri kanonoknak a “szabad egyház a szabad államban” elv mellett síkra szálló 1843. júniusi felszólalásai nyomán már azt a sokkoló élményt is átélték, hogy a liberális eszmék a papság soraiban is teret nyertek.
A Pozsonyban tanácskozó kanonokok illetve egy-két püspök arra a felismerésre jutott, hogy az egyháznak a reformfolyamattal szembeni merev ellenállása helyett a kényszerű tudomásulvétel álláspontjára kell helyezkednie, és a polgárosuló politikai légkörben született eszköztár alkalmazásával a politikai közélet színpadára kell lépnie. Úgy vélték, az egyház társadalmi-politikai érdekeinek érvényesítéséhez a hagyományos egyházi magatartás már nem elegendő, hiszen például az 1844/3. tc. a rendi államrendszer valamennyi fórumán (beleérte a királyi szentesítést is) “átment”. A pusztán az uralkodóházzal és a kormányszékekkel ápolt személyes kapcsolatok érdekérvényesítő mechanizmusa mellett komplex, e mechanizmust sokkal inkább a társadalom oldaláról működtető (tehát például az egyházi követeléseknek közvéleményt teremtő, illetőleg az egyháziak nyilvános politikai tevékenységének fokozására épülő) szerepvállalásra van szükség a liberalizmus előretörésének ellensúlyozásához. (Egy 1844. november 8-án, országgyűlés utolsó napjaiban kelt körlevelükben a vallási törvény elfogadásába beletörődve ezt többek között így rögzítették: “a puszta sóhajok nem elegendők, hanem a tettek mezején hatályosan fellépve, a józan alkotmányos elveknek terjesztését eszközleni, [...] minél több jog-, egyház- és emberbarátot megnyerni szükséges”.)
Az országgyűlés bezárása után a katolikus mozgalom szervezésére Pesten (tehát az országos politika tényleges központjában) koordináló szervet állítottak fel, mely a soron következő feladatokat kijelölte, végrehajtásuk iránt intézkedett, az információkat továbbította, általában szemmel tartotta a közélet eseményeit, a sajtóhíreket stb. Általánosságban mind az alsó-, mind a felsőpapságot (káptalanok tagjait, püspököket) igyekeztek mozgósítani, mintegy “felrázni” abból a célból, hogy a politikai élet iránt ne közönnyel, hanem az abba való bekapcsolódás igényével viseltessenek. Az egyháziakon (saját táborukon) kívül legalább ennyire fontosnak tartották, hogy a konzervatív főrendeket illetve nemességet, továbbá az udvari szervek magas rangú hivatalnok-apparátusát az egyház céljai iránt megnyerjék, a szerveződő konzervatív táboron belül azt méltó súllyal képviseljék. Markánsan kimutatható törekvésük volt, hogy 1845-től a Közhasznú Gyűldében, majd 1846 novembere után a Konzervatív Párton belül is a “fontolva haladók” közös céljaiért önálló arculattal, ugyanakkor szervezetten, hatékonyan lépjenek fel. Az egyház “hagyományos”-nak nevezhető célkitűzései – például az iskolai nevelés katolikus jellegének megtartása és fokozása, hitbuzgalmi tevékenység növelése stb. – mellett szorgalmazták, hogy az egyháziak ne csak szorosan vett valláspolitikai kérdésekben, hanem valamennyi társadalmi, politikai, gazdasági problémát illetően fogalmazzák meg és a nyilvánosság előtt is képviseljék álláspontjukat. (Utóbbit joggal tekinthetjük a polgárosuló közélet katolikus interpretációja iránti igény első megfogalmazásának.) Így érthetően nagy hangsúlyt fektettek a politikai élet fórumainak látogatására és az ottani aktív szerepvállalásra, melyen ekkor elsősorban a vármegyei közgyűléseket, illetve a majdani (1847 novemberében megnyíló) országgyűlést értették. Tudatosan – országosan megfogalmazott alapelvek alapján – törekedtek a vármegyei tisztújítások és követválasztások befolyásolására, továbbá a követutasítások szövegeinek szempontjukból kedvező megfogalmazásának elérésére. A politikai nyilvánosságot elérő másik igen fontos, és épp a reformkorban először óriási szerepet játszó eszköz, a sajtó jelentőségét a politizáló katolikusok szintén felismerték. Gyakran és nyomatékkal hívták fel a figyelmet arra, hogy az egyháziaknak és az általuk képviselt politikai programnak folyamatosan jelen kell lenni a konzervatív sajtóban, a kifejezetten katolikus egyházi lap, a “Religio és Nevelés” mellett a klérus szubvenciójával megjelenő “Nemzeti Újság”-ban és – kisebb részben – a “Budapesti Híradó”-ban. A nyilvánosság elérésének felfokozott igénye eredményezte a “Jó és Olcsó Könyvkiadó Társulat” (a későbbi “Szent István Társulat”) kezdeményezését is épp e csoport tagjaitól.
A szerveződő mozgalomnak a Konzervatív Párt programpontjainak támogatásán, valamint az általános egyházi érdekek megfogalmazásán túl szüksége volt konkrét, aktuálpolitikai célkitűzésekre is. (Ezek ugyanis a polgárosuló közélet keretei között nem csupán a markáns önálló arculat kialakítására és “kisugárzására” voltak alkalmasak, hanem a megvalósításukért folytatott politikai harc integráló tényezőként hatott magára a mozgalomra is.) A konzervatív egyháziak platformja számára ezt a konkrétumot elsősorban az országgyűlés alsó táblájára delegált káptalani követek fejenkénti szavazatjogának visszaállításáért folyt küzdelem jelentette. Még az 1825-27. évi országgyűlés első szakaszában ugyanis a vármegyei követek a kerületi ülésen megfosztották a fejenkénti szavazás jogától a szabad királyi városok és a káptalanok követeit, számukra csupán összesen egy-egy voksot biztosítva. Ellentétben a városi követek meg-megújuló tiltakozásaival, szívós politikai küzdelmével, az egyházi rend – az 1830-as évek valamennyi diétájának szórványos nemtetszés-nyilvánításaitól eltekintve – igazán hangosan csak az 1843-44. évi országgyűlésen adott hangot a rendi egyenjogúság fikciójára épülő alkotmányosságot “lábbal tipró” “vármegyei önkénnyel” szembeni sérelmének. 1848 tavaszáig, a terebélyesedő mozgalmuk középpontjába került szavazatjog-kérdés egyre kevésbé forgott a diétai “házszabály”-értelmezés körül: abban a katolicizmus közvetlen politikaformálásának zálogát, a liberális egyházpolitikai törekvésekkel szemben sikerrel kecsegtető eszközt sejtették, ezért igyekeztek – egyre eredményesebben – a konzervatívokat rávenni a káptalanok megsértett szavazatügyének támogatására és felkarolására.
A politizáló katolikusok csoportja – megint csak a késő-reformkori politizálás normáival párhuzamosan – nem elsősorban szélesebb tömegek szervezetükbe történő integrálására, hanem egy szűkebb irányító központ által (a vármegyei szimpatizánsok kiépítésén át) a politikai közvélemény megnyerésére törekedtek. Ennek megfelelően a politikai katolicizmus ezen új vonulatát tudatosan megvalósító csoportjuk alig néhány tucat egyházi személyiséget számlált, legfőbb szervező egyéniségüket kétségtelenül Fogarassy Mihály kanonokban, majd c. szkodári püspökben, a pesti hittudományi akadémia későbbi igazgatójában jelölhetjük meg. Az elvi és gyakorlati lépéseket meghatározó tanácskozásokban legnagyobb eréllyel kanonoki rangú egyháziak vettek részt.
* * *
E politikai mozgalom forrásanyagának és feltárása módszereinek áttekintése azért is tanulságos, mert a reformkor kései szakaszának pártalakulásaira általában tanulságokat, párhuzamokat hordoz. A pártalakulás hazai “hőskorában”, a rendi állam keretei között természetesen a pártok nem tekinthetők önálló jogi személyiségeknek, így levéltári forrásanyagukat sem lehet önálló egységek formájában a proveniencia elve alapján kialakított közgyűjteményi fondokban megtalálni. Az Ellenzéki és a Konzervatív Párt szerveződése során keletkezett dokumentumanyag szerkezete egyébként egyértelmű hasonlóságokat mutat a politizáló katolikusok mozgalmának feltárásakor megfigyelhetőkkel. (A feltárt és még feltárható forrásokat értelemszerűen alábbiakban a teljesség igénye nélkül, inkább csak a legfőbb kategóriákra korlátozva ismertetjük. Kapcsolódási pontjaikról ld. a Mellékletben közölt ábrát.)
Az egyházi rend politikai tevékenységének irányelveit, elvi és gyakorlati elképzeléseiket (például a fejenkénti szavazatért folytatott küzdelemben) elsősorban a rendszeresen tartott értekezleteik jegyzőkönyvei tartalmazzák. Nyilván számos egyéb, kevésbé jelentős illetve informális megbeszélés is zajlott köreikben, a rendszeres írásos rögzítés arra az igényre utal, hogy folyamatosan megfogalmazták aktuálpolitikai értékelésüket, konkrét programokat fogalmaztak meg, méghozzá később visszakereshető, ellenőrizhető formában. A jegyzőkönyv sorozatot több levéltári állagból kellett összeállítanunk, összesen öt ilyen nagyobb jelentőségű értekezlet protocollumait sikerült (eddig) fellelnünk. A két nagy párt megegyezett abban, hogy rendszerint a pesti nagy vásárokhoz igazították országos jelentőségű és mozgósítású értekezleteiket, s ugyanez a törekvés mutatható ki a politizáló egyháziak mozgalmában is. Utóbbiak, mint a Konzervatív Párt platformja, a párt programjához kapcsolódva gyűltek össze külön megbeszélésre. 1847-ben már – elkerülendő az egyháziak esetleges “mellőzését” a konzervatívok értekezletén – “előleges” megbeszéléseket is tartottak. A politizáló egyháziak, elsősorban a káptalanok szavazat ügyével foglalkozó értekezletei mellett természetesen tartottak egyéb, jegyzőkönyvileg is rögzített megbeszéléseket, elsősorban az országgyűlések idején. 1844. március 10-én például konkrétan a sajtó ügyében tartottak a diéta káptalani követei – kifejezetten “válság”-hangulatú – tanácskozást. A püspöki kar tanácskozásaival kapcsolatban joggal jegyzi meg Gergely Jenő, hogy a “rendi országgyűléseken tanácskozó püspökök még nem alkottak külön konferenciát”, csupán esetenkénti összejöveteleket tartottak. A jelzett politikai mozgalommal kapcsolatban egyetlen fontos, az 1844/3. tc. egyházpolitikai elemzésével kapcsolatos püspökkari értekezlet jegyzőkönyve illetve nádorhoz intézett felirata ismert, figyelemre méltó, hogy ebben az egész egyházpolitikai vitát még sokkal inkább protestáns-katolikus viszályként értelmezték, míg Fogarassy Mihályék mozgalma egyértelműen – és helytállóan – a liberális reformellenzék illetőleg az egyház konfliktusaként értékelte a helyzetet és fogalmazta meg programját.
A jegyzőkönyveket is igyekeztek megküldeni minden káptalani testületnek, püspöknek, szerzetesrendi elöljáróknak, ezeken kívül a Fogarassy-vezette “központ” gyakran fordult további körlevelekkel az érintett egyháziakhoz, hogy a mozgalom egységes programjáról, fellépéséről gondoskodhasson. Ezek a jegyzőkönyvek és körlevelek a politizáló egyháziak mozgalmának legfontosabb, mintegy “felső szintű” forrásanyagát jelentik. Az elemzésükkor megfogalmazódó szempontokat két csoportra oszthatjuk: egyrészt olyan elméleti részre, melyben a tanácskozók politikai ideológiájukat, aktuál- illetve egyházpolitikai elveiket fogalmazták meg (az 1846. novemberi jegyzőkönyvet például joggal nevezhetjük “katolikus nyilatkozat”-nak); másrészt a konkrét feladatokat kijelölő programpontokat.
Utóbbiak zömmel a káptalanok szavazatügyével összefüggő tennivalókat rögzítették és vagy spontán módon, vagy “előírás” alapján újabb dokumentumok keletkezéséhez járultak hozzá. A káptalanok “törvényszerű” szavazatügyének védelmezését célul tűzték ki egyrészt önálló kiadványok megjelentetésével, másrészt a sajtóban cikkeik publikálásával, szorgalmazásával. Az önálló kiadványokat anyagi források előteremtésével, pályázatok kiírásával támogatták. A nyomdatermékek szövegei – más forrásokhoz hasonlóan – a szavazat-ügyben követett egyházi érvelés tipikus kettősségét hordozták. Egyrészt történeti adatokat vonultattak fel, aprólékosan citáltak törvényhelyeket az egyház évszázados jogain esett csorba igazolására, melyet csak a reformországgyűléseken kellett az utóbbi időben elszenvedniük. A hagyománytiszteletre hivatkozó érvelés mellett elsősorban aktuális egyházpolitikai érveket, a polgárosuló-átalakuló közéletben az egyház szerepének változatlan fenntartására irányuló erőfeszítéseket figyelhetünk meg. Függően attól, hogy melyik érvanyag volt túlsúlyban egy-egy könyvben, brosúrában, tanulmányokról illetőleg röpiratokról beszélhetünk.
Részleteiben nem ismertethető a káptalani követeknek, politizáló katolikusoknak a sajtócikkek irányában kifejtett munkássága. Ez a munkálkodás kétféle műfajban is egyre jelentősebb méretekben kibontakozott: a vezércikkekben illetve a megyékből érkező tudósításokban. A vezércikkekkel kapcsolatban az egyháziak egyre arra törekedtek, hogy a szorosan vett egyházi témákon kívül a konzervatív kormánypárt más társadalmi-politikai programkérdéseihez is hozzászóljanak. Tanácskozásaikon megfogalmazott célkitűzéseiknek megfelelően ugyanakkor 1847-re sikerült elérniük, hogy a világi konzervatívok vezércikkeikben határozottan karolják fel az egyháziak politikai követeléseit, mindenekelőtt a Konzervatív Párttal való egyházi együttműködés fontosságát illetve a szavazat-ügyért folytatott egyházi harc jogosságát és fontosságát. A sajtóval kapcsolatban különösen fontosnak vélték, hogy a megyegyűlési tudósításokban is tág teret kapjanak a konzervatív katolikusok felszólalásai illetve kommentárjai.
A pártmozgalmak szerveződésében központi szerepet játszottak az abban részt vevő személyek egymás közötti kapcsolattartását a korban egyedül szolgáló levélváltások. (Méghozzá forrástani szempontból szerencsés módon, hiszen a 19. század közepén az egymástól távoli helységeken élők csak írásban – vagyis “nyomot hagyva” maguk után – érintkezhettek.) A politizáló katolikusok mozgalmával kapcsolatban háromféle levélváltás keletkezett, melyek különböző típusú információkat szolgáltatnak a szóban forgó témához: 1. az egyháziak egymáshoz írott leveleiben tudomásukra jutott információk, a mozgalom szervezése szempontjából fontos, bizalmas adatok találhatók; 2. az egyháziak által a konzervatív főrendekhez – köztük is elsősorban a helytartótanács, a kancellária stb. befolyásos személyiségeihez – írott levelekben zömmel a katolicizmus illetve az alkotmány- (valójában: kiváltság-) védelemmel azonosított kormányzat “természetes szövetségéből” fakadóan az egyház speciális érdekeinek politikai képviseletét, konkrétan a fejenkénti szavazatjog visszaállításának támogatását kérték; 3. a konzervatív világiak egymáshoz írott feljegyzéseiből pedig utóbbiaknak az egyház politikai szerepével kapcsolatos nézetei, a szemükben 1847 folyamán felértékelődő katolikus mozgalom megítélése rajzolható meg. Külön meg kell említenünk, hogy a Konzervatív Párt egyházügyekkel (és más kérdésekkel) kapcsolatos levélváltásai, tervezetei – a reformkori pártalakulásokra jellemző módon – jelentős részben a főszereplők magánlevéltárainak állagaiban kutathatók. Az egyháziak esetében pedig még rá kell mutatnunk a központi kormányszervek vezetőihez írott bizalmas beadványaiknak a politikai törekvéseikre éles fényt vető mozzanataira.
A liberálisok egyházpolitikai törekvéseinek visszaszorítását a törvényhozásban előkészíteni hivatott dokumentumok sorában meg kell még említeni az országos hatáskörű értekezletek illetve az informális magánbeszélgetések szintje közé ékelődő egyházmegyei tanácskozásokról készült egyéb jegyzőkönyveket, emlékeztetőket, melyekkel a Fogarassy-féle mozgalom irányvonalához, a követendő taktikához kívántak hozzászólni. A káptalani jegyzőkönyvek maguktól értetődően sok vonatkozó adatot rejtenek, elsősorban abból a szempontból, ahogy az egyháziak a Konzervatív Párton belüli befolyásuk növelésének esélyeiről tanácskoztak.
A fentiekben említett források összessége tekinthető mintegy előkészítőinek az egyház közvetlen politikaformálását bizonyító, a politikai közélet meghatározó szintjén keletkező dokumentumoknak. Ezeket két nagy csoportra oszthatjuk: egyrészt a megyegyűléseken és az 1843-44. évi, majd az 1847-48. évi országgyűléseken elhangzó, az aktivizálódó katolikusok jogvédő, szavazategyenlőséget és az egyház kiváltságait védelmező beszédeire, másrészt azon törvényelőkészítő iratok nagy csoportjára, melyekben a megfogalmazott elveket és célkitűzéseket a konkrét megvalósítás szintjére kívánták emelni. Utóbbiak közé sorolhatjuk az országgyűléseken egyre nagyobb nyomatékkal benyújtott (szavazatügyet panaszló) sérelmeket, melyek tulajdonképp a törvényhozás rendszerének módosítását célzó javaslatok voltak, továbbá feliratokat. A vármegyei közgyűléseken tartott beszédek jelentősége rendkívül nagy, hiszen az ezekkel kapcsolatos politikai törekvések fejezték ki a katolikus politizálás irányvonalát, például a konzervatív párt jelöltjeinek támogatását, és az 1847-es követutasítások konzervatív irányú befolyásolását. Összességében ez utóbbi tevékenységüket egyébként sikeresnek is nevezhetjük, hiszen az egyháziaknak komoly szerepe lett abban, hogy az országgyűlés alsó táblájára több megye is a korábbi liberális helyett konzervatív követet delegált. E – persze nagyon is viszonylagos értékű – sikert fokozhatta a szemükben, hogy a konzervatív megyék többsége felvette követutasításába a “nyolcszáz éves alkotmány” sérelmeként a káptalanok méltányos szavazatainak támogatását. De az ellenzéki vármegyék közgyűlésein is aktívan léptek fel az egyházi személyek, tartottak jog- és kiváltságvédő beszédeket a szavazatügyük mellett, illetve az egyház kiváltságainak felszámolása, továbbá a vallásszabadság ellenzéki értelmezése ellen. Az országgyűléseken mind 1844 nyarán, mind 1847 novemberében éles szóváltások, terjedelmes beszédek kísérték az egyháziak szavazat-ügyét az alsó tábla kerületi és országos ülésein ugyanúgy, mint a főrendeknél. (Megjegyezzük továbbá, hogy e kutatási szempontból nemcsak a nyilvánosság előtt elhangzott beszédek, hanem a kéziratban maradt beszédvázlatok is rendkívüli értékűek.) Ezekben a változó retorikai színvonalú és megformáltságú beszédekben – a röpiratokhoz hasonlóan – az aktuálpolitikai szükségletekből fakadó érvelést az egyháziak szónoklataiban is erőteljesen áthatotta egyfelől a régi törvényekre illetve a történelmi múltra való aprólékos hivatkozás, másfelől a kortárs nyugat-európai párhuzamok szüntelen keresése és mérlegelése. (Ez a retorikai magatartás egyébként a reformellenzéket és a világi konzervatívokat egyaránt jellemezte.)
Az egyháziak mozgalmára vonatkozó források területén tett vázlatos áttekintésünkben meg kell még említeni a naplókat, melyek e politizáló katolikus csoport tevékenységének egyéb – máshol fel nem lelhető – vonatkozásait őrizték meg, például bizalmas magánbeszélgetések tényét és tartalmát stb. Jelentősek az egyháziak saját használatra vezetett bizalmas feljegyzései is ugyanilyen szempontból.
Mindezek a fentebb ismertetett dokumentumok zömmel maguktól az egyháziaktól, illetve a velük szövetséges konzervatívoktól származnak, szólni kell egy-két szót arról, hogy mennyiben kutatható e mozgalom a reformellenzék szempontjából. Összességében azt kell mondanunk, meglepően kevés adattal találkozhatunk a vallásszabadságért, felekezeti egyenjogúságért folytatott politikai küzdelem eseményein (beszédeken, programokon, törvénytervezeteken stb.) kívül konkrétan erről a Fogarassy kanonok vezette mozgalomról a liberálisok megnyilatkozásaiban. Bizonyára azért, mert a káptalanok törvényhozási képviseletének konkrét kérdését alig tartották fontosnak a polgári átalakulás egyéb átfogó kérdéseihez képest, továbbá az egyház feudális kiváltságainak felszámolásával és az országgyűlés népképviseleti alapra helyezésével összefüggő elképzeléseik automatikusan maguk után vonták e problémakör megszűnését is. Jellemző például, hogy míg 1847-ben a konzervatív vármegyék követutasításukba felvették a káptalanok szavazatjogának követelését, a liberálisok e követelés ellenkezőjét csak elvétve.
Végezetül: a politikai katolicizmus reformkori feltűnésével kapcsolatban számos helyen állapítottuk meg, hogy mozgalmuk rengeteg párhuzamot mutat a konzervatív és liberális pártszerveződésekhez. Egyetlen markáns különbség a nyilvánossághoz való viszony kérdésében jelölhető meg: a politizáló egyháziak kerülni akarták az önálló katolikus pártszerveződés alternatíváját (ne feledjük, a polgári korszakra jellemző pártosodás is éppen csak megindult Magyarországon), platform-szerű szervezkedésükkel nem gyengíteni, hanem erősíteni kívánták a Konzervatív Pártot. Mindennek ellenére e sajátos arculatú csoportban benne rejlett az önálló katolikus politizálás lehetősége már 1848 előtt is, melynek forrásfeltárásához és kutatás-módszertanához fenti áttekintésünk után is bőven akad még hozzátenni való.

Melléklet
A reformkori politikai katolicizmusra vonatkozó források egymásra épülése

a politizáló egyháziak tanácskozásairól készült jegyzőkönyvek 
(1844. október 27., 1845. szeptember 5., 1846. november 13., 1847. március 16., június 7.);
illetve a tanácskozásokról készült – litografált illetve kézírásos – körlevelek 
(pl. 1844. március 19., 1847. december 15. stb.)

	
az egyház helyzetét, elsősorban a szavazatjogot tárgyaló tudományos igényű tanulmányok
	cikkek 
a konzervatív sajtóban	röpiratok	
magánlevelek 
(konzervatív főrendekhez, állami vezetőkhöz 
illetve: a mozgalom tagjai egymás közt)	egyéb (például egyházmegyei) tanácskozások 
jegyzőkönyvei a szavazat-kérdésről és az 
egyház politikai szerepvállalásáról	

	
közgyűlési (országgyűlési, 
megyegyűlési) 
beszédek	törvényelőkészítő 
dokumentumok (feliratok, 
törvényjavaslatok, sérelmek)	

Deák Ferenc és kora. Bp., 2003. 42-54. p.

Deák Ferenc egyházpolitikája a reformkorban
A polgári átalakulás reformkori meghatározó politikusai gyakran foglaltak állást egyházpolitikai kérdésekben – nyilván nem véletlenül. A felvilágosodásra, a francia forradalom eszmetörténeti hagyatékára épülő nyugat-európai liberalizmus eszméi (társadalmi egyenlőség, politikai szabadság) óhatatlanul ezer szállal kapcsolódtak a vallásszabadság gondolatköréhez, a felekezeti egyenjogúság követelménye pedig élesen ütközött a római katolikus egyház politikai és társadalmi kiváltságaival.
Magyarországon az 1830-as években már minden közszereplő előtt világossá vált, hogy a színre lépő liberálisok a fennálló rendszer átfogó reformját kívánják megvalósítani, melynek következményei nemcsak a gazdaság modernizációjában, a társadalmi előjogok megszüntetésében, a politikai intézményrendszer (törvényhozó és végrehajtó hatalom) átalakításában ragadhatók meg, hanem az állam-egyház között kialakult viszonyrendszert is alapjaiban fogják megváltoztatni. Ismerjük Kossuth, Széchenyi, Batthyány számos egyházpolitikai megnyilatkozását, beszédeiket, naplójegyzetekben illetve cikkekben – rendszerint valamely aktuális politikai történés kapcsán megfogalmazott – álláspontjukat, Deák Ferenc életműve azonban a reformkorból valamennyiüknél több ilyen megnyilatkozást tartalmaz. Ráadásul Deák gyakran formált véleményt konkrét, gyakorlati esetek kapcsán illetőleg teoretikus igénnyel egyaránt. S bár a reformellenzék “második vonalbeli” politikusai között is voltak, akik a megye- és országgyűlések egyházpolitikai vitáiban vezérszónoki szerepet játszottak (Beöthy Ödön, Palóczy László, Radvánszky Antal stb.), mégis nyilvánvalóan Deák volt az, aki beszédeiben a legszélesebb körű történeti és politikai áttekintés illetve jogelméleti megalapozottság igényével fordult az állam-egyház közötti kapcsolatok kérdésköréhez. Beszédei, az általa fogalmazott törvényjavaslatok, vármegyei dokumentumok egyértelműen óriási hatást gyakoroltak a reformellenzék egyházpolitikai nézeteire, valamint az e területen követendő politikai stratégiájára. Nemcsak magáévá tette és megfogalmazta a liberális egyházpolitikai elveket, hanem különös érzéke volt ahhoz, hogy mindezt jogi formába (törvényjavaslatokba, feliratokba, közgyűlési határozatokba) öntse, továbbá a polgári átalakulás egyházpolitikai elemeit a magyar jogrendszerbe illessze.
Eszmetársai és ellenfelei egyaránt hivatkozási alapul használták a Deák által képviselt nézeteket. Jellemző, hogy még az 1843-44-es országgyűlés egyházpolitikai vitáiban is Deák korábban megfogalmazott törvényjavaslata és felfogása álltak a vita tengelyében, annak ellenére, hogy ezen a pozsonyi diétán személyesen nem vett részt, s a vallásügyben ekkor elfogadott 1844/3. tc. – ha közvetve is, de – az ő keze nyomát viseli. Sőt, Deák a kiegyezés után változatlan érdeklődéssel fordult az állam és egyház teljes elválasztását célzó liberális egyházpolitika folytatása és kiteljesítése felé. 1873 júniusában, utolsó parlamenti beszédében végig elemezte a modern polgári állam tennivalóit, a katolikus autonómia mellett szorgalmazta a szeparációt beteljesítő polgári házasságról szóló törvényt, az egyházak finanszírozásának új alapokra helyezését, a püspökök eltiltását a pápai döntések uralkodói engedély nélküli kihirdetésétől stb. Vagyis mind olyan kérdést, amelyet követői az általa mutatott úton igyekeztek a 19. század második felében megvalósítani. Épp ezért nem túlzás azt állítani, hogy Deák Ferenc megteremtője és legnagyobb formátumú egyénisége a magyar liberalizmus egyházpolitikai hagyományainak, utóbbiban felfogása napjainkig meghatározó jelentőségű.
Összefoglalóan azt mondhatjuk, hogy az 1830-as évektől Deák egyházpolitikai eszméi, megnyilatkozásai három nagyobb – valójában az állam és az egyház elválasztásának általános alapelvét konkretizáló – témakör köré csoportosíthatók, melyek között a határvonal persze jórészt elmosódott:
1. A liberalizmus alapvető kategóriája, az egyén önálló döntési szabadsága a belső meggyőződést illetően a vallásszabadság eszméjében öltött testet, amely egyrészt az egyén vallásválasztásának (és így értelemszerűen: változtatásának) követelményére, másrészt a magánéletbe való legteljesebb be nem avatkozás szorgalmazására vonatkozott. Az 1830-as–1840-es évek Magyarországán előbbi elsősorban arra vonatkozott, hogy megszűnjön egyfelől a katolikus, másfelől protestáns (református és evangélikus) továbbá görögkeleti vallásokra való áttérések közötti jogi különbségtétel, mely számos hétköznapi konfliktus forrása volt. A magánélet szentségének problémája pedig elemi erővel a vegyes házasságok kötése kapcsán robbant ki, és vált a reformkor egyik legfontosabb és legtöbbet vitatott belpolitikai témakörévé.
2. Deák liberalizmusa azonban nem állt meg azon a ponton, hogy a különböző egyéni hitvallások egyenlő kezelését az állam által elismertesse, hanem – mintegy kiterjesztve azt a közösségi vallásgyakorlat szintjére – egyúttal a felekezetek egyenjogúságát, az állam azoktól való egyenlő távolságtartását és megítélését is követelte. A napi politikai küzdelmekben ez elsősorban a római katolikus egyház kiváltságainak felszámolására, vagy – kisebb részben – a protestáns és görög keleti egyházak azokban való ugyanolyan mértékű részesítésére irányult. A katolikus egyházi személyek intézményes jelenléte a törvényhozó és végrehajtó hatalom, valamint a jogszolgáltatás különböző szintjein Deák számára is összeegyeztethetetlen volt a polgári népképviselet elvével.
3. Nem véletlen továbbá, hogy Deák nagy figyelmet szentelt az állam és egyház elválasztása gyakorlati kivitelezésekor jelentkező legfontosabb problémának, az egyházfinanszírozás összetett kérdéskörének, pontosabban annak, hogyan teremthető meg méltányosan egy polgári államban a felekezetek működésének anyagi alapja. A konkrét politikai küzdelmekre e témakör kapcsán alapot a katolikus egyház számára nyújtandó feudális járadékszolgáltatás, a tized eltörlésének követelése, illetve az egyházi nagybirtokrendszer ekkor már felmerülő reformjának problémája adott.
Fentiek természetesen vázlatos áttekintései csak az állam-egyház viszonyt érintő kérdéseknek, melyeket Deák Ferenc reformkori közéleti tevékenysége során érintett. Bizonyos fontos témakörök csak később kaptak különös jelentőséget, az egyházak társadalmi szerepvállalásában oly fontos iskolafenntartói monopóliumuk ügye igazán csak 1848 nyarán stb. Fontos még, hogy nem pusztán egyház-, hanem általános társadalompolitikai szempontból is lényegesek a reformellenzék soraiban a zsidóság egyenjogúsítására irányuló – a fenti 1-2. pontokból következő – törekvések.
Mielőtt konkrétan elemeznénk Deák egy-egy kiemelkedő egyházpolitikai indítványát, érdemes egy pillantást vetni a magyar liberálisoknak általában az egyházakhoz és a vallásossághoz való viszonyára. Deák Ferencet római katolikusnak keresztelték, és tény: soha nem volt templombajáró ember. Az ő példája – hasonlóan az evangélikus Kossuth Lajoshoz – tanulságosan világít rá, hogy e generáció számára már lelkiismereti konfliktus nélkül elválasztható volt az egyéni (belső) vallásosság az intézményes (egyházias) vallásgyakorlattól. Mindez azért is fontos, mert Deák egyházpolitikai nézeteit sem lehet felekezetének teológiai felfogásából levezetni, annak forrása sokkal inkább a felvilágosodás természetjogi gondolkodásában, saját kora nyugat-európai liberalizmusának eszmerendszerében, kisebb részben a Magyarországon a vallásszabadságért folytatott 16-18. századi politikai küzdelmek hagyományában ragadható meg. Különösen a – Deák jogfelfogásában amúgy is mély nyomokat hagyó – természetjogi érvelés vált alkalmassá arra, hogy az egyénnek az intézményes vallásosságtól való eltávolodását alátámassza. Ugyanakkor sem Deák, sem liberális kortársai nem voltak antiklerikálisok, bármennyit is vádolták ezzel őket (főleg katolikus) egyházi oldalról. Elismerték és méltányolták az egyházak társadalmi szerepét, ugyanakkor – ahogyan a gazdasági, politikai stb. rendszer teljes átalakítását szorgalmazták – alapvetően új típusú állam-egyház modellt kívántak a fennálló helyében meghonosítani. S bár a kor emberét még egész életében elkísérte az egyház (a kereszteléstől a temetésig, az iskolai oktatástól a házasságkötésig), Deák vallásosságának tartalmát is legtalálóbban a “maga módján hívő” kategóriával lehetne leírni.
Fent vázolt témakörökből továbbá az is következett, hogy szükségképpen szembekerült a katolikus egyház kiváltságokhoz mereven ragaszkodó társadalmi-politikai törekvéseivel, és utóbbi képviselői – ugyan mindenkor elismerve kompromisszumokra törekvő stratégiáját – Deákban egyik legjelentősebb politikai ellenfelüket, a reformellenzék egyházpolitikájának jellegadó közéleti személyiségét, programjában pedig a katolikus egyház általános megtámadtatását látták. A gyakran élessé váló politikai szembenállás ugyanakkor együtt járt azzal, hogy Deák és a többi reformpolitikus kitűnő személyes kapcsolatokat ápolt számos – persze nem feltétlenül magas rangú – egyházi személyiséggel. Magánéletük, baráti kapcsolataik észrevétlenül lépték át a felekezeti korlátokat. Talán tanulságos példája mindennek Deák egyik 1844 szeptemberében Kossuthhoz intézett rövid levele. Deák egyik volt iskolatársa Daróczy Zsigmond pécsi kanonok öccse érdekében járt közben Kossuthnál, a pesti cukorfinomító egyesület pénztárosi állásába ajánlotta. (Daróczy Zsigmond lesz majd egyébként az első a káptalani követek között, aki 1848. március 18-án lemondott az egyházi tizedről.) Deáknak ebből a rövid leveléből kiderül továbbá, hogy a nagykanizsai izraelita rabbi közvetített néhány bizalmas levelet közte és Kossuth között. Az állam és egyház ügyeinek elválasztásán túl Deák a katolikus egyház belső megújhodását, a kor igényeinek megfelelő szemléletváltását is szorgalmazta. Ez a – legmarkánsabban egyébként Eötvös József kapcsán megfogalmazható – liberális katolicizmus elsősorban az egyházak autonóm önszerveződésének, modern egyházkormányzatának kialakításában jelent meg, mellyel kapcsolatos nézeteire Deák a reformkorban is utalt, bár azokat igazán csak a kiegyezést követő években fejtette ki.
Deák egyházpolitikai nézeteinek ismertetői gyakran kezdik tárgyalásukat onnan, hogy 1833 tavaszán megjelent az 1832-36. évi, első “igazi” reformországgyűlésen. Ugyanakkor érdemes felhívni a figyelmet arra, hogy a jellegében és tartalmában egyaránt alapvetően új ellenzék nem előzmények nélkül lépett a politika színpadára, nézeteik kialakulásában és formálódásában meghatározó volt a rendszeres bizottsági munkálatok és azok vármegyei vitáinak szerepe. Zala megye egyházügyi munkálatról készült véleményét Deák Ferenc fogalmazta. Elsősorban az országos bizottság által feltett konkrét kérdésekre reagált, például a katolikus papok által rendszertelenül szedett stolaris (vagyis egyházi szolgáltatásokért kért) térítésekkel kapcsolatban. A papság nemcsak anyagi visszaéléseket követ el a keresztelések, temetések és házasságkötések alkalmával – figyelmeztetett –, hanem a szolgáltatásokért járuló emberek érzéseit is gyakran sérti magatartásával. Figyelemreméltó, hogy Deák szerint “az önnön hasznát szomjúhozó némely papnak igazságtalan kívánsága” azért is veszélyes, mert súlyosan rombolja az egyház társadalmi tekintélyét, és felgyorsítja a vallásosságtól való elfordulás folyamatát, amely nem áll arányban az egyház által nyert többlet-bevétellel. Álláspontját a “józan észre és természeti igazság”-ra alapozta, s úgy vélte, az önkényes stólaszedés helyett bevezetendő egységes szabályozás a nép és papja közötti bizalom elősegítése szempontjából is fontos. A Zala megyei operátum más helyén, a jogügyi munkálatban – feltehetően szintén Deák tollából – érdekes vélemény olvasható az egyházi tizedszedéssel kapcsolatban. Bár a tized általános szabályozását (különösen eltörlését) még nem hozza szóba, a későbbi deáki megnyilatkozásokkal szoros összhangban követeli, hogy az irtásföldek és a későbbi foglalások utáni tizedszedést tiltsák el, a “bitanglott jusnak használásából” folyó dézsmáltatást pedig a jobbágyok rövid peres úton beszüntethessék. (Ezzel nem pusztán anyagi szempontokat tartott szem előtt, sokkal inkább a jobbágy személyes méltóságát védte az egyházzal illetve a földesúrral szemben.) Az egyházügyi munkálat továbbá részletesen foglalkozott a kegyuraság intézményének szabályozásával, és a papnevelés ügyével is. Utóbbival kapcsolatban az állami felügyelet, pontosabban az országgyűlés szerepének fontosságát hangsúlyozta, mivel “egy szabad alkotmányú országban minden köztárgyat illető dolgokat elintézni [...] s így az ifjúságnak célarányos s a közjónak előmozdítására hasznos neveltetését is elrendelni az ország törvényhozó testéhez méltán tartoznék”. Álláspontja nyilvánvalóan ütközött a katolikus egyháznak azzal a meggyőződésével, mely a belügyeibe való állami beavatkozás kísérletének minősített minden hasonló – például a jozefinista egyházpolitikára nagyon is emlékeztető – kezdeményezést. Szintén későbbi deáki felfogásra ismerhetünk abban is, ahogy meglehetősen erőteljes megfogalmazásban követeli a köztörvényes bűnöket elkövető papok világi bíróság elé állítását. (Az országos bizottság egyébként meghagyta volna az egyházi bíróságok hatáskörét ilyen esetekben.) Deák a “gyakrabbi szomorú tapasztalás”-ra figyelmeztetett, s a polgári jogegyenlőség jegyében követelte, hogy az “elfajult gonosz lelkű”, kötelességeikről megfeledkező papokat ugyanolyan köztörvényes bűnözőként kezeljenek és ítéljenek el, mint bárki mást. Azáltal ugyanis, ha az egyház eltussolni igyekszik papjai nyilvánvaló kihágásait, pont ellenkező hatást ér el: az emberek elfordulnak a vallástól, mivel azt látják, hogy “az erkölcsöt gyakorolni köteles papok is büntetlenül vétkezhetnek”, továbbá így az egyház közvetve felelős lesz az alapvető erkölcsi értékek viszonylagossá válásáért, háttérbe szorulásáért. Deák még megyéje érintettsége okán részletesen foglalkozott egy, a reformellenzék által gyakran érintett kérdéssel, a zalavári bencés apátságnak az ausztriai Göttweig (Gottvic) főapátsága alóli kivonásával. Nemcsak azért támogatta a magyarországi rendház önállósodását, mert ez az ország területi integritásának elvéből következett, hanem azért is, mert kimutatása szerint a göttweigi apátság semmiféle anyagi követelést nem támaszthatott a zalavári rendházzal szemben.
Amikor Deák megérkezett a pozsonyi diétára, már javában zajlott a szokatlan hevességű egyházpolitikai vita, melyet január 9-i javaslatával Beöthy Ödön bihari követ indított el. Beöthy és a liberálisok a protestánsok sérelmeit említették fel, mivel a vallásügyet ekkor hatályosan szabályozó 1791/26. tc. rendelkezései egyrészt a katolikus egyház privilegizált helyzetét több szempontból is fenntartották, másrészt a törvény által biztosított kiskapuk a gyakorlatban a katolikusok számára számos visszaélésre adtak lehetőséget. Szembetűnő példái voltak ennek az áttérések és a vegyes házasságok ügye. Előbbit illetően a törvény a katolikus hitre való áttérést feltételek nélkül engedélyezte, a katolikus hitről áttérni szándékozókat pedig hathetes oktatásban való – akár évekig is elnyújtható – részvételre kötelezte; a vegyes házasság megáldását továbbá csak katolikus pap előtt engedélyezte, s amennyiben a vőlegény katolikus volt, valamennyi gyermeket az ő felekezetében keresztelendőnek tekintette, ha pedig protestáns volt, akkor a születendő fiúgyermekekről úgy rendelkezett, hogy “követhetik” apjuk vallását. Bár elvben eltiltotta a katolikus egyházat a vegyes házasság megkötésének akadályozásától, a gyakorlatban a papok az áldás fejében gyakran kértek a házasulandóktól olyan kötelezvényt (reverzálist), melyben úgymond önként kötelezték magukat valamennyi gyermekük katolikus kereszteléséről. (Mindennek apropóján számos további sérelem is megfogalmazódott, például a protestánsok horvátországi letelepedésének tilalma, a tábori lelkészi szolgálatok, a temetőhasználat ügye stb.)
Az persze, hogy a protestáns egyházak vallásügyi sérelmei országgyűlési csatározások tárgyává válnak, önmagában nem számított újdonságnak. Az már azonban nagyon is, hogy ezúttal nem a protestánsok öncélúan, önvédelmi jelleggel megfogalmazott sérelmeinek orvoslása állt a középpontban, hanem a fennálló törvények reformja nyomán egy alapvetően új – a felekezeti jogegyenlőségre alapozott – egyházpolitikai modell kialakítása; másrészt a “frontvonal” immár nem a különböző vallású követek között húzódott. (Maga az előterjesztő Beöthy is jellemző módon katolikus, mint ahogy a liberális vezérszónokok jelentős része – köztük Deák – is.) Az alsó tábla által elfogadott felirat tételesen követelte a bevett vallások egyenlőségét és viszonosságát, a hatheti oktatás és a reverzálisok eltörlését stb. Az alsó táblán a felekezeti különbségek által immár nem tagolt reformellenzék állt szemben a katolikus egyház képviselőivel (az alsó táblán a káptalani küldöttekkel, illetve a felső tábla püspökeivel) és azok néhány ókonzervatív, udvarhű világi támogatójával. Bár az egyházi rend előszeretettel aposztrofálta – néha taktikából, néha meggyőződésből – a protestánsok aknamunkájaként a diétai vitákat, itt már nem erről volt szó. Ahogy az ellenzék is a korábbi gravaminális (sérelmi), “kuruckodó” oppozícióból – ekkor Kölcsey, Wesselényi, Deák vezetésével – liberális reformellenzékké alakult, úgy lényegültek át a protestáns vallási sérelmek is egy modern, polgári egyházpolitika alappilléreivé. Deák sokáig nem kért szót vallásügyben (ezt Kossuth furcsállta is az Országgyűlési Tudósítások hasábjain), s amikor pótutasítása megérkezése után végre 1833. július 13-án megtette, az alsó tábla már hatszor kapta vissza üzenetét a főrendektől változatlanul elutasító formában, és éppen az a kérdés merült fel, hogy a Kölcsey által fogalmazott hetedikben vonják vissza indítványukat. A konzervatív, ekkor jórészt a püspöki kar által meghatározott felső tábla ugyanis makacsul ellenezte a vallásügyi sérelmek megtárgyalását, és ebben maradéktalanul bírták az országgyűlési indítványokat amúgy is “agyonütni” kívánó uralkodó illetve általában az udvar támogatását. Deák amellett, hogy határozottan az alsó tábla üzenetében foglaltakat támogatta, felhívta a figyelmet a vallásbeli viszályok súlyosságára és arra, hogy pont ebben a kérdésben váltak a leghevesebbé a szócsaták. Rámutatott, hogy az ellenzék számára valóban tekintélyvesztésnek, erőtlensége beismerésének tűnhet az indítvány visszavonása, ugyanakkor nem szabad azt vereségként értelmezniük, hiszen a tárgyat bármikor újra felvehetik, és büszkén hangoztathatják, hogy csak a kényszer hatására cselekedtek így. (Emellett szólt továbbá, hogy a téma napirenden tartása nyomán az udvar az ingadozó követek megnyerésével éppen ellenkező, konzervatív szemléletű vallásügyi rendelkezést is elfogadtathatott volna.) A vallásügy méltányos rendezésének tartalmi kérdésein túl Deák nagyon fontos taktikai illetve jogértelmezési szempontokra is felhívta a figyelmet, mintegy keretet is adva a reformellenzék későbbi egyházpolitikai stratégiájának. “Oly kérdést is látok a vallásbeli tárggyal összeszőve, mely nagyrészben polgári szabadságunkat érdekli” – mondta arra célozva, hogy a végrehajtó hatalomnak nem szabad kizárólagos befolyást engedni a vallásügyekben sem, mert más esetekben is precedensértékű lehet. A főrendek makacssága és taktikázása folytán rész-engedményeket ugyan el lehetett volna érni, ennek azonban nem lett volna értelme, a vallásszabadságot Deák érvelésében alapvető jogként kellett volna törvénybe foglalni. Követtársait is felvillanyozta taktikájának politikai megalapozottságán túl optimizmusa is: “Az idő lelkével haladó mívelődés, mely sem visszalépni, sem megállani többé nem képes, ki fogja vívni a most kívánt szabadságot, mert a míveltség és a szabadság azon elválhatatlan két testvér, kiket a jótevő végzet az emberiség boldogítására küldött a világra.” Az üzenet kapcsán szellemesen jegyezte meg az egyik követ, hogy a két tábla közötti megegyezés azért vált lehetetlenné, mert az alsó tábla a 19., a felső pedig a 14. században létezik... Deák megyéjéhez írott szeptemberi jelentésében egyértelműen a főrendekre (kimondatlanul a püspöki karra) hárította a törvényes orvoslás elmaradása miatti felelősséget, mely egyik legfontosabb oka lett a törvényhozás reformja iránti igény határozott megfogalmazásának. (Jellemzően írta róla később Eötvös Károly: “Ő konzervatív mágnást és főpapot, a régi korszak udvari embereit az ország élén nem szenvedhette.”)
Teoretikus igénye miatt érdemes még felidézni Deák vallásszabadságról alkotott gondolatait a Zala vármegyéhez 1836 júniusában követtársával, Hertelendy Károllyal benyújtott követjelentésből. A vallásügy átfogó törvényi rendezését elsősorban azzal indokolta, hogy az 1791/26. tc. alkalmat adott a kormányzat és a katolikus egyház számára egyoldalú magyarázatokra, visszaélésekre. Majd így folytatta: “Nem egyes vallási felekezetek panaszairól, hanem a nemzet közügyéről szól ezen [ti. a vallásügyi sérelmekről készült] fölirat, mert törvény és szabadság vannak sértve, törvény és szabadság pedig az egész nemzetnek köztulajdona. Nincs a polgári szabadság szent ügyének veszélyesebb ellensége, mint az elnyomás és üldözés szülte vallásos felekezetesség, mert ennek indulatos küzdésében gyakran felejtve vannak, gyakran fel is áldoztatnak a hazának legszentebb érdekei. A közegyetértés ellenben a polgári szabadságnak legbiztosabb oltalma, ehhez pedig nem szükséges a vallásnak egysége, mint ezt a szabad Amerika példája bizonyítja, de szükséges az, hogy a törvény és közállomány a vallás és lélekismeret szabadsága fölött zsarnoki hatalommal uralkodni ne akarjon.” Kommentárt aligha igénylő szavaihoz érdemes hozzátenni, hogy az Egyesült Államok egyházpolitikai modelljére, mint követendő példára hivatkozni Magyarországon még 1873-ban, Deák említett utolsó parlamenti beszédében is újdonságnak számított, nemhogy az 1830-as évek közepén!
Visszatérve az országgyűlésre, bár a vallásügyi törvény hiányosságainak átfogó orvoslása nem történt meg, a következő három évben többször kerültek szóba egyházpolitikai kérdések, melyekben Deák is hallatta hangját. Nemcsak a protestánsok, hanem a más felekezetek egyenjogúsága mellett is felszólalt. 1835 nyarán például a nagyváradi görög katolikus egyházmegyében egyes görögkeletiek áttérítésére irányuló tevékenységet, és ennek kapcsán a helytartótanács vonatkozó rendeletét bírálta, hangsúlyozva, hogy az egyén vallási meggyőződésének (felekezeti hovatartozásának) befolyásolására bármilyen kényszerítő eszközt vagy erkölcstelen csábítást alkalmazni megengedhetetlen. 1834 februárjában pedig az egyházi bíróságok hatásköréről folyó vitához szólt hozzá, melyet az alsó tábla a katolikus klérus tiltakozása ellenére erőteljesen korlátozni kívánt. Deák erőteljesen pártolta a világi bíráskodás megvonását a “szentszékek”-től, és szorgalmazta, hogy a kétértelmű megfogalmazások helyett “világos törvénnyel mondassék ki, hogy az egyházi személyeknek világiak által történt sérelmök világi bíróság által büntettessék”. Főleg Lonovics Józseffel (ekkor még egri kanonok, később nagy hatású csanádi püspökkel) szólalkozott össze, és nagyon finoman ekkor is szót emelt a katolikus egyház kizárólagos részvétele ellen a törvényhozás alsó tábláján. Az egyházi személyek kiváltságainak felszámolásáért más vonatkozásban is szót emelt, például amikor 1834 júliusában szorgalmazta, hogy ne legyen eltérő a főpapok végrendelkezési jogának gyakorlása, mint másoké, hiszen “bár valaki az egyházi rendbe lépett is, nem szűnt meg a hon polgára lenni”. Később az úrbéri kérdés kapcsán határozottan kiállt a protestáns jobbágyoktól való tizedszedés eltiltásáért. Erkölcsi és politikai szempontból egyaránt mélyen elítélte a “nyomasztó súlyú igazságtalanságot”, miszerint protestánsoknak “az oly gazdagon dotált papságot [...], kiknek szolgálatjával nem élnek, véres verejtékű szerzeményükből tartani köteleztetnek”. Ez alkalommal összekülönbözött a nagyváradi káptalan küldöttével is, aki – tipikus egyházi álláspontot megszólaltatva – már az ellen is tiltakozott, hogy a tized ügyét egyáltalán az országgyűlés tárgyalja, mondván, hogy az uralkodói felségjog. Deák ellentmondása általános politikai értelemben is jelentőséget nyert: “nem a fejedelem ád a nemzetnek jussokat, hanem a nemzet ád a fejedelemnek, mert a nemzet minden jussoknak forrása”, ezért a tized szabályozását a törvényhozás számára nemcsak lehetőségként, hanem kötelességként is értelmezte. A tized ügye nem sokkal az országgyűlés bezárása előtt, 1836 februárjában is szóba került, Deák akkor Somssich Pongrác személynökkel fordult szembe, aki szerint a tized az egyház tulajdona lenne. Deák beszéde a konkrétumon túl általában világít rá arra, hogyan is vélekedett az egyház tevékenységének állami finanszírozásáról. Számos jogesettel, törvényhellyel igazolta, hogy a “a tized nem a klérus tulajdona, hanem a státus [= állam] vagyona, s mint olyanról a státus rendelkezhetik”. Egy oldalvágást az egyháziak kiváltságaihoz is intézve így fogalmazott: “Minthogy a klérus a státus szolgája [sic!], szükséges, hogy a státus annak jólétéről gondoskodjék. Miképp azonban és mi módon kívánja a státus ezen célt elérni, abban kezét a státusnak senki sem kötheti meg.” Deák részletesen cáfolta továbbá azt a katolikus vádat, hogy ő vagy liberális eszmetársai az egyház anyagi ellehetetlenítésére törekednének. A témát egyébként részletesebben kifejtette a már idézett 1836. évi követjelentés is. Az egyházi nagybirtokokat kétségtelenül köztulajdonnak minősítette, ilyen formán azokról a törvényhozás – ellentétben a végrehajtó hatalommal – bármikor szabadon rendelkezhet. Deák ugyan nem fogalmazta meg véleményét részletesen az egyházi birtokok kisajátítása (szekularizációja) kapcsán, a követjelentésben azonban nem véletlenül ismertetik azt az alsó tábla által hozott határozatot, mely szerint az egyházi birtokok jövedelmeit a törvényhozás rendelkezése szerint bármikor bármilyen közcélra fel lehet használni. Példaként említik az ország védelmét, különösen pedig a népoktatás ügyét, illetve az alsópapság ellátását, “kik a gazdag egyházi javaknak igazságtalan arányban fölosztott jövedelmeiből nem részesülve, gyakran szűkölködni kénytelenek, holott a vallásnak és népoktatásnak legszentebb, de legsúlyosabb kötelességeit ők teljesítik”. Az egyházi birtokok ügyének elrendezését a későbbi országgyűléseken feltétlenül tárgyalandó témának tekintették. Érdekes, hogy amikor 1841-ben vármegyei indítvány, majd 1844-ben törvényjavaslat formájában Borsod rendei az egyházi birtokok feleslegének népnevelési célokra való fordítása mellett törtek lándzsát (egyébként sikertelenül), javaslatuk mögött Deákék korábbi érvei jól felismerhetőek.
A következő, 1839-40. évi országgyűlés rendkívül feszült hangulatban ült össze, s ehhez a felségsértési perek miatti vármegyei ellenállás mellett egyházpolitikai történések is hozzájárultak. 1836-ban Scitovszky János rozsnyói (1838-tól pécsi), majd 1839 márciusában Lajcsák Ferenc adott ki olyan körlevelet egyházmegyéje papsága számára, melyben megtiltotta papjai számára, hogy reverzális nélkül megáldják a protestáns-katolikus vegyes házasságokat. Amennyiben a református vagy evangélikus vőlegény megtagadja ezt, úgy a házasságot a papnak nem szabad megáldani, csak egyházi külsőségek (pl. stóla) nélkül, a templomon kívül tudomásul venni. (Ezt a korábbi pápai előírásokon alapuló gyakorlatot nevezték passiva assistentiának. Az ügy európai dimenzióját az adta, hogy az 1830-as években a porosz kormányzat erélyesen, hatósági eszközökkel lépett fel a kölni és a gneseni érsekek ugyanilyen akciója ellen.) Az amúgy is felhevült légkörben tanácskozó vármegyegyűlések felháborodottan fogadták Lajcsákéknak a fennálló törvényekkel ellentétes valamint a magánéletbe is durván beavatkozó egyházi intézkedéseit, mely az országgyűlésen is az egyik legtöbbet vitatott sérelem forrása lett. Mindennek következtében a vegyes házasságok kérdése az egyházpolitikai vitáknak az 1840-es évek közepéig legfőbb argumentációs pontjává vált.
A püspöki körlevelek okozta sérelmek hangoztatása mellett az ellenzék ott folytatta az új vallásügyi törvény iránti politikai küzdelmét, ahol 1833 nyarán kénytelenségből abbahagyta. Az erre vonatkozó igényt Deák nagyon világosan fogalmazta meg 1839 októberében: “A múlt országgyűlésen e tárgyban előadott sérelmeket nem lehet úgy, mint protestáns atyánkfiai sérelmeit tekinteni, mert ezek valóságos országos sérelmek, amennyiben a lelkiismeret szabadsága világos törvény ellenére korlátoltatik.” Deák úgy vélte továbbá, hogy az állam a vallási ügyekbe általában nem avatkozhat, csak akkor, ha valamely vallási kérdésre való hivatkozással az állam céljaival ellentétes magatartást tanúsítanak. Az ő útmutatásával, fogalmazásával elkészült vallásügyi törvényjavaslat 14 pontos üzenet formájában ment át a felső táblára. Az üzenet újabb elemeket is megfogalmazott a korábbihoz képest (például markánsan megjelent benne a reverzálisok visszamenőleges hatálytalanításának igénye, a talált és kitett gyermekek felekezeti hovatartozásának szabályozása stb.), továbbá általános elméleti útmutatásokat is tartalmazott: “A polgári törvényhozásnak a vallásos állapotokban tárgya egyéb nem lehet, mint oly szabályokat állapítani, melyek által a külön felekezetűek között a kölcsönös jó érzemény fenntartassék, de a lélekismeret belső nyugalmáról való gondoskodásra, melyet soha semmi törvény, hanem egyedül az ember önmaga szerezhet meg, nem terjeszkedhetik, e részben a polgár mint ember szabad, s őtet szabadságában külső kényszerítő eszközök nem korlátolhatják.” Az előző országgyűlésen “fenntartott vallásbeli súlyok és nehézségek tárgyában” készült üzenet több pontját a felső tábla hajlandó volt elfogadni, s bár az egyháziakkal folytatott szócsaták kísértetiesen emlékeztettek a korábbiakra, az országgyűlés általános légkörét meghatározó kompromisszumkeresés végül erre a kényes kérdésre is hatott. A főrendek hajlandónak mutatkoztak a megegyezésre például abban, hogy a protestánsok akadályoztatás nélkül tanulhassanak külföldi egyetemeken, tettek engedményeket a felekezeti egyenlőség kimondására például a hivatalviselés, a temetőhasználat, a protestánsok tábori lelkészi szolgálata stb. tárgyában, a legfontosabb ügyekben (például a vegyes házasságok és az átmenet eseteiben) azonban sokáig hajthatatlanok maradtak. Elutasították például a reverzálisok visszamenőleges eltörlését, és fent kívánták tartani a katolikus vallás privilégiumait az átmenet kérdésében is, mondván a korábbi törvényekből “a római katolika hitről való korlátlan átmenetel szabadságát következtetni nem lehet”, utóbbiak különben is “a katolika hitből való átmenetelt annak elveivel ellenkezőknek” minősítették. Deák számos kompromisszumkereső megoldása, taktikai érzéke végül eredményre vezetett: a felső és az alsó tábla megegyeztek az általa kidolgozott, immár 21 pontosra bővített vallásügyi törvénytervezet szövegében és az uralkodó elé terjesztésében. (A kompromisszumra jellemző, hogy a reverzálisok ügyében az alsó, a felekezetváltoztatás ügyében pedig a felső tábla álláspontját tartalmazta, vagyis az utóbbira vonatkozó paragrafusok kimaradtak belőle.) Feltételezhetjük, hogy a főrendek kompromisszumkészségében szerepet játszott az országgyűlés tárgyalásainak elhúzódása is. V. Ferdinánd ugyanis lényegében időhiányra hivatkozva a javaslatot nem szentesítette, hanem a következő országgyűlésre halasztotta. 1840 nyarán Deák és Hertelendy követek az országgyűlés után Zala megyéhez intézett – egyébként rendkívül jelentős hatású – jelentésükben joggal nevezték sikernek a megegyezést és nemcsak alázatos reménységként, hanem elvárásként fogalmazták meg, hogy az uralkodó a törvényhozás közös álláspontjának megfelelően intézkedjen, s “ekkép a vallás és lelkiismeret szabadságát teljesen biztosítva polgártársaink megzavart nyugalmát ismét visszaadja”. Jellemző ugyanakkor, hogy Deák részletesen ismertette a kompromisszummal szemben kifejtett egyházi ellenállást, például azáltal, hogy Kopácsy József esztergomi érsek a klérus nevében ünnepélyesen óvást emelt a törvénytervezet ellen. “Azt határozottan visszautasítottuk – szögezte le önérzetesen Deák –, megjegyezvén válaszüzenetünkben azt is, hogy a törvények elleni ellenmondásnak soha senkitől és semmi tekintetben helye nincs.” Sorai mögött azonban ott bujkált a – később beigazolódott – gyanú, hogy az egyháziak semmiféle megegyezést nem akartak, csak húzták az időt, hogy minden változatlanul maradhasson és a reformellenzék egyházpolitikai elveiből semmi ne valósulhasson meg.
1840 elején egyébként Deák három beszédet is tartott a vegyes házasságok áldásmegtagadása, vagyis a Lajcsák-Scitovszky-féle körlevelek okozta sérelmek tárgyában. Január 20-án nagy szónoklatban állt ki a – leginkább érintett – Bihar és Gömör megyék által benyújtott sérelem uralkodó elé terjesztése mellett. Deák arra figyelmeztetett, hogy a püspöki körlevelek nem a konkrét ügyek, vagyis a protestáns-katolikus jegyespároknak okozott megaláztatások miatt veszélyesek, hanem a bennük megfogalmazódó elvek jelentenek fenyegetést a polgárosodás és a nemzet ügyére. “Nem pártnak, nem vallási felekezetnek kérdése ez, hanem a nemzeté” – adta meg beszéde alaphangját, és világosan rámutatott, hogy a körlevelek kapcsán a polgári jogegyenlőség elvének nyílt megkérdőjelezése került szembe annak igenlésével. Deák határozottan lesöpörte azokat az egyházi véleményeket, miszerint a házasság szabályozása tisztán teológiai, vallási kérdés, s abba a törvényhozás semmilyen módon nem avatkozhat, szerinte ugyanis a vallási tanításokra hivatkozva a katolikus egyház eljárása nem más, mint “a polgárok nyugodalmának megzavarása”, melyet “a törvények szentségének veszélyeztetése nélkül a státus némán el nem nézhet”. Szónoklata vége felé egyre szenvedélyesebbé vált, és világosan kiderült, hogy Deák alapvető emberi, erkölcsi értékeket látott fenyegettetve az egyháziak eljárása által. “A vallást tekintve, két súlyos csapás sújthatja a polgári társaságot: egyik a fanatizmus, a másik a vallástalanság” – vallotta, s arra utalt, hogy a püspökök hatalmi érdekeik miatt talán nem is “véletlenül”, hanem tudatosan szítják a nemzetet megosztó felekezeti torzsalkodást. Eljárásuk eredményeként ugyanis mindkét veszély előáll, a papságot fanatizálja, miközben a néptömegekben csalódást, felháborodást kelt, ezáltal pedig eltávolítja az egyháztól. “A polgári törvényeket tiszteletben tartani, s azoknak engedelmeskedni az egyházi rend is köteles, s annak sincsen hatalmában a törvény értelmét önkényesen magyarázgatni” – hangoztatta ismét, hozzátéve, hogy pont azok a főpapok tanúsítanak ilyen magatartást, akiknek épp a társadalmi békesség fenntartásán kellene munkálkodniuk, s tettüket súlyosbítja, hogy mindezt az államtól nyert “világi fény, tekintetet és nagyobb hatás, hivatali befolyás” bitorlásával teszik. Ekkor illetve február 18-án, Bezerédy Miklós kanonoknak replikázva azt is fejtegette, hogy az egyház ismét a római pápára hivatkozva próbál a magyarországi törvényeknek ellenszegülni, ami nemzeti szempontból is elfogadhatatlan. A magyar klérustól elvárható a hazai törvényeknek való engedelmesség és Róma szempontjai helyett a magyar társadalom valós érdekeinek szolgálata, utóbbi előtérbe helyezése. Március 19-én – miután kiderült, hogy a főrendek ebben az ügyben a püspöki kar mellé álltak, és nem járulnak hozzá a Lajcsák-ügy uralkodó elé terjesztéséhez – Deák a sérelemnek a vallásügyi törvény tervezetéhez való csatolását szorgalmazta. A főrendeknek pedig joggal hányta szemére, hogy “midőn egész Európát egy új vallási ingerültség borítja el”, az azt Magyarországra kiterjesztő főpapokat veszik védelmükbe.
Deák egyébként ezen a diétán is hozzászólt más, kevésbé teoretikus igényű egyházpolitikai kérdésekhez. Még 1839 őszén például, amikor egy országgyűlési bizottságba delegálandó tagokról tárgyaltak, Deák szembeszegült az egyházi rend által megfogalmazott – nagyobb egyházi képviseletet jelentő – igénnyel. De pártolta a görögkeletiek vallásgyakorlatán esett sérelmek orvoslását, az unitárius vallás bevetté nyilvánítását, továbbá a zsidóság egyenjogúsítására (az “izraeliták polgári s erkölcsi kifejlődésére”) tett javaslatot, bár az ennek érdekében elfogadott törvényt csak egy lépcsőnek tekintette a cél felé vezető úton.
Az országgyűlés bezárása után 1841-ben minden addiginál szokatlanabb hevességű egyházpolitikai viták söpörtek végig a vármegyéken, méghozzá újra a vegyes házasságok lezáratlan ügye miatt. Deákék követjelentése egyébként a vallásügyi törvényre utalva így fogalmazott: “Fájdalmas volna, ha ezen sérelmet okozott nagyváradi példa több követőkre is találna, s Magyarországban is, mint Európa több tartományaiban, ezen kérdés újabb és keserűbb ingerültséget okozva megsemmisítené reményeinket, melyeket a béke, nyugalom és egyetértés helyreállítására nézve a két tábla között több pontokban sikerült egyesség után táplálni kezdettünk.” Szavai látnokiaknak bizonyultak, a “nagyváradi példa” ugyanis követőkre talált – méghozzá a magyar püspöki kar egészében! 1840 júliusában Kopácsy József esztergomi érsek pásztorlevelében a passiva assistentia gyakorlatát az egész magyar katolikus egyházra kiterjesztette, azokra az esetekre vonatkozóan, ha a protestáns vőlegény nem volna hajlandó reverzálist adni. Elsőként 1840 augusztusában Pest vármegye (ahol a vakvéletlennek köszönhetően az egyik első érintett épp a börtönéből szabadult Kossuth Lajos volt) tiltakozott a rendelkezés ellen, és erőteljes szavak kíséretében deklarálta, hogy az áldást megtagadó papokat a nyilvánvaló törvénysértés miatt törvényszék elé fogja idézni. Az “ötletet” gyors egymásutánban szinte minden vármegye magáévá tette, és 1841-ben megindult a plébánosok bíróság elé idézése valamint megbüntetése. Deák tényszerűen számolt be Wesselényinek írott levelében: “Itt most a vegyes házasságok kérdése foglal el minden megyét.” Rámutatott arra, hogy Kopácsy súlyos hibát követett el az áldás megtagadásával, valamint azzal is, hogy a vegyes házasságokat “Isten és természet törvénye elleni bűnnek mondja”, holott 1791 óta az egyház ezt bűnnek nem tartotta, hanem tudomásul vette. “Ennyi bajt okoztak azok az Istenadta papok” – s világosan látta, hogy a botrány kirobbantásával az egyház a következő országgyűlésre halasztott vallásügyi törvény elfogadását akarja megakadályozni. A püspöki kar továbbá Lonovics József csanádi püspököt küldte Rómába, hogy a pápa állásfoglalását kérje, illetve hogy annak tekintélyére hivatkozva mondhasson ellent a hazai liberálisok törekvéseinek.
A vármegyék (a konzervatív Esztergom, Heves illetve Sáros kivételével) szembehelyezkedtek a katolikus egyház törekvéseivel. Az egymás után napvilágot látó vármegyei rendelkezések részben a “vezérmegye”, Pest, részben pedig Zala körlevelét tették magukévá. Utóbbi Deák munkája, aki megyéjében az egyházi álláspont elleni küzdelem élharcosa is lett. Az 1841. január 11-i ülésen elfogadott (Kossuth által a Pesti Hírlapban is közzétett) dokumentum, illetve az ennek kapcsán tartott – és szerencsésen fennmaradt – beszéde pontos összefoglalásai Deák korábban kifejtett egyházpolitikai álláspontjának. “Áldás gyanánt adta Isten a vallást az emberiségnek, s ezen legszentebb áldást is indulat s vakbuzgóság oly gyakran tevék már súlyos átkoknak forrásává!” – kezdte, majd rámutatott, hogy az 1839-1840. évi országgyűlést követő bizakodó közhangulatot a katolikus egyházi fanatizmus egy csapásra szétoszlatta. Kitűnő jogérzékkel elemezte, hogy a püspöki kar eddig minden vallásügyi törvénynek ellentmondott, vagyis egyszerűen hiteltelen, ha az 1791/26. tc.-re, mint jogaik forrásaira hivatkoznak (egyébként is rosszul), valamint arra, hogy az egyház magatartása következetlen. Hiszen ötven esztendőn át hajlandónak mutatkoztak arra, hogy éljenek a törvény biztosította privilégiummal (mely katolikus pap előtt rendeli megkötni a vegyes házasságokat), most pedig egyszerre az isteni rend elleni véteknek minősítik. Nem minden gúny nélkül hivatkozott esetekre, amikor “főpásztorok rokonai léptek vegyes házasságra és áldattak meg”, ha érdekeik úgy kívánták. A hivatkozott törvény továbbá – folytatta Deák – nemcsak lehetőséget ad a katolikus egyháznak a vegyes házasság megáldására, hanem kötelességévé is teszi, s tiltja a reverzálisok kényszerének alkalmazását. Újra felhívta továbbá a figyelmet arra, hogy az egyház eljárása nehezíti a vallásosság egyik igazi céljának, a társadalmi rendnek és békességnek az elősegítését: “[Az emberek] ha egyszer kétkedni kezdenek a vallás szolgáinak egyik tanításán, könnyen átviszik kétkedéseiket más dolgokra is, s ennek kivált a nép között csak igen hamar hidegség, s utóbb vallástalanság lehet következése. [A] népnek vallástalansága pedig a közállománynak is súlyos ostora, mely hamar megvesztegeti az erkölcsiséget, mely nélkül sem törvény, sem anyagi jólét, sem világi hatalom biztos boldogságot nem adhat, s megfosztja a társaságot [= társadalmat] a törvényeknek titkos, de biztos őrétől, a lelkiismeretnek intő szavától”. A hivatásukat nemcsak rosszul, hanem veszélyesen is gyakorló egyháziakkal szemben Zala megye is – az 1647/14. tc. – biztosította jogkörrel élve rendkívüli, protestáns-katolikus vegyes bíróságot állított fel, és megkezdte az áldásmegtagadó papok törvényes megbüntetését. Deák, jelezve egyházpolitikája iránti elkötelezettségét, elvállalta a bíróság munkájában való részvételt. A szolgabírákat pedig utasította a megye, hogy kezdjenek felvilágosító kampányt az egyház törvénytelen és erkölcstelen magatartásának ellensúlyozására.
A vegyes házasságok ügyében a vármegyék egymás után büntették meg a nehéz helyzetbe került plébánosokat, és erélyesen szembeszegültek az eljárásuk beszüntetését követelő – a helytartótanácsnál, sőt Bécsben is kilincselő – püspökökkel. Az egyház számára egyre kínosabb ügyeket végül az udvari szervek lassítani igyekeztek, végül bekérték a peres iratokat és egyszerűen “elfektették” azokat. A megyegyűléseken a katolikus egyház privilégium-védő álláspontját a papság illetve néhány konzervatív-klerikális földesúr, tisztviselő védelmezte, bár a heves szóharcokban rendre alulmaradtak a vármegyékben egyre nagyobb teret hódító ellenéki-liberális felfogással szemben. Hogy milyen légkörben is kellett Deáknak kifejtenie álláspontját, arra érdemes egyik vitapartnere fennmaradt szavait idézni, aki a vármegye eljárásában a legsötétebb egyházüldözés rémképeit látta, s az azzal szembeni ellenállást a keresztény mártíromságként festette le: “Az erőszak [sic!] kivetheti főpásztorainkat palotáikból, de ők a vallásbuzgó szegények kalibájában biztos menedéket fognak találni. Az erőszak letépheti mellükről az arany keresztet, de ők fakereszttel fognak fölfegyverkezni [...], s ezen díszjellel ékesítve fogják annak evangeliomát hirdetni, ki földi veszteségünkért mennyei jutalmokat ígért.” (A kisebb képzavarral terhelt szónoklat mögött nem volt társadalmi támogatottság, a “vallásbuzgó szegények” túlnyomó többsége ugyanis helytelenítette a vegyes házasságok kapcsán tanúsított egyházi magatartást. Érdemes megjegyezni, hogy pusztán a vegyes házasságok áldásmegtagadásáról és nem a polgári házasságról, vagy egyéb nagy horderejű kérdésről volt szó.) Deák egyébként a megyegyűléseken máskor is hozzászólt ilyen értelmű kérdésekhez. 1841 novemberében például egy áttérési üggyel kapcsolatosan arra hívta fel a figyelmet, hogy amíg az uralkodó által szentesített vallásügyi törvény másként nem rendelkezik, a reverzálisokat továbbra is törvénytelennek kell nyilvánítaniuk. Megjegyezzük, Zala megye akkor is a Deák által kijelölt úton haladt tovább, amikor ő maga nem tartózkodott szűkebb pátriájában. 1842 augusztusában például – miután a szombathelyi püspök azért fordult a helytartótanácshoz, hogy a szepetneki plébános ellen “elkövetett erőszak” miatt utasítsák rendre a vármegyét – a zalaiak jelentésének sorai mögött nem nehéz Deák gondolatait felismerni. A plébánost egy vegyes vallású jegyespár házasságának meg nem áldása miatt az illetékes alispán megintette, törvény elé idézte és ott megbüntették. “Ez esetben tehát mi nem tevénk mást, mint a törvény szabta ösvényt követtük, aki pedig a törvény útját követi, sem erőszakoskodónak nem tartathatik, sem az általunk választott törvényes út erőszakoskodásnak nem magyaráztathatik” – szögezték le többek között a helytartótanács megkeresésére.
Emellett valóságos röpirat-áradat is indult, melyben – olykor névtelen – egyháziak ostorozták a vallásüldözőnek, antiklerikálisnak bélyegzett liberálisokat, gyakran a francia forradalom rémtetteivel riogattak. A konzervatív sajtócikkek és röpiratok céltáblája gyakran lett (a Pest megyei határozat mellett) a Deák fogalmazta, nagy hatású zalai indítvány. (A hatásra talán jellemző, hogy egy konzervatív vezércikk még 1847-ben is közismertként említette “a zalai persecutionalis indítványt”, mint a liberális álláspont összegzését.) Az egyik legtermékenyebb konzervatív-katolikus publicista, Körmöczy Imre kanonok már 1841 tavaszán pontról pontra igyekezett Deák állításait cáfolni. Abból indult ki, hogy a törvényhozás és a vármegyék súlyosan beleavatkoztak a katolikus egyház belügyeibe, a kizárólag dogmatikai kérdésnek felfogott házasságjog szabályozásába, mely szerinte megengedhetetlen: “Különös álfogás ez valóban – írta egy helyen Körmöczy –, hogy Z.[ala] rendei a főpásztori levelekre iparkodnak okoskodások egész súlyát nehezíteni, holott ez magában a kat.[olikus] hitnek természetében tagadhatatlanul alapszik.” Sőt, a liberálisokat vádolta következetlenséggel, mondván: épp ők a legnagyobb ellenségei a vallásszabadságnak, konkrétan a katolikus egyház szabadságának. Elismerte, hogy az egyház szembefordult korábbi gyakorlatával, viszont ezt azzal indokolta, hogy – a világ erkölcstelenségének rohamos térnyerése miatt – szigorúbban kell ragaszkodnia a vallási parancsolatokhoz. (“Mert nem azért követte a magyar egyház említett ötven éves gyakorlatát, mintha a[z 1791/]26. törvénynek ily értelmet tulajdonított volna, hanem mivel a vegyes házasságok kivétel nélküli megáldását egy ideig tűrni jónak vélte.”) A passiva assistentia gyakorlata pedig, érvelése szerint bőven “belefér” a törvény kereteibe. Számos ponton igyekezett a liberálisok érveit kifordítani, kisajátítani. Szintén hivatkozott például az igazság és a törvényesség magasabb rendű – álláspontja szerint: őt igazoló – követelményeire, melynek lábbal tiprásával “a magyar apostoli hazában, hol törvény s nyolc százados birtok kezeskedik sérthetetlen szabadsága mellett, a katolikusok tisztán vallásos gyakorlatok miatt [...] megtámadtatnak”, valamint bizalmát szintén az uralkodó határozott fellépésébe helyezte. Szinte ugyanezeket az érveket sorakoztatta fel egy másik egyházi személy is – “pesti kalászok szedegetője” álnéven közzétett – könyv méretű és Pest megye határozatát is elemző írásában, az egyes pontokhoz terjedelmes teológiai és történelmi eszmefuttatásokat is társítva. Persze mindezen érvelések nem említik Deák nevét, csak “zalai felírás”-ról beszélnek, s nem véletlenül. Deákot ugyanis népszerűsége miatt nyíltan nem merték támadni, viszont – mérsékelt, kompromisszumkereső politikai alkata miatt – a konzervatívok is igyekeztek kisajátítani. Almássy István, az egyházi álláspontot védelmező földbirtokos például egyik terjedelmes röpiratában több alkalommal is látványosan idézte “Nagy DEÁKunk” (sic!) említett, 1840. január 20-i beszédének egy részletét, Deák afölötti sajnálkozását, hogy az országgyűlés – “sokkal mélyebben [...] mint ezt a polgári társaság közérdeke megkívánta” – vallási vitákba bocsátkozott. Almássy Deák mondatainak második felét már nem említette, vagyis azt, hogy Deák mindezért a klérust ítélte el, hanem csak azt hangoztatta, hogy nem is kellett volna a témát a törvényhozásban szóba hozni.
A vegyes házasságok ügyéhez kapcsolódóan egyre-másra születtek a vármegyék különböző, a katolikus egyház feudális kiváltságait felszámolni kívánó indítványai. Ezek ugyan helyenként azért születtek, mert a megyei ellenzéket elragadta a hév, de voltak közöttük nagyon is előremutató javaslatok. Borsod például ezek sorában hozta említett szekularizációs indítványát, Zólyom a protestáns lelkészek előtt is engedélyezte a vegyes házasságot, Bereg már a polgári házasságot is indítványozta, Csanád eltiltotta volna az esztergomi érseket attól, hogy ülnököt nevezzen ki a hétszemélyes táblára stb. Zala sajátos egyházpolitikai indítványa szintén Deák nevéhez fűződik. Az általa fogalmazott megyei határozat azt kifogásolta, hogy amikor Kopácsy 1839-ben esztergomi érsek lett, megtartotta a veszprémi püspökséget is (egyébként azért, hogy így könnyebben finanszírozhassa az esztergomi bazilika építési költségeit). Deák felhívta a figyelmet, hogy nem egyszerűen etikailag kifogásolható pozícióhalmozásról van szó, hanem arról, hogy két egyházi haszonvétel élvezése törvénytelen, ezért feliratban kérték az uralkodót, hogy mondassa le az egyikről Kopácsyt, nevezzen ki veszprémi püspököt, mert az akkori gyakorlatot “sem az egyházi szolgálat érdeke, sem a magyar anyaszentegyház főpapjának magas méltóságához illő ellátása meg nem kívánják”. Az indítványt a többi vármegye “pártállása” szerint támogatta. Volt olyan közgyűlés is (Hont megyében), ahol egy konzervatív táblabíró “alattomos forrongásnak” minősítette Deák javaslatát, melyet nem maga az ügy, hanem az egyházi magatartás elleni visszavágás szándéka eredményezett. A megjegyzés nyomán támadt heves vitában a többség az indítványtevő vármegye “tiszta szándokát nem alacsony bosszúból eredettnek, hanem a világos törvényből s magából az idők s események folyamából igazolt”-nak tekintette, s nem véletlen, hogy Hontban “ismét a Zala dicső név harsogott szerte a teremben”, mely egyben a Deák előtti tisztelgést is jelentette.
1841 novemberében Deák Pestre indult, hogy részt vegyen az országgyűlés által kiküldött bizottság munkájában, melynek célja a büntető törvénykönyv megalkotása és a diéta elé terjesztése volt. Még mielőtt belevetette volna magát a bizottság munkájába, személyes példamutatásával is demonstrálta a polgári egyházpolitikai elvek hétköznapi érvényesülését. A katolikus vallású Deák lett ugyanis az evangélikus Kossuth első szülött fiának keresztapja (ezért is kapta a Ferenc keresztnevet), ami jól bizonyította a felekezeti határok magánéletben való átjárhatóságát. A tett egyébként egyfajta szolidaritás is volt a Pesti Hírlap szerkesztőjével, aki csak a passiva assistentia megalázó szertartása keretében vehette el katolikus menyasszonyát feleségül.
A polgári büntetőrendszer kidolgozásával megbízott választmányban újra előkerült az egyházi személyek világi bíróság általi büntethetőségének ügye. Az álláspontok közötti szakadékra jellemzőek a kérdésben a választmány végleges operatumához készült különvélemények. Az egyik – Lonovics püspök és Bezerédy kanonok által szerkesztett konzervatív-klerikális – különvélemény megengedhetetlenül soknak, a Deák nevével fémjelzett liberális állásfoglalás pedig kevésnek minősítette, hogy az egyháziak által elkövetett törvénysértések bizonyos eseteiben a választmány a polgári bíróságok elsőbbsége mellett kötelezte el magát. Lonovicsék szerint az egyházi rend kiváltságos helyzetétől való megfosztására semmi ok, s e privilégium fenntartása nemcsak egyházi, hanem közérdek is, továbbá a papság tekintélyével nem összeegyeztethető, hogy akár kisebb kihágásaikért is világi bíróság előtt feleljenek. A liberális álláspont ezzel szemben leszögezte: “múlhatatlanul szükséges fenntartani azon elvet, hogy a territoriális bíróság hatósága alól a polgárok egyes osztályai ki ne vétessenek”. A különvélemény szövege világosan adja vissza Deáknak a kérdésben már kifejtett nézeteit, az egyházak társadalmi megítélésével, és a papság állami (köz)feladataival kapcsolatosan.
Az országgyűlés összehívását 1843-ban óriási várakozás előzte meg, nyilvánvaló volt ugyanis, hogy a vallásügy törvényes rendezését tovább nem lehet halogatni. Zala megye vonatkozó követutasításai értelemszerűen Deák törekvéseit tükrözték, s abban összpontosultak, hogy a három éve porosodó törvényjavaslat “az elhatározó királyi válasz” szentesítse. Ehhez persze hozzátették a két országgyűlés közötti vallási sérelmek orvoslásának szorgalmazását is. Deáknak a törvényességhez való ragaszkodására ugyanakkor nagyon is jellemző volt egy kiegészítés: Egyes vármegyék ugyan érthető felindulásból, de mégis megsértették a hatályos 1791/26. tc.-t, amikor protestáns lelkészek, sőt állami tisztviselők előtt is engedélyezték a vegyes házasságok megkötését. Ezt helytelenítette, viszont szorgalmazta, hogy – a gyermekek törvényessége későbbi megkérdőjelezhetőségének kivédésére – visszamenőlegesen ezeket a házasságokat is törvényesnek jelentsék ki.
Mint tudjuk, Deák követté választását a zalai konzervatívok lehetetlenné tették. A követség elvállalásának szorgalmazói nem véletlenül emlegették érveik között “vallási viszonyainkat”, vagyis azt, hogy Deákra emiatt is szükség volna Pozsonyban. Az országgyűlés üléstermében nagyon sokan hiányolták, ezek közül érdemes kiemelni Wurda Károly győri kanonoknak még 1843 júniusában tartott nagy beszédeit. Ő is idézte “Zala nagy fiának, Deáknak” híressé vált szavait, miszerint a politikai téren elkövetett hiba századok múlva is megbosszulja magát – és ennek jegyében épp az egyházi rendet ítélte el, nagy beszédben tett hitet a liberális egyházpolitika, a “szabad egyház a szabad államban” elv mellett. Wurda szavaitól az egyháziak persze élesen elhatárolták magukat, a győri káptalan azonnal visszahívta, mégis az epizód emlékezetes maradt: a polgári eszméknek immár nemcsak a világi katolikusok, hanem a klerikusok körében is támadtak hívei. Wurda és a később hasonlóan gondolkodók véleményének kialakulásában pedig bizonyára kulcsszerepe volt Deáknak, s nemcsak a konkrét, személyére történő hivatkozások miatt.
Annak ellenére, hogy Deák személyesen nem jelent meg az ülésteremben, nagy hatást gyakorolt a történtekre hivatalos és nem hivatalos úton (vagyis Zala megye közgyűlési határozatain, illetve az őt felkereső barátain keresztül) egyaránt. Az ő elveit kifejezésre juttató, az előző országgyűlésen alkotott tervezethez képest ugyan jóval rövidebb vallásügyi törvényt, az 1844/3. tc.-t végül az uralkodó szentesítette. A törvény liberális alapon rendezte a vegyes házasságok és az áttérések ügyét, előbbit kiegészítette azzal, hogy visszamenőlegesen is törvényesítette a protestáns előtt kötött vegyes házasságokat, utóbbiban pedig a viszonosság elvét érvényesítette – így összességében az ellenzék nagy sikerének számított. A megszokott heves viták, a püspöki kar és az egyházi rend ünnepélyes óvása, tiltakozásai ezúttal sem maradtak el, mégis Zala megye közgyűlése – feltehetően Deák fogalmazásában – joggal üdvözölte a “hon polgárainak lelkiismereti szabadságuk helyreállítására és megnyugtatására” hozott rendelkezéseket, melyek arra szolgálnak, hogy “a nemzetnek polgári alkotmánya [...] szélesebb alapra és éppen ezért biztosabb és a kor kívánatainak inkább megfelelő alapra helyeztessék”. Ezzel összhangban a követjelentést tárgyaló 1845. január 7-i közgyűlésen tartott beszédében Deák nem csupán az elért eredmény feletti örömének adott hangot, hanem arra is emlékeztetett, hogy mindez legfeljebb a kezdet: “A jövő országgyűlések feladata a kezdetteket folytatni, melyekben kívánt sikerrel munkálkodni úgy lehet, ha a népszabadság, vallásszabadság, terhek egyenlősége, a népképviselet kivívatik.” Vagyis miközben az egyházi rend Pozsonyban megjelent képviselői az 1844/3. tc.-t súlyos vereségnek, az egyházat pusztulásba taszító szörnyűségnek minősítették, Deák mindezt legfeljebb kiindulópontnak tekintette, és az egyházpolitika következetes folytatására figyelmeztetett.
Ugyanezt fejezte ki az 1847-ben általa formába öntött Ellenzéki Nyilatkozat szövegében is: “Szükségesnek látjuk, hogy a vallási szabadság kérdései a múlt országgyűlési alapon bevégeztessenek.” Ugyanitt sérelmezte továbbá, hogy a kormányzat még az 1844-es törvényt sem léptette életbe a határőrvidéken. Deákra jellemző még egy 1846 júniusában történt epizód. Amikor uralkodói rendelettel az áttérésre vonatkozó törvényi szabályozást kiterjesztették a görögkeletiekre is, Deák Zala megye közgyűlésén kifogásait hangoztatta. Természetesen nem a tartalom miatt, hiszen a vallási egyenlőség újabb kézzelfogható megvalósulásáról volt szó, hanem azért, mert a rendelkezés a magyar országgyűlés megkerülésével lépett életbe. Az országgyűlés korábban már követelte ezt a rendelkezést, melynek az uralkodó – bár megtehette volna – helyt nem adott, most pedig önkényesen cselekszik, saját kezdeményezésének tünteti fel az átmenet szabadságának biztosítását az érintett görögkeleti vallásúak előtt.
Az 1848-as fordulatot követően Deák már Pozsonyban, az országgyűlésen tartózkodott az átfogó vallásügyi törvény elfogadásakor, annak előkészítésében, szövegezésében és elfogadtatásában azonban nem neki, hanem Kossuthnak volt kulcsfontosságú szerepe. A teljes felekezeti egyenlőséget és viszonosságot, az unitárius vallás bevetté nyilvánítását, az egyházak szükségleteinek állami finanszírozását kimondó 1848/20. tc. ugyanakkor teljes mértékig tükrözte a deáki egyházpolitika alapelveit. Még az áprilisi törvények szentesítése előtt, de már igazságügyminiszteri minőségében egy alkalommal fontos szerep hárult rá. Az új törvények egyházpolitikai hatásainak tompítására a katolikus egyháziak és politikai szövetségeseik április 7-én petíciót nyújtottak be az országgyűléshez, melyben autonómiájuk kimondását szorgalmazták. Deák sajnálkozott, hogy az országgyűlés utolsó óráiban érkezett a különösen fontos tárgyat tartalmazó kérvény, s mivel a “petícióban sok van, mi méltányosságon alapul – mondta –, s a legszámosabb vallásfelekezet tagjainak kedélyét megnyugtatás nélkül hagyni nem lehet”, javasolta megtárgyalását. (Erre azonban nem került sor, a követek időhiány miatt levették az indítványt a napirendről.)

Felhasznált források és irodalom
BARTA ISTVÁN et. al. (sajtó alá rend.): Kossuth Lajos: Országgyűlési Tudósítások. I-II. köt. Bp., 1948. (Kossuth Lajos Összes Munkái, I-II.) [Kossuth Lajos Összes Munkái CD-ROM-on, 2002.]
CSIZMADIA ANDOR: Deák Ferenc egyházpolitikája. In: Tanulmányok Deák Ferencről. Zalaegerszeg, 1976. (Zalai Gyűjtemény, 5.) 11-60. p.
CSORBA LÁSZLÓ: Deák Ferenc liberális katolicizmusa. In: Deák Ferenc, a liberális politikus. Bp., 1993. (TWINS Konferencia-Füzetek, 4.) 79-86. p.
EÖTVÖS KÁROLY: Deák Ferenc és családja. II. köt. Bp., 1905. (Eötvös Károly művei, XIV.)
FAYER LÁSZLÓ: Az 1843-iki büntetőjogi javaslatok anyaggyűjteménye. I. köt. Bp., 1896.
FERENCZI ZOLTÁN: Deák élete. I-III. köt. Bp., 1904.
KÓNYI MANÓ (sajtó alá rend.): Deák Ferencz beszédei, 1829-1847. Bp., 1886. [Magyar Elektronikus Könyvtár, 2001.: http://mek.oszk.hu/02200/02213]
KOVÁCS FERENCZ: Az 1843/44-ik évi magyar országgyűlési alsó tábla kerületi üléseinek naplója. I. köt. Bp., 1894.
MAILÁTH JÁNOS: Vallás-mozgalmak Magyarországon. I. köt. Pest, 1844.
MOLNÁR ANDRÁS (sajtó alá rend.): Deák Ferenc. Bp., 1998. (Magyar Szabadelvűek)
MOLNÁR ANDRÁS (sajtó alá rend.): “Javítva változtatni”. Deák Ferenc és Zala megye 1832. évi reformjavaslatai. Zalaegerszeg, 2000. (Zalai Gyűjtemény, 49.)
POLNER ÖDÖN: Deák Ferenc egyházpolitikája és a vegyes házasságok. In: Protestáns Szemle, 1932. 4. sz., Mellékl. 1-23. p.
SÁNDOR PÁL (sajtó alá rend.): Deák Ferenc kiadatlan leveleiből. Bp., 1992.
VÁCZY JÁNOS (sajtó alá rend.): Deák Ferenc emlékezete. Levelek, 1822-1875. Bp., 1890.
TAKÁCS PÉTER: Deák Ferenc egyházpolitikai nézetei. In: Egyház és politika a XIX. századi Magyarországon. Szerk.: Hegedűs András – Bárdos István. Esztergom, 1999. 179-193. p.

További hivatkozott források, sajtócikkek, röpiratok:
Magyar Országos Levéltár, C 76. 1842. 1. kf. 5. sz.
[ALMÁSSY ISTVÁN:] A vegyes házasságok iránt költ pásztori breve s apostolkirályi placetum után írt prímási pástorilevél [sic!] ügye hit s törvényszerűen védve. Budán, é.n. [1842] (Clerus ügyei. I.)
A.J. [ANDRÁSSY JÓZSEF]: A clerus, mint a conservativ párt egyik alkotó eleme. In: Nemzeti Újság, 1847. 451. sz. (március 12.) 157-158. p. 
Általános nézetek Zala megyének a vegyes házasságokbani felírása ügyében. In: Pesti Hírlap, 1841. 36. sz. (május 5.) 297. p.; [Tudósítás Hontból.] In: Pesti Hírlap, 1841. 40. sz. (május 19.) 331. p.
[BEKE INCZE KRISTÓF:] A vegyes házasságok egyházi ünnepélyítése körül fenforgó kérdések megfejtve második, megbővített kiadásban a’ pesti kalászok szedegetője által. Pest, 1841.
K. J. [KÖRMÖCZY IMRE]: Felelet a’ pesti hírlapokban közlött n[eme]s. Z.[ala] megyének vegyes házasságokat tárgyazó feliratára. Pesten, 1841.

Levéltári Közlemények, 2003. 1-2. sz. 257-268. p.

A Konzervatív Párt 1847. március 15-i értekezlete
Az 1848 előtti pártalakulások története, a Konzervatív illetve az Ellenzéki Párt létrejötte, személyi összetétele, programjaik kialakulása számos tanulmányban ismertetésre illetve elemzésre kerültek. Elsőként, 1846. november 12-én a “fontolva haladó”, vagyis az átfogó társadalmi és politikai reformoktól tartózkodó, a fennálló rendszert változatlanul fenntartani kívánó konzervatívok kormánytámogató pártja alakult meg és hirdetett programot. A liberális ellenzék – az 1843-44. évi országgyűlés után megindult – előkészítést követően 1847. március 15-én valósította meg a pártalakítást és következő, június 5-i értekezletén fogadta el programját, az Ellenzéki Nyilatkozatot. Mindkét nagy politikai erőre igaz volt, hogy szervezkedésükben központi helyet foglaltak el a Pest-Budán – az országos vásárok időpontjaihoz igazított – értekezletek, melyek a programok egyeztetésével, a pártalakítás elvi illetve gyakorlati kérdéseivel foglalkoztak, illetve értelemszerűen demonstratív célokat is szolgáltak. 1847-ben, az országgyűlés novemberi megnyitásáig három-három értekezletet tartottak, március közepén, június elején és szeptember második felében. Az értekezletek valamely prominens résztvevője, a pártok egyes vezetői gyakran emlékeztetőket állítottak össze az elhangzott legfontosabb történésekről, programpontokról, melyeket megküldtek a szimpatizánsaiknak számító közéleti személyiségeknek is. Az Ellenzéki Párt dokumentumaiból nagyon sok megjelent azóta nyomtatásban, különösen az Ellenzéki Nyilatkozat látott napvilágot több kiadásban. A Konzervatív Párt 1846. novemberi, 1847. júniusi és szeptemberi értekezletein készült emlékeztetők is hozzáférhetőek a történeti kutatás számára, valami miatt azonban ebből a sorozatból is kimaradt – talán terjedelmessége miatt – a konzervatívok 1847. március 15-i értekezletéről készült körlevél. A közzétételével ezt a hiányosságot kívánjuk pótolni, úgy véljük, enélkül a Konzervatív Párt történetének dokumentálása aligha tekinthető teljesnek. A reformkor pártalakulásait elemző szakirodalomban is alig találkozunk az értekezlet említésével, legfeljebb olyan rövid megfogalmazás bukkan fel, hogy “a Konzervatív Párt gyűlése módosítja 1846. november 14-i programját” stb.
Ez utóbbi megfogalmazás ráadásul túlzásnak is tűnik. Programmódosítás szándékáról ugyanis aligha beszélhetünk, legfeljebb arról, hogy külön is kinyilvánították: hajlandóak együttműködni az ellenzékkel, amennyiben az számukra elfogadható módon politizál. Ennek kimondására egyébként nyilván csak népszerűségnövelési, taktikai okokból, a mérsékelt ellenzékiek és az ingadozók megnyerése céljából került sor. Mind 1846 őszén, mind ekkor leszögezték, hogy fő kifogásuk az ellenzék úgymond nem megfelelő, “alkotmányellenes” fellépése, irreálisan eltúlzott követelései, a politikai eszközökben való aránytalanul nagy “túlnyomósága”, a konzervatívokkal szembeni “elnyomása” stb. ellen irányult. Erről egy névtelen ellenzéki így számolt be levélben: “Ugyanakkor [vagyis március 15-én] a pecsovicsok is demonstrációt akarván csinálni, minden hivatalnokot s papokat öszve parancsoltak. Budán b.[áró] Vay [Miklós] elnöklete alatt konzervatív gyűlés tartatott, melyben b. Vay indítványára a programnak azon pontja eltöröltetett, mely azt mondja, hogy semmit, mi az ellenzékről jő, a konzervatívek el ne fogadjanak, s oda módosítatott, hogy minden jót el kell fogadni. Ezt gr. Károlyi Lajos ellenzette csak, ki azt mondta, hogy kész lesz sem pénzt, sem időt, sem fáradságot nem kímélve, megyéről megyére korteskedni tulajdon maga, csak hogy az ellenzéket letiporhassa.” A beszámoló egyébként tanulságosan mutatott rá a konzervatív pártértekezletek társadalmi bázisára: a feudális rendszer fenntartása iránt egzisztenciálisan elkötelezett hivatali apparátus tagjaira (például a főispánokra, országos főhivatalok – helytartótanács, kancellária stb. – tisztviselőire stb.) valamint a katolikus papságra, mely feltűnő aktivitással, és – kiváltságai védelmében – önálló arculatú platformként vett részt a Konzervatív Párt szervezésében.
Összességében arról aligha beszélhetünk, hogy megváltozott volna a Konzervatív Párt felfogása és tevékenysége, sőt épp ellenkezőleg: a megkezdett úton való tudatos haladást igyekeztek erősíteni. Tény ugyanakkor, hogy kisebb bizonytalanság a párt önmeghatározásával kapcsolatban érződik a gróf Dessewffy Emil által március 20-án formába öntött körlevél soraiban. (Bár ez utóbbit ellensúlyozta a pártszervezésben felmutatott sikerességük, hiszen jelentős számú szimpatizánst tudtak megnyerni, s a résztvevők száma is duplájára nőtt az előző konferencián megjelent mintegy 125 főhöz képest. Igaz, az ellenzék ugyanekkor tartott pártalakító rendezvényén mintegy 1200-an vettek részt.) A konzervatívok 1846 novemberében megfogalmazták azokat a konkrét pontokat, amelyeket programjuk középpontjába állítottak (katonai élelmezés ügye, büntető törvénykönyv és börtönjavítás, szabad királyi városok rendezése, hitelviszonyok javítása, “úrbéri viszonyok békés kiegyenlítésének könnyítése” stb.), 1847 tavaszán ezek részletezésébe, kiegészítésébe nem is akartak fogni. (Júniusban aztán éppen ez utóbbival foglalkoztak.) Ennek két oka is lehet, egyrészt fontosabbnak vélték a pártszervezéssel kapcsolatos “balmagyarázatok” eloszlatásának hangsúlyozását, az öndefiníció elmélyítését és népszerűsítését, másrészt Apponyi György jelentős, 1847. január 8-i memorandumából úgy tűnt, hogy a kezdeményezést elsősorban maga a kormányzat kívánja a kezébe venni, s kissé bizonytalanná vált a konzervatív politika társadalmasításával kapcsolatos korábbi kezdeményezés. Maga a pártszervezés létjogosultsága természetesen távolról sem kérdőjeleződött meg, kormánytámogató álláspontja azonban – úgy vélték – további tisztázást igényelt. Két okból is: Apponyiék, hogy “tisztába hozattassanak az eszmék”, egyszerre kívánták eloszlatni az udvari körökben a párttá alakulás miatti esetleges bizalmatlanságot, valamint megnyerni a vármegyei nemesség támogatását. Az előbbi cél érdekében ismét leszögezték például, hogy a továbbiakban sem kívánják pártjuk szervezeti kereteit erősíteni, különösen, hogy ezzel az udvar politikájára próbáljanak nyomást gyakorolni. (Bár ez utóbbihoz érdemes hozzátenni, hogy nyilván nem véletlenül hangsúlyozták ekkor is a kormányzattal való szoros együttműködési szándékukat, különös tekintettel az uralkodói előterjesztésre az esedékes országgyűlésen.) Legalább ennyire igyekeztek hízelegni a vármegyék irányában is, hangsúlyozva, mennyire tiszteletben kívánják tartani a törvényhatóságok autonómiáját, például a követválasztásokra vagy követutasításokra vonatkozóan. A körlevélnek talán ez volt a leginkább “átlátszó” kitétele, hiszen a Konzervatív Párt nem nagyon rejtette véka alá, hogy legfontosabb stratégiai célnak az alsó táblán a többség megszerzését tekinti, köztudottnak számított továbbá, hogy ezért nem nagyon válogatnak az eszközökben és a szavazatvásárlás megszokott technikái mellett a közigazgatási funkciók folytán meglévő államhatalmi eszközöket is fokozottan alkalmazni kívánják. A körlevél sorait érdemes Kossuth Lajos egykorú, kétségtelenül metsző élességű, ugyanakkor a tényeknek nagyon is megfelelő kommentárjával egybevetni: “Két országos pártkonferenciát tartottak a konzervatívok, s e két konferenciának eredménye, hogy a Kreishauptmannok a konzervatív klubnak teendenek jelentéseket megyéik állapotáról, ezen klubban fog meghatároztatni, melyik megyében ki választassék országgyűlési követté, ki alispánná, s az ekként meghatározandó választásokba országos párterővel szándékoznak befolyni. Csak maga Marczibányi főispán volt egyedül, ki ennek ellene mondott. De a dolog elhatároztatott, nyíltan, minden tartózkodás – mondhatnám: minden szemérem – nélkül beiktattatott eredeti programukba, min bizony a márciusi deklaratóriumnak vizenyős mentegetőzése legkevesebbet sem változtat. Mit tesz ezen más szóval? Annyit tesz, mint a megyéknek önkörükben szabad mozgását semmivé tenni.” Sorai egyben a március 15-i konzervatív pártértekezlettel kapcsolatos ellenzéki állásfoglalásnak is hangot adnak.

Dokumentum

Méltóságos gróf!

A múlt évi november 12-i barátságos konzervatív öszvejövetel alkalmával fölmerült elv- és eszmefejtegetések summáját november 14-ről kelt levelemben közleni már előbb volt szerencsém. Azóta március 15-ig – mely napon a novemberben egyetértőleg kimondott szándékhoz képest számos konzervatív ügybarátot hívott Budapestre a haza közel s távol vidékeiről az ügy iránti buzgalom, s az elvbarátokkali találkozás és értekezés élénk óhajtása – négy hó folyt le, melyek egyikét az ötven évig dicsően hivataloskodott főherceg nádornak gyászos halála, és fiának, Istvánnak királyi helytartóvá azt tüstént követett kineveztetése évkönyveinkben maradandólag emlékezetessé teszik. Ezen nagy fontosságú kettős ténynek élénk befolyása vala észrevehető azon hangulaton egyrészről, mely a múlt novemberinél kétszer nagyobb számmal ismét a tárnok őnagyméltósága vendégszerető termeiben egy barátságos tanácskozmányban öszvetalálkozhatott elvbarátok eszmecseréjét jellemzé, midőn más részről a legörvendetesebb egyetértéssel jelentkezett mindenfelől a megállapodott szándék szilárdsága, balmagyarázatokkal és félreértésekkel nem gondolva ugyan, mi magunkkal pedig tökéletesen tisztába jőve, öszvevetett vállakkal s ernyedetlenül haladni előre azon hazafiúi meggyőződés és körülmény-ismeret javasolta pályán, melyen a megindulás történt, s azon a hazának közjavát magukban foglaló célok felé, melyek kitűzettek, de gondosan kerülni egyszersmind mindent, mi bárkinek is ürügyül vagy alkalmul szolgálhatna arra, hogy ezen barátságos tanácskozmányokat alakult politikai egyletnek vagy klubnak tekinthesse vagy elhíresztelhesse. Ezen érzelmeknek mindenekelőtt az értekezések vezérletére fölkért tárnok őnagyméltósága adott szavakat, s midőn figyelmeztetne azon szükségre, hogy a barátságos tanácskozmány formáji szorosan tartassanak meg, és minden, mi ünnepélyes eljárás vagy szabályozás színét viselhetné, elkerültessék, – egyszersmind a hálás piétás érzékeny szavaival emlékezett a veszteségről, melyet a haza időközben szenvedett, s szenvedtek különösen a fokozott előlépés baráti a megdicsőült nádorban, ki a politikának ezen ösvényét követve vívta ki magának azon közelismerést, miszerint ő vala e honnak legjelesebb nádora, s kiemelé egyúttal azon reményeket, melyek minden hazafi keblében a kinevezett királyi helytartó pályájához csatlakoznak, valamint azon ragaszkodást is, mely az atyáskodó királyi szándék ezen épp oly gyors, mint határozott nyilatkozata által még inkább öregbedett minden konzervatívban a haza azon fejedelme iránt, ki a cselekvés pillanatában erélyes határozottságot a nemzet óhajtásainak szerencsés eltalálásával párosítva, intézi alkotmányos kormányzását.
Azon élénk visszhang, melyet az eszmefejlődés ily modorban történt megindítása felköltött a jelenlevők egyetemében, hű tolmácsa vala egyrészről azon megállapodott akaratnak elvhűséggel, de a sikert veszélyeztethető minden céltalan lépések mellőzésével, haladni előre a megválasztott politikai ösvényen, mialatt másrészről ösztönül szolgált újra emlékezetbe visszahívni, bővebben indokolni és kifejteni azon célt, melyet a konzervatívek maguk elébe tűztek, s taglalólag kitérve azon eszmékre s ellenvetésekre, melyeknek a konzervatívek soraiban megindult mozgalmak s párti alakulások s nyilatkozások lőnek támasztói, mindezek nyomán a politikai helyzet- s állapotnak valódi mibenléte iránt egy teljesebb tájékozásnak megvetni alapját. És itt mindenek előtt az tartatott figyelembe veendőnek, mit a tapasztalás eltagadhatatlan tényként állít minden elfogultnak szemei elébe.
Újabb időkben számosak, kik hazánk jövendőjét illető kérdések iránt a divatban lévő nézetektől eltérő véleménnyel voltak, kik más vezérelveket kívántak volna kitűzetni, más irányzatot követetni, más eszközöket használtatni, mint melyek fennhangon az ország és nemzet kizárólagos kívánatai gyanánt egy bizonyos oldalról hirdettetének, elszigetelve és számba nem véve állottak egy oly vélemény irányában, melynek hívei párttá alakulva a közélet mezejét kizárólag önszámukra követelték. Ezen állás éppen azon arányban csökkentette az alkotandó törvények nyomatékát, amely arányban kisebbíté az alkotott törvények iránti rokonszenvét azoknak, kik, habár tulajdon hibájuk által is, azokra való befolyásukat és véleményüket kellőképp képviseltetve nem látták. És ezért kötelesek voltak a konzervatívek nem eltitkolni a haza java előmozdítása iránti nézeteiket, nem gyáva közönyösséggel tekinteni a haza politikai fejleményeit, vagy elszigetelve és hatás nélkül egyenként védeni azokat, nem tűrni tovább, hogy ama vélemény élvezze tovább a közügyekbeni befolyás túlnyomóságát, gyakorolja egyedáruskodólag a honfiak ebbéli hivatását, de föllépni nyíltan és határozottan, férfiasan és erélyesen, támogatva a rokon érzelműek tényleges hozzájárulásáról, s nem elnyomni akarni az ellenzéket, mint némelyek által állíttatott, de nem is engedni, hogy mint az eddig történt, az ellenzék által a különböző véleményűek és irányzatúak elnyomattassanak; egyenlő tért, egyenlő jogokat kívánnak a konzervatívek kivívni meggyőződéseik és véleményeik részére, és így egyenlő fegyverekkel folytatni törvényszabta pályán és határok közt a véleménysúrlódások alkotmányos harcát.
Midőn ezek érintve lőnek, nem hallgattathatott el azon ellenvetések megemlítése, melyek az utolsó barátságos konzervatív öszvejövetel óta egyik vagy másik részről ezen párt föllépése ellen lőnek irányozva. És meg lőn mondva, hogy ez feleslegesnek, sőt talán károsnak is tekintethetik, ha valaki az ily célú fejtegetésekben a mentegetés színét keresné, de nem lehet kétség, miszerint nincs nagyobb csalódás, mint avégett, hogy a mentegetés színét kerüljük, a dolgok lényegéről elfelejtkezni. Nem mentegetés konstatírozni a politikai állás valódiságát, és felfejteni, mit félreértés vagy megferdítés eltorzíthatott. Ilyen a fölállított többség elve, mely némelyek szerint végkövetkezményeiben alkalmazva, s ezekig folytatva, a parlamentáris kormány oly formájához vezetne, melynek szükséges előzményei eddig hazánkban föl nem találhatók, míg másrészről a többségnek feltétlenül elfogadott alapja a kormány kezeibe oly eszközöket adna, melyek, ha ez azokkal visszaélni akarna, minden alkotmányos biztosítékok megszüntetését vonnák maguk után. A többség elvének kimondása nem vala más, mint azon tapasztalásoknak szükséges következménye, melyek e hazával éreztették, hogy a korkérdések megoldása, a reformok keresztülvitele a törvényhozás különböző tényezőinek eltérő irányzatán akadt fel mindeddig. Úgyhogy ez állapot folytatása csak tespedést szülhetne, mely egyedül azon tényezők öszvehangzó közremunkálása által elkerülhető, miért is nem lehetett azon meggyőződést nem mondani ki a konzervatíveknak, miszerint ha a reformi ösvényen valójában haladni kívánnak, a haladás idővesztés nélküli életbe léptetése legalább többség nélkül nem eszközölhető. S ezért ily szándék mellett feladásuk nem az lehet, a haladás szükséges feltételeit elméleti nézetek vagy féltékenység kedvéért elhanyagolni, de inkább az annak létesítésére minden szükséges, törvényes és természetszerű eszközöket megválasztva használni. Minden alkotmányos hazában a változó többségeknek a kormány eljárására való befolyása mindig csak bizonyos pártárnyéklatok határai közt található fel; vannak mindenütt politikai vélemények és ezeken feneklő pártok, melyek a kormány irányzatára való tényleges és békés befolyás lehetőségén kívül állanak, és ha az ellenzék ily állást választott volna magának hazánkban – még azon esetben is, ha a többséget meg nem nyerhetnék a konzervatívek, s a haladási kérdések fejlődésének akadozása tovább is tartana – nem őket illetné a felelősség, de éppen azokat, kik oly tért választottak magoknak, melyen alkotmányos intézkedésök csak sikertelen lehet! – Az ellenvetés második részére csak röviden tartatott érintendőnek azon meggyőződés, hogy a politikai vitatkozásban semmit sem tapasztalhatni gyakrabban, minthogy a feltételesen felállított elvek és közjogi tételekből, föltételeik elmellőztetvén, oly következések húzatnak, melyek a valódi állítás értelmétől távol esnek, és ezért a vitatás élénkségét nagyobbíthatják ugyan, de annak komolyságát s eredményét csak veszélyeztethetik. Így történik a többségnek a konzervatívek által felállított elvével is, ha elhallgattatik, hogy az a kormány alkotmányosságának, törvényszerűségének és a konzervatívek meggyőződéseinek a kormány irányzatávali öszvehangzásának alapjára van építve. Egyébiránt nem kell felejteni, hogy ha lehető volna azon eset, miszerint egy kormány az országban oly többségre tegyen szert, mely azt, legyen törvényes vagy törvénytelen, alkotmányhű vagy alkotmányellenes, mégis minden intézkedéseiben pártolná, a kormány a többség alkotmányos formájára ez esetben nem szorulna többé; mert az alkotmányos szellemnek az ország többségénél beállott ilyen elsorvadása mellett, az önkény és törvénytelenség az alkotmány leplét bizton nélkülözhetnék.
Ezek folytán megemlíttetett azon aggály: Vajon nem fog-e a konzervatívek föllépése az ellenzéknél visszahatást költeni? Nem fog-e következetesen alkalmazva az ellenzék megsemmisítéséhez vezetni? És elismertetett, miképp eljött az idő, hogy e tekintetben is minden ámítgatás megszűnjék: Visszahatást szülne a konzervatívek föllépése az ellenzéknél? De felejthetni-e, hogy éppen a konzervatívek föllépése szükséges következménye vala azon eljárásnak, melyet az ellenzék eddig követett? Tagadhatja-e valaki, hogy a mi föllépésünknek kiindulási pontjául nem az szolgálhatott, mit az ellenzék in abstracto vagy jövendőben teend, de egyedül azon eljárás, melyet eddig valósággal követett? Valahányszor ezen ellenvetés felhozatik, akaratlanul szükség annak felötleni, hogy a konzervatív párt ilyen és ebbéli féltékenysége és habozása oly eljáráshoz hasonlítana, melynek nyomán valaki a puskapor felfedezése alkalmával az egyik résznél az álgyúkkal, puskákkal és bombákkal való megtámadást természetesnek vette volna ugyan, de a maga részéről a régi védelmi eszközökre, lándzsákra, kézíjakra vagy buzogányokra szorítkozott volna csak azért, hogy a harc új vészterhes eszközei el ne terjedjenek, vagy mert ott, hol vélemény különbségéről, vagy eltérő nézetekről van szó, ellenséges összeütközésből merített példákra szorítkozni szándék nem lehet – oly forma volna az ilyen habozás, mint ha egy közös cél, p.[éldának] o.[káért] a haza javának biztos előmozdítása tűzetvén ki, az alatt, míg az egyik résznek megengedtetik a helyből mozdulás legkifejlődöttebb eszközeivel, vaspályán és gőzmozdonyon megközelíteni azt, a másik rész versenyzési eszközül azon lassú módokra szorítkoznék, melyeket hazánkban falusi alkalmatosságnak nevezni szokás.
Közelebbi elemzés után a visszahatás előidézéstőli félelem ily üresnek mutatkozván, közösen el lőn ismerve, hogy attól tartani nincs ok, és nem szabad, midőn részére az ellenzék irányában a törvényszabta pályán nem igényel a konzervatív párt mást, mint egyenlő jogot és egyenlő eszközöket. És éppoly kevés nyomaték rejlik azon ellenvetésben is, mely az ellenzék megsemmisítésének konzervatíveknek tulajdonított szándékából meríttetik. Az ellenzék megsemmisítése nem volt és nem lehetett cél akkor, midőn a konzervatívek részükről a többség elvét kimondották. A többségre törekvés nem következteti szükségképp a kisebbség megsemmisítését, mert ha ez igaz lenne, követelhetné-e valaki, hogy a konzervatívek magukat megsemmisíttetni engedjék, és nem érné-e az ellenzéket szintúgy azon vád, hogy midőn elvei diadala mellett többségre törekedve küzd, az ellenvéleményűek megsemmisítését szándékolja? Nem akarták, nem akarhatták a novemberben barátilag tanácskozott konzervatívek állítani azt, hogy a jót, ha az ellenzéktől jő, azért mert tőle jön, elfogadni nem akarják. Ily állítás csak félreértésen alapulhat, de mondták és mondhatták igenis azt, hogy az eddigi tapasztalás nyomán indulva, addig, míg az ellenzék követeléseit alább nem hangolandja, a konzervatív párt meggyőződéseihez híven, ha ily indítványok gyakorlati irányzatát látná is, éppen, mert egyrészről az ilyenek életbeléptetését kívánja, de más részről az ellenzék eddigi gyakorlati kiviteli módjaiban s modorában a tapasztalás által megtanítva, nem bízhatik, kötelességének ismerendi azokat átvenni, és elveihez alkalmaztatva életbe léptetni. Nem szándékoltatott egy ellenzéki párt alkotmányos szükségének elemzése, és ez általánosan megengedtetett, de ki lőn fejtve, miképp van egy új tan, mely bár az csak egyéni véleményként, külföldi újságban olvastatott, fontosabbnak látszik, semhogy hallgatással elmellőztessék, és ez egy külföldi újságban megemlített azon tétel, hogy az ellenzéknek hazánkban történeti alapja van. Ha ezáltal csak annyi akar mondatni, hogy hazánk évkönyveiben vannak események, melyek az ellenzéki irányzatot magyarázhatják, anélkül, hogy ezen események taglalása megkísértetnék vagy megvizsgáltatnék: a kölcsönös hibák és tévedések mérlege helyesen van-e felfogva, annak további megvitatása mellőzendőnek ismertetett, de ha az akar ezzel mondatni, hogy hazánkban a jövendő politikai eljárást főleg a múltnak szomorú eseményeire és azok emlékére kell építeni ez esetben szükségesnek látszanék ez ellen felszólalni, mert a jelenlévők ingatlan meggyőződése az, hogy ha a hazafiak jövendő eljárásukat nem alkotmányos erejük törvénytisztelettel biztosított öregbítésére, hanem a régi öszveütközések bús emlékezetére építendik, csak oly eredménytelen és szomorú tanulságok szállandanak utódaikra, milyeneket ők elődeiktől örököltek.
Ezen közhelyeslést aratott fejtegetések sorában történt kitérés még egyéb itt-ott feltünedezett gáncsolásokra. Ezek szerint a konzervatívek gyakran visszakerülő öszvejövetelei és pártalakulása tán politikai társulatnak, klubnak, vagy oly demonstrációnak fog tekintetni, melyet a kormány előbb-utóbb dezavonírozni leend kénytelen. És kérdeztetett, miért klubnak és miben, van-e rendszeres szerkezete a pártnak, van-e oly valami eljárásában, mi öszvejöveteleit a barátságos tanácskozás azon jelleméből kivetkeztetné, mely ma ismét s oly helyesen gondosan őrzendőnek állíttatott? Kérdeztetett: miért demonstratíroznak? És felelve lőn, hogy nem demonstrációról van itt szó, nem charlataneriáról van itt szó, ha csak valaki a közügyek iránti magány tanácskozást és minden külfitogtatás nélküli eszmecserét ilyeneknek tekinteni nem akarná. Ily eljárást a kormány nem dezavonírozhat, annyival kevésbé, mivel a konzervatívek fellépése erre alkalmat sem adhat, mert kimondta ugyan ezen párt azt, hogy a kormány alkotmányosságában bízik, a haladás iránti rokonszenvét kétségbe nem veszi, ebbéli tényleges fellépését, amennyiben meggyőződéseivel megegyez, részéről elősegítendi, de ezen eljárás fennhagyja a kormány alkotmányos szabadságát, nem szorítja meg törvényes tehetőségét, nem zsibbasztja tevékenységét, mialatt egyúttal biztosítja önállásunkat, mint pártnak. Ezt dezavírozni annyit tenne, mint a kormánynak magának kétségeket támasztani általunk föltett alkotmányossága, haladás iránti rokonszenve és tevékenysége iránt, és azon egyszerű igazságot megtagadni, hogy a szükséges javítások keresztülvitele annál könnyebb lesz, minél többen találkozandanak eljárásának pártolására.
Megpendülvén a múlt öszvejövetel alkalmával azon eszme, hogy elérkezett az idő a függetlenség gyakorta félreértett eszméjének helyébe a politikai becsületesség elvét állítani, mely a becsületes függőséget gyakorta a haza érdekében igénylendi, nem kültekintetektől, vagy egyéni magány viszonyoktól, hanem a meggyőződések öszvehangzásának és az irányzatok egységének múlhatlan szükségétől helyén lévőnek látszatott ezirányban is teljesen tisztába hozni az eszméket. Ezen elv jelenleg is helytállónak ismertetett, annak alapossága azon tapasztalás által igazoltatván, hogy a függetlenség a konzervatívek irányában gyakorta egészen másképp magyaráztatott, mint az ellenvéleményűek irányában. Ha valaki a konzervatívek közül pártjától eltért, függetlenségnek kereszteltetett az, mi a másik részen pártárulásnak vagy elvmegtagadásnak tekintetett. Ha a konzervatívek részén valaki egyes kérdések iránti meggyőződését az általános pártirányzatnak feláldozá, gyáva függőségnek vagy gyengeségnek kiáltaték ki az, mi, ha a másik részen történt, az egyéni meggyőződések hazafias feláldozása, az egyéni véleménynek a hon java céljából származott szerény alárendelése, vagy erényes önmegtagadás gyanánt dicsőítteték. A függetlenség lényegesen a lélek tulajdona, de külső színe gyakorta csalékony, és lényegét egyáltaljában nem biztosítja. A politikai becsületességet senki félre nem értheti, és azon föltétel, hogy meggyőződésre legyen alapítva minden egyénnek eljárása, olyannak tartathatik, mely midőn a politikai életet a legbiztosabb alapra építi, egy párt részére egyedül ki nem zsákmányoltathatik. Megemlíttetett a múlt öszvejövetelből kiemelkedett előkifejtésben az eljárási főirányzat kellékei között a közbirodalmi egység gondos szemmeltartása, azon értelemben, hogy egyrészről a haza nemzetiségi, közigazgatási és alkotmányos önállása szolgáljon kiindulási pontul, másrészről pedig a közbirodalommal fennálló összeköttetés, melyet századok előkészítettek, századok megerősítettek. És egyetemes vala most is azon meggyőződés, hogy ezen elv annyival inkább felel meg a politikai viszonyok helyes felfogásának, mennyivel inkább igaz, miszerint jövendő kifejlődésünknek e kettős tényező gondos méltánylására, óvatos megerősítésére, nem pedig felületes elnézésére vagy gondatlan ellentétezésére kell építtetnie. Mindkettőre építve eljárásunkat, kifejlődésünk e kettős tényezőiben kétszeres biztosítékot találand, egyiket kifelejtvén, a másiknak hatását is aláástuk.
Tovább haladva ezen fejtegetések mezején, minden kétségen kívül állónak ismertetett el, hogy miszerint ezen barátságos tanácskozások senki által sem fognak igazsággal olyannak tekintethetni, melyek irányzata a törvényhatóságok fontosságát valamely központi vezérlet által csökkenteni vagy tevékenységüket elnyelni és zsibbasztani bármikor alkalmassá válhatnék, sőt éppen ellenkezőleg, a törvényhatóságokból, az ország különböző vidékeiből öszvesereglő elvbarátok itt csupán a törvényhatóságokban eredetöket vett nézetek gyülpontját képezik, melyek kölcsönös értekezések által szilárdulva, olykor módosulva és eligazodva, ismét-ismét a törvényhatóságokra fognak visszasugárzani. S vala még ezek fonalán egy, mi említés nélkül nem maradhatott. Mondatik, hogy közhivatalnokok, megyei kormányzók, bírák és országzászlósok e helyen megjelenve, s egy bizonyos vélemény-árnyéklat embereinek vallva magukat, félő, nehogy ezek ekképp a megkívántató részrehajlatlanságban megfogyatkozzanak, nehogy a szükséges bizodalmat nélkülözzék. Elég itt azt megjegyezni, hogy hasonló eljárási mód sohasem csökkentette azon megyei tisztviselők, alispánok, szolgabírók s. a t. tekintélyét, kik magukat pártembereknek vallják, és kiknél sokszor legfőbb érdemnek az tekintetik, hogy pártemberek. De komolyan véve fel a dolgot, világos, hogy e nézetet helyes állításként elfogadni nem tenne mást, mint azt követelni, hogy azok, kik a törvények végrehajtásában, az azok fölötti őrködésben legtöbb részt vesznek, a törvényhozás teendőinek előkészítéséből, könnyítéséből ki legyenek zárva. Nem tenne mást, mint azt, hogy ott, hol a kifejlődésnek indult alkotmányos élet a vélemények tartós elágazásánál fogva pártokat idéz elő, azok, kik életüket és idejüket komoly kötelességként és nem ideiglenes lelkesedéstől vezéreltetve, s nem egyes kérdésekre irányozva, csupán bizonyos korszakokban, de állandóan a közügyeknek szentelik, lemondjanak egyszersmind az alkotmányos polgár legszebb jogáról, s mondjanak le oly hazában, melyben az alkotmánnyal egykorú törvények őket a törvényhozás legfőbb tényezőivé tették és a közügyek kezelésében kitűnő befolyással ruházták fel. Egészen tisztán állott jelenlévők előtt az, hogy kettős minden közhivatalnoknak feladása. Valódi szükségesnek ismertetett el, hogy a közhivatalnokra nézve ott, hol mint a törvény végrehajtója lép fel, né létezzen párt, s ne vezérleje lépteit politikai rokon- vagy ellenszenv; de éppoly szorító szükségnek tartatván alkotmányos hazában, hogy másrészről ott, hol politikai véleményről van szó, legyenek a közhivatalnokoknak is elhatározott nézetei, legyen bizonyos kétségtelen véleménye, kitűzött irányzattal, mert másképp közönyösségre köteleznők éppen azokat a haza ügyei iránt, kik kétszeresen hivatvák azokat meleg részvéttel átkarolni. Érzette és érezi mindenki a fennállított határvonal megőrzésének nehézségét, de közös volt azon meggyőződés is, hogy nem lehet alkotmányos jogokról lemondani, mert lelkiismeretes gyakorlatuk nehézségekkel jár.
Megérintetvén így azok, melyek a konzervatívek eddigi egyetemesebb fellépését illetik, és azon pontok, melyekből mostani állásukat és viszonyaikat illetőleg kiindulniuk kell, egyetemesen elismertetett, miként a megállapított ösvényen szilárd elhatározottsággal előre törekedni szükséges, és minden közbejött nagyobb s kisebb események után is határozottan hitték újra a jelenlévők kimondandónak azt, hogy a választott téreni működéssel felhagyni nem fognak, másrészről egyszersmind egyelőre azon korlátok is felállítandók, melyek között kívánnak mindaddig maradni, mígnem majd bővebben lesznek némely közdolgaink irányábani nagyobb fontosságú kérdések honunkban kifejlendők. Valamint ugyanis a legközelebbi időkre visszatekintve tompító fájdalommal leljük fel annak okát, hogy az utolsó négy hónap alatt jobban ki nem bontakoztak figyelmünket e téren igénybe vett közdolgaink, úgy ne csüggesszen el az is bennünket, ha jelenleg sem léphetünk még ki a részletes cselekvés tettleges terére.
Némi hátramaradásunkat azon nagy veszteségben kell keresnünk, melyről már feljebb történt szívreható említés, aminthogy másrészről némelyeknek még függőben kellő tartásukat, éppen az e gyászcsapást követett enyhítő országos örvendetes nagy esemény látszatik javallani. Mert hiszen lehet-e másként, s nem kellett-e a lelkét vesztett alkotmányos műerőnek, ha csak pillanatokra is felakadnia haladásnak indult útjában? Most azonban, miután új életet lehelle a királyi – egy nemzet közóhajtását megelőzött – kegyelem abba, az újított erővel cselekvésnek is bekövetkezett a haladás megszakadt fonala isméti felvételére intő órája, be azon időpont, melyben szilárdult bizalommal környezik minden jobbak, azon fejedelem magas kormányát, ki magyar népe kegyeletteljes szívének néma dobogását is képes vala megérteni! De midőn közremunkálásukat a konzervatívek a jó ügy mellett ekként újólag felajánlják, s hogy fáradozásukat siker koronázhassa, öszvetartásra, egyetértésre, pártuk szilárdítására hívják fel egymást, egyszersmind bizalomteljesen fordítják szemeiket új királyi helytartónk felé is, nyíltan bevallván, miként elhunyt dicső atyja kimúlta után benne látják, benne keresik e hon alkotmányos életének első tényezőjét. E tényezőt tehát működési tervükből a konzervatíveknek nem lehet kifelejteniük.
Azért közösen elismertetett, hogy jelenleg öszvesen is csak a szükségesek előkészítése lehet a feladat, s a működés e térre szorítandó, ezen azonban feszítsük meg erőnket, szerezzünk adatokat, tisztítsuk az eszméket, erősítsük a pártunk érdekéhezi szellemi ragaszkodást és ami végre is fődolog: használjuk arra még hátralévő rövid időnket, hogy a közelgő országos gyűlésre oly követek választassanak, kiknek nyugodtan bízathassék többségére mindazok ápolása, melyeket őfelsége javunkra törekvő kormánya által lészen előnkbe adandó.
Minden időpontnak megvan a maga feladása, minden alkotmányos tényezőnek sajátszerű rendeltetése, és ezen nézetből indulva ki, minekutána az első fellépéskor megtörtént az állapodás azon korkérdésekre nézve, melyeknek eldöntése szükségesnek mutatkozik, s azon előállott kérdésre: jelenleg részletekbe bocsátkozni célszerű volna-e, a feljebbiekben elegendőleg megfelelve lévén, mint kétségkívüli megismertetett, miszerint nem lehet soha a konzervatíveknek el nem felejtkezni arról, hogy midőn a kormány tényleges fellépésének szüksége általuk, megállapodott nézetük gyanánt kimondatott, egyszersmind azon meggyőződés is szolgált kiindulási pontul, hogy pártnak feladása nem lehet az, kormányozni, hanem egyedül az, vagy istápolni a kormányt vagy felszólalni ellene, amint ezt meggyőződés igényli. Ezért ha az első fellépés a párt alakítására célzott, légyen a mostani öszvejövetel az állás szilárdítására, a jövendő intézkedések előkészítésére fordítva, kövesse ezt a maga idejében a feladatnak részletesebb megvitatása, végezze be végre a törvényhozási tanácskozás mezején, megállapított nézeteink erélyes védelme és elveinknek óhajtott diadala. Mert midőn a konzervatív párt a korkérdések megoldását magának kitűzte, nem egyes kedvenc eszme iránti rokonszenvből, nem elméleti szempontból indult ki egyedül, de az ország jelen állásának kimerítő esmeretét az ország valódi szükségeinek komoly méltánylatát fogadta el vezérfonalul. Megemlíttetett p.o. az úrbéri viszonyokbóli békés kibontakozás szüksége, a büntető törvénykönyv, a királyi városok ügye s. a t. – mindezek iránt adatok, részletes, a dolgok fekvését minél inkább felvilágosító adatok szükségesek. És ezen utóbbi ügy iránt nem mulasztatott el azon meggyőződés kijelentése, hogy a konzervatív pártnak iránta annál nagyobb rokonszenvvel kell viseltetnie, mennyivel bizonyosabb, hogy itt egy törvényileg megalkotott, de gyakorlatilag elhanyagolt jogról van szó, és oly tényezőről, melynek politikai fontossága a törvényadta jogkövetelésnek nyomatékát öregbíti, egy, a konzervatívek által soha nem mellőzhető elvnél fogva, hogy tudniillik minden életerős elemek törvényadta jogainak felélesztése e párt feladásához tartozik. Mert a konzervatív párt elve igényli, hogy minden törvényben gyökerezett alkotmányos jog iránt méltánylattal viseltessék, s azt rokonszenvvel kövesse egyrészt, másrészt meg ebbéli lépései nyomatékának mértékét, azon életerőben és hatályban találja fel, melyet ily elemek jogos követeléseik kivívásában kifejteni képesek.
Elismervén eszerint minél kimerítőbb adatok gyűjtésének és a közönséggel a konzervatív sajtó útjáni közlésének szüksége, közös volt azon meggyőződés is, hogy ha beérkezendik a tényleges fellépés ideje, minden működések oda irányzandók, miszerint törvényes és szabados eszközök használata mellett a konzervatív párt meggyőződései a törvényhozásban oly egyének által képviseltessenek, kik jellemtisztaság és politikai képesség mellett, a párt elveiben osztoznak és ezek oly utasítással látassanak el, melyek irányzataival öszvehangzásban legyenek.
Ezen fejtegetéseknek csaknem általjánosan az lévén a feladata, hogy a múltakra, az eddig történtekre, a múltkor mondottakra, időközben nyomtatottakra s. a t. nézve tisztába hozattassanak az eszmék. Elismertetett, miképp azt úgy kell megoldani, hogy egymást meg és senki által félre nem értve, akként távozzon el ismét mindenki e barátságos értekezés helyéről, hogy majd megint utánlagosan magyarázatokba, felvilágosításokba ne kelljen bocsátkozni. Sőt kívánatos lévén az is, hogy e falakon kívül ne ferdíttethessenek el a történtek (sőt ami még szomorúbb, de napirenden lenni kezd, magok a párt legtisztább szándéki is), célszerűnek láttatott, miszerint a helytfoglalt eszmefejtegetések sommája a konzervatív ügy jelen nem volt támogatóival is közöltessék. És innen, hogy a jelen öszvejövetelnek nem mentegetődzés vala a célja, hanem azon meggyőződésnek kölcsönös felvilágosítás útjáni szilárdítása vala célba véve, hogy a párt részéről eddigelé nem történt semmi, mit avagy csak javítani is kellene, mi pedig ily új pályán, különben is kárukon tanulni szokott magyarok közt, még magában sem lenne nagy bűn. Kimondatott, miként szükséges általánosan tisztában lenni aziránt, miként nincs ezen barátságos tanácskozmányoknak azon helytelen ambíciója, hogy az országgyűlési instrukciók részletei majd itt kidolgoztassanak avagy csak innen is indítványoztassanak, mert hiszen egyebet nem is említve, annyit csak tudni kell mindenkinek, hogy őfelsége nem ide küldendi k.[egyelmes] k.[irályi] előadásait legelőször majd el, hanem hogy mennek azok magok útján magok helyeikre, és csak onnan verődhetnek az első hatás sugárai ide e helyre vissza. Mit teendhetünk akkor? Azt az addig kifejlendő körülmények fogják mutatni, e körülmények kifejlődésére azonban a pártnak is lehet, sőt kellend is hatnia. Sőt, bizton lehet állítani, miként ha méltányos akar e párt a kormány iránt lenni, mint lennie kell, mindég önmagunk működéseihez és dolgaink kezeink közt történendő kibontakozásához mérendjük azokat, melyeket a kormány honunk irányában különben is csak úgy hozhat józanon indítványba, ha azon többségre fog biztosan számíthatni, melynek megalakítását e párt tűzé ki feladatául. Hasonlólag szükség az iránt is tisztába lenni, hogy midőn a folytatott fejtegetések sorában azon kérdés is feltolta magát, vajon a konzervatív érdek irányábani nézetek egyik vagy másik megyében miként fejledeznek, nem szándékoltathatott egyébnek megtudása, mint annak, be lehetne-é egyik vagy másik megyét átalánosan többségi számításba venni? Mert hiszen részletesen akarni abba itt avatkozni, hogy melyik megyében ki opponens, ki konzervatív, hogy miként állanak megyénkint a pártok, a legnagyobb tapintatlanság volna, mert ismerik a jelenlévők a municípiumok jogait, féltékenységét, titkait s ezeket mindenkor érintetlen hagyni el vagynak határozva, sőt nyíltan kijelenteték, miként érdekükben vélik lenni, hogy ilyesmi még csak távolról sem említtessék meg ez öszvejövetelekben.
És éppen így áll a megemlített választások iránt is a kérdés. Soha itt arról szó nem fog lehetni, egyik vagy másik megyéből ki lesz, ki lehet követ, elég az, ha kimondatik, minden sok körülírás nélkül, hogy bírjanak megkívántató tulajdonokkal, és legyenek a megválasztandók, mennyire lehet, azon értelemben konzervatív elvűek, mint ezen öszvejövetelekben e szó értelmeztetett. Kiket fognak aztán a megyebeli elvbarátok kitűzni, miként a választást elrendezni, az az ő dolguk, miről itt mély hallgatással lenni legcélszerűbb.
Ezekben határozódik fővonásilag a helytfoglalt számosak felszólalásai által élénkített, a legörvendetesebb egyetértést, szilárd közredolgozási hajlamot és öszvetartást tanúsított és végre a tanácskozmányt magokba zárt teremek vendégszerető urának kijelentett szíves köszönettel béfejeztetett eszmecserének summája. Szabad légyen reménylenem, hogy arról megelégedéssel fog értesülni minden konzervatív, s belőle azon meggyőződés erősítésére fog új indokokat meríteni, miszerint a konzervatív párt működési mezeje körül önmaga által húzott körön soha túl nem csapongva, de annak belsejében élénken, egyetértőleg, s céljainak fontosságához mért komolysággal csüggedetlenül mozogva, kétségkívül azon ösvényt követi, melyen az alkotmányos élet kellékeinek józan fejlesztése, az eszmék tisztába hozása és egy teljes tájékozás könnyítése mellett törekvéseinek sikere legbiztosabban remélhető egyfelől, midőn másfelől csak ezen eljárással vívható ki az ellenvéleményűek azon méltánylata is, melyet a szándok tisztaságának tudatában nélkülözni nem nehéz ugyan, de amelyet a konzervatív párt – mert azt véleményelleneitől, szándékaik tisztaságát kétségbe nem vonva, megtagadni soha nem szokta – mint a politikai érettség legkívánatosabb szimptómáját, magok a véleménytusák, eszmesúrlódások és pártmérkőzések üdvös, de békés eredményének érdekében és föltétele gyanánt, önmaga részére is igényelhetőnek tart.
Azon megpendített eszme, hogy több eldöntésre váró kérdések iránt gyűjtessenek öszve az eligazodást könnyítő adatok és közzététessenek, kész visszhangra talált, és az evégből szükségeseknek megtételére, valamint a közélet jeleneteinek éber figyelemmeli kísérésére felkérettek ismét ugyanazon férfiak, kik a múlt novemberi összejövetelkor az utóbbira felszólíttattak volt, de akiknek e célbeli megbízatásuk a jelen öszvejövetellel végét érte.
Örvendek, hogy ismét nékem jutott azon nagybecsű megbízatás, a helytfoglalt barátságos értekezések sommáját levélben közölhetni konzervatív elvbarátimmal. Ezeknek Budapesten jelen volt része innen azon újra is kijelentetett szándékkal távozván, miszerint az ügybarátok a jövő Medárdi pesti vásárkor, a novemberi megállapodáshoz képest, mennyire foglalatosságaik engedik, itt újra találkozzanak. Valamint minden, itt a központban élő konzervatívben, úgy magamban is, egy közel viszontlátás reményét élteti ugyanakkor, midőn más részről azon szíves óhajtást költi fel kebleinkben, vajha a konzervatív ügybarátok közül azok is, kiket körülményeik távol tartottak az eddigi barátságos öszvejövetelektől, azokban részt venni és az eredményről személyes jelenlétök által is értesülni méltóztatnának.
Annál élénkebb készséggel járván el megbízatásomban, minél elevenebben él keblemben azon meggyőződés, s minél erősebb bennem azon – reményem szerint minden konzervatív által osztott – hit, hogy a pártom által választott politikai ösvényen, és az általa követett eljárás nem csüggedő folytatása mellett, bizonyosan megvalósulni fog politikai hitem azon ágazatja, mely az alkotmányos külföld egyik legjelesebb országférfiával azt vallja, miképp “a politikák minden nemei biztatnak a haladással, de azt valósítani csak a konzervatív politika tudja”, nem marad immár egyéb hátra, minthogy magamat elvbaráti indulatba szíves üdvözlések között ajánlva, maradjak különös tisztelettel Méltóságodnak
alázatos szolgája,
G.[róf] Dessewffy Emil
Pest, március 20-án, 1847.

Miskolci keresztény közéleti almanach, 2004. Szerk.: Gróf Lajos. Miskolc, 2004. 179-196. p.*

Thassy Miklós miskolci plébános 
és a vegyes házasságok ügye 1840–1841-ben*
Az 1839-1840. évi országgyűlést a politikatörténet rendszerint a kompromisszumok országgyűléseként szokta jellemezni. Számos, korábban az udvar által elutasított törvényjavaslat szentesítést nyert, a Deák Ferenc vezette reformerek sikeresen védték a társadalmi és politikai reformok ügyét, s az 1830-as évek végén a politikai perek időszakának éles szembenállását az együttműködés, kibontakozás lehetősége váltotta fel. Egyetlen olyan területe volt csupán a közéletnek, amely már korábbi országgyűléseken is heves vitákra adott alapot, megnyugtató rendezésére azonban a heves vitákon túl semmilyen lépés nem történt: a vallásügy. A felekezeti egyenjogúság hiánya különösen a házasságjog rendezetlensége kapcsán volt szembetűnő: az 1791/26. tc. 15. §-a nem rendezte egyértelműen a kérdést. Kimondta ugyan, hogy vegyes (protestáns-katolikus) házasságot mindenkor katolikus pap előtt kell kötni, de az elé semmilyen akadályt gördíteni nem szabad. A legfontosabb kérdéssel, a születendő gyermekek felekezeti hovatartozásával kapcsolatban úgy rendelkezett, hogy ha az apa katolikus, gyermekei kivétel nélkül katolikusoknak kereszteltessenek, ha azonban az apa protestáns – homályos megengedő szóhasználattal – kimondta, hogy a fiúgyermekek apjuk vallását is követhetik. A protestánsok értelmezése szerint a vegyes házasságkötések alkalmával a katolikus pap nem követelhetett volna nyilatkozatot (reverzálist), melyben a születendő gyermekek katolikus neveltetése iránt nyilatkozik. A gyakorlatban azonban a törvény a katolikus egyházat juttatta kedvezőbb helyzetbe, hiszen az eskető lelkipásztorok gyakran követeltek reverzálist, kihasználva a protestáns vőlegény kényszerhelyzetét, hiszen enélkül törvényes házasságot sem köthetett volna. Az 1790-91. évi országgyűlést követően mégis évtizedekig a vegyes házasságok kérdésköre kevés figyelmet kapott, nagyobb jelentőségű botrány nem kerekedett belőle.
Az 1830-as évek elején azonban a liberális reformellenzék létrejötte és formálódása ráirányította a figyelmet az emberi szabadságjogok egyik legérzékenyebb kérdéskörére, a vallásszabadságra. Nem véletlen, hogy a felekezeti diszkrimináció leginkább szembetűnő esetei (a vallásváltoztatás ügye mellett) a vegyes házasságok körül bontakoztak ki és váltak a magyar polgárosodás egyházpolitikai felfogásának sarkkövévé. Az országgyűlési viták már nem felekezetek között folytak, a felekezeti egyenjogúságot, valamint a katolikus egyház előjogainak felszámolását a liberális ellenzék követelte, melyhez katolikus és protestáns közéleti személyiségek egyaránt tartoztak. A szembenálló felet így jórészt nem világi katolikusok, hanem a klérus tagjai alkották, szövetségeseik pedig legfeljebb a konzervatív nemesség soraiból szerveződött. 1839–40-ben a szembenálló politikusok vitái (például liberális oldalon a katolikus Deák Ferenc és Bezerédy Miklós kanonok szópárbajai) világossá tették, hogy vallásügyben kompromisszumra nincs lehetőség. A protestánsoknak tett legkisebb engedmény kísérletét is egyházi oldalon a katolikus egyház durva üldöztetésének minősítettek, s az uralkodó – a nyilvánvaló közhangulat ellenére – nem vállalta, hogy szentesíti az egyébként szintén Deák által megszövegezett, jóváhagyott vallásügyi törvény szövegét, inkább elhalasztotta az ügy tárgyalását a következő országgyűlésre. A lépés nem akármilyen politikai konfliktus lehetőségét hordozta magában. A katolikus püspöki kar nem akart késlekedni, a következő országgyűlésig olyan helyzetet akart teremteni, amely lehetetlenné teszi a vegyes házasságok ügyének a felekezeti egyenjogúság elve mentén történő rendezését. Ezért 1840. július 2-án Kopácsy József esztergomi érsek, majd annak nyomán a többi főpap is pásztorlevélben fordult az egyház papságához, melyben magukévá tették – az egyébként országgyűlési viták által is gyakran támadott – Lajcsák Ferenc-féle 1839. márciusi körlevelet. Ebben a nagyváradi püspök saját egyházmegyéje papsága részére megtiltotta a vegyes házasságok megáldását, amennyiben a protestáns vőlegény nem ad reverzálist, engedélyezte viszont az ún. passiva assistentia gyakorlatát. Eszerint a reverzálist megtagadó vőlegény házasságát a pap nem áldhatta meg, hanem csak a templomon kívül, stóla nélkül kijelenthette, hogy tudomásul veszi a házasság létrejöttét.
A katolikus egyházi értelmezés szerint ez a fajta házasságkötés is törvényesnek számított, a vármegyék többsége azonban törvénysértésnek, a házasságok érvényességét kétségbe vonó intézkedésnek minősítette a házassági áldás megtagadását. Majd’ két éves belpolitikai vihar támadt az áldásmegtagadások ügyéből, az ellenzéki közvélemény és az egyház között olyan jellegű polémia bontakozott ki, mely joggal tekinthető a 19. század második felét jellemző “kultúrharc” előzményeinek. Joggal állapította meg Deák Ferenc 1841 márciusában Wesselényi Miklósnak írott levelében: “Itt most a vegyes házasságok kérdése foglal el minden megyét.” Majd így folytatta: “Ennyi bajt okoztak azok az Istenadta papok.” Az “istenadta papok” egyike Thassy Miklós miskolc-alsóvárosi plébános volt, aki az egyházi álláspont egyik leginkább következetes képviselője, valósággal szószólója volt a reformellenzék egyik bástyájának számító Borsod vármegyében.

Thassy Miklós 1792. szeptember 3-án született a Heves megyei Monostoron kisnemesi családban. 1815-ben szentelték pappá, több helyen is szolgált, előbb Tiszadada lelkipásztora volt, majd 1830-ban lett miskolc-alsóvárosi plébános. Elődje 1828-1829 között báró Barküczy László, a későbbi székesfehérvári püspök volt. (1828-ban a Szent Anna templom körül szervezték meg a felsővárosi plébániát, a régi mindszenti plébániát ettől kezdve Miskolc-Alsóvárosnak nevezték, Mindszent elnevezését csak 1941-ben kapta meg újra.) Az alsóvárosi plébánia jelentőségét nemcsak nagy lélekszáma adta, hanem a jelentős várossá nőtt Miskolc környezete is. Thassy Miklós ezenkívül miskolci alesperesként az egyházkerület élén is állt, már az 1830-as években címzetes egri kanonok, közéleti tevékenysége is ismert volt, például a főegyházmegye képviselőjeként Borsod megye közgyűlésein vett részt. Az egyházkerület tanfelügyelője, Borsod mellett Heves, Szabolcs és Zemplén is táblabírájává választotta. 1844-ben tényleges kanonok lett (a miskolci plébániát Máriássy Gábor vette át), 1848 március 8-án főesperessé nevezték ki, júliusi beiktatása után nem sokkal azonban egyházi karrierje derékba tört. 1849-ben a pusztító kolerajárvány áldozata lett. A “miskei és monostori” Thassy-család számos tagja volt ismert Borsod és Heves megye mellett Nógrádban, Somogyban és Zalában is. Az 1830-40-es években a miskolci plébános, Miklós mellett bizonyos Thassy Gábor és Lajos aladószedői, majd alszolgabírói tisztséget viseltek Zalában, ugyanezt a hivatalt (majd főszolgabíróságot) töltött be az 1795-ben született Thassy Károly Somogyban. A családból többen léptek egyházi pályára is. 1837-ben például bizonyos Thassy Mihály Nagybátony plébánosa, felsőhevesi alesperes, az alig 26 éves Thassy József pedig tiszavárkonyi káplán volt.

Az országos szintű botrány 1840. augusztus 27. után robbant ki, ekkor ugyanis Pest megye közgyűlése – nem kis részben Kossuth Lajos fellépése nyomán – törvénytelennek minősítette a főpapi körleveleket, az annak engedelmeskedő (vagyis a reverzálist megtagadó vegyes vallású házaspárok részére az egyházi áldás helyett csupán passiva assistentiát “szolgáltató”) papokat pedig törvényszék elé idézés és pénzbírság kilátásba helyezésével fenyegette. A későbbi egyháztörténeti irodalomban megfogalmazódik, hogy a többi vármegye csak az ellenzéki “vezérmegye”, vagyis Pest követéseként foganatosított az áldásmegtagadás miatt büntetőintézkedéseket a papokkal szemben.
Borsod példája is azt mutatja, hogy az ellenzékiek attól függetlenül, részben azt megelőzően országszerte hasonló fogadtatásban részesítették a püspöki kar intézkedését. 1840 őszétől a pesti történések nyilván felgyorsították illetve határozott irányba terelték a megyék intézkedéseit, de a liberális ellenzéknek a papsággal való politikai konfliktusa hasonló természetűnek bizonyult mindenütt. Borsod vármegye közgyűlésén 1840. augusztus 18-án jelentették be, hogy “a vegyes házasságok ezután miként leendő kötése eránt a miskolci alsó parókia templomában [vagyis a mindszenti templomban] valamely kihirdetés történt”, mely nem egyezik meg az 1791/26. tc.-kel, s “ezáltal a vegyes házasságok megtörténhetésének akadályok tétetnek”. A közgyűlés felszólította a jelen lévő Thassy Miklóst, hogy adjon tájékoztatást a történtekről, mire a plébános elmondta, hogy Pyrker László egri érsektől vett pásztorlevelet, mely a passiva assistentia gyakorlatát írja elő arra az esetre, ha a protestáns vőlegény megtagadja a reverzálist. Thassy ugyan igyekezett “innepélyes kijelentéssel” hangsúlyozni, hogy az így kötött házasságok törvényesek, a közgyűlést azonban ez távolról sem nyugtatta meg. A püspöki kar július 2-i pásztorlevelében a “viszálkodás megújítását okozható” tendenciát fedeztek fel, és kifejezték ragaszkodásukat azokhoz az alapelvekhez, amelyeket a Lajcsák-ügy kapcsán, az országgyűlés idején megfogalmaztak. A püspöki kar politikai lépését (miszerint megvárták az országgyűlés végét törvényellenes vallási intézkedésük foganatosításával) mélyen elítélték: “a magyarországi főpapság nem tekintvén az ország rendeinek ez érdemben tett kinyilatkoztatásait, azok által törvény ellenieknek kijelentetett újabb elveket közhírré tétetvén, ezáltal a békétlenség, visszavonás és gyűlölség bő gyümölcseit nevelő magvait elvettetik”. A korábbi, Lajcsák-féle körlevél következményeiből tanulva a volt országgyűlési követ, a borsodi ellenzék egyik vezére, Palóczy László másodalispán elnökletével tíz tagú bizottságot állítottak fel, hogy a következő közgyűlésre készítsenek beszámolót a történtekről és tegyenek javaslatot az uralkodóhoz intézendő feliratra. Thassy Miklós bejelentette azt is, hogy a Pyrkertől kapott pásztorlevelet az espereskerület plébániáiban kihirdettette, vagyis nyilvánvalóvá vált, hogy az ügy a vármegye és az egyház közötti konfliktushoz vezet. Thassy egyébként nemcsak nyilvánosságra hozta a püspöki kar rendelkezését, hanem szokatlanul gyorsan életbe is léptette. Az alsóvárosi templomban már július 27-én sor került a passiva assistentia alkalmazására az evangélikus Reviczky Ferenc nemes és a katolikus Szlavszkovszky Anna házasságkötésénél.
A Palóczy vezette bizottság eredményes munkát végzett, így a november 9-én összeülő vármegyei közgyűlés terjedelmes feliratot intézett az uralkodóhoz. A Palóczy által fogalmazott dokumentum nemcsak szerzőjének tipikus – korában rendkívül népszerű – szónoki fordulatait foglalta össze, hanem a felekezetek együttélésének történetét és a vegyes házasságok jogi szabályozását is. Szenvedélyes szavakkal ítélte el a Lajcsák által kiadott körlevelet, mint “csendes időben véletlen megdördült villámsújtáshoz hasonló merény”-t, és az annak elveit magáévá tevő püspöki kar 1840. júliusi lépését. Rámutatott, hogy az egyház kiváltságolt helyzetét érezte veszélyben azáltal, hogy a protestánsok egyenjogúsága irányába a törvényhozás lépéseket tegyen, és csak a főpapoknak állt érdekében a megtárgyalt törvényjavaslat szentesítésének elodázása. A következő országgyűlésig kész helyzetet akartak teremteni, amely lehetetlenné tenné a vegyes házasságok körüli jogvita méltányos rendezését, és saját felekezeti-hatalmi érdekeik érvényesítéséért akár az ország közvéleményével, a társadalom egészének érdekeivel is készek szembeszegülni: “Magyarországnak egyházi méltóságai nem tekintvén az ország rendeinek békeszerető indulatára [...] ellenére jártak és dolgoztak az ország rendei (tőlök, kivált mint a békesség fejedelme papjaitól és szolgáitól tiszteletet és követést méltán kívánt) célzataiknak, s újabb példáját adák annak, hogy a hierarchia a világi törvényhozástóli függést, amikor csak teheti, magától elhárítani törekszik.” Arra kérték az uralkodót, hogy vonassa vissza a főpapokkal a törvénytelenül kiadott körleveleiket, “ezáltal a polgárok megzavart lelki nyugalmát is visszaadva jövendőre a törvénynek minden efféle új, helytelen és egyoldalú tettleges magyarázgatásától óvakodjanak”. Borsod vármegye továbbá keményen elítélte a püspöki kar azon döntését is, hogy Lonovics József csanádi püspök Rómába küldése útján a pápától akart a magyar törvényhozást megkerülő védelmet kieszközölni a felekezeti egyenjogúság biztosításával szemben. A borsodi liberálisok ebben joggal fedezték fel a pápaságnak azon törekvését, hogy felekezeti érdekeiért a magyar törvényhozás jogkörébe is beavatkozzon, azt befolyásolja.
A borsodi felirat már helyezett kilátásba szankciókat azokkal a papokkal szemben, akik a főpapok körlevele által szorgalmazott törvénysértést elkövetik. Hivatkozásul az 1508/8. tc.-et jelölte meg, mely külön kiemelte, hogy az ország törvényei ellen vétőket akkor is meg kell büntetni, ha a felső klérus tagjairól van szó. Az említett Pest megyei határozat – és ennek nyomán a többi későbbi vármegyei határozat – az 1647/14. tc.-et tette a papok megbüntetésének hivatkozási alapjául. Az idézett törvény pénzbüntetésre rendeli ítélni azokat, akik “a rendeket vagy a népet a vallás szabad gyakorlatában gátolják vagy a vallás tárgyában kelt országos törvényeket és királyi oklevelet megszegik, legyenek bár egyházi vagy világi méltóságúak”. 1840 őszén bizonyosan nem volt közvetlen kapcsolat Borsod és Pest vegyes házasságok ügyében készült határozatai között. Borsod ugyanis az idézett határozat másnapján értesítette Pestet, hogy “az egri pátriárka érsek által megyénkben is kihirdetett egyházi rendeletből eredő súlyos sérelem orvoslása” kapcsán néhányan elmondták, magánúton tudomásuk van Pest intézkedéséről. A vármegye azonban a határozat szövegét nem ismerte, és kérte is a pestieket, hogy feltétlenül postázzák azt újra. A két szabadelvű vármegye egyébként a későbbiekben is szorgalmazta az országos együttműködés kialakítását egyházpolitikai kérdésekben. Pest például 1841 elején kérte Borsodot is, hogy “a keblökben netalán elkövetett vagy elkövetendő egyes törvénytelenségek törvényes megbosszulásával”, valamint az uralkodóhoz intézett, hasonló szellemű felirattal álljanak a papok megbüntetését célzó határozatuk mellé, mely – mint jellemző módon írják – “nem egyéb a törvények megtartásánál, s a hazabeli különböző vallású, de a közjólét eszközlésébe egyhitű polgárok lelki nyugalmának megszerzésénél”.
A katolikus egyház és a liberálisok esedékes konfliktusára az egyház is készült. Pyrker érsek 1841. január 1-én hosszú levelet intézett Thassy Miklóshoz, melyet – úgy tűnik – a főegyházmegye más espereskerületei részére is megküldött. (Feltételezésünk szerint – a szövegkörnyezet alapján – Thassy kereste meg jogértelmezési kérdésekkel főpásztorát, de ez a megkeresés egyelőre nem ismert.) Pyrker hét pontba szedte a püspöki kar 1840. júliusi pásztorlevele alapján kialakult vegyes házasságjogi szabályozást. Az egyház – írja – a katolikus házasság szentségi jellegéből indult ki, ennek megvédését tekintette a legfontosabbnak. (Burkoltan bár, de sorai mögött az a katolikus álláspont mutatható ki, hogy a vegyes házasságokból születendő gyermekek katolikus kereszteltetésének – üdvössége biztosításának – célja a reverzálisok kikényszerítésének eszközét is szentesíti.) Arra kérdőpontra, amely a házassági hirdetésekre vonatkozott, Pyrker előírta, hogy ilyen alkalmakkor válasszák el a tisztán katolikus illetve a vegyes házasságokat a templomi kihirdetéskor. Pontosan leírta a passiva assistentia gyakorlatának alkalmazását, a házassági esküformára vonatkozó kérdésre pedig úgy válaszolt, hogy annak tartalmaznia kell a plébános előtti kijelentés tényét, valamint azt, hogy nem az oltár előtt, a templomban köttetik a reverzálist megtagadó protestáns férj vegyes házassága. (“Kölcsönös megegyezésüket a házasságra kijelentették NN. plébános stb. előtt N. plébániaházban.”) Előírta továbbá, hogy az így kötött vegyes házasságokat pontosan anyakönyvezni kell, amely az állami törvényeknek való megfelelés szándékát volt hivatott tükrözni. (A plébániáknak az ügytől függetlenül ekkor is évente fel kellett terjeszteni a vegyes házasságban élő házaspárok adatait az espereskerületeknek, illetve onnan a főegyházmegyének.) Az utolsó kérdőpontra – miszerint a passiva assistentia rendjét a protestánsok mellett a görögkeletiekre is alkalmazni kell-e, ha nem adnak reverzálist – Pyrker igenlő választ adott.
Pest megye elrendelte az áldásmegtagadó papok perbe fogását, és 1841 elején egyre-másra érkeztek hírek hasonló, a papság tekintélyének rohamos visszaszorulását és a liberális egyházpolitika térhódítását egyaránt jelző esetekről. (A pesti állásfoglalás mellett sokat nyomott a latban Zala megye – Deák Ferenc által kezdeményezett és fogalmazott – határozata is.) Csak idő kérdése volt, hogy Borsod megyében mikor kerül sor hasonlóra. 1841 januárjában először Edelényben került sor olyan, passiva assistentiával lebonyolított házasságkötésre, mely után a vőlegény panaszt tett a plébános sértő és törvénytelen eljárásával szemben. Ismerve Borsod 1840. novemberi határozatát és a többi vármegye hangulatát, nem meglepő, hogy az 1841. február 16-18. közötti borsodi közgyűlést heves egyházpolitikai viták jellemezték. Az áldást megtagadó Illyés Ferenc edelényi plébános a panasz elhangzását követően óvást jelentett be a vármegye ellen, illetéktelennek, jogtalannak bélyegezve – úgymond – az egyház ügyeibe való beavatkozást. A vármegyei hatóság ilyetén megsértéséért önmagában pénzbüntetésre ítélték a papot, ráadásul – ekkor már az 1647/14. tc., mint jogforrás alapján – Palóczy elnöksége alatt vegyes (egyforma számú katolikus és protestáns) vallású tisztviselőkből álló rendkívüli törvényszéket állítottak fel az eset kivizsgálására és Illyés Ferenc elítélésére. Pest és Zala mellett számos ellenzéki vármegye, valamint az ellenkező álláspontot elfoglaló Esztergom körleveleinek hatása alatt Palóczy László élete egyik legnagyobb szónoki sikerét aratta, és javaslatára a vármegye a törvényszék felállítása mellett további határozatokat is alkotott. Külön pontban ítélték el a papság téves és tendenciózus törvény-értelmezését, a lakosság megnyugtatására kinyilvánították, hogy “az ilyetén [vegyes] házasságok mind polgárilag, mind törvényesen és egyházi tekintetben is teljesen érvényesek s teljes erejűek”. Elrendelték a reverzálist követelő plébánosok haladéktalan perbe fogását, intézkedtek a vármegye álláspontjának széles körű kihirdettetéséről a megyében. (Mint említettük, Thassy az egyházi vélemény elterjesztéséről a szószék útján jóval korábban gondoskodott.) Az említett törvényszék működését külön, aprólékosan meghatározó szabályzatot is alkottak, ennek értelmében az elnöklő másodalispán, az illetékes szolgabírák széles jogkörrel vehették fel a harcot az áldást megtagadó papok ellen. A törvényszék e pontban megállapított jogkörét pontosan követte is. (Amennyiben a sérelmet szenvedett házasfél bejelentést tesz a megye alispánjánál, először a plébánost törvényesen megintik, az intő levelet az illetékes szolgabíró útján neki átadják, s amennyiben 15 nap alatt nem orvosolja a panaszt, vagyis a házaspárok frigyét egyházi áldásban nem részesíti, törvényszék elé idézik stb.)
Thassy Miklós – mint a vármegyénél a főegyházmegye képviselője – a közgyűlésen többször is szót kért és védelmezte az egyház álláspontját. Először akkor kért szót, amikor szóba hozták, hogy a passiva assistentia amúgy is meglévő törvénytelenségét tovább fokozza, hogy a házasulandók előtt elmondott hitforma nem azonos a rendes házasságkötéseknél alkalmazottal, továbbá nem is az esketésre feljogosított plébánosok mondják el azt. Thassy maga és paptársai nevében ünnepélyesen kijelentette, hogy Pyrker – idézett levelében – előírta az egyháziaknak, miszerint “a vegyes házasságok esetében a hit formáját a házasulandók előtt maguk mondják el”. (Ez azért is különös, mert az edelényi esetben Illyés a kántort küldte a házasulandókhoz, hogy passiva assistentia útján jelentse be az ifjú párnak házassága létrejöttét.) A vármegye ezt a bejelentést tudomásul vette, és az aggodalmat alaptalannak tekintette, hiszen az imént ismertetett határozatban a népnek a szolgabírák általi felvilágosításával – és abban a papok kötelességeinek megjelölésével – ez a veszély valóban kiküszöbölhetőnek bizonyult. Thassy másik bejelentése ugyanakkor nagyobb horderejű kérdéshez kapcsolódott. Az 1647/14. tc. alapján létrehozandó törvényszék intézménye ellen – amennyiben “az az egyházi dolgokra, s az egyházi önbíróságok alatt is álló személyekre általánosan kiterjesztetett” – “az egyházi jussoknak feltartása tekintetiből” ünnepélyes óvást jelentett be. A bejelentés értelemszerűen alapjaiban ítélte el és bélyegezte meg a liberálisok egész érvrendszerét, és e vitapont mögött a házassági ügynél jóval több: az állam-egyház viszony eltérő értelmezése állt. A katolikus egyház kiváltságolt helyzetének fenntartása szempontjából indult ki, és ezért a papságnak világi bíróság elé idézését rendi állásával összeférhetetlennek minősítette. A liberális felfogás ezzel szemben a papot is az állam egyenjogú polgárának szerette volna láttatni, akire törvénysértés esetén ugyanazok a jogszabályok irányadóak, mint bárki másra. Thassy – a korabeli katolikus egyházi vélekedésnek megfelelően – ezért emelte fel tiltakozó szavát, és követelte, hogy óvása a vármegye jegyzőkönyvébe is bekerüljön. A vármegye végzése az óvás tényét megörökítette ugyanakkor a kifogásolt rendkívüli törvényszék felállításával kapcsolatosan leszögezte: “nem a megye közönsége, hanem az idézett törvény állítván fel [azt], a törvény elleni óvásnak egyáltaljában helye nincs, de a megye közönsége által hozatott határozatok eránt is a kevesebbségben maradott fél óvást helyesen nem tehetvén, ha azt részére sérelmesnek véli, annak orvoslását csak törvényszerűleg követelheti, ennélfogva kérése nem teljesíthető”.
Március folyamán sem a reformellenzékhez tartozó közéleti személyiségek, sem az egyháziak nem tétlenkedtek. Illyés Ferenc plébános hosszú leveleket váltott Pyrkerrel az ellene készülő perrel kapcsolatosan, Palóczy pedig megkezdte az Edelényben történtek kivizsgálását, idéző levelet küldött a plébánosnak stb. A Miskolcon történtekről illetve a várható fejleményekről Thassy is rendszeresen tájékoztatta az érseket, jellemző, hogy Borsod megye határozatait is megküldte Pyrkernek. Az érsek válaszai közül kiemeljük a március 13-án a főpapi pásztorlevelek hatásáról beszámolót kérő leiratát, illetve március 18-án Thassyhoz intézett levelét, melyekben nemcsak arról számolt be, hogy az edelényi plébános ügyében fellebbviteli fórumnak tekintett királyi táblánál milyen lépéseket tett a vármegye vizsgálatának megakadályozására, hanem utalt arra is, hogy legfelsőbb kormányszerveknél próbálja a vármegye megfékezését kieszközölni. Egyes adatok szerint nemcsak Budán, hanem még Bécsben, a kancellárián is megfordult, egyébként hasonlóan más, a vármegyék által perbe fogott vagy azzal fenyegetett papjaikat menteni igyekvő főpásztorokhoz.
Borsod esetében Pyrker igyekezete nem is volt hiábavaló, a helytartótanács ugyanis április 20-án kelt leiratában arra utasította a megyét, hogy haladéktalanul semmisítse meg februári határozatait, a papság törvényellenes magatartását közzétevő felvilágosításokat a megyében állítsa le, és döntéseinek okairól részletes jelentést készítsen. Nem meglepő, hogy az egri érsekkel való nyílt szembeszegülés és az edelényi plébános ellen készülő per árnyékában a megye májusi közgyűlését is a vegyes házasságok áldásmegtagadásával kapcsolatos viták töltötték ki. A vármegye már az első napon magáévá tette azt – a Zólyomból induló, de mások által is pártolt – kezdeményezést, miszerint a passiva assistentiával összeadott vegyes vallású házaspároknak “ha csakugyan házassági egybenkeléseket megáldatni kívánják, szabadságukban áll egybenköttetésük után az áldást a vőlegény vallásán lévő egyházi személytől kívánni”. Ugyanakkor kinyilvánították, hogy azon lelkészek “megfenyítését” továbbra is következetesen elrendelik, akik a reverzálist megtagadó protestáns félnek nem szolgáltatják ki a házasság szokott egyházi áldását. A korábbi intézkedéseket kiegészítendő, a vármegye indítványozta, hogy a “szenvedőlegi jelenléttel” (vagyis passiva assistentiával) kötött házasságokért a plébánosoknak vagy káplánoknak semmiféle fizetség nem járhat. Az ismét szót kérő Thassy Miklós ünnepélyesen kijelentette, hogy ebben az esetben a fizetségre a papok nem tartanak igényt. A közgyűlés végén a helytartótanács felszólítására küldendő részletes beszámoló szövegét is elfogadták. Ebben Borsod udvarias, de az egyház irányából a kormányzaton keresztül érkező nyomásnak ellenálló választ adott, kifejtve a törvényességhez, és korábbi határozatainak következetes végrehajtásához való ragaszkodását. Ügyes politikai retorikát használva azzal indokolták lépésüket, hogy az előző év novemberében az uralkodóhoz intézett feliratukra még nem érkezett válasz, mely reményeik szerint az egri érsek “kívánságát semmi részben nem helyesli”. A vegyes házasságok miatt izgatott belpolitikai légkör kialakulásáért ugyanakkor egyértelműen rámutatott a “közjó előmozdítását gátló” főpapság felelősségére. Jellemző módon a közgyűlésről született sajtóbeszámolók eltérő nézőpontból születtek. A konzervatív szemléletű tudósítások arra helyezték a hangsúlyt, hogy a passiva assistentiával kötött házasságok is érvényesek, míg a liberálisok az egri érsekkel való szembefordulás részleteiről is tudósítottak.
A közgyűlésen Illyés mellett újabb áldásmegtagadási ügyről kapott hírek borzolták a kedélyeket, bár ez jóval hamarabb megnyugtató módon zárult. Egy református lelkész tett bejelentést arra vonatkozóan, hogy tudomása szerint Ladányi Antal sajógalgóci plébános egy református vőlegényt fondorlatos módon rávett arra, hogy reverzálist adjon házassága előtt. A férj ezt később megbánta, és a református lelkész útján arra kérte a közgyűlést, hogy “bár szelíd módon” vették rá a kötelezvény aláírására, mégis nyilvánítsa ki a vármegye, hogy az semmilyen kötelező erővel nem bír. (Borsod megye korábban több állásfoglalásában is leszögezte, hogy a reverzálist jogerővel egyetlen magyar törvény sem ruházza fel.) Thassy ekkor újra szót kért, és elmondta, hogy a szendrői kerület alesperese a vőlegény tiltakozása hatására a reverzálist már korábban megsemmisítette – vélhetően azért, hogy a törvényes megintést vagy a perbe fogást megelőzze. Ennek ellenére a vármegye felkérte az illetékes szolgabírót, hogy járjon utána a történteknek.

Az egyház – és személyesen Thassy Miklós – számára amúgy is kényelmetlen vegyes házassági ügyeket tovább fokozta, hogy 1841 június elején maga a miskolci plébános került edelényi kollégájához hasonló helyzetbe. Történt, hogy Munkácsi György diósgyőri evangélikus kerékgyártómester május 31-én levélben kereste meg Palóczy Lászlót, a megye másodalispánját. Arról számolt be, hogy feleségül szeretné venni a katolikus vallású Kacsmár Zsuzsannát, a Miskolcon egyébként jól ismert Kraudy Sándor kereskedő szolgálóját. Az esküvői előkészületek közben váratlanul érte a jegyese által Thassytól kapott üzenet, miszerint vagy reverzálist ad, vagy csak a passiva assistentie alkalmazásával esketi őket össze. Az ifjú férjet nagyon felkavarta a hír: “Mennyire megrázkódtatott ezen nem várt kinyilatkoztatás, azt tekintetes alispán úrnak kifejezni tehetetlen vagyok, midőn tőlem egy még nem létező lénynek lelki szabadságának megköttetése tétetik kötelességembe, melyet hogy ha nem tészek, tőlem mind a szokott szertartás, mind az áldás megtagadtatik.” A megkeresésből azonban világos, hogy Munkácsi pontosan tisztában volt a vármegye korábbi, vegyes házasságok ügyében kelt határozataival (vagy felhívták rá a figyelmét), a vonatkozó törvényekkel, mert ezekre hivatkozva kérte Palóczyt: “főtisztelendő kanonok és plébános urat [vagyis Thassyt], mint a honi törvények, úgy a tekintetes nemes vármegye határozatai eránt való engedelmességre kötelezni s ezáltal nékem lelki nyugalmam helyreállítani azáltal kegyeskedne, hogy mind az eddigi szertartások[ban], mind az áldásban éspedig az egyházban részesülhessünk”. Úgy tűnik, eleinte a diósgyőri kerékgyártómester nagyon komolyan vette az esküvő ünnepélyességét, ebben talán katolikus menyasszonya hatására cselekedett. Komáromy József miskolci evangélikus lelkész és hegyaljai esperes állította ki a bizonyságlevelet, miszerint a jogszabályoknak megfelelően templomában háromszor istentisztelet alkalmával kihirdette Munkácsiék házasságát, s leszögezte: “mindeddig tudtomra magát semmi akadály elő nem adta légyen, mely az említett jegyeseknek a házasi életre leendő törvényes öszveköttetésüket meggátolhatná”.
Palóczy másnap, június 1-én kelt levelében értesítette Thassyt az ügyről, másolatban megküldte a panaszos beadványát is. Palóczy emlékeztette a plébánost, hogy az áldás kilátásba helyezett megtagadása “nemcsak az eddigi több, mint ötven éves gyakorlattal szentesíttetett és a lelkészi hivatallal szorosan egybefüggő szertartások elmellőzését foglalja magában, hanem a már célzott házassági egybekeléseknek is tettleg akadályul szolgál”. A vonatkozó törvények (az 1791/26. tc., az 1647/14. tc., sőt még Könyves Kálmán király rendelkezése) “erejével és annak súlya alatt” törvényesen megintette Thassyt, hogy az “egybekelni kívánó feleket [...] az 1790. évi 26. törvénycikk alkotásától fogva több, mint ötven éveken keresztül mindeddig szakadatlanul gyakorlott móddal, jelesül a katolika nő részéről megkívántató gyónásnak és megáldoztatásnak előre leendő bocsájtása mellett az áldásnak is reájuk adásával ünnepesítve és 15-öd napok alatt öszveesketni el ne mulassza, s a vallás dolgában költ királyi végzetek és országos törvények szentségét meg ne sértse”. Rövid levele végén megismételte az intést és azt, hogy a 15 napos határidőn belül “adandó egyenes választ” feltétlenül elvárja.
Thassynak a felszólításra adott válaszlevelét csak közvetett információkból ismerjük, egyrészt az általa Pyrker érsekhez írott június 5-i beszámolóból, valamint a vármegyei törvényszék június 21-i tárgyalásának jegyzőkönyvéből. A plébános állítása szerint még az intő levél kézhezvételét megelőzően Munkácsiék mégis egybekeltek, azt azonban Thassy a vármegyéhez írott beszámolójából tudatosan kihagyta, hogy az egyébként káplánja (Bellér József) által “a legnagyobb illendőséggel s maguk megelégedésével” összeadott pár esketése milyen szertartás keretében zajlott. Helyette részletesen bizonygatta az egyház eljárásának törvényességét, aprólékosan és elítélően elemezte a vármegye korábbi határozatait, továbbá Munkácsi György megjegyzését – miszerint ő reverzális adására akarta kényszeríteni – rágalmazásnak minősítette. A Palóczy elnökletével tartott törvényszéket azonban az foglalkoztatta, hogy nem tudták meg: hogyan is zajlott az ominózus házasságkötés. Az egybekelés tényét Thassy nyilván azért hangsúlyozta, hogy ezzel saját elmarasztalásáról elterelje a figyelmet, ennek ellenére Palóczyék nem ejtették az ügyet. A bizottság az illetékes szolgabíró útján szorgalmazta, hogy derítsék ki pontosan, valóban a szokott szertartásokkal és áldásadással, a templomban vagy azon kívül, reverzálissal vagy annak mellőzésével történt az esketés. (Hogy Thassy szavahihetőségét illetően éltek a gyanúperrel, mutatja, hogy még arra is szerettek volna választ kapni: “az esketés a nap melyik órájába esett, és melyben az intő levél kézhez adása”.) A részletek megtudásáig a Thassy elleni törvényes intést érvényesnek tekintették, jóllehet, perbe fogásától – a bizonytalan adatokra tekintettel – egyelőre kénytelenek voltak eltekinteni. Kétségtelen, hogy Thassy Miklós saját szempontjából ügyes taktikát követett, ugyanis az alsóvárosi plébánia anyakönyvéből kiderül: az esketést valóban Bellér József káplán végezte június 3-án, méghozzá a passiva assistentia alkalmazásával. Hogy a diósgyőri kerékgyártómester miért egyezett bele ilyen hamar a pár nappal korábban általa fájdalmasan panaszolt eljárásba, nem tudjuk. Bizonyára komoly nősülési szándékára tekintettel nem akarta a jogi huzavona végét megvárni, reverzálist adni viszont továbbra sem volt hajlandó. Ez Thassynak is megfelelt, hiszen nyilvánvalóan szerette volna okafogyottá tenni a még kézhez sem vett hatósági figyelmeztetést, ezáltal kényelmetlen helyzetbe hozni a vármegyét. Mint láttuk, Palóczyék kitértek a kísérlet elől, az azonban fontos, hogy sokan a vegyes házassági ügyben a vármegye jogos álláspontjának nehéz végrehajthatóságára figyelmeztettek, és féltek attól, hogy a papok így megkísérelhetik kijátszani a törvényt. A Pesti Hírlap tudósítója például így fogalmazott: “Most már a gyakorlat szépen indul kimutatni, hogy e határozattal kissé megjártuk, s hogy az országos életű tc. ránk nézve aligha örök álomba nem szenderült.” Ennek veszélyére egyébként Kossuth – a cenzúra által törölt – jegyzetében is figyelmeztetett, és hangsúlyozta, hogy minden törvényt “a lehetőségek körére” alkalmazva kell életbe léptetni.
1840-től a vegyes házasságokról kimutatást készítő plébánosok kínosan ügyeltek arra, hogy pontosan vezessék a házasságkötések adatait. A legtöbb plébánia 1840-1844 közötti táblázataiban szereplő vegyes házasságok közül csak kevésnél találjuk a “cum assistentia passiva” vagy a “penes assistentiam passivam” bejegyzést. (Eleve a vegyes házaspárok jelentős részénél a vőlegény volt katolikus, amely nem okozott jogi problémát, hiszen a törvény valamennyi születendő gyermek katolikus keresztelését és neveltetését rendelte el.) Sok esetben a protestáns vőlegény adott reverzálist (“cum reversalibus”), a sajószentpéteri és a felsőzsolcai plébános pedig például a “sponte reversales” kifejezés következetes alkalmazásával nyomatékosította, hogy a kötelezvény nem a pap által alkalmazott kényszer hatására született. A vegyes házaspárok száma egyébként a felekezeti megoszlás alapján nagyjából a plébániák méretével volt arányos, a mindszenti plébánia területén 1844 elején 119, Sajószentpéteren 79, Görömbölyön 49, Diósgyőrött 16, Hámorban 10 ilyen esetet regisztráltak. A kimutatásokból egyébként kitűnik, hogy a liberálisok egyik fő érve – miszerint 1791-től fél évszázadon át a papok megáldották a vegyes házasságokat – megállta a helyét, hiszen több olyan házaspár is élt a mindszenti plébánia területén, ahol az apa protestáns volt, s az 1840 előtt kötött házasságot az egyház megáldotta annak ellenére, hogy nem adott reverzálist. (A született fiúgyermekek pedig apjuk vallását követték.)

Visszatérve Thassy Miklós ügyére, Pyrker érsek újabb fellépésének hatására a központi kormányszervek (helytartótanács, kancellária) július 9-én és 20-án kelt leirataikban újra keményen felszólították Borsodot, hogy hagyjon fel az Illyés és Thassy elleni eljárásokkal. Sőt arra is kötelezni akarták a vármegyét, hogy a lefolytatott nyomozati és peres iratokat küldjék meg a kancelláriára, nyilvánvalóan azzal a céllal, hogy azok lefolytatását és befejezését lehetetlenné tegyék. Borsod augusztusi közgyűlésén (mely egyébként az egyházi birtokok szekularizációját kezdeményező “borsodi indítvány” megszületése miatt nevezetes) újra terjedelmes választ fogalmaztak a helytartótanács megkeresésére. Ebben először is pontosítást szorgalmaztak, ugyanis az említett júliusi leiratokban arra is felszólították a megyét, hogy adjon magyarázatot Thassy perbe fogására. Ilyesmire azonban – ellentétben Illyéssel – nem került sor, és a vármegye tudni kívánta, ki volt a “névtelen feljelentő”, aki Thassy állítólagos, és a tényeknek meg nem felelő beperlése miatt panaszt tett Budán vagy Bécsben. (Nyilvánvaló volt egyébként a kortársak előtt is, hogy a leirat Pyrker újabb közbenjárására született.) A téves információ – miszerint Illyést és Thassyt egyaránt törvényszék elé akarják állítani – egy sajtótudósításban is megjelent, a hír vélhetően Pyrker túlbuzgósága miatt került a köztudatba. A terjedelmes vármegyei határozat lényegében nem tett mást, mint világos szavakkal újrafogalmazza a vármegye korábbi határozatait és azok indoklását, kiegészítve azzal, hogy a vonatkozó iratok felküldésére vonatkozó felszólítást – a vármegye autonómiájára tekintettel – nem teljesíti. A konfliktus középpontjában azonban ekkor már érezhetően egyre kevésbé az áldásmegtagadó lelkészek voltak, sokkal inkább az őket pártfogoló, irányító egri érsek került ebbe a szerepbe. A vármegye liberálisai is érzékeltették, hogy a vita mögött jóval többről van szó, mint a vegyes házasságok áldását megtagadó lelkészek ügyéről: itt már az állam-egyház viszonyának alapvetően eltérő értelmezése került előtérbe. A megye uralkodóhoz intézett felirata például kifogásolta, hogy az egri érsek megfogalmazása szerint Borsod megye az egri főegyházmegyében található: “kérdésbe nem vehető általános igazság az, hogy nem az ország van a vallásban, hanem a vallás van az országban, úgy kétségtelenül áll az is, hogy nem megyénk van az egri egyházi megyében, hanem az egri egyházi megyének egy része van Borsodban békebelezve”. Tételesen visszautasították továbbá a vallásellenesség, vagy a vallási kérdésekbe való beavatkozás gyakori katolikus vádját, ugyanakkor a társadalmi béke megőrzésének feladatát – mint törvényhatóságnak – az egyházi érdekekkel szemben is biztosítani kívánták. A Pesti Hírlap tudósítása szűkszavú volt a történtekről, ennek oka részben az, hogy a cenzúra egyes mondatrészeket – jellemző módon – kihúzatott. Az még megjelenhetett, hogy a vármegye ellen az egri érsek intézett folyamodást, s előbbi ragaszkodik korábbi álláspontjához a felsőbb hatóság tiltása ellenére, s az is, hogy a megye nyomoztatni fog a “hamis delátor” (vagyis a Thassy perbe fogását alaptalanul híresztelő) ellen. Azt azonban már kihúzatták a tudósításból, hogy “az egri érsek panaszló folyamodásából, a megintett lelkészek nyilatkozásaiból, de a nyilvánosságra jött pásztori levélből is kisülvén az, hogy ő excellenciája fő oka ezen eseményeknek, [ezért] ő is a törvény értelmében alispánilag megintetni s perbe fog idéztetni.” (Érdekes módon egy másik lap tudósításában ugyanezek az információk megjelenhettek, s név szerint említették Thassyt, aki kijelentette, hogy a vármegye elleni hatósági fellépés mögött Pyrker állt.) Sőt a Pesti Hírlapból még az a humoros – ám jogos – megjegyzés is a törlés sorsára jutott, miszerint Borsod vármegye felirata azért lett olyan terjedelmes, mert “ily vallásos dolgokban rendre hosszasan szeretünk historiálgatni”.
Szeptember elején a plébánosok ügye teljesen háttérbe szorult. Pyrker szeptember 10-én kelt levelében újra panaszt tett Borsod megyére Bécsben, és követelte, hogy a kormányszervek végre lépjenek fel határozottabban az egyházi érdekek védelmében. A vármegye elleni támadásait a rendek sem hagyták szó nélkül. A korábbi határozatok alapján Pyrker ellen ugyanazt az eljárást kezdeményezték, amelyet korábban a plébánosok ellen. Nem Palóczy, hanem Szathmáry Király József első alispán október 22-én intézett figyelmeztető levelet az egri érsekhez. Pyrker nem fogadta el az intést és terjedelmes levélben tiltakozott ellene. (A két történeti érdekességű dokumentum részletesebb elemzésétől eltekintünk, viszont teljes terjedelemben közöljük azokat. Ld. Függelék.) Borsod megkeresése előtt azonban, november 6-án hasonló értelmű felterjesztéssel élt a bécsi udvar felé is. Pyrker levelére Borsod november 17-i közgyűlésén fogalmazott méltó választ, amelyben ismét a polgárosodás egyházpolitikai programja (a házasságkötés jogi szabályozásánál is szükséges felekezeti egyenjogúság elve) mellett foglaltak állást. Az egri érsek tervezett perbe fogására végül nem került sor Borsodban, de a későbbi időszak – jelen dolgozatunkon túlmutató – egyházpolitikai fejleményei sem nélkülözték a heves vitákat az egyháziak és Borsod megye reformellenzéke között.

FÜGGELÉK

Szathmáry Király József Borsod megye alispánjának levele Pyrker Lászlóhoz, 
1841. október 22.

Ajánlom hivatalbeli kész köteles szolgálatomat excellenciádnak.

Mint köztudomásra van az, hogy a magyarországi minden érsekek és püspökök a közelebbi országgyűlés berekesztése után tartatott tanácskozásuk következtében Magyarország prímásának a közelebb lefolyt 1840. évi Szent Jakab [július] hava 2-án elbocsátott körlevelét részükről is elfogadván, a vegyes házasságok ezutáni kötése módját elrendelő pásztori leveleik által egyházi megyéikben hasonló intézkedéseket tettek, miután továbbá az ezen t. Borsod megye részéről közelebb múlt 1840. évi Kis-Asszony [augusztus] hava 18-án tartatott közgyűlésben főtisztelendő Thassy Miklós miskolci plébános s alesperes és egri címzetes kanonok úr polgárilag lett felszólíttatása után azt nyilatkoztatta ki, hogy excellenciád főpásztori rendeléséből a vegyes házasságoknak az eddigi gyakorlattal meg nem egyező ezutáni kötése módja hirdettetett ki, sőt miután az e f. 1841. évi Böjtelő [február] hava 18-án tartatott megyei közgyűlésben oly bejelentés tétetett, hogy a vegyes házasságok ezutáni kötése módja iránt kihirdettetett egyházi körlevél már ezen megyében, mégpedig kikeserített alakban teljesedésbe vétetett, hozzá járulván még az is, hogy ezen t. Borsod megye múlt évi Szent András [november] havában tartatott közgyűlésében a magyarországi főpapoknak a vegyes házasságok kötése módjában kiadott rendeleteket törvény ellenieknek jelentvén ki, f. évi Böjtelő hava 17-én hozott határozatában a vegyes házasságok kötését a főpásztori levelek meghagyása szerint végrehajtó papi személyeket az 1647. évi 14. tc. meghagyása szerint fenyíttetni rendelvén, ezen határozatot a megye ünnepélyesen közhírré tétette, mindezekből tehát világosan kitetszik az, hogy excellenciád egyházmegyéjében elbocsátott körlevele által a vegyes házasságok ezutáni kötése módját az eddigi több, mint ötven éves gyakorlat ellenére akadályozza, s papjai által akadályoztatja. Minthogy pedig az ezen törvény elleni intézkedés létrehozása által a felzavart családi viszonyok kiegyenlítése a felháborított házi csend helyrehozása s az ezek miatt már-már nyugtalankodni kezdő mély lecsendesítése a törvényhatóságoknak mulaszthatatlan kötelessége: annálfogva ezen t. Borsod megye f. 1841. évi Kis-Asszony hava 12-én költ kegyes határozata következtében az 1507. évi 8. és 1647. évi 14. törvénycikkek értelmében ezennel törvényesen intem excellenciádat, hogy a békés polgárok nyugalma felháborításával a vegyes házasságok megtörténhetését akadályozó egyházi körleveleit visszahúzván, az akadályok további tételétől szűnjék meg, s papjait is illetőleg szüntesse meg. Melyek iránt amidőn újólag is inteném, és 15-öd napok alatt adandó egyenes válaszát elvárván maradok excellenciádnak hivatalbéli kész köteles szolgája,

tekintetes Borsod vármegyének első alispánja, Szathmáry Király József s.k.

Miskolcon, 22/10. 1841.

Pyrker László egri érsek óvása Borsod megye ellen, 1841. november 10.

Tekintetes Borsod vármegye közönségének

Folyó hónap 2-án vettem tek. Szathmáry Király József első alispány úrnak a tekintetes karok és rendek f. e. Kis-Asszony hava 12. napján hozott határozata következtében kiadott intő levelét, mely által a vegyes házasságok tárgyában megyémbe bocsátott pásztori leveleim visszavételére hívatom fel, ennek következtében nem kötelességből ugyan, miután én pásztori leveleimben semmit nem rendeltem, mi pásztori [püspöki] körömet haladná, mint törvényes egyházi hatóság azokról pedig, melyeket püspöki hivatalom körében cselekszem, csak Istennek, egyházamnak, s lelkiösmeretemnek tartozok számolni, hanem csupán azon tiszteletnél fogva, melyben egy polgári törvényhatóság magas helyzetét tartom s tartatni óhajtom, a következő nyilatkozatot kívántam a tek. karokhoz és rendekhez intézni.
A vegyes házasságok kérdése az újabb korban főképpen a kölni ismert esemény után világkérdéssé vált, melynek élénk vitatása folytában a katolika egyház látható feje ünnepélyesen nyilatkoztatta, miként a katolika egyház a vegyes házasságokat soha nem helyeslette, azokat egyes esetekben, csak fontos okoknál fogva engedte, s engedelmét, valamint áldását is mindenkor bizonyos feltételekhez kötötte. Ezen ünnepélyes nyilatkozat történetilegi valóságát az egész katolika egyház püspökjei világszerte elismerték, s jelenleg annál erősebben ragaszkodnak a katolika egyház e részbeni tanításához, minél tisztább fényben hozatott az napjaink szomorú eseményei által. Midőn én egyetértve a magyar katolikus egyház minden püspökeivel a múlt 1840. évi július 2-án költ ismeretes pásztori levelet intéztem megyém papjaihoz, csak azt hoztam életbe és gyakorlatba, mi e tárgyban a katolika egyháznak korunk élénk vitatásai következtében világszerte kitüntetett s a katolika egység középpontja által ünnepélyesen kinyilatkoztatott állandó gyakorlata és tanítása s amivel ellenkezőt ezen nyilatkozat után továbbá tanítanom, ellenkező gyakorlatot elnéznem nem lehetett anélkül, hogy magamat a katolika egységtől elszakasszam. Rendeletem csupán lelki dolgokra, vallásbeli oktatásra s áldásra terjedt, így a polgári hatóság körébe teljességgel nem vágott, s azt honi törvényeink sértésének nyilvánítani alaposan mindaddig nem lehet, míg bebizonyítva nincsen, miként az áldás nem lelki dolog, s a religióbeli oktatás nem az egyház körébe tartozik, vagy hogy a katolika religiónak, mint olyannak, melynek elvei a polgári alkotmánnyal kártékony ellentétben vannak, szabad gyakorlata honunkban meg van szüntetve.
Csak félreértés s balmagyarázat szülhette tehát azon vádat, melynél fogva törvénysértésről s jelesen az 1790/1. [évi] 26. tc. sértéséről vádoltatom. Két rendelete van ugyanis e törvénycikkelynek a vegyes házasságok kötésére vonatkozóan, először hogy azok katolikus pap előtt köttessenek, másodszor hogy azoknak akadályok ne tétessenek. Az elsőre nézve én nemcsak nem ellenzem az ily házasságoknak papjaim előtt történésöket, sőt egyenesen kötelezém a kormányom alatt lévő lelkipásztorokat az ilyetén házasságok kötésénéli múlhatlan megjelenésre az eképpen kötött házasságok törvényes erejű s érvényes voltukat is kijelentettem, s így intézkedésem mellett az idézett törvény lelkének teljesen elég tétetik. Ami a katolikus lelkipásztor megjelenésén túl esik, melyet a katolikus egyház az újdon kötött házassági szövetségeket be szokta szenteltetni és más szertartások polgári törvényhozásnak tárgyai soha nem lehettek, s azon egyház intézkedésétől függenek egyedül, mely eredetileg rendelé azokat, s melynek kétségbevonhatlan joga van áldását azoknak osztani ki, kiket annak elfogadására alkalmatosaknak s méltóknak ítél. Ha ezeknek elfogadása valamely katolikus személyt, ki religiójának elveit tiszteli, s kinek keble ment a közönyösségtől, mely a vallásos, erkölcsös életnek, polgári társaságnak s házi boldogságnak legveszélyesb mételye, vegyes házasságra lépéstől visszatartóztatna, intézkedésem ilyetén hatását a honi törvények rendelkezésébe ütköző akadálytételnek nevezni s emiatt az idézett törvény színe alatt ellenem panaszt emelni éppen oly kevéssé lenne joga bármely polgári hatóságnak is, mint nincsen azon esetben, ha a lelkipásztor előleges figyelmeztetései s tanítása által arra bíratik rá bármelyik rész, hogy a szándéklott vegyes házasságra lépéstől álljon el. Az érdeklett törvénycikk, mint világos szavai mutatják, nem a katolika egyház jogainak korlátozására, hanem evangélikus társaink megnyugtatására s biztosítására hozatott, s ha annak értelmét a lelki dolgokra is ki lehetne terjeszteni, az a katolika egyház életerejét támadná meg, s fel kellene tenni az akkori törvényhozó testről, hogy az éppen ekkor, midőn evangélikus társainknak jogot s igazságot akar szolgáltatni, az alkotmányunkkal egykorú katolika egyházat lényegéhez tartozó hatalmától lelkiekben minden polgári hatóságtól, függetlenségétől kívánta volna megfosztani. Ismételve érdeklett rendeletem bizonyos esetekben megváltoztatá igenis a több, mint ötven éves gyakorlatot, azonban erre a már levelem elején érintett, az egész katolika egyházat érdeklő okon kívül egyéb, honunk helyzetéből merített nagy fontosságú okok is voltak, melyek terjedelmesen kifejtvék kérdéses pásztori leveleinkben, s több püspöktársaimnak némely vármegyékhez intézett nyilatkozataikban, melyekben előadott elveket, okokat s nézeteket részemről is egészen magamévá teszem s melyekre az egész kérdést illetőleg általánosan hivatkozni elégnek tartom, biztosan feltehetvén, miként a vegyes házasságok nagyszerű kérdését érdeklő ezen oklevelek a nyilvánosság jelen korszakában a tekintetes karok és rendek élénk figyelmét ki nem kerülték.
Nem hagyhatom érintetlenül azon állítást, miszerint a felzavart családi viszonyok kiegyenlítése, s a már-már nyugtalankodni kezdő nép lecsendesítése kívánná pásztori leveleim visszahúzását. E részben nagy kiterjedésű megyémből mind e mai napig nemcsak nyugtalanító tudósítás nem érkezett hozzám, sőt inkább mindenfelől azon örvendetes biztosítást vevém, miszerint híveim főpásztori rendeleteimet derült kebellel fogadták, s a kat. anyaszentegyház abban kifejtett elveinek s tanításának szívvel és lélekkel hódoltak. Noha másrészről méltán lehetne aggódnom, nehogy a tekintetes karok és rendeknek azon (bármily szándékból eredett) határozatuk által, miszerint a köznépet e kérdéses tárgyban felvilágosítani s némileg a kat. lelkipásztorokat a helységek bíráinak őrködésök alá rendelni szükségesnek vélték, szomorú következményű félreértéseket szüljön, s legalább egyes esetekben meggyengíti a tiszteletnek és bizodalomnak azon fontos kapcsolatait, melyekkel a népnek lelki vezéreihez köttetnie kell, s melyeknek teljes épségben tartása a polgári társaságnak legmélyebb érdekében áll, s a hatóságok éber figyelmét méltán érdemelheti. Hogy megyém kebelében sem hiányzottak egyének, kik pásztori intézkedéseim rosszallására emelék fel szavokat, s hogy – fájdalom! – nyilvános helyeken is hallattak szenvedélyes kitörések, s epés gúnyolódások személyem s az egész katolikus egyházi rend ellen, s éppen oly ajkakról, jól tudom. De hol van s volt azon üdvös rendszabály, mely egyes ellenzőkre nem talált volna? Azonban ezek múló szózatok, miket az üdő s igazság ereje elnémít, s egy hatóság sem érezheti magát általok jogosítva oly cselekményekre, melyek törvényszabta körét haladják, oly határozatok alkotására – minők vajha a vegyes házasságok tárgyában több vármegyék által ne hozattak volna! –, melyekben az utókor, mikor jelenünk eseményeit elfogulatlan kebellel bírálandja, szenvedélyes jellemökre fog ösmerni azoknak, kik azok indítói valának, alig fogja feltalálni azon békés és méltányos hangulatot, melynek egy törvényhatóságnak minden főképp hasonló állású, noha különböző körű hatóság ellenében tetteit és szavait jellemzeni kell.
Ezeknél fogva mi foganatja lehet a tekintetes karok és rendek határozatán épült s hozzám küldött intésnek, a tekintetes karok és rendek könnyen átláthatják. Lefolyt éveim hosszú során mindég oda volt irányozva fő törekvésem, hogy megismerjem, s egyiránt teljesítsem azon kötelességeket, melyeket szentegyházam s honom törvényei szabtak előmbe. Örömmel hódolok a honi törvények felett őrködő polgári hatóságoknak minden igazságos ügyekben. De nem kevesebb tiszteletre s engedelmességre érzem magamat lekötelezve a római katolika szentegyház iránt is, nemcsak mint annak egyes tagja, hanem egyszersmind püspökje is, s bizonyosokká teszem a tekintetes karokat és rendeket, miként e részbeni jól ismert kötelességem útjáról a többször érdeklett intő levélben idézett, az elmúlt gyászos üdők sírjából gondosan kiemelt, azonban a jelen kérdésre teljességgel nem alkalmazható 1647. 14. s az 1507. 8. törvénycikkelyekben született büntetések sem tántorítanának el, s a honi törvényeknek a kellő tiszteletet megadva ezentúl is mindenkor a katolika egyház elvei s tanítása lésznek azon alapok, melyekhez mérendem papjaim s híveimhez, valamint minden vallásos tárgyban, úgy különösen a vegyes házasságok ügyében adandó utasításaimat is, a polgári hatóságnak pedig ily cselekvésem felett bírálkodhatása jogát soha el nem ösmerem, és minden olyan lépése ellen, melyek püspöki hatóságom körébe vágnak, s a római katolika egyház függetlenségét, a religiónak jogait megtámadják (minőnek nyilatkoztatom ezennel az előttem lévő intő levelet is), ünnepélyesen ellentmondok.

Kossuth és az egyházak. Szerk.: Kertész Botond. Bp., 2004. [2005.] 
(Evangélikus Gyűjteményi Kiadványok, I.) 70-106. p.

Kossuth Lajos házasságkötésének ügye a vegyes 
házasságokkal kapcsolatos egyházpolitikai vitában 
(1840-1841)*
Jelen közleményünket esettanulmánynak szánjuk, Kossuth Lajos életének csupán egy – jóllehet nagyon fontos, mégis kevéssé méltatott – epizódjára kívánjuk ráirányítani a figyelmet. Nem kívánjuk Kossuth egyházpolitikai nézeteit általánosságban elemezni, továbbá megjegyezzük, hogy jelen munka csak egy része annak a nagyobb szabású összegzésnek, melyben a reformkori (jórészt a vegyes házasságok ügyével összefüggő) egyházpolitikai vitákat kíséreljük meg majd összefoglalni. Ennek megfelelően csupán arra keressük a választ, hogy pontosan mennyi köze volt illetve lehetett Kossuth Lajos magánéleti epizódjának (házasságkötésének) az ország belpolitikai életében meghatározó jelentőségűvé, heves viták középpontjává vált egyházpolitikai kérdés eszkalálódásához. (Ennek megfelelően a vegyes házasságok áldásmegtagadásával kapcsolatos eseményeket 1840 nyara és 1841 tavasza között igyekszünk csupán számba venni, csak kitekintő jelleggel utalva a belpolitikai vita újabb eseményeire, elágazásaira.) Mindehhez értelemszerűen megpróbáljuk Kossuth egyházpolitikai nézeteit is felvázolni ebben az időszakban.

Kossuth Lajos és Meszlényi Teréz
A 19. század vége óta megjelent számos Kossuth-életrajznak gyakorlatilag közös vonása, hogy mindegyikben szinte elenyésző a magánélettel kapcsolatos szövegrészek aránya. Ez persze nem is véletlen, hiszen a páratlan munkabírású Kossuth hosszú életének valamennyi periódusában elkötelezett közéleti tevékenységet folytatott, gondolkodását alapvetően határozta meg a közügyek iránti elkötelezettség. Életrajzai így csak megemlítik házasságkötésének tényét, legfeljebb röviden utalva arra, hogy az evangélikus Kossuth és jegyese, a római katolikus Meszlényi Teréz egybekelése egyházpolitikai vitáknak is középpontjába került. Gyakran céloznak – elsősorban az 1848-as generáció visszaemlékezései alapján – Kossuth feleségének házsártos természetére, és arra a (kétségkívül tényszerű, ám rosszmájúan emlegetett) tényre, hogy Meszlényi Teréz bizony nem volt egy különösebben szép asszony. Széchenyi István, amikor értesült Kossuth és jegyese házasságkötéséről, “szegény tatár”-nak nevezte későbbi politikai ellenfelét. A megjegyzés amolyan tipikus férfiak közötti élcelődésnek számított, és nem vetett épp jó fényt a szóban forgó hölgy külsejére és egyéniségére. (A mondás eredetileg Kisfaludy Károly: Bánkódó férj illetve Vörösmarty Mihály: Szép asszony c. költeményeiből származott. Eszerint a tatárjárás idején elrabolták egy földesúr feleségét, aki a hírt meghallva felsóhajtott: “Szegény tatár!” A történet pikantériája, hogy Kossuth 1838 májusában egy börtönlevelében ugyanígy minősítette Bajza Józsefet Csajághy Juliannával kötött házasságára utalva.) Azt azonban meg kell állapítanunk, hogy a történetírás nagyon is méltatlanul bánna Kossuthné emlékével, ha nem említené meg, hogy Kossuthot nagyon mély érzelmek fűzték odaadó feleségéhez, aki 1865-ben Torinóban bekövetkezett haláláig a háttérbe húzódva mindenkor biztosította férje számára a közéleti aktivitáshoz szükséges nyugodt körülményeket, megfelelő otthoni hátteret. A korán árvaságra jutott dunántúli nemes család leszármazottja minden bizonnyal határozott egyéniség volt, ugyanakkor aligha “uralkodhatott” a meglehetősen autonóm személyiség, Kossuth felett.
Bár Meszlényi Teréz rossz hírnevét már az 1840-es években megalapozta az ellenzék soraiban, a személyét illető negatív vélekedések jó része mégis a negyvennyolcas visszaemlékezésekben fogalmazódott meg. Kossuth kor- és eszmetársai nehezen viselték a feleség túlzott aggodalmaskodását, közvetlennek bizonyosan nem nevezhető egyéniségét, nem véletlenül alakult ki róla a kép, hogy Kossuth “rossz természete”, a tekintélyes politikus-férj rossz döntéseinek forrása. Legmesszebb talán Irinyi József ment, aki a hozzá eljutott híresztelések hatása alatt úgy fogalmazott, hogy “a spanyolok is száműzték Mária Krisztinát, hogy véget vessenek ármányainak, holott Mária Krisztina királyné volt”. A békepártiak között elterjedt vélekedések szerint egyébként is Kossuthné hangolta férjét Görgei ellen. Duschek Ferenc, a Szemere-kormány pénzügyminisztere rosszmájúan jegyzi meg visszaemlékezésében, hogy a radikális Madarász László éppoly rossz hatást gyakorolt Kossuthra, mint a felesége, Lónyay Menyhért pedig már az 1848-as fordulat előtt azt jegyezte fel naplójában, hogy Kossuthné minden megbeszélésen ott ült és belebeszélt a tárgyalásokba. Erről más memoárok is megemlékeztek, hozzátéve a Kossuth körül kialakult “asszonyi kamarilláról” megfogalmazott véleményt; de hosszas bekezdést szentelt Kossuthné “gőgös, fennhéjázó, kevély” természetének, férjére gyakorolt “legártalmasabb befolyása” részletezésének az egyszerre szemtanú és történetíró – Kossuthtal később politikai vitákba keveredő – Horváth Mihály is. Egészen másként jellemezte Meszlényi Terézt Vachott Sándorné, aki 1849-ben Debrecenben gyakran beszélgetett vele. Megítélése szerint méltó volt férjéhez, s a Kossuthtal szemben többé-kevésbé kritikus politikusok félreismerték a feleséget, amikor gőgösnek állították be. “Kossuthné a leghűbb, a legszeretőbb, a legönfeláldozóbb feleség és anya volt. Igaz, hogy büszkének látszék, de csak férje dicsőségét tartotta nagyra” – fogalmazott, részletesen leírva egykori barátnője puritán természetét, öltözködését, a férje iránti önfeláldozó gyengédségét és ragaszkodását (ennek egyik elemeként azt, hogy még a pohár vizet is megkóstolta, mielőtt bevitte neki), s azt, hogy egyszerű természetét még a Függetlenségi Nyilatkozat kihirdetése után, “first lady”-ként is változatlanul megőrizte. (Horváth Mihály épp ellentétes véleményt fogalmazott meg ezzel kapcsolatban.) Amikor Kossuth 1848–49-ben nem ellenzéki hangadóként, hanem a kormányzat vezető politikusaként került az ország figyelmének középpontjába, érthetően terelődött családi hátterére is a közvélemény figyelme. Az ezzel kapcsolatos véleményt Kossuth Lujza fogalmazta meg, Meszlényi Terézhez írott levelében, és nyugodtan mondhatjuk, ez Kossuth feleségének felfogására is ráillik: “Nekünk, kedves Terézkém, nagyobb rész jutott a közörömből, mert mi a legszentebb jogokkal ölelhetjük azt, kit ezrek áldanak, mint egyik fő tényezőt.” Úgy gondoljuk, Meszlényi Teréz is Kossuthhoz hasonlóan önálló gondolkodású, nehezen befolyásolható egyéniség volt, amelyet jellemében kiegészített a férje iránti odaadó, rajongó szeretet és a család iránti kötelességtudat.
Meszlényi Teréz a régebbi történetírásban az általános negatív vélekedések mellett kapott még pozitív méltatásokat, bár ezek legalább ennyire túlzó megfogalmazásait sokkal inkább a Kossuth iránt rajongó, pártos szemlélet eredményezte és nem az objektivitásra való törekvés. Kossuthnak még életében jelent meg egy életrajza, melynek szerzője a felesége iránti negatív vélekedés kialakulását az egykori békepárt “vakandokjai” által terjesztett útszéli pletykákra vezette vissza, indulatosan bélyegezve meg a Kossuthot II. András királyhoz hasonlító, papucsférjként beállító nézeteket. “Könnyű volt a valót megtudni. Kossuth rokonai egyáltalán semmi befolyást nem gyakoroltak a közügyekre, néhányan közülük még házához sem jártak” – írja, tényszerűen, de érezhető túlzással hangsúlyozva, hogy mennyire semmi befolyása nem volt és nem lehetett Kossuthnénak férje politikai állásfoglalásaira. Mások erőteljesen igyekeztek cáfolni a pletykákat, melyek a Kossuth és Dembińska grófnő közötti viszonyról az 1850-es sumlai emigrációban – Teréz odaérkezése előtt – kaptak lábra. Egy másik kortárs odáig ment, hogy az “igazi, derék magyar nő mintaképét” jelölte meg Kossuth választottjában, akinek férje “bámulta a leánynak ritka szépségét [sic!] és szellemi tulajdonait, Meszlényi Teréz pedig különösen hazafias erényeiért és méltatlan szenvedéseiért szerette meg Kossuthot”. Ugyanez a névtelen életrajz hangot ad annak a vélekedésnek is, miszerint Kossuth már 1840. májusi, börtönből való szabadulása előtt ismerte Terézt, sőt egyes visszaemlékezések romantikus legendát kanyarítottak a fogságban sínylődő hazafi és a hozzá titokban leveleket csempésző szerelmesének története köré. Olvasható olyan Kossuth-életrajz, miszerint a “kölcsönös vonzalmon” alapuló szerelem a börtönévek alatt, más – még az újabb népszerűsítő irodalomban is felbukkanó – nézetek szerint Kossuth lefogása előtt szövődött kettejük között. Vajda Emil idézett munkája mindezt azzal is kiegészítette, hogy hivatkozott egy általa meg nem nevezett német szerző 1850-es években “Kossuth und seine Braut” címmel írott könyvére, és elítélte, amiért annak szerzője minden adatát a “kisujjából szopta”, abban az egyben viszont igazat adott neki, hogy “Kossuth ritka boldogságának első szálai a börtönben szövődtek”. (Sic!) Pajkossy Gábor kutatásai megnyugtatóan tisztázták, hogy megismerkedésük bizonyosan csak Kossuth szabadulása után, 1840 nyarán történhetett, feltehetően Parádon.
Kossuth magánéletéről, feleségéhez fűződő érzelmeiről kevés konkrét adatunk, információnk van. A meglévőkből viszont arra következtethetünk, hogy a közöttük lévő, mély érzelmeken alapuló szerelem nem a romantikus történetírók túlzása, – egyes kétkedő megjegyzésekkel szemben – házasságukat inkább szerelmi házasságnak tekinthetjük. 1845 augusztusában például rengeteg élelmet, a gyermekeinek játékokat küldött, a feleségéhez írott levelében pedig többször “lelkem, angyalom”-nak, “kedves Terézkém”-nak szólította hitvesét, rendkívül bensőséges, mély érzelmeket tanúsító szavakat használt. (“Csókolom kis nagy [?] szemedet”, “ölellek, csókollak milliószor, kedves jó Mucim” stb.) Ugyanez a hangvétel jellemezte a szabadságharc idején írott leveleit, például az 1848. szeptember 24-én, Nagykőrösről keltezettet, de 1849-ben is sokatmondó szavakkal fordult Terézhez: “Életem angyala! Gyermekeim anyja! Kimondhatatlanul szeretett kedves angyal Terézem! Mikor szoríthatlak dobogó szívemre? Mikor törölhetem le könnyeidet? Mikor olvashatom szemeidben, hogy nem átkozol azért, hogy enyim lettél? Íme, most tudom, mennyi kínt képes elbírni az ember kebele.” És ez a hangvétel jellemezte Kossuthnak a feleségéhez fűződő viszonyát egészen Teréz 1865-ben bekövetkezett haláláig.

Kossuth Lajos házasságkötése a történetírásban
A Kossuth-életrajzok számos, gyakran téves adatokat átvevő álláspontot tartalmaznak Kossuth házasságkötésével kapcsolatban. Ritka az, amelyik meg sem említi, gyakrabban csak pár soros utalást találunk Kossuth feleségére és házasságkötése napjára (1841. január 9.) vonatkozóan, esetleg megemlítve, hogy az eseményre Pesten, a belvárosi katolikus plébánián került sor. Az életrajzok illetve a reformkorra vonatkozó politikatörténeti munkák jelentős része azonban valamilyen formában szóba hozza a Kossuth házassága illetve az ekkoriban a közéleti események középpontjába kerülő egyházpolitikai viták közötti összefüggést.
Már az 1832-36. évi országgyűlésen heves viták zajlottak az ún. vegyes házassági kérdés, vagyis az 1791/26. tc. 15. §-nak értelmezése körül. Az, hogy a polgári átalakulás részeként értelmezett egyházpolitikai viták egészen 1844-ig elsősorban a vegyes házasságokhoz (illetve az itt részleteiben nem ismertetett áttérések ügyéhez) kapcsolódtak, szorosan összefüggött bizonyos európai jelentőségű eseményekkel, elsősorban a kölni érseknek a porosz kormánnyal való szembeszegülésével. A vegyes házasságok megáldásakor, a születendő gyermekek felekezeti hovatartozásának meghatározásakor a katolikus egyházi felfogás érvényesítése szembekerült a szülők jogait elismertetni kívánó liberális állásponttal. (Nem is beszélve a római pápa közvetlen beavatkozásának lehetőségéről az egyes államok lakóinak magánéletébe.) Kossuth börtönben volt, amikor az 1839-40. évi országgyűlésen megszületett – elsősorban Deák tevékenysége nyomán – az a törvényjavaslat, amely a katolikus egyház politikai érdekeivel szemben kívánta a vegyes házasságok ügyét szabályozni. Az 1791/26. tc. ugyanis kimondta, hogy vegyes házasságot csak katolikus pap előtt lehet kötni, az egyház viszont annak létrejöttét nem akadályozhatja. Amennyiben az apa katolikus volt, a születendő gyermekeket valamennyi esetben katolikusnak kellett keresztelni, amennyiben az apa protestáns volt, a törvény elvben megengedte, hogy a fiúgyermekek apjuk vallását kövessék. Utóbbi esetekben az egyház rendszerint megpróbált reverzálist venni a protestáns férjtől, amelyben utóbbi kijelenti, hogy valamennyi születendő gyermekét katolikusnak keresztelteti. Az országgyűlésen az ellenzéki vármegyék óriási felháborodását váltotta ki, hogy 1839 márciusában Lajcsák Ferenc nagyváradi püspök megtiltotta papjainak a vegyes házasságok reverzális nélküli megáldását, erre az esetre az ún. passiva assistentia eljárását írva elő. (A pap nem megáldja, hanem csak szentségek kiszolgáltatása nélkül, a templomon kívül tudomásul veszi a házasság létrejöttét.) A liberális ellenzék – felekezeti hovatartozásra való tekintet nélkül – a magánéletbe való törvénytelen beavatkozásnak, a felekezeti békesség veszélyeztetésének tekintette az ügyet, és sérelemnek minősítette a püspök eljárását. Az egyház számára a vegyes házasságok kérdésköre annak próbaköve lett, hogy kiváltságait miként őrizheti meg változatlan formában, mennyire képes ellensúlyozni az állam-egyház viszonyt polgári értékek mentén átalakítani kívánó liberálisok előretörését. A püspöki kar tisztában volt vele, hogy egy következő országgyűlésen aligha tudja tovább halogatni a vallásügy törvényes rendezését, ezért ellentámadásba ment át: 1840. július 2-án kiadott körleveleikben az egész magyar egyházban alkalmazni kívánták a reverzálist nem adó házaspárok esetén a passiva assistentia említett gyakorlatát, így próbálva a kötelezvényt kikényszeríteni a protestáns vőlegénytől. (Emellett korábban megkezdődött Lonovics József csanádi püspök római útjának előkészítése, abból a célból, hogy elérjék egy Magyarországra vonatkozó, később hivatkozási alapul használható pápai rendelkezés kiadását.)
Az ellenzék korábbi reakciói alapján a püspöki kar számára nem lehetett kétséges, hogy lépésüket a vármegyék helyteleníteni fogják, az 1840 második felében, illetve 1841 elején kibontakozó egyházpolitikai konfliktus élességére azonban aligha számíthattak. A folyamat időben valóban pontosan egybeesett Kossuth házassági szándékának kialakulásával illetve nősülésével, s mivel Kossuth evangélikus, menyasszonya pedig római katolikus vallású volt, elvben a reverzális megtagadása esetén, őrá is alkalmazni kellett a passiva assistentia – liberálisok által törvénysértőnek és erkölcstelennek ítélt – rendelkezéseit. Pest megye (mint alább részletesebben kifejtjük) elsőként határozta el a megszokott egyházi áldás kiszolgáltatását megtagadó katolikus papok perbe fogását és megbüntetését. (Az esetre az 1647/14. tc.-t alkalmazták és 600 forint pénzbüntetésre ítélték az ilyen eljárásban vétkesnek talált papokat.) A 19. század második felében született szakirodalmi munkák és egyes későbbi átvételeik Kossuth magánélete valamint Pest megye határozata között közvetlen ok-okozati összefüggést feltételeztek. Vagyis úgy vélték, a vármegye Kossuth személyes érintettsége alapján döntött a papok szigorú felelősségre vonása mellett, más szavakkal: Kossuth magánélete vált a közéletet hónapokra “tematizáló” vegyes házassági ügy kiindulópontjává. (A vármegyék ugyanis egymás után vették át Pest kezdeményezését és büntették meg a reverzális nélküli vegyes házasságokat meg nem áldó papokat.) A bizonyára sok későbbi vélekedés alapjául szolgáló Horváth Mihály megfogalmazása szerint “a vakeset úgy akarta, hogy a püspökök rendelkezése legelőször Kossuth Lajoson hajtassék végre”, akinek barátai az ő esetén felbuzdulva fordultak Pest megye közgyűléséhez, mely a sérelmet felkarolva a papság megbüntetése mellett döntött. A népszerűsítő, ismeretterjesztő történeti kiadványok Kossuth kapcsán azonban ismét túllőttek a célon, nemcsak eltorzították a népszerű ellenzéki vezető érintettségét a vegyes házasságok körüli belpolitikai vitában, hanem téves adatokat is közzétettek. Több olyan történeti feldolgozás ismert, amelyek Pest megye vegyes házasságok ügyében született határozatát, feliratait részletesebben ismertetik, azonban nem utalnak arra, hogy ennek kezdeményezője vagy egyáltalán központi személyisége Kossuth lett volna. A legpontosabb történeti szakirodalomban illetve Kossuth-életrajzokban pedig megemlítik mind Kossuth házasságának tényét, mind a Pest megyei határozatot, a kettőt azonban nem közvetlen módon kapcsolják össze. (Például árnyalt megfogalmazással arról beszélnek, hogy Kossuth volt az “egyik legelső” elszenvedője a püspöki kar intézkedésének, vagy arról, hogy a pesti határozat megszületésében neki is meghatározó – de nem kizárólagosságra utaló – szerepe volt.)

Pest megye állásfoglalásai a vegyes házasságokról, 1840.
Mint említettük, 1840. július 2-án a magyar katolikus püspöki kar tagjai azonos szövegű, “Quanto studio” kezdetű körlevélben fordultak a papsághoz, és megtiltották a vegyes házasságok egyházi megáldását, amennyiben a protestáns fél nem ad reverzálist. Erre az esetre a passiva assistentia gyakorlatát írták elő. A rendelkezés eleinte nem lett széles körben ismert, erre következtethetünk abból, hogy amikor az első vegyes vallású jegyespárok Pest vármegyéhez fordultak sérelmükkel, a rendeknek nem volt tudomása “központi” előírásról.
A megye következő, augusztus 25-én kezdődött közgyűlésén valóságos bombaként robbant a vegyes házasságok ügye. Korábban bizonyos Gumper (Gamper) Frigyes és Maurer Anna a ferencvárosi, Hakkelmayer Lajos Adolf és Endele Rozália pedig a terézvárosi plébános ellen tettek bejelentést, akikre az volt a panaszuk, hogy reverzális nélkül nem áldották meg a házasságkötésüket: “az említett lelkészek őket, mint különböző vallásúakat a bevett szertartással összeesketni nem akarták, hacsak mindkét nemű gyermekeik kat.[olikus] hitbeni neveltetéséről reverzálist nem adnak, különben az öszveadást minden szertartás nélkül, nem is a templomban, hanem csak a szobában nyilatkoztatták végrehajtandónak”. (Értelemszerűen mindkét esetben a vőlegény volt protestáns, a menyasszony katolikus.) A másnapi közgyűlésen az ügyben Kossuth nem elsőként szólalt fel, Szentkirályi Móric, Fáy András, Réső-Ensel Sándor és a váci káptalan küldöttje kapott szót. Majd Kossuth rögtönzött felszólalásában “a magyar nemzet végzetének” nevezte, hogy az egyháziak a társadalmi békesség felborítására törnek, továbbá – az ellenzék gyakran hangoztatott hivatkozási alapját megszólaltatva – az ország rendje ellen vétők megbüntetését még főpapok vonatkozásában is kimondó 1507/8. tc.-re hivatkozott, kérte a megyei eljárás megindítását. Véleményéhez sokan csatlakoztak (Ráday Gedeon, Patay József, Nyáry Pál, Balogh János), végzés azonban aznap nem született. Csak az ügy kivizsgálásáról döntöttek, majd 27-én mindez több órás szenvedélyes vitát és a már több alkalommal említett határozatot eredményezte.
Szentkirályi Móric terjesztette a közgyűlés elé az általa vezetett, Teleki Domokos táblabíróból, Zlinszky János főszolgabíróból és Bellágh Antal esküdtből álló bizottság jelentését a történtekről. Először Vágner Kapisztrán János ferencvárosi plébánost, egyébként a pesti ferences rendház főnökét keresték fel, aki elmondta, hogy az esetnél nem volt jelen, az helyettesítése alatt történt, de teljesen egyetért – azóta már a városból eltávozott – beosztottja eljárásával, és a felelősséget is vállalja. Gumper Frigyest és jegyesét csak akkor eskették volna össze rendes szertartással, ha reverzálist adnak, utóbbiak ezt végül – nem látva más lehetőséget a törvényes egybekelésre – megtették, így időközben a házassági áldást is megkapták. Érdekes módon Vágner tagadta, hogy az eljárást valamiféle felsőbb utasításra tette volna, azt állította, “a vegyes házasságokra nézve a pesti plébánosok így egyezvén meg egymás között, a feladott eset is azon egyesség következésében történt”. A vármegye által kiküldött delegáció felkereste Vohldrann (Wohldrann, Valdran) János terézvárosi plébánost is, aki viszont kereken cáfolta ilyen, a pesti plébánosok között lévő egyezség létét. (Ez arra utal, hogy a püspöki kar július 2-i intézkedését igyekeztek titokban tartani, illetve maguk sem voltak pontosan tisztában a passiva assistentia gyakorlatával.) Hakkelmayer Lajos és jegyese házasságkötésének ügyét a plébános egészen másként adta elő, mint a panaszosok. Azt hangsúlyozta, hogy augusztus 15-én végül megáldotta a házasságot, és ő nem is akart reverzálist kérni. A katolikus menyasszony először kijelentette, hogy vőlegényével megegyezett mindkét nemű gyermekeinek katolikus keresztelésében, majd Hakkelmayer állítólag meggondolta magát, és nem kívánt ilyen nyilatkozatot tenni. A plébános először elküldte őket, hogy gondolják meg a dolgot (ez jóval finomabb megfogalmazása annak, mint amit a panaszosok előadtak, vagyis hogy reverzális-adásra kívánta “szorítani” őket), majd a változatlan szándékkal megjelenő jegyespárt a sekrestyében lévő oltár előtt összeadta. Vohldrann eljárása köztes megoldást jelentett a passiva assistentia gyakorlata és az áldás liturgia szerinti kiszolgáltatása között, ami arra utal, hogy a plébános a püspökkari határozat szellemében kívánt eljárni a reverzálist megtagadó házaspár esetében, annak azonban – kialakult gyakorlatáról még nem értesülve – saját megoldási módját választotta. (Nem latinul, hanem németül mondta az áldást, és elmaradt a szentelt vízzel való meghintés is, bár ezt a plébános a protestáns vőlegény negatív hozzáállásával indokolta.)
Először is tehát leszögezhetjük, hogy nem Kossuth házasságkötésének ügye adta a konkrét “ötletet” Pest megye határozatának megszületéséhez, még ha Kossuth ekkoriban kialakuló házasodási szándékától nyilvánvaló módon maga sem tudott elvonatkoztatni. A közgyűlés konkrét lefolyása – melyről szerencsére részletesebb adataink is vannak – csak megerősíti mindezt. Szemtanúk részletes naplóbejegyzései szerint, a Szentkirályi-féle jelentést követően Fáy András kért szót. A vegyes házassági ügyekben példaértékűvé vált liberális eljárásrend tőle származik. Fáy az 1791/26. tc. 12. §-a által is hivatkozott, “a népet a vallás szabad gyakorlásában gátoló [...] egyháziak és világiak” megbüntetését kimondó 1647/14. tc.-re támaszkodva javasolta, hogy a reverzális nélkül a szabályos áldást ki nem szolgáltató plébánosokat a vármegye fogja perbe és ítélje 600 forint pénzbírságra. Fáy beszédét a közgyűlés lelkes támogatással fogadta. Szentkirályi ezt követően arról beszélt, hogy bár ő maga is katolikus vallású, a nemzetre nézve súlyos sérelmet lát az egyház eljárásában. A közgyűlés hangvételére jellemző módon arról beszélt, hogy a papok “egyedül maguk akarják az isteni áldást kezelni az Istennek kirekesztésével”. Fáy javaslatát támogatta, ahogy Patay József (kijelentve, hogy “elmúlt már azon idő, melyben a reverenda minden vétket eltakar”), majd Ráday Gedeon is. Kossuth csak ezt követően szólalt fel. Fáy indítványához csatlakozó beszédének szövege szerencsére ismert, érdemes részletesebben is felidézni.
Már első szenvedélyes mondataiban is nyilvánvalóvá tette, hogy az egyház magatartásában a társadalmi béke megbontását célzó, önző érdekeket fedezett fel: “Szűkkeblűség átka, szeretetlen önzés ostora feküdt volt e nemzeten századokig, s a szolgaláncokba fűzött termékeny föld megtagadá tőle áldásait, hogy [...] a nép a jólét kellemeit, mint a polgárisodás áldásait vagy éppen nem, vagy csak gyéren ismeré.” Kossuth liberális meggyőződésének megfelelően nem egyszerűen vallási alapon fogalmazott meg megsemmisítő ítéletet a papság magatartásáról, hanem azért, mert kiváltságainak megőrzésére irányuló politikai érdekei védelmében durván avatkozott be az emberek magánéletébe. Beszédének az az eleme, mely az 1839-40. évi országgyűlést követő békés, kompromisszumokra építő belpolitikai légkör egyház általi megrontását emlegette, gyakran visszatért, stílusa itt különösen szenvedélyessé vált: “És most, midőn hegedni kezdenének a viszálkodás sebei, most, midőn a béke, nyugalom és egyetértés angyala reméllenünk hagyá, hogy elkövetkeznek az egyesített erővel közcélra hatás rég óhajtott napjai; most ismét ők [ti. a papok] lépnek föl e honban új viszályt, új szakadást ébreszteni; elszórják a nyugtalan ingerültség magvait, eltávolítják az egymáshoz közelítőket, s midőn mindent elkövetnek, hogy meggyőzzenek, miként ők nem szeretik a békét e földön, kivévén talán a sötétség békéjét, mely a máshitűek letiprása után sírbolti csendben elkövetkeznék, akaratlanul is kényszerítenek meghánynunk a kérdést, vajon úgy kell-e annak lenni, hogy egy egész nemzet boldogsága örökre martalékul essék egy-egy osztálynak.” Kossuth egyházpolitikai meggyőződésére is fényt vet az, amit a katolikus egyház kiváltságos helyzetéről (az azzal való visszaélésről) és a felekezeti egyenlőtlenségről mondott: “[a papság] mely midőn a magyar státusnak legtöbb jóvoltával él, annak közös, egyetemes, szent érdekeit leginkább gátolja, [...] a keresztény szeretet nevében tegnap a polgári szeretetet üldözé, ma pedig az emberi szeretettől tagadja meg áldását és megszaggatván a nemzetnek szent köteleit, játszik az emberélet boldogságával szeretetlenül.” Kossuth megismételte, hogy a nemzet elleni merényletnek tekinti az egyház intézkedését, sőt, “e merényeknek új taktikájáról” beszélt, “mely egyenesen oda van intézve, hogy a törvény, alkotvány [= alkotmány] s ünnepélyes békekötések oltalma alá helyezett evangélikusok [= protestánsok] vallását becstelenségbe hozzák, lealacsonyítsák, nevetségessé tegyék, gúnnyal, lenézéssel, mocsokkal illessék, eltűrni nem lehet. Nem tagadom én, hogy nem ismerek érzékenyebb fájdalmat annál, melyet a vallásszabadság sérelmei okozna; nem ismerek mást, mely ingerlőbb lenne a köztanácskozási téren minden álokoskodás levívására síkra szállani.”
Beszédének további részét csak közvetett forrásokból ismerjük, ám az bizonyos, hogy az általa javasolt konkrét intézkedések – Fáy javaslatának támogatásán túl – kivétel nélkül bekerültek a megye határozatába. (Ld. alább.) Kossuth indítványait több liberális is felkarolta, és a többség határozottan az egyházzal szemben, a papok megbüntetése mellett foglalt állást. Mint a Szűcs-testvérek idézett naplójegyzeteiből kiderül, Balogh János például az éppen ekkor épülő esztergomi bazilikára is célzott: “épül ugyan egyház Esztergomban, mely fényessége a Salamonéval fog vetélkedni, de nem fog benne az egymást szeretőkre áldást mondatni”, indulatai még Kossuthnál is messzebbre vitték, felszólított ugyanis, hogy “űzzük vissza a setétséget Rómába, ahonnan jött hozzánk”. A fiatal Halász Kálmán táblabíró szintén heves tetszéssel fogadott beszédében mutatott rá, hogy “ha már a papok magok nem nevelnek törvényes gyermekeket a státusnak, legalább ne gátoljanak másokat olyanok nevelésében”. Ezt a hangulatot csak fokozta, hogy a közgyűlésen megjelenő papok közül ketten is megpróbálták tompítani az egyháziak ellen hozott intézkedések élét. Gyarmathy János, korának ismert teológusa és hitszónoka, a Szion c. egyházi folyóirat szerkesztője szólalt fel, de – a naplóíró megfogalmazása szerint – “nemcsak hogy a szíveket a maga részére hajtani nem tudta, sőt csak figyelmet sem tuda nyerni beszéde iránt, az elégületlenség általános zúgásban mutatkozott”. A szintén szóhoz jutó Almássy István unyi adminisztrátor a vegyes házasságok ügyében Esztergom és Komárom megyékben is szónokolt az egyháziak álláspontja mellett, sőt több részletes röpiratot is szentelt a püspökkari intézkedés védelmére, a vármegyék akcióinak ellensúlyozására. A Pesten elmondott beszéde szövegét ő maga adta ki. Tipikusan egyházi jogvédő érvelésében bibliai idézetekkel próbálta igazolni, hogy a világi hatóságoknak semmi köze azokhoz az erkölcsi (hitbeli) kérdésekhez, melyekben az egyház kizárólagos joga és kötelessége – a papság belátása szerint gyakorolt – intézkedés. A reverzálist nem adó vegyes házaspárok meg nem áldását, egybekelésük passiva assistentia útján történő tudomásulvételét teljesen törvényes eljárásnak tekintette, az azt súlyos törvénysértésnek minősítő liberálisokkal szemben. Almássy támadóan fordult a rendekhez: “Nem engedünk hitünk elvein sérelmet, függetlenségén sebet ejtetni, ezen defenzív viseletünkkel mások szabad vallásán sérelmet nem teszünk! Sem pedig, ha a vegyes házasságokra áldást nem adunk is, a vegyes hitű jegyesek egybekelések ellen törvénytiltotta akadályt nem gördítünk.” Ekkor és később is úgy vélte, az egyház kötelessége, hogy “ne adja a nevét” a vegyes házasságokból születendő gyermekek elkárhozásához (értsd: nem katolikus kereszteléséhez), a liberálisok így lényegében a vallás ellen intéznek durva támadást. Beszéde végén majdnem bajba is került, amikor Máté evangéliuma 7. részének 6. versét idézte (“ne adjátok azt, ami szent, az ebeknek, se gyöngyeiteket ne hányjátok a disznók elé...”), mert az ebekre való utalást egyértelműen a protestánsoknak, a szentre vonatkozót pedig a házassági áldásnak feleltette meg. Ekkor már az ellenzékiek olyan tömegben követelték (“akció, akció” kiáltásokkal) Almássy széksértési perbe fogását, sőt a teremből való eltávolítását, hogy kénytelen volt az egyik megyei ügyész felszólítására magyarázni illetve visszavonni szavait. (“Azt, ami szent, a szentséget, azt, ami drága, mint a gyöngy, ne adják olyanoknak, kiket érdemetleneknek, méltatlanoknak találnak reája; a házasság szentségét és egyházi szertartását, az áldást se szabad feladnánk [feladnunk] oly vegyes házasokra, kik az anyaszentegyház felkívánására nem hajolván, áldására se méltók. [Sic!] Egyéberánt én ezen textust a tekintetes rendekre alkalmaztatni nem kívántam, hanem csak a vegyes házasságok eránt diszciplína s doktrína okát adtam, ha azonban valakit megsértettem volna, engedelmet kérek!”) A bocsánatkérés után azért jobbnak látta elhagyni a termet, bár ez utóbbit érthetően nem saját beszéde kiadásából, hanem naplóíróinktól tudjuk.
A vármegye már idézett végzése visszaadja a közgyűlés felfokozott hangulatát annyira, amennyire az egy jegyzőkönyv hivatalosságától telik: “Jelen tudósítás felolvastatása alkalmával fájdalomszavakkal kifejezhetett fájdalom kínos érzete fogá el az egybegyűlt rendek kebleiket, tapasztalni kényteleníttetvén, hogy azon fellegnek, mely közelebbi időkben a haza politikai egén mutatkozott, a nemzet alkotmányos jogaiba vetett bizodalma, férfias szilárdsága s koronás fejedelme igazságszeretete által szerencsés sikerrel lett elenyészte után lett felvilágosodásnak tisztán sugárzó nagy napját a setétség békeirigy angyala ismét homályos ködbe burkolni, a nemzet belső életének ereje központosítására szükséges nyugalmat felzaklatni s azt oly nemes irányt vett előhaladásában feltartóztatni készül.” A megfogalmazás és Kossuth idézett beszéde közötti párhuzamok jól felismerhetőek. Az az elem is rokonítható Kossuth liberális felfogásával, mely szerint a törvény (ezúttal az 1791/26. tc.) még “nemzet s fejedelem közt is részrehajlatlan bíróként emeli fel szavát”, vagyis a papságra is vonatkoznia kell. Utóbbi az áldásmegtagadással törvénysértést követ el – jelenti ki a szöveg, pedig a törvények megtartása és megtartatása a papság fontos feladata, “a polgárok elméik[et] s szíveiket a törvények iránti önkénytes engedelmességre szoktatni legfőbb s legszebb kötelessége”. A terézvárosi plébánost felmentették a felhozott vád alól, mivel a házassági szentség kiszolgáltatása megtörtént, az 1647/14. tc. alapján azonban vádat emeltek Vágner Kapisztrán János plébános, ferencrendi házfőnök ellen. A végzés első két pontja meghagyta Dubraviczky Simon első alispánnak, hogy a plébánost kötelezze “a folyamodóktól erőszakolt reverzális” 15 napon belüli visszaadására, s amennyiben ez nem történne meg, intézkedett az idézett törvényben ilyen esetekre felállítani hivatott – protestáns és katolikus vallású tagokból álló – rendkívüli törvényszék életre hívásáról. A törvényszéket nemcsak a konkrét, hanem minden későbbi hasonló esetre felhatalmazta “a törvény rendeletének megtartása mellett a kiszabott büntetésben” a papok elmarasztalására. A végzés 3. pontja arról intézkedett, hogy a megye határozatait – a területi illetékességre tekintettel – a váci és a székesfehérvári püspöknek is tudomására kell hozni, a katolikus lelkészeket a hasonló jogsértéstől eltiltani, a szolgabírók útján pedig a többi vallásfelekezet papjait minderről széles körben tájékoztatni. (Fontos adalék, hogy külön leszögezték: mindezt nemcsak a protestánsok, hanem a görögkeletiek vegyes házassági ügyeire is alkalmazni kell.) Kossuth indítványának megfelelően döntött a közgyűlés arról, hogy feliratban emlékezteti az uralkodót az előző országgyűlésen “az egyházi rend részéről elkövetett hasonló törvénysértések”-re, valamint arra, hogy a diéta végén megegyezés született a két tábla között az új vallásügyi törvény elfogadásának szükségességéről. Mivel a törvény elfogadását – elsősorban az egyháziak ellenállása miatt – elhalasztották, Pest rendei arra kérték az uralkodót, hogy “a vallási törvényeknek pontos megtartására az egyházi rendet kötelezni, s oly intézetekről méltóztatnék kegyelmesen gondoskodni, melyek által a nemzet életerén vérző sebet ejtő kihágások elmellőztessenek”. Gondoskodtak arról, hogy fenti határozatokat valamennyi törvényhatóságnak megküldjék, azzal a nem titkolt céllal, hogy a hasonló “kihágásokat” ugyanezen a módon “bosszulják meg” másutt is, s országossá formálódjon az a liberális közvélemény, miszerint Pest eljárása “nem egyéb a törvénynek épségben tartásánál s hazabeli különböző vallású, de a közjólét eszközlésében egy hitű polgárok lelki nyugalma eszközléseinél”.
A végzés utolsó pontja nem szorosan kapcsolódott a vegyes házasságok ügyéhez, azonban jól jelzi az egyháziakkal szemben általában bizalmatlan politikai légkört. Ebben csak olaj volt a tűzre, hogy az egyik említett egyházi hozzászóló, Gyarmathy János lapjában, a Szion-ban Kölcsey Ferenc emlékére nézve sértő cikk jelent meg még 1838 végén, s a kibontakozott polémiában a szerkesztő nem igazán tudta védeni álláspontját. Kölcsey emlékének megítélése nyilvánvaló politikai állásfoglalásnak számított, nem véletlen, hogy Kossuth idézett beszédében is hivatkozott rá. Pest megye felszólítására Gyarmathy előbb azt jelentette ki, hogy Szatmár megye négy táblabírája írt neki Kölcsey emlékével kapcsolatban, majd azt, hogy csak egy, de négyük nevében. Pest rendei úgy vélték, “nemcsak Kölcsey iránti kötelességüket teljesítik, hanem nemes Szatmár vármegye, sőt az egész haza előtt kedves dolgot cselekesznek”, amikor igyekeznek kideríteni, ki írhatta a Kölcsey emlékét gyalázó cikkeket. Ezért megkeresést intéztek Szatmár megyéhez, hogy jelentsék, ki lehetett az a táblabírájuk, “ki Kölcseyt megbecsteleníteni akarni elég gyáva volt”.
Az augusztus 27-i határozatok megszületését elemezve, újra fel kell tenni a kérdést, vajon tekinthetjük-e az elfogadott határozatokat, mint Kossuth személyes sérelmének következményét. Nem bizonyítható, de feltételezhető, hogy Kossuth szenvedélyes megfogalmazásainak hátterében ott állt a felismerés, miszerint a július 2-i püspökkari körlevél magánéletére is hatással lesz. Kétségtelen továbbá, hogy politikai kezdeményező szerepe Pest megye közéletében ezúttal is megmutatkozott, hiszen indítványa és az elfogadott határozat közötti párhuzam egyértelmű, annak szövegére nyilván meghatározó befolyást gyakorolt. Mégis két okból feltételezhetjük, hogy mind Pest megye határozata, mind a vegyes házasságok ügyének lefolyása minden bizonnyal ugyanígy alakult volna, ha Kossuth nem épp ekkor akar megnősülni vagy jegyese nem katolikus nő lett volna. Egyrészt a vegyes házasságok ügyében ugyanilyen szenvedélyes viták zajlottak a korábbi megyegyűléseken, és különösen a korábbi pozsonyi diétákon. Hasonlók voltak az érvek-ellenérvek a Lajcsák-féle, egy egyházmegyére kiterjedő püspöki körlevelet követően is, így 1840 nyarán a liberális ellenzék gyakorlati kezdeményezéseit sokkal inkább tekinthetjük egy politikai magatartásforma és azt megalapozó ideológiai felfogás logikus következményének, semmint egyes személy vagy személyek közüggyé emelkedő privát sérelmének. (A liberálisok megyegyűlési beszédei nem jelenhettek meg nyomtatásban, a kéziratban hozzáférhetők alapján kijelenthetjük, hogy a személyükben nem érintettek szónoklatai sem a hangvételükben, sem az egyház politikai törekvéseivel való szembeszegülés motívumában nem különböznek a saját vegyes házasságára készülő Kossuthétól.) Másrészt Kossuth, már a személyes érintettségét megelőző években is határozottan az állam-egyház elválasztását, a katolikus egyház előjogai megszüntetését, a felekezeti egyenjogúságot állította felfogása középpontjába. Bár kifejezetten egyházpolitikának csupán egy önálló munkát szentelt az 1830-as években (annak szövege sem ismert, csak előfizetési felhívása), mégis feltűnő, hogy munkájában azokat a sérelmeket is elemezni kívánta, melyeket az “1791/26. cikkellyel biztosított lelkiismereti szabadság szenvedett, s maiglan sem szűnt meg szenvedni”. Kossuth ellenzéki politikai művet és nem pusztán vallási kérdést elemző munkát akart kiadni, a protestáns hagyományt is a politikai szabadság szemszögéből elemezte. Az Országgyűlési Tudósítások korából fennmaradt megjegyzései alapján joggal feltételezhetjük, hogy az 1840-41-ben képviselt egyházpolitikai elveit (benne a vegyes házasságok kapcsán megragadható felekezeti egyenlőtlenség elítélését) már az 1830-as években is változatlan formában vallotta. Erre utal, hogy felségsértési perének tárgyalásakor is felfigyelt az éppen ekkor a kölni érsek és a porosz kormány között kibontakozott konfliktus jelentőségére. Mindehhez érdemes hozzátenni, hogy magánéletét Kossuth mindig is jó érzékkel igyekezett a közélettől elválasztani, ahogy felesége jóval kisebb befolyással volt döntéseire, mint kortársai vádolták, úgy privát szférája sem igen keveredett közéleti tevékenységével. (Erre utal, hogy vonatkozó írásaiban nyoma sincs a személyes sértettség motívumának, ld. alább.)
A kancellária már bizonyos Rónay Albert szeptember 4-i részletes jelentéséből értesült a Pest megyei közgyűlésen történtekről, Kopácsy József esztergomi érsek pedig szeptember 9-én levélben fordult a papsághoz, és a vármegye várható intézkedéseivel kapcsolatban ellenállásra buzdított. Vágner Kapisztrán János ferencvárosi plébános – mint várható volt – nem szolgáltatta vissza a Gumper Frigyes által adott reverzálist, ezért a vármegye novemberi közgyűlésén a perbe fogás mellett döntött. Ezt megelőzően azonban a Pest megye területén lévő négy egyházmegye (esztergomi és kalocsai érsekség, váci és székesfehérvári püspökség) főpapja külön-külön levélben fordult a vármegyéhez november 1-12. között. A levelek keserűséggel és sértődötten vettek tudomást a megye augusztus 27-i határozatáról. Abból a meggyőződésből, hogy a házasság megáldásának kérdéséhez a világi hatóságoknak semmi köze, visszautasították a beavatkozási kísérletet. (Kopácsy József esztergomi érsek például így fogalmazott: “Nem tartozik a csupa lelki dolog a polgári törvénynek köréhez, [...] a törvény mindazonáltal egyedül oda határozta rendeletét, hogy a vegyes házasságok mindenkor a katolikus lelkipásztor előtt köttessenek, a megáldásról pedig és szent szertartásokról egy szóval sem rendelkezett.”) Ingerülten utasították vissza a törvénysértés, a magánéletbe avatkozás és a haladás-ellenesség vádját, és épp a vármegyét vádolták az egyház tanításaiba való erőszakos beavatkozással és a fennálló törvények önkényes értelmezésével. A papok ellen kilátásba helyezett peres eljárásokat pedig nemcsak törvénytelennek, hanem az egyházi rend és a vallásosság ellen irányuló támadásnak is tekintették, mondván: vallási parancsolataiknak való engedelmesség miatt köztörvényes bűncselekmények elkövetőiként kezelik őket. Ezért a papok perbe fogása ellen előre ünnepélyesen óvást emeltek. Azt például, hogy a vármegye szolgabírái útján tiltotta el az áldás megtagadásától a katolikus papokat, Nádasdy Ferenc váci püspök így értékelte: “Ezek [az intézkedések] mind olyanok, melyek törvényekkel is megerősített püspöki hatalmamat közelebbről érdekelve, azt tetemesen és mélyebben sebesítik, s azért lehetetlenné is teszik, hogy elidegeníthetetlen s megoszthatatlan lelki hatóságú és állományos jogaimnak kötelességem szerinti s lélekisméretes védelmére nyíltszívű szózatomat óvásképpen ne emeljem.” De a négy főpásztor nemcsak a vármegyéhez írt leveleket, ezt megelőzően Bécsben próbáltak Pest megyére a kancellária útján nyomást gyakoroltatni. Majláth Antal kancellár november 16-án intézett leiratot a helytartótanácshoz, amely 8 nappal később – vagyis az őszi közgyűlés után – adta ki határozatát a vármegyének. Érdekes, hogy Kopácsyék előzetesen bizonyosak voltak abban, hogy Vágnert a közgyűlésen perbe fogatják, ennek preventív megakadályozását kérték. A helytartótanács nemcsak az erre vonatkozó intézkedést továbbította a megyének, hanem azt is előírta, hogy – az uralkodónak “az egész dolgot kegyelmes parancsolatjához képesti épségében tartása mellett” – a pestiek adjanak részletes indoklást az augusztus 27-i határozatok meghozatalának okairól.
Az ellenzékiek elszántságát ismerve, újra heves közgyűlés elé néztek Pesten. A hangulat felfokozott voltára utal, hogy a november 17-i közgyűlés előtt “Eusebius” álnéven valaki egy feliratot akasztott a vármegyeház kapujára, az alábbi szöveggel: “Hierarchia végvonaglatai. Minden intézet az által tartá fenn lételét a polgári társaságban, hogy áldást árasztá az emberi nemre, különös, hogy a római papság jelenleg az áldás megtagadása által támogattatni véli hierarchiája düledező épületét!!!” Másnap valóban nagy, délután ľ 5-ig tartó vita bontakozott ki, melynek részleteit kevésbé ismerjük, mint az augusztus 27-inek. Fent idézett naplóírónk szűkszavú bejegyzése ugyanakkor nagyon is sokatmondó: “elhatároztatott felírni a felséghez, avégett, hogy fossza meg a prímást jótéteményeitől, a megyének a vegyes házasság dolgában hozott határozata ellen tett mondásáért”. Kossuth beszéde nem maradt fent, csak Széchenyi azon megjegyzése, hogy a közgyűlésen Kossuth “nagyon erős” volt, Szentkirályi Móriccal és Kubinyi Ferenccel együtt, míg ő és Károlyi György inkább mérséklően léptek fel Kopácsy ügyében. (Széchenyi szerint ezt nem is nézték neki jó szemmel.) Egy ismeretlen kilétű katolikus vallású gróf beszédrészlete ismert, amely szintén a közgyűlés légkörére utal: “valamint mindennek e világon, úgy a katolicizmusnak is hanyatlani kell”. Az egyház ellenszegülése miatt a jelenlévők többsége “akciót” (bűnvádi keresetet) követelt az esztergomi érsek ellen, s a vármegye feliratban kérte az uralkodótól: mozdítsa el a főpapot hivatalától. A megyei közgyűlést követő napokban adataink arról szólnak, hogy Vágner Kapisztrán János ügyében az augusztus 27-i határozatokat következetesen igyekeztek végrehajtani. Tájékoztatták az egyes járások katolikus papjait – a “vallási törvények megszegőinek zabolázására és megbüntetésére kitűzött” 1647/14. tc. alapján – a ferencvárosi plébános perbe fogásáról, mivel a vegyes vallású jegyespártól “erőszakkal” reverzálist vett. A közgyűlés elé egyébként újabb, az ősz folyamán történt áldásmegtagadási ügyek is kerültek, ami csak megerősítette a rendeket korábbi határozatuk megállapításának helyességét illetően. Nemcsak arról volt szó, hogy szaporodtak az ilyen ügyek, hanem arról is, hogy az egyre kellemetlenebb helyzetbe kerülő plébánosok magatartása csak fokozta a megye elszántságát. (Hiszen reverzális nélküli vegyes házasság esetén a papok vagy feletteseikkel vagy a megyei hatóságokkal kerültek szembe.) Mivel ugyanis a püspökkari intézkedésben a vegyes házasságot természet elleni cselekedetnek jelentették ki, sok pap eleve (reverzális nélkül is) mindent elkövetett a megakadályozásukra. Tanulságos erre Brokuta Mátyás evangélikus ácslegény és katolikus jegyese, Groszman (más néven Knietel) Zsuzsanna esete. (Az ácslegény egyébként a híres építész, Zitterbarth Mátyás szolgálatában állt, ekkoriban épp a pesti vármegyeháza nyugati tömbjének kialakításán dolgoztak.) Szeptember 13-án keresték fel Budán, a tabáni katolikus plébánián Krály Tódor plébánost, aki először azzal utasította el őket, hogy a menyasszony bemutatott keresztlevele túlságosan régi. Pár nappal később újra kérték a házassági áldást, de ekkor “káromlásokkal” űzte ki a párt szobájából, sőt miután az egyik pesti evangélikus lelkésztől segítséget kértek, a pap két városi hajdúval akarta lefogatni őket, miközben minden elképzelhető ocsmányságot kiabált rájuk és az evangélikus vallásra. A vármegyéhez jogorvoslatért és elégtételért forduló házaspár az augusztus 27-i határozatra hivatkozva kérte, hogy Krályt kényszerítsék a házasság törvényes megkötésére. A vármegye a korábbihoz hasonló erélyes eljárás megindításáról és a plébános megbüntetéséről döntött, ugyanúgy, mint például a nem sokkal később panaszt tévő Rácz István pesti református lakos megkeresésére Sámuel Alajos józsefvárosi plébánossal szemben.

Kossuth Lajos házasságkötése
Az év végén egyre élesebbé vált a vegyes házasságok körüli légkör, amelyet a már egyértelműen nősülni készülő Kossuth sem hagyhatott figyelmen kívül. Néhány nappal a novemberi pesti közgyűlés után, 27-én írt levelet barátjának, Szemere Miklósnak, melyben beszámolt házassági szándékáról is, mély érzelmeket, a család iránti elkötelezettséget tükröző gondolatokat fogalmazott meg. Feltűnő azonban, hogy kedélyes hangvételű levelében így fogalmazott: “életem körülményei mindenek inkább, mint klasszikaiak; mert 1-ör pénzem nincs, 2-or papokkal és postákkal vesződöm, 3-or százéves juris perekben porbúvárkodom, 4-er ... kimondjam-e? Miért ne, házasodom.” Vagyis mindabban, ami ekkoriban meghatározta az életét (jegyezzük meg, a közéleti eseményeket előbbre sorolta, mint a házassági szándékát vagy ügyvédi munkáját) egyforma súllyal került említésre a “papokkal és a postákkal” való vesződsége. Tudjuk, hogy a vármegye korábbi vegyes házassági végzésének kézbesítéskor való eltűnését a megyei közgyűlésen Kossuth éles szavakkal bélyegezte meg, és szorgalmazta ebben a kérdésben felirat megfogalmazását, valamint az ellenzék egységes politikai fellépését akadályozni akaró postahivatal elleni nyomozás indítását. A posta ügyében született felirat is az ő beszédén alapult, s mivel ugyanolyan “vesződségnek” nevezte a vegyes házasságok ügyét is, feltételezhetjük, hogy augusztushoz hasonlóan novemberben is komoly szerepe volt a vallásügyi végzések megszületésében.
Figyelemre méltó továbbá, hogy az idézett levélben Kossuth semmilyen módon nem utalt a személyére leselkedő veszélyre, vagyis mintha nem is foglalkoztatta volna különösebben, hogy a vegyes házasságok ügyében maga is a klérus önkényes magatartása áldozatává válhat. December 16-án Almási Balogh Pálhoz intézett leveléből úgy tűnik, hogy különösebb felháborodás nélkül, mintegy tudomásul vette házassága passiva assistentiával való létrejöttének lehetőségét, amellett, hogy az általa felkeresett Feichtinger Domokos pest-belvárosi plébános, aszód-szentkeresztúri prépost, Esztergom megye táblabírája – hasonlóan említett tabáni “kollégájához” – újabb dolgokat is felhozott a vegyes házasság megkötésének halogatására, akadályozására. Inkább ez utóbbiak bosszantották, mint megfogalmazásából világosan kiderül: “Azokban, miket boldogtalan enciklikáik [vagyis a püspöki kar körlevelei] új szabályul állítanak föl, részemről föl nem akadok, de ha azon s az illedelem és méltányosság határain túl akadály tétetik, kéntelen leszek azt saját személyem ellen intézett vexának tekinteni, pedig nem vagyok az, ki ilyesmit hallgatagul zsebre tenni szoknám.” Ilyen személye ellen irányuló alattomos halogatásnak tekintette, hogy a házassági akadályok nem létét igazoló diszpenzáció kiadását halogatták Esztergomban, illetve hogy a plébános Kossuthtól eltérően értelmezte a “tilos idő”, vagyis a lakodalommal egybekötött esküvő karácsonyi tilalmának időhatárát. Előbbivel kapcsolatos megjegyzéséből kitűnik, hogy a főpapság és Kossuth személye között éles ellentét feszült (“a kedvezőnek látszó választ csak azért adták Esztergomban, hogy tőlem szépszerrel menekedjenek”), utóbbit illetően pedig Kossuth – a tridenti zsinat döntésének megfelelően – karácsony éjfélben, Feichtinger pedig a vízkeresztet követő napban, január 7-ben jelölte meg a “tilos idő” végét. A plébános talán helyi egyházmegyei hagyományt követett, mindenesetre elvetette a december 31-én nősülni akaró Kossuth tervét. A levélből világosan kitűnik továbbá, hogy Kossuthnak eszébe sem jutott, hogy reverzálist adjon, a július 2-i pásztorlevél valamint a hozzá készült utasítás tartalmának megfelelően készültek a passiva assistentia “szertartására”. Kossuth szerette volna méltányoltatni Teréz kérését, miszerint ilyen esküvőre “restellene a parókiára menni”, ezért otthonukban akarták kimondani a boldogító igent. Feichtinger azonban ebben sem engedett, ragaszkodott a paplakhoz, és Kossuth ezúttal is joggal mutatott rá a plébános “botor magyarázatára”. Hiszen a pásztorlevélhez készült instrukció csak azt mondta ki, hogy “az ily házasság nem szent helyen ugyan, de mégis tisztességes helyen, p.[éldának] o.[káért] lelkészi házban adassék össze”, vagyis a templomi helyszín tilalmából nem következik – a passiva assistentia esetekben oly gyakran alkalmazott – paplak kötelezettsége. Kossuth összességében csak annyit akart elérni barátja esztergomi közbenjárása által, hogy “[a diszpenzációba] az betétessék vagy legalább plébános úr felsőbbségétől utasíttassék, hogy az áldás megtagadásán és a pasztorálisok értelmén túl akadályokat ne tegyen, s haszontalan skrupulusaival panaszra okot ne szolgáltasson”. Nem érkezett meg azonban az a felmentés, mely a házasság (Kossuth megfogalmazásával: “Teréz hölgyszemérmét bántó”) templomi kihirdetésére vonatkozott, amiben az egyházi halogatás mellett a téli közlekedés akadályoztatása is szerepet játszott. December 26-án hirdették először a katolikus templomban a házasságot, s érdekes, hogy Kossuth még aznap levélben kérte Székács József pesti evangélikus lelkészt ugyanerre. “Ha egyik templomban hirdetik, nem akarom, hogy a miénkben is ne hirdessék. Ha érseki diszpenzáció nincs, alispányi nem kell. Szeretem az egyenlőséget” – fogalmazott.
Kossuth és Meszlényi Teréz egybekelésére végül január 9-én (pénteki napon), este fél hétkor került sor az említett paplakban. Kossuth tanúknak Fáy Andrást, Ráday Gedeont, Szentkirályi Móricot és Szombathelyi Antalt kérte fel, vagyis olyan liberális ellenzéki személyiségeket, akik a vegyes házasságok ügyében eléggé elkötelezett álláspontot foglaltak el. A plébánia anyakönyvében “Tettes [= tekintetes] Kosuthfalvi Kossuth Lajos” nőtlen, evangélikus vallású 38 éves, sátoraljaújhelyi (zempléni) illetőségű táblabíró és “Meszlényi Terézia” kisdémi (veszprémi) kisasszony szerepel. (Teréz életkorát tévesen írták be.) A tanúk nevei mellett különösen érdekes az “összeadó egyházi személy” rovatban a passiva assistentia gyakorlatának anyakönyvben rögzített lenyomata: “Kölcsönös megegyezésükre a házasságra kijelentettek prépost és plébános előtt. Plébánia lakban.”
Az eset pontos lefolyását a tanúk – és nem Kossuth – által Pest megyéhez benyújtott panaszlevél ismerteti, melyet a január 14-i kisgyűlésen olvastak fel. A beadvány bár törekedett a tárgyilagosságra, nem rejtette véka alá felháborodását a történtek miatt: “Begyűltek egy oldalszobába, hol a prépost és plébános, káplánaitól környezve egy terített asztal mellett állt. Előtte a mátkapár foglalt állást és ezzel kezdetét vette a papi szertartás, azaz a katolikus szentegyház tanítása szerint a házassági szentség kiszolgáltatása, azonban oly botrányos és egykedvű hanyagsággal, mintha a főtisztelendő úr parókiája bordézsmájának sedecimájára kötné meg a borvevőkkel alkuját.” Semmiféle áldás nem került szóba, még csak egy imádság sem, Feichtinger kimért és hűvös hivatalossággal (“mint egy megyei currens”) bejelentette, hogy akadály nem merült fel, a kihirdetés kölcsönösen megtörtént, így a házasságot valósággal és törvényesen létrejöttnek, a születendő gyermekeket pedig törvényesnek tekinti. A beadványból úgy tűnik, a plébános még a passiva assistentia esetére a főpapok által meghagyott esküszövegeket sem mondatta el a házasulandókkal, eljárása egyébként a többi vonatkozó előírásnak megfelelt. Más kérdés, hogy a tanúk, miután felírták neveiket egy papírlapra, “a lelkében felháborodott nászsereggel együtt fájdalommal és keserűséggel távoztak e házból, hol Isten kegyelmeinek bőségéből oly gúnyos uzsora űzeték”. A pesti kisgyűlés meghagyta Dubraviczky Simon első alispánnak, hogy Feichtinger ellen a korábbiaknak megfelelő eljárást folytassa le. Dubraviczky 24-én meg is írta a plébánosnak a szokásos megyei intőlevelet, mire utóbbi azzal a tipikus egyházi magatartással reagált, hogy nem fogadta el ügyében a vármegye joghatóságát, kijelentette, hogy törvényt nem sértett, s ha mégis, egyházi elöljáróinak tartozik számadással.
Kossuthot január második felében lekötötték az ekkor induló Pesti Hírlap munkálatai és talán kevesebb figyelmet szentelt a passiva assistentia miatt elszenvedett sérelmének. Feleségével a Szép utca 3. sz. alatti, László Józsefné tulajdonában lévő ház egyik háromszobás lakásába költöztek. A vegyes házasságok ügyében Pest megye közgyűlésén történt további események ismertetése előtt, Kossuth házassága kapcsán ki kell térni még a csárdapusztai kápolnával kapcsolatos történetre. A Veszprém megyei helytörténeti irodalomban gyakran felbukkan az említés, miszerint Kossuth apósa, az állítólag buzgó katolikus Meszlényi János – nem tudván belenyugodni abba, hogy leánya nem részesült egyházi áldásban – a kisdémi birtokához közeli kápolnában “szabályos” egyházi szertartást tartatott leánya és annak férje számára. Minderre állítólag néhány héttel, hónappal a belvárosi templomban történtek után került sor 1841 tavaszán. A történet persze nem elképzelhetetlen, és könnyen lehet, hogy egyik kisdémi vendégeskedésük alkalmával megáldotta a helyi pap Kossuthék frigyét, tény azonban, hogy erre egykorú írott forrás még nem került elő. Nehezen hihető, hogy egy ilyen fontos társasági eseményről egyetlen magánlevél, utalás se tegyen egykorúan említést (nem is beszélve Kossuthék saját megnyilatkozásairól, vagy a közel egykorú, 19. századi Kossuth-életrajzokról), mint ahogy az is, hogy épp a pápateszéri plébános szegült volna szembe a vegyes házasságok megáldását tiltó főpásztori rendelkezéssel, és éppen az országosan ismert ellenzéki lapszerkesztő ügyében tette volna meg azt, amit Feichtinger engedelmesen nem. (Markovicsot épp 1841-ben jellemezte elöljárója, a pápai főesperes úgy, mint mértékletességéről, jó magaviseletéről mindenki előtt ismert és szeretett lelkipásztort. A püspöki kar pásztorlevelével ellentétes tevékenység aligha kapott volna ilyen kedvező minősítést, vagy olyan széles körű egyházon belüli “összeesküvést” feltételez, amelyről bizonyosan nem beszélhetünk.) Az állítólagos házassági áldásnak nincs nyoma a pápateszéri plébánia anyakönyvében sem 1841-ben, sem az 1844/3. tc. elfogadása után – annak egyetlen forrása a néphagyomány.

A vegyes házassági ügy további fejleményei Pest megyében, 1841.
A politikai események taglalása előtt érdemes egy pillantást vetni arra, hogy a vegyes házasságok ügye Pesten mekkora nagyságrendben volt megfigyelhető. Jelen dolgozatban nem célunk átfogó elemzést adni a kérdésről, ha azonban a Kossuth házasságkötésének is helyt adó belvárosi plébánia adatsorát szemléljük, 1841-re határozott növekedés tanúi lehetünk (mintegy 7 %-kal nőtt az arány):

	1840	1841	
	Mindkét fél római katolikus	Vegyes házasság	Mindkét fél római katolikus	Vegyes házasság	
január	8		6	3	
február	13		19	4	
március	4	1	3		
április	5	4	13	2	
május	23	1	25	3	
június	9	4	14	4	
július	7		3		
augusztus	5	1	9	3	
szeptember	11	2	13	2	
október	8	2	15	3	
november	22	1	9	6	
december	3		2		
összesen	118	16	131	30	
A vegyes házasságok számának növekedése országos tendenciának mondható, álláspontunk szerint teljesen téves Meszlényi Antal ezzel ellentétes megállapítása.
A pest-belvárosi anyakönyvben szembetűnő, hogy 1840 júliusa, vagyis a pásztorlevél megjelenése után pontosan bejegyezték, hogy ha a “vőlegény önkéntes reverzálist adott”, s ha nem, akkor a Kossuthéhoz hasonló megjegyzést tettek, esetleg a “cum passivam assistentiam” kifejezést használták. A reverzálist adó protestáns egyes esetekben itt tartózkodó katonatiszt, vagy vármegyei hajdú. Kossuth esküvője után egy héttel hasonló bejegyzést találunk Patay József sárospataki református orvos házasságáról, február 13-án pedig a vármegye aljegyzője, a szentendrei Pajor Titus esetében olvassuk, hogy diszpenzációjára az alispán által került sor. Április 28-án volt Meszlényi Rudolf és Kossuth Zsuzsanna harmadik hirdetése, akiket ezt követően Feichtinger elbocsátott a buda-krisztinavárosi plébániára, mert ott akartak összeházasodni. (Kossuth ezzel kétszeres sógorságba került a Meszlényiekkel, hisz Teréz bátyja az ő húgát vette el.) 1840 közepétől 1841 végéig összesen 36 vegyes házasságra került sor a plébánián, ebből 6 esetben a menyasszony volt protestáns, a fennmaradó 30 házasságból 9 protestáns és görögkeleti vőlegény adott reverzálist, 21 esetben került sor a passiva assistentia alkalmazására.
1841. január 24-én Dubraviczky alispán Feichtinger Domokos mellett más plébánosoknak – például az említett Krály Tódornak és Sámuel Alajosnak – is megírta, hogy mivel az 1647/14. tc. “az ily nemű kihágások megbosszulását s annak eszközlése módját is világosan rendelné [...] atyaságodat ezennel törvényesen megintem”. A következő, február 3-án kezdődött megyei közgyűlés ismét a vegyes házasságok és az áldásmegtagadó lelkészek ügyétől volt hangos. A vármegye először azzal az 1840. novemberi helytartótanácsi leirattal foglalkozott, amelyben a papok ellen indított perek felfüggesztését és a megyei eljárás részletes indoklásának benyújtását kérték. Az ennek kapcsán született megyei határozat először azt szögezte le, hogy a múltkori országgyűlést követően kialakult bizakodó közhangulatot a haladás századával ellentétes irányban tevékenykedő papság veszélyezteti. A vármegye azt várta volna, hogy ha a főpapok “attól, mit a törvény rendel, emberi gyarlóságból eltértek is”, a vármegyék jogos fellépése következtében “a történteket helyrehozva feledtetni, s jövőben mindent, mi polgártársaik nyugalmát felzavarhatná, a törvény, igazság, emberiség, sőt saját érdekeik tekintetéből is elmellőztetni törekedendnek”. Ehhez képest a megye megrökönyödéssel értesült Kopácsyék kancellária útján nyomást gyakorolni akaró akciójáról, és feltette a kérdést: “a folyamodó főpapok jelen tette nem csalhatatlan bizonysága-e annak, hogy céljuk nem a történtek kiegyenlítése, nem a felháborított nyugalom helyreállítása, nem a fellázított érzelmek kibékítése, s nem nyilvános-e [nyilvánvaló-e], hogy midőn a törvényt, mely önkényüknek s hatalmuk terjedésének kellő határt szab, vakmerőn megszegék, mindenáron csak a világi törvényhozás felibe emelkedni s magok részére oly fensőséget törekedni kivívni, mely eddig e hazában ismeretlen volt”. Súlyos szavakat használva (miszerint a püspöki kar “új s hallatlan merényre vetemült”) szegültek szembe az egyházzal, és azt is joggal tették szóvá, hogy a főpapok kérelmüket nem közvetlenül a vármegyének nyújtották be, így arról hivatalosan nem is lehet tudomásuk. Megismételve az augusztus 27-i végzés indokait, határozottan leszögezték továbbá az ahhoz való ragaszkodásukat és a plébánosok elleni eljárások folytatását. (Az említett lelkipásztorok – köztük Kossuth ügyében Feichtinger Domokos – perbe fogásáról másnap, 4-én döntöttek, utasítva Egressy Sámuel főügyészt a felállított törvényszék előtti kereset beadására.) A határozat végén kijelentették: az uralkodót haladéktalanul megkeresik, hogy az egyre súlyosabb vallási kérdés rendezésére új országgyűlést hívjon össze.
Utóbbi indítvány Szentkirályi Mórictól származik, akiről a szemtanú úgy vélte, most is ő “volt vezér a fekete sereg ellen”, Széchenyi szerint valósággal uszított. A közgyűlésen egyébként nagy hangzavar uralkodott, sokan akartak hozzászólni a témához, “a közönség a maga kedvencei nevét kiabálta, a nemigen kedvelteket pedig lezúgá”. Érdekes epizód lehetett, amikor a konzervatív Majláth János gróf sokáig nem juthatott szóhoz, végül Széchenyi frappáns fellépése tette ezt számára lehetővé. Egy anekdotába csomagolva adta elő javaslatát, miszerint a sok azonos pártállású beszéd után érdemes meghallgatni egy ellenvéleményt is. Széchenyi naplóbejegyzése szerint “felette élcesen és sikerrel” előadott hozzászólásával az volt a célja, hogy Majláthot szóhoz juttassa, a jegyzetelő fiatal ügyvéd viszont úgy vélte, ezzel csak még nevetségesebbé tette. Majláth beszédében kitért arra, hogy Pest megye “vezércsillagként” jár a többi törvényhatóság előtt, és ezért is szorgalmazta, hogy megszűnjön “ezen ellenséges helyzete a megyének az egyházzal”. Történeti és jogi érveket próbált felsorakoztatni amellett, hogy a megye fogadja el a helytartótanács intézkedését, azzal érvelt, hogy a korábbi – álláspontja szerint a katolikus egyház szabad vallásgyakorlatát korlátozó – határozatok nem fogják a liberálisok által óhajtott célt elérni. Kossuth Széchenyi szerint “parádézott” ezen a közgyűlésen, sajnos beszédének szövege azonban nem ismert, egyetlen, egykorú röpiratban idézett gondolata kivételével. Kossuth minden bizonnyal ekkor is kikelt az egyházzal szemben, és “zajos taps közt” jelentette ki: “Ha a katolikus egyházi rend nem talál magának itt lélekismeret és vallás szabadságot, menjen máshová azt magának fölkeresni.” Az egyháziak közül ismét szót kért Gyarmathy János (kinek Szűcs Miklós szerint már előadása és külseje is “szörnyű fanatikus lelket árul el”), s a közönség zúgása miatt amúgy is csak nehezen elkezdett beszédét olyan hosszúra nyújtotta, hogy Dubraviczky felszólította az abbahagyására. Kossuth sem hagyta szó nélkül az unalmasan hosszúra nyúlt hozzászólást, emlékeztetve a papot, hogy “itt nem katedrában beszél”. A pesti papnevelde igazgatója, Szaniszló Ferenc is szót kért, beszéde mérsékeltebb hangvételű volt Gyarmathyénál, viszont összeszólalkozott Halász Kálmánnal és Kossuthtal is. Előbbinek kijelentette, hogy mivel beszédével megsértette a papságot, ő lelkésztársai nevében is megbocsát neki, de Halász kijelentette, hogy ennek a megbocsátásnak nem sok hasznát veszi, “többet érne, ha ehelyett néhány vegyes házasságot áldana meg a tisztelendő úr”. Kossuthot “édes táblabíró uramnak” szólította, mire ő – feltehetően az ügy magánéletére gyakorolt hatása miatt is – így válaszolt: “Én nem vagyok édes, de igen keserű.”
5-én olvasták fel Borsod vármegye előző év november 9-én kelt feliratát, mely a pesti határozatot teljes egészében magáévá tette, sőt megtoldotta azzal az elemmel, hogy tiltakozott Lonovics római útja ellen. Pest egyetértőleg vette tudomásul Borsod óvását, mely kijelentette, hogy amennyiben Lonovics célja a vegyes házasságok dolgában a római kúriával való egyezkedés lenne (ez eléggé nyilvánvaló volt), abban Magyarország függetlenségének és önálló törvényhozásának sérelmét látja, mivel hazánk “Rómából törvényt sem nem vár, sem el nem fogad”. Borsod határozatának megvitatásakor Fáy András is leszögezte, hogy semmi módon Rómától nem függünk, s idézte azt a törvényt, miszerint tilos a pápához menni, és ott a magyar törvényekre panaszkodni. Felhívta arra is a figyelmet, hogy fél évszázadig a papság reverzális nélkül is megáldotta a vegyes házasságokat, mire Gyarmathy kijelentette, hogy épp ezt a több évtizedes “hibát” akarja az egyház korrigálni. A megjegyzésre Szentkirályi csapott le, mondván, hogy “eszerint hát a katolikus papság sem infallibilis”. Ennél sokkal nagyobb visszhangot váltott ki Horárik János – itt részletesen nem ismertethető – ügye. Felszólalásában papként ítélte el keményen az egyház vegyes házasságok ügyében tanúsított magatartását, sőt azok megkötését világi hatóságra kívánta bízatni, hosszabb távon pedig indítványozta, hogy “az egész házassági jogügy a római katolikus papság kezeiből kivétessék”, az áldást pedig általában, mint “haszontalan, semmit érő” kelléket az esketésből kihagyatni akarta. A jelen lévő papok tiltakozása nyomán Szentkirályi örült, hogy lesz az ügynek folytatása, és Horáriknak védelmet ígért az egyház várható üldözéseivel szemben. A pest-budai alesperesi kerület papjai azonnal elhatárolódó nyilatkozatot (óvást) intéztek a vármegyéhez, melyre Horárik is válaszolt, a közgyűlésben képviselt álláspontját részletesen kifejtette püspökének is. Szentkirályi állta is a szavát. A március 16-i pesti gyűlésről Kopácsy számára készült bizalmas feljegyzésből kiderül, hogy erélyesen vette védelmébe Horárikot, akinek ekkor lelkésztársai elhatárolódására benyújtott terjedelmes válaszát újabb heves vita kísérte. A nézeteltérések akörül alakultak ki, hogy a vármegye egyáltalán tárgyalja-e Horárik ellen-óvását, amelyet az egyháziak természetesen elleneztek. Szentkirályi és Ráday Gedeon mellett Kossuth is védelmébe vette az egyház magatartásával szembeforduló papot. Horatius Ars poeticájának a kölcsönösség követelményéről szóló szállóigéjét (“veniam petimusque damusque vicissim” idézve kijelentette, hogy ha korábban az alesperesi kerület lelkészeinek óvását elfogadta a vármegye, akkor Horárikét is el kell. A szemtanú szerint Kossuth azt is kijelentette, hogy “oly státust, mely a vak engedelmességet parancsolja, nem kellene tűrni a hazában”. Az ellenvéleményeket megfogalmazókkal szemben ismét az ő indítványára került jegyzőkönyvbe az ellen-óvás. Kossuth – “szörnyű éljen”-t kiváltva – azt is kijelentette: nem igaz a papok állítása, miszerint Horárik egyedül volna a véleményével, tudomása szerint az erdélyi egyházmegye püspöke és káptalanja a vegyes házasságok ügyében már elfogadta a most vitatott eljárást. Érdekes felidézni még Rosty Albert véleményét, aki kijelentette, hogy “valaha hitték ugyan némelyek a római pápa infallibitását, de most már senki sem hiszi azt”, vagy a protestáns Réső-Ensel Sándor szavait, aki Horáriknak igazat adva azt is kijelentette, hogy az ő felekezetének papjai is legalább olyan szűklátókörűek a vegyes házasságok ügyében, mint a katolikusok.
Az 1841. június 8-i pesti közgyűlést ismét érdemes a szemtanú (minden bizonnyal papi személy) bizalmas jelentéséből idézni, mert részletesen szól Kossuth egyházpolitikai tárgyú hozzászólásairól, véleményéről. A kedélyeket ekkor egy váci egyházmegyébe tartozó plébános ügye borzolta, aki nemcsak durván, megalázóan bánt egy katolikus menyasszonnyal, hanem az is felmerült ellene, hogy kétségbe vonta a passiva assistentiával összeadott házasság törvényességét, továbbá erre a “szertartásra” is csak csúszópénz fejében volt hajlandó. Kossuth ekkor nem kért szót, bár Gyarmathy János most is kritizálta a vármegye eljárását. Később azonban – érdekes módon nem konkrétan a vallásügy, hanem az útlevelek nyelvhasználata kapcsán – éles polémiába keveredett Kossuthtal. A helytartótanács ugyanis utasította a vármegyét, hogy bilingvis útleveleket állítson ki (magyarul és latinul), vagyis álljon el határozatától, mely szerint a Habsburg örökös tartományokba utazóknak csak nemzeti nyelven készítette volna el a dokumentumot. Kossuth “gúnyos elméncséggel” fejtegette, hogy “nehéz lidércként” nyomasztotta a nemzetet a latin nyelv, és nemzeti fejlődésünket súlyosan hátráltatta. Nyáry Pállal együtt kijelentette: nemcsak a vármegyék magyar útleveleihez ragaszkodik, hanem a kancelláriát is meg akarja kéretni ugyanerre. (A Kossuth által előadott történet szerint egy Bajorországba utazó honfitárs útleveléről a határon eleve feltételezték, hogy azt Magyarországon csak magyarul állíthatták ki.) A vitába talán nem is került volna egyházi motívum, ha Gyarmathy nem keresi a lehetőséget arra, mikor kezdheti újra Kossuth “vagdalgatni”, mint a bizalmas jelentés mondja, majd így adja vissza az ellenzéki vezetőhöz intézett szavait: “hálát mondván az észfáklyának, hogy a szópiperékre már semmit sem adunk és kezdé magasztalni a latán nyelvet”. Kétségbe vonta Kossuth bajor történetének szavahihetőségét, és azt az állítólagos francia példát ajánlotta követésre. “Kossuth már alig várta, hogy szólhasson – folytatja az anonim beszámoló szerzője –, és nagy gúnykacaj közt nemcsak Gyarmathyt csipelé le, hanem az egész kat.[olikus] klérust rútul legyalázá.” Kossuth szavait pedig így adta vissza: “Ne csodálkozzék senki, hogy a t.[isztelendő] úr annyira védi a deák nyelvet, hiszen a kat.[olikus] klérusnak nincs nemzete. (Éljen.) Mihelyt ezt a fekete köntöst valaki magára veszi, azonnal kivetkezik minden nemzetiségből. (Kacaj.) A kat.[olikus] klérus igen gyakran följajdul a deák nyelv miatt, mert érzi, hogy azon üdőtől fogva kezd egykori nagy tekintete gyengülni, mióta a magyar nyelv lépett a nyilvános termekbe. Vakságban tartá latán nyelve által a klérus egész hazánkat.” Szavait szűnni nem akaró tetszésnyilvánítás követte, s a megalázott Gyarmathy csak nehezen jutott újra szóhoz, rágalomnak nevezve Kossuth gúnyos felszólalását. Az elnöklő főispáni helytartó először Gyarmathyt figyelmeztette, hogy ne használjon vagdalkozó kifejezéseket, mert ez adott alapot Kossuthnak a tárgytól való eltérésre, de utóbbit is figyelmeztette, hogy felszólalása sokkal “nyomósabb” volt, mint a napirendre vett témakör (útlevélügy) azt indokolta volna. (A közgyűlések további, Kossuth személyével közvetlenül nem összefüggő eseményének ismertetésétől eltekintünk.)
A vegyes házasságok áldásmegtagadása ügyében az 1840. évieknél jóval élesebb 1841. februári közgyűlési határozatot – tekintettel az egyre kellemetlenebb helyzetbe kerülő püspöki karra – a kormányzat sem hagyta válasz nélkül. Már március elején újabb leiratot intéztek a megyéhez, kijelentve, hogy Pest legutóbbi végzése nem tekinthető a november 24-i leiratra adott válasznak, és újra elrendelték, hogy kimerítő tudósítást készítsenek intézkedéseik okairól, s amíg ennek mérlegelése a kancellárián meg nem történik, függesszék fel a folyamatban lévő eljárásokat. Elvárták továbbá a törvényhatóságtól, hogy “a megindított pereknek a legrövidebb eljárást parancsoló törvény értelmébeni berekesztésiben haladéktalanul eljárjon”. Ezt a helytartótanács az év folyamán többször is követelte a megyétől, egyre keményebb hangon. Az 1841. novemberi közgyűlésen azonban a vármegye változatlanul kifejezte ragaszkodását az előző egy évben hozott határozataihoz: “bátorkodunk azon tisztelettel, mellyel a felsőbb parancsolatokat fogadni kötelességünknek ismerjük, válaszolni, hogy mi azon akadályt, mely e tárgybani tudósításunk felterjesztését hátráltatja, elhárítva nem látván”, úgy vélik, az 1840. augusztusi illetve 1841. februári feliratokban felhozott érvek változatlanul, “teljes erejökben állnak” továbbra is. Még 1842 júniusában is ugyanolyan értelemben válaszoltak a helytartótanács megkeresésére, kijelentve, hogy intézkedéseiket törvényeseknek és alaposaknak tartják, továbbá mindaddig, míg “az érdeklett határozatot megsemmisíttetni kérő egyházi méltóságok folyamodó leveleik, melyekből értesíttethetünk, mire alapítják kérdéses határozatunk megszüntetését tárgyazó kérelmüket, egyszersmind azt is látandjuk, mily ellenvetésekre kelljen megfelelnünk, velünk nem közöltetnek, a legfelsőbb helyről kegyelmesen tudtunkra adott rendeletnek kimerítő alázatos jelentésünk felterjesztésével eleget nem tehetünk”. Ráadásul 1841 első felében a vármegye nemcsak a vegyes házasságok ügyében, hanem más kényes kérdésekben, például az áttérések ügyében is szembefordult az egyház diszkriminatív gyakorlatával. A nagykőrösi illetőségű Hídvéghy Alajos 1837-ben jelentkezett először az ún. hatheti oktatásra, amelyet katolikus egyháziak 4 évig halogattak, arra hivatkozva, hogy az áttérni akaró figyelmetlen, illetlen, “bűnös makacsságot” tanúsít. 1841. márciusi kisgyűlésén a vármegye kijelentette, hogy a hozzá fordult panaszos kiállta az oktatást, az áttérést számára engedélyezik.
Visszatérve 1841 tavaszára, a februári határozatok értelmében március 22-re idézték meg Feichtingert, akinek az ügyét – hasonlóan más perbe fogott papokhoz – az egyház erőteljesen támogatta a háttérből. A tárgyaláson helyette ügyvédje jelent meg, aki óvást emelt a vármegye által felállított rendkívüli törvényszék illetékességével szemben. (Ez más esetben is a papság megszokott eljárása volt.) Az amúgy is lassú korabeli ítélkezési eljárást a perbe fogott plébánosok esetében még nehezítette a kormányzat részéről a vármegyére nehezedő nyomás a perek felfüggesztése érdekében, továbbá a rendkívüli törvényszék hatáskörének tisztázatlansága. Amikor végre utóbbi kérdés rendeződött, Feichtinger fellebbezett, amelyet 1842. január 25-én utasítottak el, felszólítva az alperest érdemi védekezésének előkészítésére. Az év második felében nemcsak az hátráltatta a folyamatot, hogy a kancellária magához kérette a plébános-perek iratait azzal a nyilvánvaló céllal, hogy “elfektesse” az ügyet, hanem az is, hogy az ellenzék egyházpolitikai téren figyelmét először egy új sérelemre (a Lonovics által kieszközölt pápai bréve 1841. őszi kihirdetésére), valamint sokkal inkább a közelgő országgyűlésre (mint a megoldás forrására) irányította az áldásmegtagadó papok elleni eljárások helyett. (Pest megye 1842. január 31-i közgyűlésén Szentkirályi hozta szóba, hogy Kopácsy érsek a vármegye által korábban törvénytelennek tekintett eljárást is magában foglaló brévét egyházmegyéjében kihirdette, ezt új sérelemnek tekintették, és – amellett, hogy érvénytelennek tekintették a dokumentumot, ismét szorgalmazták az országgyűlés összehívását – a főpap ellen a vármegye újabb intő levelet adott ki. Egyes utalások szerint ez utóbbi indítvány Kossuth nevéhez fűződött.)
A Feichtinger elleni eljárás iratai pillanatnyilag nem ismertek, de röviden érdemes felidézni egy azzal egykorú eljárás lefolytatását. Dubraviczky alispán 1842 tavaszán idézte törvényszék elő Mayer János vác-felsővárosi plébánost, aki nemcsak a templom egy oldalszobájában akart összeadatni egy párt, hanem a katolikus menyasszonytól megtagadta a feloldozást gyóntatáskor, a vőlegény vallására pedig gúnyos megjegyzéseket tett. Egressy Sámuel megyei főügyész az idézésnek megfelelően május 9-én emelt vádat Mayer ellen, viszont csak annyi történt ez alkalommal, hogy az alperes helyett Batta Mihály ügyvéd “ünnepélyes ellentmondással” jelent meg, kijelentve, hogy “fenntartja a fenntartandókat”. A papok, köztük Feichtinger ellen indított eljárásokat Pest megye törvényszéke – az 1844/3. tc. következtében – 1845. decemberében törölte el, visszamenőleges hatállyal is törvényesnek jelentette ki a passiva assistentiával, sőt a protestáns lelkész előtt kötött vegyes házasságokat is, továbbá “ezáltal a vegyes házasságoktól ez idő alatt megtagadott áldás miatt következett sérelem a múltra nézve is elenyészett, jelen ügyészi pert bíróilag megszüntették s levéltárba tétetni rendelték”.

A Pest megyei határozatok sajtóvisszhangja
Az 1840. augusztus 27-i határozatokról először az Augsburger Allgemeine Zeitung, majd ennek tudósítását átvéve a Jelenkor számolt be. A német lap röviden ismertette az áldásmegtagadó papok számára kilátásba helyezett büntetéseket, majd megjegyezte, hogy “az ily megyei határzatok semmi törvényes erővel nem bírnak, és csak azért érdemelnek figyelmet, mivel az ország érzelmét fejezik ki”. Ezt a Jelenkor visszautasította, mondván, a határozat az 1647/14. tc.-en alapul, vagyis általánosan kötelező erővel bír.
Néhány konzervatív hangvételű publicisztikai írás mellett több röpirat foglalkozott önállóan a Pest megyei határozatok “taglalásával”, az 1841-ben megindult röpirat-folyam során pedig a legtöbb katolikus szerző igyekezett cáfolni Pest állásfoglalásának törvényes alapjait. Érdemes általánosságban megjegyezni, hogy ezek egyike sem említi még utalásként sem Kossuth személyes érintettségét, vagyis házasságának és a pesti határozatnak az összefüggéseit, ami azért fontos, mert ha a kortársak ezt fontosnak tartották volna, aligha hagyják ki a kínálkozó publicisztikai lehetőséget. (A katolikus szerzők álláspontja szerint egy marginális politikai kisebbség illetve a protestánsok egyes körei intéztek önös hatalmi érdekeik miatt demagóg és arrogáns támadást az igazság talaján álló egyház ellen – míg a liberálisok a nemzet egészét érintő közügynek kezelték a vegyes házasságok problémakörét.) E röpiratok főbb tartalmi elemeit ezúttal csak érintjük. Többségük 1841-ben már önállóan Pesttel egyre kevésbé foglalkozott (gyakran emlegették persze Pest megye későbbi közgyűlési határozatait is), emellett a figyelmük középpontjába a – Deák Ferenc által fogalmazott, rendkívül nagy hatású – Zala megyei körlevél került, továbbá 1841 végén már nemcsak a megyei határozatok cáfolatára koncentráltak, hanem a pápai bréve kapcsán az egyház tekintélyének védelmére, illetve az egymás után felmerülő liberális egyházpolitikai indítványok (szekularizáció stb.) ellensúlyozására.
1840 végén már zajlott kisebb sajtópolémia az akkori néhány lapban, melyek közül csak egy cikk védhette Pest megye álláspontjának törvényességét, amikor határozatát az 1647/14. tc.-re alapozta. Az ennek előzményeként, majd cáfolataként megjelent írások az egyház álláspontjának törvényességét és a vallásszabadság vármegye által történt megtámadását ecsetelték. Egyikük azzal érvelt, hogy a liberálisok által megalázó kényszernek tekintett reverzális “nem más, mint kölcsönös felvilágosítás és jó tanács útján történni szokott megegyezés, ez pedig nemcsak nem foglal magában szabadságsértést, erőszakot vagy kényszerítést, sőt inkább a valódi lelki szabadság eredménye”. A november után megjelenő cikkek egyre nagyobb jelentőséget tulajdonítottak a vegyes házasságok ügyének, az indítvány megfogalmazóiban egyre inkább egy arrogáns politikai csoport összeesküvését, az egyház magatartásában pedig a vallásszabadság és a kereszténység központi jelentőségű ügyét láttatták. Egyikük szerint mindig akadt olyan ostobaság, amelyet néhány bölcselkedő helyesel, ezek követőkre is lelnek, “ha a néptengert a szónokok indulatossága felhabosítja”, s aki a papokat megbüntetni akarja, az “háborgatja polgártársainak jogait, s a személyes bátorságnak, lelkiisméreti szabadságnak ellensége”. (A vegyes házasságok jelentőségének egyházi megítélésére jellemző az a későbbi megfogalmazás is, miszerint az az egyháznak a “vallási indifferentizmus pokolbetegségének” szüntelen eltávolítását célzó küldetésének központi eleme, ha ugyanis ez elborítja az egyházat, annak közvetlen következménye az egész emberiség “legteljesebb zsarnokságba” süllyedése.)
Szintén 1840 végén megjelentek az első önálló, papok által írt röpiratok is, érdekes, hogy egyiknek a szerzője minden bizonnyal az a Mráz (1848-tól Déry) Mihály, aki pest-belvárosi káplánként szemtanúja volt Kossuth házasságkötésének, továbbá a megyei ülésteremben történteknek. Mráz is a papság eljárásának törvényességét bizonygatta, s azt, hogy Pest megye rendei túllépték hatáskörüket, amikor egyházi, vallási kérdések eldöntésébe avatkoztak. A pesti liberálisok (köztük nyilván Kossuth) nézeteiről úgy vélekedett, hogy azok “mint egyoldalú hibás nézetek boldog feledékenység után sóvárognak”. A reverzálisokat is közvetlenül a katolikus teológiából vezette le (“nem a katolikus magyar klérus kívánja tehát Magyarországban az úgynevezett reverzálisokat, hanem a törvényesen biztosított katolika vallásnak lelke és szelleme, a klérus csak eszköz, mely azt, mit törvényesen biztosított vallása kíván, elfogadja”), ezért úgy vélte, hogy a közgyűlésen a papok elleni “akciózás” voltaképp a katolikus vallást akarja vádlottak padjára ültetni. Ugyanezeknek a nézeteknek adott hangot Vesztróczy Ferenc saját neve alatt kiadott írása is, szintén tipikus egyházi érvelésként számos történeti, egyháztörténeti adatot és utalást is felsorakoztatva.

Kossuth Lajos egyházpolitikai nézetei a vegyes házasságok áldásmegtagadása kapcsán az 1840-es évek elején
Kossuth életrajzai gyakran emlékeznek meg neveltetéséről, az evangélikus egyházban viselt tisztségeiről, s idézik fel a beszédeiben és írásaiban szereplő számos bibliai hivatkozást. Összességében azonban Kossuth közéleti és újságírói tevékenységében nem lehetünk tanúi az egyházias vallásosságnak, egyházpolitikai felfogása forrását sem annyira bibliai olvasmányaiban vagy vallásos neveltetésében, sokkal inkább saját kora liberalizmusában jelölhetjük meg.
Az 1840-es évek elején, mint láttuk, markáns véleményt formált az állam-egyház viszonyt terhelő kérdésekről a vegyes házasságok kapcsán is, ehhez képest feltűnő, hogy az általa szerkesztett Pesti Hírlapban oly sok más téma mellett ennek nem szentelt önálló cikket. Feltételezhető, hogy az állam-egyház viszony átalakítását rendkívül fontos, ugyanakkor a polgárosodás reformkérdései között nem kiemelt fontosságú témaként kezelte. Ehhez tartozik, hogy mivel az ellenzéki nemesség számára könnyen átlátható, világos sérelemről volt szó, Kossuth jól érzékelte a vegyes házasságok kapcsán a – konzervatív udvarral szövetséges – katolikus egyházzal szembeni mozgósítás lehetőségét, és azt is, hogy más, esetleg fontosabb reformok jelentőségéről ugyanakkor nehezebb a közvéleményt meggyőzni. Általában kevés egyházpolitikai állásfoglalását rögzítette írásban, önálló tanulmánynak csak a már említett, elveszett 1833. évi munkája, illetve egy 1871-ben keletkezett, az 1848. évi vallási törvényre való visszaemlékezése tekinthető. Lapjában számos vezércikkben foglalkozott az unió illetve a pesti protestáns főiskola ügyével, utóbbiak közvetlen vallási vonatkozásain túl a nemzetiségi kérdésben, illetve az ország fellendülésében betöltött szerepét tekintette fontosnak, vagyis nem közvetlen egyház-, hanem valamely azzal összefüggő társadalompolitikai problémát elemzett. Egy olyan cikke jelent meg, amelyben a vegyes házassági ügy miatt Heves megyében arrogánsan fellépő konzervatív-klerikális tábort ítélte el. Egy másik, az egyház közéleti-politikai szerepével foglalkozó vezércikkének megjelenését 1843-ban a cenzúra eltiltotta. Kossuth ehhez fűzött jegyzetében világosan kimondja, hogy “túlságos tartózkodással” viszonyult mindig is a vegyes házasságok kérdésköréhez, s annak ellenére, hogy a megyegyűléseken mindig kifejtette vonatkozó nézeteit (amihez a jövőben is ragaszkodik), “a vegyes házasságok ügyében sem íránk soha ex professo egyetlen egy hírlapi vezércikket”. Mindezt azért is tartotta fontosnak hangsúlyozni, mert kritikusai állandóan doktriner egyházellenességet vetettek szemére.
Mégis, beszédein kívül számos vonatkozó megjegyzésében utalt arra, hogy nagyon is foglalkoztatta a kérdés, és nyilván nem csupán a személyes érintettsége miatt. Ez utóbbi tényező valószínűleg inkább távol tartotta a nyilvánosság előtti állásfoglalástól. A Pesti Hírlapban egyetlen apró utalást találunk csak a házasságkötés és a vegyes házassági ügyek összefüggéséről, amikor az 1841. februári pesti közgyűlésről szóló tudósítás (vagyis nem Kossuth saját cikke!) így fogalmazott: “Utóbb némely vegyes házassági esetek, amennyiben alkalmasok valának, s köztük e lapok szerkesztője is, az 1647/14 tc. szerinti eljárásra utasíttattak.” Mindehhez hozzá kell venni, hogy az 1839–40. évi országgyűlést közvetlenül követő belpolitikai helyzetben Kossuth nagyon is komoly jelentőséget tulajdonított az áldásmegtagadás miatti egyházpolitikai vitának, felismerte, hogy az ellenzéki nemesség figyelmét hathatósan hívja fel az előző diétán elért – sokakat indokolatlan optimizmussal eltöltő – eredmények viszonylagosságára: “E részben [az] 1840. év 1836-tól nagy mértékben különbözött. Lekerülvén a szőnyegről az erős ingerlők, mik a nemzeti test életviszonyait négy éven át feszítették, s akik e feszülést talán még éltethették volna, kötelességüknek tartván nem tenni, a fáradtságnak bizonyos neme látszott a nemzeten elömleni. És néhány hónap múlva előkerült a vegyes házasságok kérdése, s amint minden rossznak van jó oldala, hazánknak leghűbb, egyszersmind legegészségesebb velejű fiai határozottan oda nyilatkoztak, hogy ezen kérdésnek előkerülése fogná kifejlődésük processusát az elalvástól megőrizni. S valóban úgy lőn.” Azon túl, hogy ő maga nem publikált önálló cikket, a cenzúra szorítása különösen erősnek bizonyult a katolikus egyházzal kapcsolatos írásokat illetően. A kormányzatnak még az is sok volt, hogy közgyűlési termekben elhangozhatnak a liberálisok egyházellenes beszédei, hasonló gondolatokat nem nagyon akartak nyomtatásban is látni. (Ezzel élesen ellentétben állt a konzervatív-katolikus röpiratok és sajtócikkek nagy száma.) Zala megye említett felirata ugyan megjelenhetett a Pesti Hírlapban (igaz, az ellentétes nézeteket képviselő Esztergoméval együtt, a kiegyenlítés jegyében), de számos megyegyűlési tudósítást, illetve az “Értekező” rovatba szánt cikket eltiltottak, vagy megjelenését csak alapos megcsonkítások után engedélyezték. Felmerült a Pesti Hírlapban ismert liberálisok (Palóczy László, Sebestyén Gábor) megyei beszédeinek közlésének terve, erre sem kerülhetett sor.
Kossuth szerkesztői gyakorlatából ugyanakkor jól érzékelhető, hogy a megyegyűlésekről készült tudósításokban előszeretettel adott teret a liberálisok indítványairól, beszédeiről szóló híreknek. Ezekhez gyakran fűzött lábjegyzeteket, melyekben igyekezett nyilvánosságra hozni véleményét. (Ez gyakran – a cenzor könyörtelen tolla miatt – nem sikerülhetett.) Például az egyház egyik legerősebb bázisának bizonyult Esztergom közgyűléséhez fűzött megjegyzésében úgy érezte, cáfolnia kell az ott elhangzott véleményt, miszerint a papok perbe fogását azért nem lehetett volna Pestnek az 1647/14. tc.-re alapoznia, mert abban nincs szó az áldásról. Kossuth világos logikával vezette le, hogy a törvényben az 1791/26. tc.-ben a házasság “akadályoztatásának” tilalma szerepel, s aki nem áldja meg úgy a vegyes házasságot, mint a korábbi évtizedekben, az törvénysértést követ el, “tehát állani kell a törvénysértők ellen általában s egyetemileg szabott büntetésnek”. Más alkalommal, egy meg nem jelent jegyzetében a plébánosok elleni megyei eljárások világos rendjét és következetes végrehajtását támogatta. A református Könyves Tóth Mihály értekezéséhez fűzött jegyzetében világosan mondta (“valamint gyűlésekben szóval, úgy itt írással nyilván”), hogy a vegyes házasságok ügyének megoldását olyan értelmű törvény elfogadásában látja, amely szerint a frigyet a vőlegény papja előtt kötik, s a gyermekek apjuk vallását kövessék. Itt utalt arra is, hogy a felekezeti jogegyenlőség megvalósítását szükségesnek vélte az egyház ellenállásával szemben is keresztülvinni. (“Ha az 1791/26. tc. szabta utat a római katolikus klérus vallása elveivel ellenkezőnek tartja, a törvényhozásnak más utat kell arra nyitnia, hogy a státus céljának elég tétessék.”) Kossuth egyszerűen nevetségesnek tartotta továbbá, hogy a papok “szokott vallásos szertartásukat megtartsák, de azért az esketést másnak még se engedjék”. A vegyes házasságok ügye kapcsán gyakran rámutatott, mennyire híve a felekezeti egyenlőségnek és a feudális kiváltságok felszámolásának. Májusban például egy kalocsai kanonok (egyébként Csajághy Sándor) Bács megye gyűlésén tett felszólalását ítélte el, amiért az kirohanást intézett Zala megye liberális körlevele ellen, más alkalommal pedig – az egyenlőség és viszonosság elve alapján – a megyegyűléseken szavazatjogot követelt minden bevett felekezet papjának stb.
Több olyan – igaz, a cenzúra által törölt – eszmefuttatása is fennmaradt, amelyek arra utalnak, hogy Kossuth határozott, liberális elveket vallott az egyházpolitikai kérdésekben, pártolta az áldásmegtagadó papok perbe fogását stb., mégsem tudott azzal egyetérteni, ha egyes vármegyék továbbmentek a Pest megyei végzésben foglaltaknál. Amikor például 1841 áprilisában Zólyom megye úgy döntött, hogy ideiglenes jelleggel, a felelősség vállalásával engedélyezi protestáns lelkészeknek is a vegyes házasságok törvényes megkötését, Kossuth kifejezte egyet nem értését. Leszögezte: nagyon reméli, hogy a következő országgyűlésen alkotandó törvénynek ez a passzus is része lesz, de amíg azt nem szentesítik, a fennálló jogrend alapján kell eljárni. (“Azon elvnél fogva, miszerint a legkártékonyabb törvény iránti engedelmességet is mindaddig, míg a törvény áll, mulaszthatlan polgári kötelességnek, mégpedig semmi tekintetből fel nem áldozhatónak hisszük és valljuk.”) Más alkalommal Bereg eljárását helytelenítette, amiért két segédlelkész ügyében – a protestánsokat és a vármegye méltóságát súlyos szavakkal megbélyegző templomi prédikációjuk miatt – a közgyűlés vizsgálóbizottságot állított fel. Kossuth alapelve ugyanis az volt, hogy nyilvánosság előtt kimondott szó ellen csak a szó fegyvereit lehessen használni, addig pedig nem érdemes olyan helyzetet teremteni, hogy a fanatikus papok mártírként tekintsenek magukra.
Vonatkozó véleményét hosszabb formában Kossuth Zay Károlyhoz intézett, 1842. január 17-i levelében foglalta össze. Világosan kiderül soraiból, hogy számára mennyire keveset jelentettek a felekezeti korlátok a nemzeti egység szempontjából: “meg vagyok győződve, hogy a protestantizmus ügye Magyarországban a felvilágosodott katolikusokban erős segédbajnokokat számlál, hogy a római klérus botor fanatizmusát, s erre építette uralkodási vágyát a katolicizmussal általában identifikálni hajlandó éppen nem vagyok”. Ugyanilyen felvilágosodott hozzáállást várt el a protestánsoktól is, hogy ne idegenítsék el szűkkeblű felekezeties magatartással őket az egyházi kérdésekben való együttműködéstől. A levél egyébként hosszabban foglalkozik a pápai bréve említett ügyével, Kossuth – mint írja – “éjjeleket gondolkozott” azon, hogyan lehetne erre reagálni. Ekkor papírra vetett álláspontja pontosan megfelel annak, ami később a vármegye végzésébe is bekerült, ami megerősíti, hogy ő tette az indítványt. Úgy értékelte, hogy a törvénysértő tartalmú bréve placetummal való felruházása folytán már nemcsak a klérus, hanem az azzal összefonódott kormányzat is törvénysértést követett el. Kossuth azt javasolta, a protestáns egyházak továbbra is éberen, törvénytisztelő, de aktív felvilágosító magatartással ellensúlyozzák a katolikus egyház “jezsuitizmusnak” nevezett magatartását. “Fel kell tartanunk, mennyire lehet, az egyenlőséget jogban és állásban, önmagunk által, önmagunkban.” A kiutat továbbra is a mielőbbi törvénymódosításban jelölte meg.
Kossuth az evangélikus egyház közéletében vállalt szerepével is e célok megvalósítását kívánta előmozdítani. Nyilván nem véletlen, hogy 1843 szeptemberében, a négy egyházkerület közgyűlésén annak őt is delegálták a vallásügyi sérelmeket összegyűjteni hivatott bizottságba. A jegyzőkönyv az ekkor már javában ülésező országgyűlésre vonatkozóan fokozott várakozásokat táplált, melyek pontosan fejezték ki Kossuth meggyőződését is: “a különböző vallásfelekezetű polgártársok közti béke és szeretet csak úgy megszerezhető, ha a lelkiismeret teljes szabadsága s a tökéletes viszonosság elve nemcsak elméletileg állíttatik fel, hanem a vallás ügye körüli minden törvényhozási intézkedések is világos és félremagyarázhatlan szabatossággal azon elvekre alapíttatnak”. Hasonló várakozást fogalmaztak meg egy évvel később, augusztus 30-án az áttérések ügyében Pesten, a bányai kerület közgyűlésén is.

Tanulmányok az 50 éves Bana Jocó tiszteletére. Szerk.: Katona Csaba. Győr, 2006. 47-52. p.

Feljelentés a diósgyőri plébános ellen 1844-ből*
A Miskolc–Mindszent-i plébánia irattárának rendezésre váró iratanyaga a város és a katolikus egyház regionális (helyi és egyházkerületi) történetének jelentős mennyiségű forrásanyagát tartalmazza az elmúlt mintegy két évszázadból. Néhány, vélhetően a 19. század óta felbontatlan, de többé-kevésbé évrendezett iratcsomó áttanulmányozása során – a lehetőségért dr. Berkes László plébános úrnak tartozom köszönettel – került a kezembe az alább közölt dokumentum.
1844 elején névtelen feljelentés érdekezett az egri főegyházmegyei hatósághoz Mihálik András diósgyőri plébános ellen. A feljelentést Rajner Károly kanonok (1762– 1846) 1844. február 7-én Thassy Miklós (1792–1848) miskolci plébánoshoz, az egyházkerület alespereséhez továbbította és kérte az abban foglaltak kivizsgálását. Az egyház (esetleg egyéb hatóság) által lefolytatott, a levélben foglaltakat érintő kivizsgálásokról a továbbiakban részletesebb kutatómunkát kívánok folytatni, jelen közleményünkben megelégszünk az érdekes feljelentő levél közzétételével.
Mihálik András majdnem két évtizeden át, 1829–1847 között volt a diósgyőri egyházközség plébánosa, 1792-ben született és 1816-ban szentelték pappá. Vagyis amikor a feljelentés róla született, már elmúlt 50 éves, tekintélyes egyházi szolgálat állt a háta mögött, jelentős részben a diósgyőri plébánián. (Borsod vármegye táblabírájává is választotta.) Egy alapvetően református hátterű, a XVIII. században újjászervezett mezővárosi plébánián kellett szolgálnia, ahol a – betelepüléseknek köszönhetően – a katolikus lakosság éppen a reformkor évtizedeiben érte utol, majd haladta meg a református népességet.
Egyelőre nem tudjuk, a Mihálik Andrást kicsapongó, parázna életmóddal, egyházi személyhez méltatlan magatartással vádoló levélnek mennyi az igazságtartalma. A feljelentés szerzőjének személyét homály fedi, az bizonyos azonban, hogy helyi, a viszonyokat jól ismerő, valamelyest művelt, de bizonyosan egyszerű sorsú ember lehetett. Többször utal a “szegény emberre”, a “paraszt emberre” stb., és nemcsak Szent Ágostonnak tulajdonított eredeti idézettel érvelt, de kiderül, hogy otthonában katekizmust tartott és összevetette azzal a templomban hallottakat. Szövegében mégis inkább az élőbeszéd fordulatainak papírra vetése érzékelhető, vagyis nem gyakorlott tollforgatót sejtet. A szövegben gyakran változik a beszélő pozíciója, átmenet nélkül váltogatja saját gondolatait, az egri főpapoknak címzett véleményét és idézi a mások által mondottakat. Számos hétköznapi, a helyi közösséget nyilván “tematizáló” történetet ad elő (nyilván saját szemüvegén keresztül), amelyeknek életszerűségéből következően legalábbis fültanúja volt. Szinte végig megnevezi a konkrét, nem egyszer a diósgyőri koronauradalomban jól ismert személyeket, akiktől történeteket hallott, vagy akik tanúsíthatják az általa mondottakat. Szövegéből úgy tűnik, bátran tett szóvá mások által is ismerhető, ellenőrizhető vádakat, például a paplak falára titokban festett minősítést, nyilvánosan elhangzott vagy megtörtént eseteket. (Például a templomi ülésrendben a helyiek által tiszteletben álló asszony helyére személyének kedvesebb nő ültetését, egy alkalommal állítólagos bezáratását stb.) A katolikus papokkal kapcsolatban gyakran felbukkanó általános kifogásokat tett szóvá, elsősorban a plébános alaposan kifogásolható erkölcsi magaviseletét illetően. A szexuális kicsapongásokban szinte “elmaradhatatlan” a gazdasszonyához (házvezetőnőjéhez) fűződő viszony taglalása, akit szintén feslett erkölcsökkel (törvénytelen gyerekkel, káromkodással, hatalmaskodással) jellemez. De papi mivoltából fakadó élethelyzetekben (gyónás, jegyesoktatás stb.) kiszolgáltatott nőkkel való visszaéléseket is a plébános szemére vet. A levél szerzője ugyan számon kéri rajta a követésre nem méltó életvitelt, egy helyen azonban elárulja, hogy mindezzel inkább az a baja, hogy a pap kérkedett erkölcstelenségével és nem is akarta titokban tartani (“ördög vigye csak okosan tenné, amit tesz, ne volna botránkozásra a népnek”), folyton érzékeltette, hogy neki mindent szabad. Emellett felemlegette a másokkal szemben erőszakos, káromkodó magatartását, illetve anyagiasságát is, például a legkülönbözőbb üzleteléseket, az egyszerű emberek anyagi kihasználását (“bitangba” dolgoztatást), hatalmaskodást (a heves vérmérsékletű gazdasszonyával anyagi vitába keveredő fiú bíróság elé citálását, a temetőkertbe tévedt ökör gazdájával való fizettetést), az egyház ügyeivel kapcsolatos kiadások öncélú lebonyolítását stb. Mindezzel természetesen összefügg, hogy a lelkipásztori szolgálatait elhanyagolja, papi teendőivel kapcsolatos előírásokat nem vagy rosszul ismeri és a helyi közösség lelki igényeinek nem tud megfelelni. (Nem tud prédikálni, “nyomorult bunkóforma kezeivel” hadonászik az oltárnál stb.) Nem csoda, hogy a szerző hangsúlyozza, hogy ilyen embernél még a gyónás szentségét sem kívánja igénybe venni. A névtelen levél tanulságos korrajz is, hiszen megemlíti benne a büntetőjogi reform épp az 1840-es években a polgári átalakulás középpontjába került kérdését (a testi fenyítés eltörlését), a hétköznapi erkölcsök meglazulását (például a káromkodás elterjedését), illetve az egyházakkal kapcsolatosan azt a szemléletet, amely a papokat nem önkényes, törvény felett álló, hanem tetteikért felelősségre vonható személyekként kezelte.
Levelének közlésekor megtartottam az eredeti szövegbeosztást és mondatszerkesztést, a bizonytalan olvasatokat illetve nehezen értelmezhető részeket [...]-be foglalt illetve lábjegyzetben feloldott utalásokkal láttam el. 

FORRÁS

Tisztelendő Urak!

Szabad szólás! Magyarok szerint! Bizony szabad, kivált, ha igazat szól az ember, úgy ám, de nem mindenkor szabad kimondani az igazat, mert mondd igazat, betöröd a fejet, de mi azt tartjuk, hogy szabad, mert árt a jónak, ki a gonosznak enged. Hányan vannak kendtek? Vagyunk uram vagy húszan. Lássunk hát a dologhoz. Morogjanak kendtek – morogjunk? Bizony, mert míg él az ember, morog, és hogy éljen morognia is kell – de a szegény ember akárhogy morogjon is, mégis szegény marad. Ó, jó földi, nem lehet minden ember gazdag, mert – és a szegény ember is csak úgy lehet boldog a maga szegénysége mellett, mint a gazdag a sok kincse mellett, csak jó erkölcsű legyen, mert csak a jó erkölcs teszi az embert emberré, tudja-e kend mit tesz ez a szó: ember? Tudom uram, hogy az ember első teremtménye az Istennek az angyalok után és hogy az Isten képére és hasonlatosságára lelkére nézve van teremtve. De a magyar is azt tartja, hogy nem minden ember ember, hanem csak aki jó erkölcsű. Az igaz uram, de amint tapasztaljuk, nem sokat adnak mostani világba a jó erkölcsre, mert már káromkodni szabad, azért nem verik meg, böjt nincs, mert a mi papunk sem böjtöl, de amint hallatszik, hogy már a legnagyobb rabokat sem fognak verni, én ugyan nem bánom, csak elég az hozzá, hogy már a papoknál is vesz a jó erkölcs, ezt bebizonyíthatnám a mi papunkkal. Hogyan? Úgy uram, hogy ha elbeszélnénk az ő viseletét, azt mondaná az úr, hogy az lehetetlen, azért, hogy a papokra szintúgy ügyelnek a püspökök, a kanonokok, mégpedig szorosabban, mint mireánk a vármegye. Az igaz uram, meg is mondta egyvalaki, milyen jó erkölcsű a mi papunk, mikor ezeket írta faljára: huncut pap, kurvás pap, lator pap sat sat. de még azt is, aki őtet jól meghajigálta, mikor egyszer későn estve ment haza a malomból. Ugyan hogy volna ő jó erkölcsű pap, mikor őhozzá becsületes asszony nem mer menni, mert csókoltatja magát az asszonyokkal, és a ruhájukat erőszakosan emelgeti, azt beszélte az én komám felesége, hogy úgy tett neki, mikor ágybírt vitt neki. De úgy tesz ő, mikor a keresztség után mennek nála beíratni, úgy tett P. kerülő feleségével és avval hitegeti az asszonyokat, hogy az nem vétek! No hallotta ezt valaha keresztény ember a jó paptúl, mikor maga az Isten tiltja 10 parancsolatokba a paráznaságot, és az Isten 10 parancsolatjába nincsen semmi kivétel! Hát nem elég neki a gazdasszonya, vagy azok, akiket Miskolczrúl hord neki egy vén boszorkány szép szén [= szín] alatt, hogy ők kötött papucsot vagy botost [?] árulnak, úgy beszélte az ő gazdasszonya az asszonyok előtt, mikor kendert csináltak nála – azt is beszélik, hogy a kántornét is bírja, azt én is hallottam, és hogy azért nem akarta volna elbocsátani a kántort. Hát azt hallotta-e kend komám, mit csinált Malináknéval? Azért haragszik Malinák a papra, maga Malinák beszélte peczérbe [?] és azért nem járnak templomba. Vagy az uraság bodnárnéjával, hát osztán hogy merne ő hozzá menni egy becsületes asszony? Nem bánja ő, becsületes, nem becsületes. Bizony a Kovács Matyi sem barátja a papunknak, mert karmazsin csizmát ígért a mátkájának, mikor katekizmusra jártak, mondta ő a Matyinak: hát te minek jöttél, hiszen te már tudod, de a Matyi tudta, hányat ütött az óra. Vagy a becsületes pap kerestet fejébe szolgálójával! De van is becsülete fejér személynek ő előtte, ne is menjen a férfi rossz felesége ellen ő hozzá panaszra, mert így fizeti ki: te huncut, rút, te zsivány, te lator, te kutyaverő, hát kutyád neked a te feleséged, azt mondom neked papi hitemre, hogy vagy bezáratlak vagy megveretlek. A gazdasszonyát Zsuzsó fiamnak hívja, az asszonyoknak mutogatja, mint tesznek, mikor a katonák el akarnak menni, hogy akkor farokkal vakarják, és mikor hallják, hogy jönnek, akkor a hasokkal, komámasszony, jönnek a katonák. A fiatal menyecskéktől azt tudakozza, hogy hányszor hált már az urával. Hát te Hanyi, kivel hálsz az éjszaka, az urad Ilógba [?] van vagy mésszel [?]. Ugyan, mondja meg a keresztény ember, mi gondja van neki arra, illik-e az becsületes paphoz. Vagy becsületes papot szokták bakterházba zárni a bakterok, mint őtet, vagy látta a kend becsületes papot úgy járni, mint ő jár lesütött fővel, kendő a szájába, és neki hiába köszön az ember. Bizony szó ide, szó oda, hanem az igazat nem lehet tagadni, és olyan embernek, mint ez a mi papunk hírét se hallottam, ámbár az előbbeni papunk is menyecskés ember volt, de mégsem volt oly szemtelen, mint ez, és neki veszett teremtette csak annyi, mint nekünk az Isten áldja meg. De az a ringyó is tud káromkodni, nem hiába, hogy katonáné volt. Azt hallották kendtek, mi történt N. fiával? A pap nem kapott embert bitangba sövényt fonni, tehát elhívatta ezt a fiút. S elmegy a fiú napszámért, ad neki a gazdasszony tíz garast, a fiú megolvassa a pénzt, s mondja: ifiasszony, ennyi a napszáma a sövényfonónak, hiszen engem egy ezüst húszasra híttak, bizony ha tudtam volna én el nem jöttem volna, erre a gazdasszony: ne locsogj, te huncut, te zsivány, hát mijét loptam el az asszonynak – szól a fiú, és ő kikapja olyan kis meszes tálból olyan kis meszelőt és a fiú után hajintja. A fiú visszafordul, felkapja ő is a meszelyőt és vissza vele, úgy hogy eltalálta ő kemmét [= őkelmét] homlokára. Tehát mi lett a vége? A fiút megverette pap a városházánál, azért, hogy visszadobta gazdaasszonyába a meszelőt, annak pedig, hogy a ringyó gazdasszonya huncutolta, zsiványozta a fiút semmiért, annak nincs törvénye, és még azt akarta, hogy fizessen neki vagy 100 forintot fájdalmáért. Hát a becsületes fiúnak huncut, zsivány szavakért ki fog fizetni? Vagy mit tett az Aichinger leányával, a szegényt kikergette tisztnék székéből csúfosan, és az ő fattyat vetett gazdaasszonyának szabad akármelyik székbe ülni. Noiszen én nem tudom, hová tette az eszét pap létére. Már egész bolondja annak a czurhónak [sic!] és akárhogy van vele, ördög vigye csak okosan tenné, amit tesz, ne volna botránkozásra a népnek, hanem neki mintegy van ott valaki, vagy nincs, ő egyre csak a Zsuzsója körül forgolódik, dicsekszik, hogy neki milyen jó gazdaasszonya van, neki azólta van valamije, miólta ő van nála, és az a szajha már annyira elbízta magát, hogy maholnap kezét fogja csókoltatni. Bizony aki odamegy először az ifiasszonykának köszönjön, mert másképpen nincs grátia. Bizony, komédiás ő, ösmerik őtet a szentistványiak is, vagy a zsolcaiak, a volt hutai kántor haragudott rá nagyon, hogy mikor ott volt kántor, ezt a mi papunkat találta feleségével, és hogy hallgasson, adott neki kontraktust 100 forintról, és azért a 100 forintért járt hozzá, azt maga a kántor beszélte nekem. Mindenképpen nagy mester ő Kissel [?] az uraságtul sok fát, hogy most a templomnál, most az oskolánál, vagy a kántornál vagy a harangozónál kerétést fog csináltatni, a fát behordatja velünk bitangba, és ezután ölfát csinál belőle, vagy szőlőkarót és eladja Miskolcra. Ő azt gondolja, hogy a paraszt ember olyan buta, tudjuk igen jól, kicsoda ő. Én miolta őtet úgy ösmerem, mint most, én azóta nem voltam nála gyónni, nem is megyek, ha százszor kiadja is, mint szokott, mintha nem tudnánk kötelességünket, ő nem beszél az emberhez, mint más becsületes pap, ha rivakodik [?], őhozzá csak holmi vénasszonyok, akik templom földjét csókolgatnak, járnak gyónni. No de kinek is volna őhozzá bizodalma, mikor olyan ravasz, hogy még a szent gyónásnál is erőteti fejér személyeket paráznaságra, ezt beszélte Grúber vinclérnéje és a hámorosi molnárnak a testvére, hogy úgy tett velek, mikor egyszer gyónni voltak nála, az igazán az égbe kiáltó vétek, én azt is hallottam, hogy a professort azért túrta ki, hogy a feleségét nem tudta lábáról levenni, és most azt beszélik, hogy a mostani professorhoz adja a gazdasszonyát, ő maga dicsekedett véle, és meglehet, mert oda jár kosztra, ej talán nem bolond, hogy azt a fattyat vetett kurvát elvegye. De én is hallottam azt, és hogy azért nem engedett neki elvenni a hutási forster leányát, hogy a gazdasszonyát tolhassa nyakára. Úgy is azt beszélik, hogy ő is hál vele, mint a pap. Én megint azt hallottam, hogy a prefektus szobaleányát szeretné elvenni, és a jámbor talán fél a paptól, mert a házasulandókat úgy szokta fenyegetni, várj te kutyaverő, majd kezembe kerülsz, az pedig kezébe van mindig. De ha elmegy neki fáért, mint béres fia vagy ganajt hordani, akkor jól van minden. De a béresnek nem mert volna ő véteni, mert az öreg bérestől úgy fél, mint a tűztől, elkerüli ő a bérest, amennyire csak lehet. Biz Isten öcse, nem papnak való ő, mert ő se énekelni, se prédikálni nem tud, de az oltárnál sem tesz úgy, mint más papok, ott is szaladgál tízszer is megy az evangyéliumhoz, ágaskodik lábújhegyére, és a nyomorult bunkóforma kezeivel hadaráz, a szegény prédikációt csak eldarálja. Nem úgy prédikál, mint más papok, mint mikor az alföldön járunk, vagy Miskolcon lehet hallani, akiket én már többször hallottam prédikálni, azok még a gondolatját is tudják az embernek, és úgy szívére beszélnek, hogy megérzi, de ez csak a sok kedves híveim, kedves híveim szavakkal elmondja ugyan azt, amit taval és harmadévi. Templomban vagyunk kedves híveim, azon kívül kutyaverők. Nem adná ő egy játékkártyát valamennyi prédikációért sem az ő breviáriuma. De jó csősz lett volna belőle, mert szeret mászkálni, de van is haszna, behajtott a nyáron temetőrül N. ökrét, s addig ki nem adta, még 27 forintot nem fizetett érte, mintha a temető az ő rétje volna. És neki ne mondjon az ember tisztelendő úr, hanem főtisztelendő úr, de hol van a veres öve, majd adok neki azért az újmódi üdvözletért. Az igaz, mihelyt én hazajöttem a templombul, akkor, mikor kiadta, hogy ne úgy imádkozzunk az üdvözletet, mint eddig, elővettem az egri új katekizmust, talán abban van úgy, és azért reformálja, de abban is csak, mint mindig szoktunk imádkozni, de hát miért nem mondta, hogy ki parancsolta, az érsek-e vagy a római pápa. Bizony, ha a mi tiszteletesünk oly gyalázatos életű volna, mint a kendtek papja, mink régen odébb adtunk volna rajta, hiszen az olyan pap gyalázatjára van az eklésziának, attul semmi jót nem tanul az ember, és a paraszt ember kitől tanuljon valami jót, ha a papjátul nem. A szegény ember nem járhat 10-12 esztendeig oskolába, osztán papnak az a kötelessége, hogy minden jóra tanítson, jó példát mutasson a népnek. Miért nem kérnek kendtek magoknak más papot? Bizony, hidje el barátom, ezt a mi papunkat nem követhet az ember semmibe sem, mint kellene Krisztus szavai szerint, anélkül hogy vagy testének vagy lelkének ne ártson. A mi népünk nem olyan, hogy civódna papjával, őbenne csak a prefektus tartja a lelket, mert látja, hogy a nép előtt nincs becsülete, sokszor maguk a tisztek is kinevetik őtet. Szépen járt ő forsterrel, valami fán vesztek össze, és a forster nem sokat cifrázott vele, kilökdöste szobájábul a papot, voltak már neki sok kázusai, mint mikor a szegény késest felpofozta, meghuncutolta templomnál, mikor pénzt kért tőle valami kapocsért, amit csinált templom könyvére, ő a sok traktával, hazudozással elsimítja a dolgot, és akinek panasza volna, annak kukkanni sem szabad, és tudjuk, hogy egyik varnyú a másiknak szemét ki nem vágja, tehát csináljon, amit akar, majd ád ő is számot valaha sáfárságáról.
Íme főtisztelendő urak, amiket hallottam, azokat csak éppen nem szórúl szóra leírtam azért, mert a szemérem és az illedelem törvényeit nem akartam összetiporni egészen, mit tettem volna, ha szórúl szóra írtam volna. És azért nem írtam alá nevemet, mert én béke embere vagyok, és ha sértők a szavaim, visszahúzom azokat. Nem tudom, megteszie azt a diósgyőri nép is.
Ha talán ebbűl botrány eredne, nem vonakodunk Sz.[ent] Ágostonnal tartózkodás nélkül kimondani: Si de veritate scandalum sumitur, utilius permittitur nasci scandalum quam veritas relinquatur. Lib. de lib. arbit.

Levéltári Évkönyv, XIV. Szerk.: G. Jakó Mariann – Veres László – Viga Gyula. 
Miskolc, 2006. 177-190. p.

Somogyi Antal kommentárjai a szatmári 12 ponthoz*
A reformkor politikatörténetében kiemelkedő jelentőségű program, az 1841. évi szatmári 12 pont ismertetéséről és körültekintő méltatásáról történetírásunkban már bőven olvashatunk (legalaposabban Rácz István több, mint fél, illetve Varga János negyed évszázada megjelent tanulmányaiban), mégis számos körülmény további kutatásokra ad lehetőséget. Az egyes konkrét belpolitikai kérdések részletesebb elemzése mellett a helytörténeti feldolgozások kínálják a polgári átalakulásról nyújtott összkép “finomításának” leghasznosabb területét.
A szatmári 12 pontot a vármegye közgyűlése 1841. február 22-i közgyűlésén fogadta el, és küldte meg valamennyi vármegyének, kérve a program támogatását. Az egységes szerkezetbe foglalt, az átalakulás (reform) munkálatait gyorsítani hivatott program alapvetően “tematizálta” a korabeli közéletet. A pontokba foglalt, átfogó reform megyegyűlési vitáit jelentős részben felerősítette a sajtó megváltozott szerepe, különös tekintettel a Kossuth szerkesztette Pesti Hírlap jelentőségére. A helyenként szenvedélyes, a következő országgyűlésre készítendő reformjavaslatokat előkészítő megyei viták során egyeseket elfogadtak, másokat elutasítottak, s a 12 pont által szóba hozott kérdések külön-külön és egységesen egyaránt meghatározóak maradtak egészen az 1843-ra összehívott országgyűlés követutasításainak munkálataiig. Annak ellenére, hogy az 1841-es vitákat az egész országban derékba törte, illetve azoknak új irányt adott, hogy Szatmárban a konzervatív Uray Bálint királyi tanácsos, korábbi alispán vezette, erőszakoskodó tyukodi és csengeri kisnemesek a december 6-i közgyűlésen megbuktatták a 12 pontos programot. A leitatott és felheccelt kisnemesi tömegek (a “bunkókrácia”) akciója komoly figyelmeztetés is volt a reform ügyére nézve, és rámutatott, hogy az átalakulás kérdése a vármegyék – könnyen befolyásolható – erőviszonyainak mennyire kiszolgáltatott. S bár a reformerek között is voltak, akik kétkedéssel illetve kritikával viszonyultak a saját korában kétségtelenül radikális formájú szatmári 12 ponthoz, a program és annak vitája mégis jelentősen hozzájárult a liberális ellenzéki tábor aktivizálódásához, a későbbi reformprogramok megszületéséhez, törvényjavaslatok elfogadásához.
Így is maradt meg a kortársak emlékezetében. Jókai Mórnak a dualizmus elején született regényében nem véletlen, hogy a vármegye közgyűlésén a reformer szónok “rettentő beszéde [...] nem kevesebbet involvált [= foglalt magában], mint a szatmári tizenkét pont parafrázisát”. Utóbbit egyébként úgy is jellemezte, “tizenkét üstökös csillag egyszerre az égen, együtt egy dicskört képezők, melynek ragyogó neve »népfenség«! Még most is ragyognak. Akkor nagy küzdelemnek voltak okozói, megyérül megyére. Még csak e szó kimondása is: »szatmári tizenkét pont«, a vihar jelszava volt.” A későbbi történetírás hasonlóan értékelte illetve értékeli a jelentőségét. A 19. század második felében született értékelések általában szűkszavúbbak, az események egyszerű ismertetésére (különösen a csengeri és tyukodi bocskoros nemesek által történt megbuktatására) koncentrálnak. Horváth Mihály alapvető jelentőségű munkájában tévesen 1842-re tette a szatmári 12 pontot, a három legfontosabbnak a városok, az adó és az anyagi érdekek kérdéskörét tekintette a programból. Ballagi Géza ugyanakkor már kiemelte a szatmári 12 pontnak az 1840-es évek második felében született reformprogramokkal és az Ellenzéki Nyilatkozattal való párhuzamait is, annak előképeként méltatva a “valódi szabadelvűség megnyilatkozását”, rámutatva, hogy Szatmár megye 1841. decemberi színeváltozása sem tudta feltartóztatni az általa korábban elindított folyamatot az országban. Nem véletlenül emlegették később is a márciusi ifjak 12 pontjának, sőt jogosan az áprilisi törvények egyik előfutárának, hiszen az 1841-es követelések jó része ekkor teljesült. (Hozzátesszük, hogy az átfogó reform 12 pontos mintájának előképe mindazonáltal bizonyára Széchenyi István: Stádium c. művének pontjaiban keresendők.)
Később inkább negatív, távolságtartó stílusban jelenik meg Szekfű Gyulánál, aki – szintén 1842-re datálva – nem a konkrét reformpontokat, hanem épp ellenkezőleg azok “meglehetős általánosságban”, “homályosan” történt megfogalmazását említette, és hangsúlyozta, hogy a reform propagandisztikus terjesztése az ellenzék (különösen Kossuth) részéről nem hozta meg a kívánt eredményt. Sokkal inkább pozitívan és körültekintően méltatták a szatmári 12 pont átfogó igénnyel történt feldolgozásai, de a történetírásban is teret nyert a követutasításnak szánt átfogó tervezet reformfolyamatot ösztönző, a vármegyei nyilvánosságban annak hatását – a sajtó hatékony közreműködésével – elmélyítő szerepe.
Utóbbiak már rendszerint arra is felhívják a figyelmet, hogy a pontok fogadtatása épp azok részéről volt tartózkodó, akik a szatmári program által célba vett reformfolyamat irányítását, kézben tartását vagy legalábbis figyelemmel kísérését meghatározták, pedig a megyékben a liberális reformokra fogékony köznemesség többnyire egészében lelkesen támogatta és felkarolta a szatmári kezdeményezést. (A konzervatívok pedig teljes egészében elítélték és megbuktatni igyekeztek. A később híressé vált egykorú minősítés – miszerint a szatmári pontok a “magyar radikalizmus chartáját” képezik – a Múlt és Jelen c. konzervatív laptól, vélhetően Szilágyi Ferenc szerkesztőtől származnak.) Az épp 1841-ben egymással a nyilvánosság előtt is szembeforduló Kossuth és Széchenyi más-más okból ugyan, de nem rokonszenvezett Szatmár törekvéseivel. Széchenyi 1842 januárjában úgy értékelte, hogy a szatmári 12 pont “nem több és nem kevesebb, mint hirtelen jött, átfogó támadás a magyar alkotmány ellen”, s Kossuth – bár a Pesti Hírlap-ban tág teret adott a szatmári pontok megyegyűlési vitáinak – ódzkodva fogadta az átfogó programadás hírét. Sokkal inkább egyes pontok sikerének lépésről-lépésre történő eszközlését tartotta ekkor célravezető stratégiának, melyek közül a szakítópróbának a háziadó kérdését tekintette. Amikor 1843-ban az országgyűlés előtt számos megye és a diéta is leszavazta a háziadónak a nemesség általi elvállalására tett javaslatot, Kossuth a kudarcért a szatmári kezdeményezést is felelőssé tette: “a meggondolatlanul a megyék asztalára sodort szatmári pontok harcot idéztek elő oly megyékben is, hol különben a dolog vagy szóba sem jő, vagy előbbi országgyűlésre adott utasításoknál marad”. Véleménye később sem változott, és 1847-ben a pártalakulás és ellenzéki pártprogram-alkotás időszakában is a szatmári kezdeményezés provokatív jellegéből fakadó stratégiai hiba elkerülésének szükségességéről írt, mondván, nem szabad, hogy megismétlődjék az 1841-es folyamat, “melybe az ellenzék ügyét egykor a megyék asztalára meggondolatlanul odaszórt szatmári pontok hozák, harcot híván fel bizonyos kérdések iránt oly megyékben is, hol előre látható volt, hogy ezen harc-provokáció nemcsak azon bizonyos kérdést [ti. a háziadót], hanem minden egyebet is meg fog buktatni”. Kossuth ugyanebben a művében ugyanakkor számos helyen kíméletlenül ostorozta az adóvállalás ügyét a megyékben nyers erőszakkal megbuktató konzervatívokat, különösen Uray Bálintot, illetve korábban is tanújelét adta, hogy a szatmári pontok mindegyikét megvalósítandó célnak tekintette, csupán 1841-es egységes összekapcsolásukat nevezte az ellenzéki mozgalom taktikai hibájának. Hasonlóan értékelte már 1841-ben a szatmári pontokat Kemény Zsigmond is, amikor azt fejtegette, hogy nagyon is kockázatos akcióba kezdtek, akik az átfogó reformprogramot – inkább mesés ábrándokat kergetve politikai éleslátás helyett – egycsapásra akarják kivitelezni: “Mi nem hisszük, hogy [...] páratlan izmok, melyek ezen szem nem látott országot körző szirtokat megmászhassák s alvajárási biztonságot adjanak a mélységek felett, ennélfogva a 12 pontoknak mü pártolói soha nem voltunk. Nem hisszük, hogy mi kívánatos, rögtön elérhető.”
Rácz István 1955-ös alapvető tanulmányában már megnyugtató módon tisztázta a szatmári 12 pont szerzőségét, rámutatva, hogy az a “szabadelvűség vándor apostola”, Somogyi Antal (1811-1885) tollából származik. Fiatalon Pozsony vármegye tiszteletbeli jegyzője volt, már az 1830-as években radikális ellenzéki megnyilatkozásaival hívta fel magára a figyelmet. 1839-ben olvasókört alapított az országgyűlés idején, tevékenységét ezért különösen veszélyesnek ítélték és figyeltették. Számos írásával, beszédével feltűnést keltett, mint ahogy azzal is, hogy 1839-1841 között a vármegyéket járva lelkesen agitált a reformeszmék mellett. Radikális fellépése nyomán barátai, eszmetársai, így Kossuth, Deák, Beöthy Ödön stb. hatása is közrejátszhatott abban, hogy 1841-ben Szegeden telepedett le, és bár az ellenzék tevékenységében szerepet vállalt, gyűléseiken rendszeresen részt vett, fellépései később kevésbé provokatívak lettek. Szeged és a szabad királyi városok ügyei foglalkoztatták, közéleti témájú írásai, tudósításai továbbra is figyelmet érdemeltek. 1848-ban Szeged egyik országgyűlési képviselőjévé választották, a törvényhozásban végig részt vett, majd emigrálni kényszerült. Londoni és máltai tartózkodás után, a kiegyezést követően tért haza, élete végét – gyakran kétes értékűként minősített – tudományos munkáknak szentelte.
Rácz István részletesen ismertette a szatmári 12 pont eseménytörténetét a vármegyében, a Szatmár megyei országgyűlési követutasítást előkészítő választmány véleményének részletes elemzésével. (A szatmári akció fontos eleme, hogy a követutasítást készítő választmányt állandósítani kívánták, Vas megye kezdeményezése nyomán, mely eljárást más megyék is átvették.) Rácz megemlítette, hogy Somogyi a megyei vélemény kialakításában is oroszlánrészt vállalt, tagként kapcsolódott be a választmány munkájába is. Azonban figyelmét részben elkerülte, hogy Somogyi saját cikksorozatban is nyilvánosságra hozta az egyes reformpontokkal kapcsolatos részletes véleményét. A háromrészes tanulmánynak csak utolsó cikkét említette (azt is csak cím szerint), az első kettőt nem, pedig feltűnő, hogy a szatmári pontok közül a harmadik cikk csak a 7-9. pontok kommentárjaival foglalkozik. (A cikksorozat egyébként befejezetlenül maradt, a 10-12. pontokhoz készült Somogyi-kommentárok nem jelentek meg a lapban. Hogy egyáltalán elkészültek-e, nem tudjuk, talán a szerző sem vélte fontosnak a közlését, mivel a Somogyi által a vármegyéhez benyújtott eredeti indítvány – a 11-12. pontok vonatkozásában – a többinél jóval részletesebb formában indokolják az egyes kezdeményezéseket.)
Úgy véljük, röviden érdemes felidézni a szatmári pontokat kezdeményező Somogyi Antal saját véleményét az egyes indítványokról. Bár egyes pontokon fedik a megyei választmány véleményébe került véleményt, sok esetben markánsabban, a politikai publicisztika eszközeit is segítségül híva fogalmazta meg véleményét. A cikksorozat elején a szerző közölte, hogy kommentárjait beadta a választmányhoz is, mely tárgyalni fogja, alig leplezetten utalt arra, hogy a nyilvánosságra hozatallal erre a választmányi álláspontra is nyomást kíván gyakorolni. “Hitel nélkül nemzeti ipar, szorgalom, kereskedés s általán anyagi jóllét nem is gondolható” – szögezte le először Somogyi, majd – Széchenyi nagy hatású téziseit továbbgondolva, konkretizálva – arról értekezett, hogy a hitel vagy személyes vagy vagyoni természetű lehet. Előbbi csak a lakosság szűk körét érintheti, össztársadalmi hatása tehát csak csekély lehet, ezért figyelmét a vagyoni hitel feltételei megalapításának szentelte. Ehhez pedig olyan földbirtok szükséges, mely a hitelfelvételnél fedezetül szolgálhat, és a kortársak számára jól ismert következtetést rövid úton meg is fogalmazta: “az ősiséget szükségképpen el kell törölnünk”. Somogyi nem osztotta azoknak a nézeteit, akik szerint az ősiség eltörlését hosszú távra kell kitolni, mondván, sok birtokosnak vannak elidegenített jószágai, akik ezáltal károsulnak, illetve így visszaható hatású törvény születne. Ezzel szemben az azonnal eltörlés mellett érvelt, kiegészítve azzal, hogy a bírói zár alá vétel és a hitbizomány (elidegeníthetetlen birtok) intézményeit is egyidejűleg fel kell számolni. Elismerte, hogy ezzel fognak veszteséget szenvedni mindazok, akik olcsón zár alá helyezték birtokaikat, de úgy vélte, épp az intézmények eltörlése miatt ők is olcsón szerezhetnek majd újabb, saját tulajdonú birtokot. A visszaható erejű törvények vonatkozásában pedig – Somogyira és kortársaira jellemző módon – ezúttal is Werbőczy Tripartitumának egyik aktualizált sorával érvelt, és leszögezte, hogy ha az ősiséget eltörlő törvény bármilyen határidőt szab a régi birtokperek lefolytatására, akkor legalább egy nemzedék fog kihalni, mire befejezik azokat, hiszen esetenként több száz éves perekről van szó. Az ősiség azonnali eltörlésével és a törvény életbe lépésekor rögzített állapotokkal viszont egy csapásra hitelképessé válnak a meglévő birtokok, de a jogbiztonság miatt Somogyi kiegészítő szabályokat is javasolt. Először is azt, hogy minden elővételi jogosultság töröltessék el, méghozzá minden esetre (magszakadás, idegennek és hazai vevőnek stb. történő eladásra nézve) is. Másodszor pedig azt, hogy – áttérve egyúttal a szatmári pontok 2. tételére is – minden törvényhatóságban rendes telekkönyv hozassék be. Az országos kataszteri felmérés, vagyis a teljes hazai birtok- (ingatlan-) felmérés a nemesi előjogokat érzékenyen érintette korábban is, de Somogyi fontosnak vélte hangsúlyozni, hogy a birtokok adásvételével, bérbeadásával, hitelviszonyaival stb. kapcsolatos teljes körű bejegyzések egységes vezetése nélkül a folyamat nem hozhatja el a kívánt hatást. A telekkönyvet továbbá “követelkönyv”-vel kívánta kiegészíttetni, utóbbi alatt értve a birtokkal kapcsolatos valamennyi követelés, hátralék stb. pontos vezetését. A két nyilvántartás által “ki lenne mindenkinek birtoka s terhe vagyis aktív és passzív állása mutatva”. Somogyi egy újabb kitérő erejéig visszatért az eladott, elzálogosított birtokok kérdésére, és követelte, az ilyen birtokokat sem az adós, sem annak rokonsága ne válthassa vissza, hiszen a szabad forgalom a birtok és a kapcsolódó hitelállomány értékét, s általában a “közvagyonosság gyarapodását” egyaránt növelik, az utóbbit veszélyeztető feudális maradványok visszatérésének lehetőségét kiküszöbölik. Az elzálogosítást Somogyi mindenképp a hitel funkciójával ellentétesnek, ezért kiküszöbölendő lehetőségnek vélte, ezért vagy megtiltani, vagy ha azt nem lehet, biztosítékok által minimálisra szorítani kívánta. Utóbbiak között két tényezőt említett, egyrészt annak kimondását, hogy ha a tulajdonos a zálogba vételi idő letelte után negyedévvel sem váltja vissza birtokát, a zálogba vevő tulajdonába menjen át, másrészt, ha elárverezésre kerül a sor, akkor a zálogba adó legfeljebb az árverésre szabott határidőig élhessen visszavásárlási jogával. “Ez intézkedések nélkül birtokunk mindig háborításoknak leend kitéve, s így biztos hipotékául [= hitelfedezetül] nem szolgálhatván, vagyoni hitelünk jó lábra nem állhat.” – jelentette ki összegzően, s át is tért a szatmári pontokban hangsúlyos, a kortársakat is számos gazdasági szakcikk indítására sarkalló “országos hiteltár” felállításának szükségességére. Somogyi aprólékos számokkal igazolta, hogy külföldi hitelezőknek már most is nagyon megéri kedvező (például 2,5-3 %-os) kamatfeltételek mellett hitelt adni magyarországi birtokosoknak. Ha pedig hazai törvények biztosítják a kamatszedés méltányos feltételeit, akkor a tőkeamortizáció korlátok között tartva az ország javát szolgálja. A szükséges törvényes biztosítékokat az alábbiakban jelölte meg: a hitelképesség feltétele a “jószágok hipotekálása”, vagyis hitelképességének kinyilvánítása, s ennek telekkönyvi bejegyzése, így a kölcsönteher eladás esetén a vevőre átruházható; a törvényhatóságok hivatalaiban erre hivatott tisztviselőt (“rendszeres bészedőt”) kell alkalmazni, aki a kamatfizetés elmulasztása esetén egy hónapi határidő után árverésre bocsáthatja a birtokot, s eladhatja annak, aki a kamatfizetést is vállalja. (Ha az eredeti hitelfelvevő törleszti a részletet, akkor csak az árverési költségek terhelik.) A hiteltár felállítására Somogyi egy másik ismert módszert is megfogalmazott, hangsúlyosan ajánlva: az országos hitelbank úgy is létrehozható, ha minden birtokos az ingatlanvagyonának felbecsült értéke kétharmadának megfelelő államkötvényt kapna, s a kapott összeg után 2 %-os kamatot fizetne 50 évig. Egy e célra létrehozandó országos választmány pedig rendszeresen kisorsolna birtokosokat, akik a befizetett összeget készpénzben visszakapják, ami a koncepció körültekintő kidolgozásával középtávon a teljes tőkemennyiség készpénzre váltását elérhetnék. “Ha ezen új pénz és gazdagodási forrás kellőleg fontolóra vétetik, nem marad fenn kétség arról, hogy az ország értéke ezáltal egyedül kétszerülni fog, s ily eredményt néhány család képzelt érdekeinek nem lehetvén alárendelni, természetes, hogy az ősiséget azonnal el kell törleni, nem pedig határidő engedésével az országot hiteltől s annak nagy eredményeitől egy nemzedék kimúltáig megfosztani” – zárta sokatmondóan első közleményét a szerző.
Somogyi második cikke a 3. szatmári pont, vagyis a jobbágyfelszabadítás kérdésének rendkívül részletes taglalásával kezdődik. A szatmári pontokban megfogalmazott kötelező örökváltság programjának, a nemesség kárpótlásának gyakorlati megvalósításának kidolgozásában Somogyi “egy az egyben” átvette Farkas Károlynak a Pesti Hírlap-ban megjelent tanulmányában foglaltakat. Ezt Kossuth is nagyon értékes fejtegetésnek tartotta, szerkesztői jegyzetekkel látta el. Farkas Károly tervét Somogyi túlzás nélkül történelmi jelentőségűnek minősítette, és saját terve kommentárjaként kivonatosan idézte, bár a lényeget tekintve gyakorlatilag újraközölte a Pesti Hírlap számos hozzászólást, további tanulmányokat inspiráló értekezését. Ez bármennyire is megegyezik Somogyi személyes véleményével, terjedelmesebb ismertetésétől el kell tekintenünk, csak a lényeget igyekszünk összefoglalni. Farkas a kötelező örökváltság kivitelezésekor az úrbéri viszonyok egyszeri, tökéletes megszüntetésének és a nemesség egyszeri, teljes körű kártérítésének együttes elvéből indult ki. Országgyűlési törvény által kívánta kimondatni az úrbéri összeírások azonnali, teljes körű elvégzését, amelyhez részletes rovatokra (telekméretek, számított úrbéri tartozások, robotteher, terményárak stb.) és azok pénzbeli átszámítására vonatkozó terveket is közölt, hiszen az összeírás aprólékos munkálatait kellett kiviteleznie. Az úrbéri összeírás tőkésítését követően a helységenkénti összesítést az országgyűléssel kívánta jóváhagyatni, egyidejűleg a kárpótlást lebonyolító, állandó pénzalappal bíró országos pénztár felállításáról intézkedni. A kárpótlás végrehajtására vonatkozó összeg kifizetése nagyon hasonló ahhoz, ahogy Somogyi az ősiség eltörléséből fakadó hitelpénztár kifizetéseit vázolta (ld. fentebb), bár minden bizonnyal Farkas ötletét adaptálta a szatmári pontok szerzője és nem fordítva. Utóbbi lényegében csak azzal kívánta megtoldani a “Tetétleni-tervet”, hogy az örökváltság lebonyolításához szükséges pénzalap létrehozását célzó pénztár előkészítését (vagyis az általános birtokfelmérést) ki kellene egészíteni az úrbérrendezés munkálatainak teljessé tételével, valamint – ahol a lehetőségek engedik – a tagosítás elvégzésével. Utóbbihoz szerinte szükséges, hogy törvényt alkossanak az úrbéri illetve tagosítási perek lerövidítéséről is a jobbágyfelszabadítás törvénybe iktatásával egyidejűleg.
A 4. és 5. szatmári pontot, vagyis a nem nemesek birtokbírhatási és hivatalviselési jogát Somogyi nem nagyon kommentálta, inkább szűkszavúsága volt sokatmondó, hiszen leszögezte, hogy ezen elvek kimondása 1841-ben már annyira kézenfekvő és köztudott, hogy fejtegetése szükségtelen.
Hosszabb teret szentelt viszont a 6. pontnak, mely a nemesség megadóztatását kívánta törvénybe iktatni. Jellemző módon ismét a régi magyar törvények hagyományára apellálva kezdete érvelését, vagyis azt bizonygatta, hogy az 1486/64. tc. (mely kimondta, hogy “a főpapok és bárók meg az összes nemesek tartoznak fekvő jószágaik után a vármegye pénztárába adózni, valamikor a vármegye közös szükségeire költségek kellenek”) változatlanul érvényben van. Kiegészítette ezt az Érsekújvárban tartózkodó nemeseket a Nyitra vagy Esztergom vármegye joghatósága alá soroló, valamint őket a vármegye terheinek viselésére, adófizetési kötelezettségére figyelmeztető 1649/48. tc. elvi jelentőségének hangsúlyozásával. Úgy vélte, ez nem is igényel hosszabb kommentárt, a nemességnek fizetni kell a háziadót és kész, ezt mondja a törvény (mondani sem kell, hogy a konzervatív nemesség egészen máshogy értelmezte a jogszabályokat, mint erre Uray és a későbbi 1843-as események is utaltak), pusztán azt hangsúlyozta, hogy a fizetést vagyoni arányosság elve alapján kell eszközölni. Somogyi itt közölt fejtegetései a valódi közteherviselés elméleti alapvetését szolgálták, leszögezte például, hogy a jövedelmek három csoportra oszthatók: fekvő birtokból, ingó vagyonból vagy “szorgalmi keresményből”, vagyis rendszeres jövedelemből. Az elsővel nem lesz sok plusz teendő – vélte Somogyi – hiszen a fentiekben már vázolt általános birtokösszeírás alapján az adófizetési kötelezettség is megállapítható, csak az szükséges, hogy az egyes birtoknagyságoknak megfelelően adósávokat jelöljenek ki. Somogyi 6 kategóriát javasolt, amelyeket a nagyság mellett a művelt terület fajtája, minősége alapján is “finomítani” kívánt. Az ingó vagyonokat újabb altípusokba sorolta, megkülönböztetve a tőkepénz-, a birtokfelszerelés- (fundus instructus) és kereskedelmi jövedelem-jellegű ingó vagyonokat. Utóbbi három közül az elsőnél és a harmadiknál Somogyi a tőkepénz jövedelménél illetve a kereskedelemből származó bevételnél az adóbevallás intézményének meghonosítását javasolta, kivéve a kölcsön adott tőkepénzeket, ezeknél ugyanis a behozandó “követelőkönyvek” alapján is kivethető adó. A birtokfelszereléseket a szerző nem kívánta adóztatni, mivel amúgy is ingatlanhoz (birtokhoz) kötöttek vagy jövedelemszerzéshez szükségesek, így kétszer adóztatnának ugyanazért. A későbbiekben itt részletes kidolgozást sugall, hiszen más jellegű “instructusai” vannak egy szántóföldnek és juhlegelőnek, amelyet az adóztatásban is érvényesíteni kell. Az adóbevallás elvét a “szorgalmi keresmények”, vagyis a rendszeres, például értelmiségi munkából származó jövedelmeknél is célravezetőnek minősítette.
A 7. szatmári pontot két összefüggő alpontra osztotta. A monopóliumok eltörlése mellett a közlekedés javítását szorgalmazta. Köztudottnak nevezte, hogy az egyedárusággal összefüggő “céhek is ártalmasok a kereskedés és szorgalom szabadságának és így gátjai az anyagi jóllét növekedésének”. A monopólium birtokosa által megszabott magasabb ár és a tényleges érték közötti különbözet nem más – mondta –, mint “egyeseknek fizetett adó”, ezért a céhek eltörlése halaszthatatlan. A közlekedés fejlesztése kapcsán a vasutak és a csatornahálózat megteremtéséhez szükséges törvényhozási munkálatokat elégségesnek ítélte (az 1836/25. tc. részletesen szabályozta mindezek fejlesztéséhez létrehozandó vállalatokat), ugyanakkor hangsúlyozta az országos és mellékutak hálózatának korszerűsítését is. Utóbbiról is törvényalkotást szorgalmazott, az útépítést (fejlesztést) pedig részvénytársaságokra akarta bízni, akik az utakon vámszedési joggal rendelkeznének. Az úthasználati díj mértékét ugyanakkor állami szerv határozná meg, mely egyben az utak minőségét is folyamatosan ellenőrzi. Somogyi demokratikus társadalomfelfogását itt is hangsúlyozta: “Magában értetik, hogy a vámfizetéstől senki nem vétetnék ki. [...] Már kérdem, ha egyesek iránt azon igazságos tekintettel voltunk, hogy nem köteleztük őket a privilegiált néposztálynak ingyen utat készítni, nem sokkal inkább kívánja-e az igazság azt, hogy kilencmillió nemtelen polgártársainkat mentsük fel azon tehertől, hogy egy kiváltságos osztálynak országszerte ingyen készítsen utakat?” Az úthasználati díj (útivám) azonban csak országos közutakon szedhető, az alsóbb rendű (mellék-) utak minőségének, járhatóságának megőrzését a községek feladatává kívánta tenni, melyek lakói a határaikhoz tartozó utak karbantartásának munkálataiban “vagyonaránylagosan” kötelesek részt venni. E célra a katonaság közmunkára vezénylése is kívánatos.
A 8. ponttal kapcsolatosan Somogyi az oktatás valamennyi szintjének fejlesztését szorgalmazta az óvodáktól az elemi és középiskolákon át az egyetemig. Az oktatási reformot – alapvető liberális tradíciónak megfelelően – az állam-egyház elválasztásával kívánta összekötni: “Minden iskolára nézve szabályul kívántam tétetni, hogy abban vallás ne tanítassék, hanem a vallás és egyház dolga miként a státusétól elválasztatott, úgy választassék el az iskolától is.” Az Amerikai Egyesült Államok illetve Anglia példájára hivatkozott, és felesleges költségnek minősítette, ha minden községben a vallásfelekezetek számának megfelelő iskola működne. “Gondoskodjék a papság a nép, a gyermekek vallási tanításáról, de evvel az iskolák felállítását nehezítni nem célszerű” – fogalmazott körültekintően, és szükségesnek vélte az általános tankötelezettség kimondását 5-10 éves kor között. Az iskolahálózat megteremtésének és fenntartásának anyagi alapjait az egyházi javak szekularizációjával kívánta megteremteni.
A sajtó szabadságáról szóló 9. ponthoz kommentár fűzését feleslegesnek nevezte, mivel a követelés “nem egyéb az országgyűlés és törvényhatóságok által többször ismételt törvényszerű kívánat”-nál. (Utóbbi célzások bizonyára az 1830-as évek felségsértési perei kapcsán, a szólásszabadság ügyében született kezdeményezésekre vonatkoztak.)
Eddig tart az Erdélyi Híradó cikksorozata, a szabad királyi városokról szóló 10. pontot nem fejtette ki részletesebben Somogyi a választmányhoz benyújtott koncepciójában sem. A közigazgatás és az igazságszolgáltatás teljes, egyéni összeférhetetlenséget is kimondó – 11. pontban kifejtett – elválasztását ismét régi magyar törvények felidézésével támasztotta alá. Szorgalmazta az esküdtszék illetve a semmítőszék intézményének meghonosítását, a büntetőeljárás rendjének meghatározása, modernizálása mellett. A werbőczyánus érvelést hívta segítségül az utolsó pontban, a népképviseletre való haladéktalan áttérés kapcsán is, mondván, hogy egykor az egész nép egyenlő jogokkal és szabadságokkal bírt, melytől annak egy része az ország védelmének elmulasztása miatt fosztatott meg. Itt az idő, hogy véget vessenek az ősök hibája miatti büntetésnek, mely különben is a “felvilágult századnak szellemével ellenkezik”.

A magyar újságíró múltja és jelene. Red.: Buzinkay Géza. Eger, 2006. 
(Acta Academiae Paedagogicae Agriensis. Nova Series Tom. XXXIII. 
Sectio Scientiarum Medialium.) 143-180. p.

Az első hazai újságíróverés nyomában*
A cím több szempontból is idézőjelbe kívánkozik. Egyrészt, mert jelen közleményünk után is úgy véljük, további sajtótörténeti búvárkodást igényel, hogy ki is volt az első megvert magyar újságíró. (A sajtó modern történetében, mint tudjuk, nem ritka, hogy újságírók fizikai erőszak áldozatául esnek, és nyilván bőségesen vannak e szomorú tendenciának történeti előzményei.) Másrészt az idézőjel azért is indokolt volna, mert a történet egyik főszerepét játszó újságíró – kései utódaival ellentétben – megverésére legfeljebb csak közvetett módon szolgáltatott okot mindazzal, ami a tolla alól kikerülvén, nyilvánosságot kapott. A több mint másfél évszázados eset felidézését nemcsak azért tartjuk fontosnak, mert kétségtelen áthallásai a sajtó hazai történetén át napjainkig ívelnek, hanem azért is, mert a magyar politikai újságírás kiemelkedő egyénisége, Kossuth Lajos életének lényegében ismeretlen epizódja.
A történtek röviden az alábbiakban foglalhatók össze. A Pesti Hírlap szerkesztőjének Szép utcai lakása közelében rendszeresen gyalázkodó falfirkák jelentek meg, névtelen leveleket kapott ő illetve szállásadója is, s egy idő után Kossuthhoz közelállók kezdték figyelni a házát, hogy elkapják a sértegetések anonim szerzőjét. 1841. november 27-én éjjel 23.00 óra után a házmester illetve Kossuth inasa meglesték a házfalra feliratot mázoló alakot, majd az inas alaposan megverte az illetőt, amikor az áldozatról kiderült: a konzervatív Nemzeti Újság munkatársa, Hindy János volt az. (Utóbbi természetesen – mint majd látjuk – tagadta a sértegető feliratok “szerzőségét”.)
A korabeli közéletben nagy port kavart az ügy.

I. Hindy János (1805 ?-1875) Bars megyei birtokos családból származott, 1838-ban ügyvédi oklevelet szerzett. 1840-ben lett a konzervatív Nemzeti Újság munkatársa, mind a kortársak minősítéseiben, mind a sajtótörténetben több helyen is “szerkesztő”-nek nevezik, holott valójában nem volt az. Tevékenysége inkább mai szóhasználattal az olvasószerkesztőhöz, korabeli kifejezéssel: segédszerkesztőhöz állt a legközelebb, hiszen a leghosszabb ideig állt a lap alkalmazásában, az egyes cikkek terjedelmének, hangnemének kialakításában lehetett komoly szerepe, vélhetően néhány kommentár, lapalji jegyzet szerzőjében is őt gyaníthatjuk, bár tény, hogy nevét sehol nem írta alá, azonosítható névbetűt sem használt. Az 1840-es évek első felében levelezéséből arra következtethetünk, hogy a lap terjesztésével kapcsolatos ügyeket is ő koordinálta, elsősorban az azt anyagilag is támogató, magas rangú egyházi személyek felé. Hindy személyisége mindenesetre pontosan beleillett a Nemzeti Újság szélsőségesen konzervatív, klerikális arculatába. (A lap a katolikus egyház érdekeinek szócsöve, a konzervatív tábor maradibb szárnyának orgánuma volt.) A lapot szerkesztőként 1839-től 1842-ig Nagy Pál (1788-1859) jegyezte, aki finoman szólva nem különösebben tűnt fel tehetségével, 1842-ben azért kellett mennie, mert munkatársa, a Nemzeti Újság melléklapját, a Hasznos Mulatságok-at szerkesztő Nagy Ferdinánd durva támadást intézett Kölcsey Ferenc emléke ellen. A tulajdonosi jogokat a Nemzeti Újság jogelődjét alapító Kultsár István (1760-1828) özvegye, Perger Anna Mária gyakorolta. A konzervatív, Habsburg-hű Hindy 1845-ben túlbuzgósága miatt vált ismertté (a hivatalos közzététel előtt udvari körökből bizalmasan megszerezte és közölte az új adminisztrátorok névsorát), majd 1849 után is a katolikus egyház közéleti tevékenységének szolgálatában állt, 1852-1864 között a Szent István Társulat ügynöke.
Hindy Jánosnak Kossuth Lajossal éppen akkor támadt konfliktusa, amikor a közéletet jórészt amúgy is a Pesti Hírlap nyomán támadt belpolitikai viharok jellemezték. Történetírásunkban már sokoldalúan feltárt, hogy Kossuth szerkesztői munkája milyen alapvető hatást gyakorolt a magyar újságírás történetére, továbbá – mint az első modern értelemben vett, jól szerkesztett politikai lap – a polgári átalakulás ügyének is az egyik legfontosabb mozgatórugója lett. A Kossuth által vezércikkekben, továbbá a lap tudósításaiban “tematizált” belpolitikai kérdések, a közélet iránti érdeklődést indukáló hatása nemcsak mozgósította az 1839-1840. évi országgyűlés részleges sikerei miatt “elfáradt” ellenzéket, hanem polarizálta az egész politikai közvéleményt. Széchenyi István: A kelet népe c., Kossuth-ellenes röpirata, valamint az annak nyomán megindult sajtóvita nemcsak a vármegyei közgyűlésekben nyilvánosan politizáló, valamint a véleményét újságcikkekbe, röpiratokba foglaló személyiségeket mozgósította, hanem azokat is, akik – a modern közéletben távolról sem ismeretlen módon – névtelen gyalázkodással, fenyegetőzésekkel próbálják a közélet szereplőit megfélemlíteni, eltántorítani. Egyetérthetünk azokkal a történetírói megnyilatkozásokkal, melyek szerint Széchenyi, majd a konzervatív publicisták Kossuth-elleni támadása indirekt módon, de ösztönzőleg hatott Kossuth kicsinyes gyűlölőinek ambícióira.
Hindy éjszakai megverése egyébként – a politikai és zsurnalisztikai vonatkozások mellett – önmagában azért is felkeltette az érdeklődést, mert erősítette a kortársak vélekedését a nagyvárossá váló Pest közbiztonságának romlásával, az urbanizáció negatívumaival kapcsolatosan. A számos tudósítás közül felidézzük a Jelenkor véleményét, mely szerint: “Budapest napról [napra] nagyobb fővárosi jelentőséggel kezd bírni, s az egész világ minden nagyvárosa tanúsítja, hogy nagyobb népség s nagyobb közlekedés mindenkor nagyobb salakot szokott maga után hagyni. [...] Bizonyítják ez állítást Budapesten egy idő óta nagyobb számmal előforduló gyilkosságok s lopások.” A Victor Hugo regényeibe kívánkozó alvilági zsiványtanyák miatt napirenden voltak az éjszakai verekedések, általában a terjedő bűnözés.

II. A november 27-i újságíró-verés történetéről aprólékos részletességű források állnak rendelkezésünkre. Elsőként Patisz Károly, Pest város kapitánya végzett nyomozást a történtek kiderítésére. A városi tanácshoz intézett december 3-i jelentésében még úgy fogalmazott, hogy Hindy “felgyógyulásán az orvosok is kételkednek”, és röviden ismertette a felvett tanúvallomások tartalmát. Ebből kiderül, hogy Hindy ugyanúgy a Szép utca 3. sz. házban lakott, mint Kossuth (megjegyezzük, ennek ellenére – mindkettejük állítása szerint – személyesen nem ismerték egymást), a háztulajdonos László Józsefné volt. Az egybehangzó vallomásokból bizonyosan látszik, hogy már régóta rendszeresen megjelentek a ház falán Kossuthot becsmérlő falfirkák. A ház lakóit is nyugtalanító éjjeli falmázolások nyomán a házmester, Moór János, valamint a Kossuth-család szolgálatában álló inas, Neuszer (Neuzer) János éjjelenként lesben állt, hogy kiderítsék az illető kilétét. Már több éjszakát is eltöltöttek hiába a Szép utcai lakóépülettel szemközt lévő ún. Almássy Ignác-féle ház kertjének vaskerítése mögött, amikor november 27-én, éjjel fél tizenkettőkor (pontosabban a vallomások szerint 23.00-23.30 közötti időpontban) meglátták a rejtélyes mázolót. Érdekes, hogy a kihallgatások után a városi rendőrkapitány beszámolójában korrekten ismertette Hindy ellentétes verzióját is, azonban érezhetően hitelt adott a vádlottak azon beszámolójának, hogy egyértelműen a Nemzeti Újság munkatársa készítette a graffitiket: “Hindy János úr hazajövén, a ház kapuját elhagyta és a falra írni kezdett [sic!], a lesben lévő házmester és inas egy ideig nézték és tettét a holdvilágnál jól kivehették”, majd tetten akarták érni az illetőt. A vasrácsos kertajtó csikorgását meghallva azonban az elkövető futásnak eredt a szomszédos Zöldkert (ma: Reáltanoda) utcába, ahonnan egyébként korábban érkezett is, hiszen a Nemzeti Újság szerkesztősége ott volt található. Neuszer János utána futott, alaposan helybenhagyta, majd visszahozta, hogy Moórral történt előzetes megállapodásuk szerint a Szép utcai házban lévő istállóba zárják, a hatóságoknak történő másnapi átadás céljából. Ekkor azonban az odaérkező házmester (és szintén a házból kijövő felesége) felismerte Hindyt a megvert férfiben, akit ezután szállására haza is engedtek. Hindyt a szóbeli meghallgatáson túl a rendőrkapitány írásos vallomástételre is felkérte, az áldozat azonban csak pár soros levelet küldött a tanácshoz, amelyben azt nyilatkozta (“a kötelesség, sőt a békés polgárok közbátorság [= közbiztonság] ösztönéből serkentetve”), hogy a mellékelt – alább ismertetendő – orvosi látlelet önmagáért beszél. Azért még megemlítette, hogy előző este az állapota súlyosbodott, már végleg el van gyengülve.
A történtek után másnap reggel Hindy családja bejelentést tett Pest vármegyénél, amely Zlinszky János főszolgabíró útján szintén nyomozni kezdett. Azonnal orvosi látleletet vetettek fel Hindyről, és – Bellágh Antal esküdt útján – felszólították, hogy írásban foglalja össze a történteket. Hindyt megvizsgálta saját orvosa, bizonyos Stockinger Tamás, aki érvágást is végrehajtott rajta, illetve a vármegye két főorvosa (Schmidt János és Tessenyi Zsigmond) is. Az első ránézésre “gyengébb testalkotású szenvedő”-nek titulált, még másnap is véres ingében ágyban fekvő újságíró súlyos, nyilamló fejfájásról, fülzúgásról, egyik szemére zavaros látásról beszélt, ugyan eszméleténél volt, de az orvosoknak feltűnt, hogy “a tett kérdésekre csak lassan, és némely gondolkozás után felel”. A tüzetesebb vizsgálat a fején, különösen az arcán számos ütéstől származó kisebb-nagyobb zúzódást, a máj tájékán bordáinak sérülését, bal kezén és mindkét combján sebeket állapított meg. Előbbiek egyértelműen valami tompa eszköztől (bottól) származhattak, utóbbiak pedig csak attól, hogy “a megsértett arccal a kikövezett földre terétetett”, melyet kisebb szerencséjére a kalap és a vastagabb téli ruházat valamelyest mérsékelt. A diagnózis már a korabeli orvostudomány szintjén is világos volt: “Akár pedig az ütések súlyát, akár a megsértett szerencsétlen esetét [= elesését] okozzuk, a fent emlétett belső tüneményekbül az agyvelő megrázkódtatásának első fokát következtetni kell.” Az orvosi szakvélemény vége a korban megszokott fordulatokat használta, és mindez agyrázkódás esetén nem is volt a betegre nézve biztatónak tekinthető: “Az agyvelő megrázkódtatása mindig veszedelmes és nem ritka halálos következményű lévén, a sértés miképpeni kimenetelérül a tudományok szabályai szerént még eddig végképpeni ítéletet nem hozhatunk, melynek hozatalát a gyógyítás alatt későbben kifejtendő tünemények, vagy halál esetében a boncolás határozandja meg.”
A Hindy János által december 1-én készített terjedelmes beszámolóból úgy tűnik, szerzője nagyon is tudatánál volt, még akkor is, ha feltehetően mások segítségére (például diktálásra) volt szorulva. Feltűnő, hogy a városi tanácshoz mennyivel szűkszavúbb beadványt küldött, ebben szerepet játszik, hogy a vármegye előtt részletesebben kifogásolhatta a pesti közbiztonságért felelős városi rendőrség munkáját, illetve az is, hogy támadója büntetőügyében a vármegye törvényszéke volt illetékes. Már írása első részében kifejtette azon álláspontját, hogy az ő esete nem egyszerű garázdaság, hanem jóval tágasabb összefüggései vannak, és már a megszólítás után bátor kritikát fogalmazott meg, miszerint “az adózók terhivel tápláltatott városi rendőrség egyénei [...] éppen ott nem mutatkoznak, hová s mivégre főképp rendeltetniük kellenék”. Ügye ekként rávilágít arra – folytatja –, hogy a közbiztonság milyen katasztrofális helyzetben van, hiszen megverése nem is egy külső sikátorban, hanem a pesti belváros utcáinak egyikén történt, az ő esete pedig így méltó arra, hogy nemcsak “ezen ikervárosi egyéb közönségnek, hanem magának a nemes vármegyének is, mint nemes hatóságnak figyelmét méltán magára vonja”. Rátérve a 27-én történtekre, elmondja, hogy körülbelül este 11.00 óráig a Nemzeti Újság szerkesztőségében dolgozott, a másnapi lapszámot készítette elő, majd az alig 20-25 lépésnyire lévő szomszédos utcában lévő lakásához indult. Mielőtt hazatért volna, megállt a fal mellett, azonban vallomásában ennek indoklására a fentieknél sokkal prózaibb okot jelölt meg: vizelnie kellett. Ekkor érte a lábát egy kemény botütés, majd az “útonálló gyilkos” elől menekülni próbált. A feje több ütést kapott, a földre rogyott, el is ájult, de támadója ott is tovább ütlegelte, mellére térdelt, gyomrozta stb. Hindy érthető okokból aprólékosan részletezte megverésének történetét, majd azt, hogy a “gonosz lelkű ember” a földön húzta be a Szép utcai ház udvarára, az istállónál ledobta a földre és ráparancsolt, hogy maradjon ott. A házmesterné ekkor közölte Neuszerrel a megvert ember kilétét, majd Hindy visszatérő szófordulataival a következő történt: “midőn pedig erre a gyilkos az udvarról eltávoznék, maga a házmesterné fedezte előttem rövid szóval fel, hogy ezen gyilkos vélem éppen egy házban lakó Kossuth Lajos úr inasa légyen”. A saját ágyában, vérbe fagyva tért magához, és még azt is fontosnak tartotta megemlíteni, hogy az utca kövezetén megverésének véres nyomait talán még napok múltán is látni lehet. Az orvosi látlelet mellékelésén túl részletezte szűnni nem akaró fejfájását, véres köpését, egyáltalán szörnyű testi állapotát. Levelének záradékában azonban nem rejtette véka alá, hogy mire számít a történtek után. Elvárta, hogy Neuszert mint előre megfontolt szándékból, titokban támadó “valóságos útonálló haramiát és gyilkost” állítsák bíróság elé, hiszen támadója “borzasztó tettére nézve a nyomba ítélő bíróság keze alatt az azonnali elítéltetését is méltán megérdemlette volna”. Hindy követelte az inas azonnali előzetes letartóztatását, súlyos megbüntetésén túl költségei megfizettetését, az elszenvedett sérelmekért pedig kártérítést. Hangot adott továbbá azon feltételezésének is, hogy az inas vagy “önmaga rosszlelkű indulatából”, vagy az is lehet, hogy “mint bérlett gyilkos vetemedett ezen gyalázatos tettre”, burkoltan utalva Kossuthban a felbujtó személyére.

III. Mielőtt azonban Hindy megverésének jogi következményeit folytatnánk, érdemes összefoglalni a történtek december eleji sajtóvisszhangját, hiszen a két ellentétes politikai táborhoz tartozó újságíró személye felértékelte a történteket. (Megjegyezzük, Pesten amúgy is izgalmasak voltak ezek a napok. Hindy megverésének másnapján érkezett Pestre Deák Ferenc, hogy részt vegyen a büntetőjogi választmány ülésein. Az óriási népszerűségnek örvendő Deák fogadása jelentős ellenzéki demonstrációra adott lehetőséget Pest utcáin.) Érdekes módon épp az érintett Nemzeti Újság volt az, amely ugyan címlapon, de kommentár nélkül, száraz tényközlésre szorítkozva tudósított munkatársa ügyéről. Finoman megkerülte az ügy minden érzékeny pontját, csak beszámolt arról, hogy az amúgy rossz közbiztonság korában is feltűnést keltett Hindy “lesből és orozva történt megvéreztetése”. A tudósítás kínosan kerülte az állásfoglalást, egy szót sem szólt a falfirkálásokról vagy épp az áldozat magyarázatáról, a megverés előtt történtekről is csak annyit említett: Hindy “laka előtt egy kicsit megállván [sic!], hátulról tudtán kívül hirtelen leüttetik”, majd súlyos sebek elszenvedése után az udvarára hurcolták, és azóta hosszas ápolásra szorul. A tudósítás vége megint csak kétértelmű: “A tény a hatóságok kezei között forog.” (De nem írta meg, melyik tény, vagyis összemosta a Hindyt bántalmazó inassal szembeni, valamint a gyalázkodás miatt Hindy ellen indított eljárásokat.)
Ugyanezen a napon jelent meg a Pesti Hírlap-ban Kossuth cikke az ügyről, amely a konkrét tényközlés mellett álláspontjának összefoglalását is tartalmazza. Mindezt különösen érdekessé teszi, hogy az eredetileg közlésre szánt írás jelentős részét a cenzúra kihúzatta, viszont a Kossuth által alaposan átírt elemzést végül közölni engedte. Eredetileg Kossuth nevesíteni kívánta az éjjeli falfirkálót, s mivel számára nem volt kétséges, hogy Hindy követte el azokat (sőt, ő írogatott névtelen fenyegető leveleket szállásadónőjének, László Józsefnénak is), tettének mozgatórugóit kívánta feltárni. Kossuth tisztában volt azzal, hogy az újságíró működése (illetve általában a nyilvános közszereplés) az alantas indulatokat is felszínre hozza, és különösebben nem lepődött meg azon, hogy az általa felvetett, nyilvánvalóan bizonyos réteg-érdekeket sértő reformok, kezdeményezések, éles szavakkal ostorozott bűnbarlangok stb. ilyen kicsinyes bosszút is kiválthatnak. Ugyanakkor ezúttal nem erről volt szó – írta volna Kossuth –, hanem a konzervatívokkal ekkoriban vívott sajtóvita sajátos epizódjáról. A kérdést még nyilvánosan feltehette (“Ki hát ez a gazember, és mi célja lehet botrányos cselekvésének?”), válasza azonban már nem jelenhetett meg. (A cenzor a név szerinti megnevezést csak az eljárás lezárulta után kívánta engedélyezni.) Kossuth nemcsak megnevezte volna Hindyt, hanem kifejtette volna bizonyosságát abban, hogy az általa ismeretlen tollforgató tettét újságírói bosszúvágy motiválta. Álláspontja szerint Hindy még csak nem is a Pesti Hírlap terjesztési sikereire volt féltékeny, bár bőszíthette vitapartnereit a két lap előfizetői közötti egyre markánsabb különbség is. A fő okot “párti düh”-ben jelölte meg, vagyis abban, hogy a konzervatívok soraiban ilyen indulatos, a reformok ügyétől felbőszült elemek is találhatók. Kossuth is érezhető indulattal kommentálta azt, hogy a politikai véleménykülönbség ilyen személyeskedésre, alantas eszközöket is szentesítő akciókra is rábírhatja ellenfeleit. Mély tisztelettel szólt a hazai újságírás kiemelkedő egyéniségéről, Kultsár Istvánról, akinek emlékéhez méltatlannak tartotta Hindyt illetve a Nemzeti Újság színvonalát, utóbbi nevére csípős megjegyzést is tett, hiszen nyilvánvalóan kis példányszámú, ráadásul nem a nemzet egységét, hanem egy markáns politikai irányvonalat reprezentáló lapról volt szó. A Kossuth által csak körülírni kívánt “párt” pedig egyértelműen a konzervatívokon belül is a katolikus egyház társadalmi-politikai kiváltságainak fenntartására irányuló, elsősorban egyházi személyekből (püspökökből, kanonokokból illetve a megyegyűléseken politizáló alsópapságból) álló csoportra vonatkozott. Ezt egyértelművé teszi az, hogy a Nemzeti Újság a kortársak előtt köztudottan a püspöki kar által finanszírozott, az egyházias konzervativizmusnak teret adó orgánum volt. Feltételezését Kossuth azzal is nyomatékosította, hogy az ismert liberális Zólyom megyei alispán, Beniczky Lajos esetével hozta összefüggésbe. (Kossuth a Pesti Hírlap november 20-i számában szerette volna közölni zólyomi tudósítója, Révay Gusztáv cikkét, amelyben ismertette, hogy az alispán háza kapujára tűzve talált egy halálfejjel “díszített”, súlyos szavakkal megírt fenyegető levelet. A cikket a cenzúra nem engedte közölni, Kossuth azon jegyzetével együtt, amelyben a fenyegetést csak egyéni túlbuzgóságnak akarta tulajdonítani.) Beniczky azért kapott fenyegető levelet, mert megyéje élén kiállt a liberális egyházpolitikai reformok, ekkor az egész belpolitikai életben meghatározó súlyú vegyes házassági ügyek mellett. Mindezekre tekintettel jó okunk van feltételezni, hogy a liberális egyházpolitikai reformok bőszítették fel Hindyt és a hozzá hasonlókat, hogy Kossuthtal szembeni gyűlöletüket ilyen formában vezessék le. A katolikus papok püspökeik rendeletére – az ellenzéki közvélemény szerint törvénytelenül – megtagadták a vegyes házasság megáldását, amennyiben a protestáns vőlegény nem adott kötelezvényt születendő gyermekei katolikus neveléséről. A vármegyék túlnyomó többsége nemcsak elítélte ezt a gyakorlatot, hanem perbe is fogta az eljárást követő papokat. A kiváltságaihoz, valamint a felekezeti egyenlőtlenség fenntartásához ragaszkodó katolikus egyház elleni akciókról a Pesti Hírlap is bőségesen beszámolt, bár Kossuth – részben személyes érintettsége folytán, hiszen az áldás-megtagadás őt is érintette – alig szólt hozzá a belpolitikai viharhoz, és a cenzúra is gyakran rövidítette meg a vonatkozó megyei tudósításokat.
Kossuthnak a “hurokra került éji madárról” szóló cikke azonban a cenzúra által közbevetett fordulat miatt nem Hindy személye illetve az általa képviselt politikai irányvonal ellen irányult, hanem az eset erkölcsi tanulságaival és saját személyének védelmével foglalkozott. Bár a falmázolás vétkében bizonyos volt, inasának tettét határozottan elítélte. Érezhető, hogy magyarázata ellenére úgy vélhette, a közvélemény könnyen teheti – közvetve vagy közvetlenül – felelőssé Hindy bántalmazásáért, ami utóbbi vétkét is más megítélés alá helyezheti. Nyomatékosította, hogy ő volt az, aki 28-án reggel, amint tudomást szerzett a történtekről, nyomban bejelentést tett a vármegyénél, hogy ezzel is elhárítsa a gyanú árnyékát feje felől. Igyekezett is elébe menni a terjedő pletykáknak, és inkább ő akarta kimondani a kézenfekvő következtetést: a “botozás”, vagyis az elítéltek testi fenyítése ellen oly gyakran kiálló, a feudális büntetés-végrehajtási gyakorlatot ostorozó, liberális szerkesztő számára rendkívül kínos volt, hogy sérelmei megtorlására épp ilyen eszközök kerültek alkalmazásra. De határozottan tiltakozott az ellen, hogy tetteit rosszindulatú ellenfelei megpróbálják szavaival szembefordítani. Inasa mellett kiállt (egyetértve az éjjeli falmázoló kifigyelésével), és folyton visszatért Hindy elfogadhatatlan tettére, vagyis a fenyegető falfirkálásokra, és arra, hogy ezért a törvény előtt felelnie kell. A visszautasítandó pesti pletykák között ebben a helyzetben Kossuthot különösen kellemetlenül érintette, hogy elterjedt: az új esztendővel otthagyja a Pesti Hírlap-ot majd a Nemzeti Újság szerkesztését fogja átvenni, és nem győzte hangsúlyozni, hogy erről szó sincs. A cenzúra szintén töröltette Kossuthnak a cikk végére illeszteni kívánt jegyzetét, amelyben szintén éles szavakkal bélyegezte meg Hindyt és annak a személyére hamis rágalmakat szóró híveit. Maró gúnnyal akarta továbbá leleplezni, hogy “a fekete hős” állapota nem is olyan súlyos, mint ahogy magáról elhitetni akarja, reményét fejezve ki a törvényszék mielőbbi ítéletének megszületése iránt. (Megjegyezzük, a cenzor fellépése – ld. még alább – összefügg hivatalának véleményével, mely teljesen Hindynek adott igazat az ügyben. A verés előzményéről, vagyis a falmázolásról nem szóltak, viszont úgy vélték, Hindyt “a Pesti Hírlap szerkesztősége [sic!] egy házmesterrel és egy szolgával megverette”. Kossuth idézett cikkét pedig úgy kommentálták, miszerint nem elég, hogy így vettek elégtételt a konkurens Nemzeti Újság-on, nem átallottak még “csúfolódó színes”-t is közölni a szerencsétlen újságíró ügyéről.)
Kossuth jól érezte, hogy vitapartnerei élni fognak a Hindy-affér által kínált lehetőséggel. Először a Nemzeti Újság címlapján a lap kiadója utasította vissza, hogy valaha is a szerkesztés Kossuthra való átruházására gondolt volna. Érdekes módon Hindy ügyéről egy szót sem szólt, ugyanakkor elítélte Kossuth politikai nézeteit, akit pénzsóvársággal is megvádolt. Arra célzott, hogy Kossuth nemcsak szerkesztőként, hanem bérlőként is meg akart jelenni a Nemzeti Újság-nál, a nagyobb haszon reményében, és a szerkesztőváltással kapcsolatos híresztelés épp tőle származik, hogy alkalmazásának árát ezzel növelje. (Feltételezésünk szerint valóban csak pletykáról lehetett szó, Kossuth számára komolytalan, kalandor vállalkozás lehetett volna csak egy politikai ellenlábasai által finanszírozott, népszerűtlen lap átvétele, főleg a Pesti Hírlap – számára nem utolsósorban anyagi gyarapodást is hozó – sikerei után.) Kultsár István özvegye nyomatékosította, hogy Kossuth ajánlkozása, “bármily fényes hasznot ígérő felszólítása siker nélkül lett volna”. Már csak azért is, mert néhai férje ugyan a társadalmi haladás híve volt – írta –, de hűséges is hazájához, uralkodójához (ebben indirekt feltételezés, hogy Kossuth nem az), és Kultsárné jobban tisztelte néhai férjét, “mintsem lapjaimat Kossuth úr bármily ügyes kezeire, s bármily hatalmas tollára bízni haszonvágyból eltántorodhatnám”. Az elhatárolódás éles hangneme a különböző irányzathoz tartozó lapok közötti viszonyra is fényt vet.
Ennél is tanulságosabb a Világ-nak az üggyel kapcsolatos elemző írása, mely pontosan beilleszkedett a Kossuth Lajos és az újkonzervatívok vezére, Dessewffy Aurél közötti sajtóvitába. A cikk szerzője nem nevezte meg magát, elképzelhető, hogy maga a konzervatív vezető írta, esetleg a szerkesztést jegyző Jablanczy Ignác (1808-1861), Dessewffy titkára készítette. (Dessewffy szerzőségét részben kétségbe vonja, hogy egy ekkori nyilatkozata szerint cikkeit – “holmi apróságokat kivéve” – következetesen vagy saját neve, vagy X.Y.Z. jel alatt jelentette meg.) Mindenesetre hangneme, stílusa és a Kossuth elleni személyeskedő támadások hangneme nem különbözött a Világ más cikkeiben megfogalmazottaktól. Anélkül, hogy e vitát ismertetni akarnánk, érdemes megemlíteni, hogy a Világ írásai nemcsak Kossuthnak az örökváltság, megyei bíráskodás stb. ügyében megfogalmazott koncepcióját kritizálták, nem pusztán a liberálisok “pártját” támadták, próbálták megosztással gyengíteni, hanem Kossuth személyét, szerkesztői stílusát is gyakran tűzték tollhegyre.
A Hindy-ügyet kommentáló cikk már szóhasználatával is jellemző, hiszen a támadó személyénél minduntalan hangsúlyozta, hogy “Kossuth Lajos inasáról” van szó. A Pesti Hírlap-pal ellentétben bő teret szentelt Hindy állapota részletezésének (élénk színekkel ecsetelve, hogy tíz nappal a támadás után még mindig kritikus a helyzete, “jeges vízzel oltalmaztatik feje a belső gyulladások és zúzatok következményeitől”), illetve annak, hogy Hindy pozitív személyiségét kidomborítsa. Hangsúlyozza többször, hogy a fővárosi társadalom tiszteletre méltó polgáráról, családapáról van szó, akinek közismert békés természete, toleráns gondolkodásmódja, s az “undok, botránykoztató falmázolások ismert jelleméből éppen nem magyarázhatók”. Kizártnak tartotta, hogy Hindy lett volna a falfirkák szerzője, és tényként ismertette, hogy megtámadása előtt nem falfestéssel foglalkozott – mint támadói állítják –, hanem a ház falánál a “városban nem ritkán látható okból” állott meg. De cikkének nem is igazán a Hindy melletti kiállás a célja – írja a pártos elfogultságra jellemző kommentárok tipikus fordulatával, mondván: “nem akarjuk megelőzni az igazság eláruló kezét”, csak azért ragadott tollat, hogy a Pesti Hírlap cikkére, “mint hírlapi tárgyra” szenteljen egy-két szót. Laptársának durván nekirontott amiatt, hogy Kossuth a bíróság ítéletének kimondása előtt bizonyos volt Hindy bűnösségében, holott csak támadóinak vallomása szólt ellene. Sőt, még kemény szavakkal minősítette is az áldozatot, hiszen név nélkül ugyan, de “gazember”-nek nevezte (csak találgatni tudjuk, mi lett volna a véleménye, ha az eredeti Kossuth-cikket nem húzza meg a cenzor...), viszont azonnal tovább is lépett következtetésében. Kossuth, aki a feudális büntetőeljárás reformjának egyik leghangosabb követelője – írta – saját ügyében az ártatlanság vélelmének alapelvét súlyosan megsérti: “tréfa és gúny s gazember név az ellen, kiről most még törvény s emberek előtt csak az bizonyos, hogy megvéreztetett, és ki egész könnyen ártatlannak is találtathatik. Ez az, ami nem szép, nem jó nem szabad senkinek, de legkevésbé a Pesti Hírlap szerkesztőjének, ki a büntető eljárás körül annyi kezességet követel a vádlottak részére.” Önnön leleplezését a Világ szerzője már-már meg is ünnepelte, megsemmisítőnek vélve vitapartnere vereségét, mely minden közszereplőt szomorúsággal tölt el, s mely fölött “búsan töprenkedik minden emberbarát, mint új bizonyságán tettek és szavak közti különbségnek”.
Kossuthot öntömjénezéssel, önmagának politikai vezéri szerep indokolatlan kisajátításával, és veszélyes paranoiával is vádolta: “Boldog Isten! Mily szép dolog elvmártír lenni, mily szép dolog azon dicsőítő öntudatban élni, hogy egész sereg a fővárosban, s egy még nagyobb az egész országban, éjjel-nappal csak a mi fontos emlékünkbe merülve tüzet-vasat hasztalan próbál ellenünk! Mi nem hisszük, hogy ily alávaló tény, ti. falmázolás alatt valaki más állhasson, mint egy nyomorú neme egyes egyén nyilvánosságra törő haragjának, ki ocsmány hieroglifjeivel saját gyalázatát írja.” Mindezzel nemcsak azt mondta, hogy Kossuth indokolatlanul eltúlozza a falmázolási ügy jelentőségét (saját vezető szerepével együtt), hanem azt is, hogy bagatell személyes sérelmét közügyként akarja kezeltetni. A cikk utolsó részében egyre szenvedélyesebb stílusban támadta a bort ivó és vizet prédikáló Kossuthot egyfelől, illetve nagyította fel újabb adalékokkal Hindy ártatlanságát és személyes érdemeit másfelől: “Vagy nem tudja a Pesti Hírlap szerkesztője, hogy tréfálni tudott és tud, s hogy minden eszébe jutott s jut egy szerencsétlen családatya halálra verésénél, csak nem az emberiség, csak nem szelíd szánalom, csak nem a polgáriság érzete, polgárvért látván elöntve a kövön [sic!], mely őneki szent lehetne, szent, mint a tanúsított honfiérzelem, s mint az oltár, melyen tanúsíttatott! [...] Ki a legrosszabb esetben irántai megbántása miatt kettős kétség szélén állott, ti. életét fogja-e veszteni, vagy érzékeit és szellemi kevés erejét, melyekkel családjának táplálékát szerzette, s ki őirántai – még egészen bizonytalan – megbántásáért már a lehető legsúlyosabb büntetést, a halálig verést kiállotta. Midőn ily vad módon büntetett szenvedőnek kínjait még a legsúlyosabbal, becsületének bántásával halmozva találjuk, nem kell gyanúsítgatás, nem tény háta mögé álló emisszárius sereg.” Kossuthot nemcsak kritizálta a szerző, hanem mély megvetéssel is sújtotta, mondván: nemcsak érzéketlenül viszonyult a “halálra vert” családapa szenvedéseihez, hanem még becsületébe is durván beletiport. Kossuth illetve a szerző magának tulajdonított eltérő felfogását – további szenvedélyes képek kíséretében – a politikai táborok erkölcsi megkülönböztetéseként akarta olvasóinak sugalmazni: “[A Pesti Hírlap cikkében] egy nevezetes zsarnokot látok, ki lábbal rugdossa a félig holt polgárnak vérző fejét, s nem egyedül vagyok, ki, mialatt ön csak a megbántást és a bosszút látja, az alatt a megvérzett polgárt, a veszélyeztetett családatyát s a szenvedő embert látom.” Ebben nemcsak a konzervatívok egyik gyakori publicisztikai fordulata érdemel figyelmet (amelyben zsarnoksággal, a szolidaritás hiányával vádolják a szabadság eszméjére kényes liberálisokat), hanem az egyes – vagy máshol többes – szám második személyű megszólítás is, amelynek stilisztikai fegyverével Kossuth szintén gyakran élt, az “éji madár” elfogását kommentáló írásában is. A Világ utolsó mondatában is támadott, hiszen közzétette saját bizalmas értesülését, miszerint a garázda inas azért nincs még mindig lefogva, mert Kossuth – mintegy jellemző módon – kezességet vállalt érte.
A Világ határozott fellépése, Kossuth kínos helyzetének kíméletlen kihasználása nem is maradhatott hatástalan. Az egyébként nyilván nem elfogulatlan – és később Hindy ügyében is Kossuthtal szembekerülő – Széchenyi István naplójában a fent ismertetett két cikk olvasása után naplóbejegyzésében úgy vélte, a Pesti Hírlap szerkesztője aligha fog tudni kikeveredni ebből a slamasztikából. Persze a Világ által megtámadott szerkesztő ezt másként gondolta, és alapos hírlapi viszontválaszra is készült, ennek megjelenését azonban – egy rövid, a Nemzeti Újság-ra reflektáló bekezdés kivételével – Havas József (1796-1878) cenzor eltiltotta. Széljegyzete szerint “a bírói eljárás bevégeztéig erről többé szólani nem szabad”. Pedig a kéthasábos írás tanulságos a Kossuth által alkalmazott sajtóvita-eszközök tekintetében. Maga Kossuth is a Dessewffyvel folytatott polémiája egyik állomásaként tekintett a Világ cikkére, s bár érezhetően nem tudta az anonim szerzőt biztosan beazonosítani, egyértelművé tette, hogy az őt támadó cikk álláspontját joggal kéri számon a konzervatív vezéren, Dessewffy Aurélen. (Hangja ekkor már nem indulatos, inkább gunyoros: “a névben alkalmasint egész kommentárra találnánk”.) Homályosan utalt arra, hogy a gyalázkodó Hindy melletti kiállásnak akár jogi következményei is lehetnek. Ismét fontosnak tartotta hangsúlyozni, mennyire mélyen elítéli Hindy bántalmazását, ugyanakkor személye és családja védelmének jogát önérzetesen fenntartotta magának az alpári támadásokkal szemben. Nem hagyott ezúttal sem kétséget afelől, mennyire megveti általában a névtelen falfirkák készítőit, majd cikkének élét a Világ-ban foglaltak cáfolatára irányította. Vitapartnere nagyon élénk színekkel ecsetelte Hindy állapotát, amelyet Kossuth ezúttal is azzal akart ellensúlyozni, hogy biztos szemtanúkra hivatkozva állította: nem igaz, hogy olyan súlyos az állapota, a támadás következményeit sokkal gyorsabban kiheverte és felépült. A Világ szenvedélyes stílusával, vaskos jelzőivel (és saját korábbi cikkének első változatával) szemben Kossuth hangja ezúttal nagyon is mérsékelt, megfontoltan elemző, olvasói előtt ezzel is tudatosan szembehelyezkedett a konzervatívok lapjával. Visszautasította, hogy elvitatta volna a bíróságtól az ítéletalkotás jogát, sértve ezzel az ártatlanság vélelmének elvét, ugyanakkor leszögezte, hogy Hindy ártatlanságát is csak az ő saját vallomása támasztja alá. Érezhető gúnnyal kommentálta ugyanakkor Hindy “alibijét”, vagyis a megtámadása előtt a házfalnál való ácsorgásának történetét. (Kitérőként megjegyezzük, hogy a fal menti vizelés és a falfirkálás tevékenysége valóban nehezen összetéveszthető, előbbit csak azért hozhatta szóba, mert egyébként nehéz lett volna más magyarázatot adnia a fal melletti megállásra.) A továbbiakban Kossuth magabiztosan nyilatkozott a Hindy elleni becsületsértési perének esélyeiről, bizonyítékainak megalapozottságáról és tanúiról, valamint tisztában volt a nyilvánosság előtti felelősség súlyával is: “én mint vádoló lépek fel, s mint ilyen, minden szónak, melyet írtam, és írok, valóságáról a felelősséget minden tekintetben elvállalom, el pedig annyival inkább, mert tiszta lélekkel mondhatom, hogy az igazságnak még ott is akadván barátai, hol legkevesebbé várhattam volna, az alávalóság fonalának szálai, név szerint, megnevezhetőleg kezemben vannak”.
A Világ Hindyt védő szenvedélyes megfogalmazásait ugyanakkor igyekezett ellensúlyozni a névtelen gyalázkodás, az éjszakai graffitik erkölcstelenségének, a családja és a ház lakóinak nyugalmát felkavaró, folyamatosan feszültségben tartó hatásának említésével, melyet a közvélemény nyilvánvalóan mélyen elítélt. Utóbbi a falfestések miatt a Világ-gal ellentétben Hindyben nem megtámadott ártatlan családapát, hanem botrányos eszközöket alkalmazó, kisstílű bosszúállót látott. Kossuth határozottan fenntartotta magának az önvédelem jogát, mind a nyilvánosság (sajtó), mind a törvényesség (büntetőeljárás) eszközeivel, ha ilyen atrocitások nyugtalanítják őt és a hozzá közel állók életét, “szintoly erős, mint balgatag követelés”-nek minősítve azt az elvárást, hogy szó nélkül hagyja folyamatos zaklatásait. Kossuth – aki nem először és nem utoljára került éles támadások kereszttüzébe – határozottan, ars poetica-szerűen fogalmazta meg álláspontját (“erős szándokot táplálok ifjúkorom óta, hogy a bosszú indulatát tényre változni magamnál soha nem engedendem”), kifejezve, hogy a közélet megpróbáltatásait az attól elválasztott magánélet terén igyekszik kipihenni. A támadások elől való elhajlás szándéka – mutat rá ugyanakkor – nem tekinthető gyáva elvonulásnak, és “marcangolt becsülete” védelmében megteszi a szükséges ellenlépéseket, amit nem is burkoltan a Világ idézett cikkével szemben újra kilátásba helyezett. Cikke utolsó részében pedig részletesen indokolta, miért nevezte Hindyt (pontosabban az éjszakai falmázolót) “gazember”-nek, rámutatva, hogy nem hirtelen haragjában használta a nyilvánosság előtt a minősítést, hanem ellenkezőleg, a tett logikus következményeként. Első cikkében Hindy nevének konkrét említésétől eltekintett (bár, mint láttuk, eredetileg nem akart volna), amelyet “túlságosan gyöngéd” eljárásnak minősített, s a később kilátásba helyezett leleplezést összekapcsolta bíróság elé tárandó erőteljes bizonyítékainak újbóli hangoztatásával. A Nemzeti Újság-nak szánt rövid riposztja végül megjelenhetett, ebben Kossuth újra lapja iránti elkötelezettségét, Kultsár István emléke iránti tiszteletét hangsúlyozta. Azt azért nem hagyta ki, hogy – a mindkét lap által alaptalannak minősített – szerkesztőváltási pletyka szerzőinek indítékát a Pesti Hírlap befolyásának csökkentésében érdekelt körökben megjelölje.
Rendkívül érzékeny, politikai állásfoglalással felérő tettnek számíthatott a Hindy vagy Kossuth (pontosabban a sajtó exponálását követően) a Világ vagy a Pesti Hírlap melletti állásfoglalás. A korabeli közvéleménynek az ügy iránti érdeklődését sajátosan és jellemzően tükrözte a Jelenkor által követett eljárás a Hindy-ügy bemutatásakor. A lap nem mert önálló értékelést készíteni, hanem egy pár soros, a tárgyilagosságra és elfogulatlanságra kínosan ügyelő lead-et követően – meghökkentő módon – egymás után, kommentár nélkül közölték az ügyben napvilágot látott, fent ismertetett cikkeket. (Értelemszerűen abban a formában, ahogy nyomtatásban megjelentek.) Az eljárás indokául azt hozták fel, hogy az elmúlt két hétben Pest-Budán az egyik legtöbb beszédtémát szolgáltatta a “sajnos eset különféle alakban és módosításokkal” (vagyis politikai pártállás, vérmérséklet stb. alapján a történet az “utca embere” által színeződött), s csak laptársaik ellentétes véleményeinek szikár közlésével kerülhették el, hogy az alaptalan gyanúsítás vagy a túlzás hibájába essenek.
Az ügynek a közvéleményben kavart hullámaira több érdekes adalékkal is rendelkezünk. Szűcs Miklós miskolci ügyvéd például 1841. december 23-án tartotta fontosnak megörökíteni naplójában, hogy Hindynek, “a Kossuth ellen intézett gúnyiratok és mázolások gyanújával terheltnek, és november 27-én mázoláson kapatottnak s megvertnek dolga kezd nagyobb jelentőséget nyerni”. De érdekes az is, hogy Kossuth már nemcsak ellenfeleitől, hanem (legalább) egy jóakarójától is kapott névtelen levelet. Ennek szerzője megszerezte megjelenése előtt a Nemzeti Újság-ba szánt cikk korrektúra-példányát és eljuttatta Kossuthhoz. A bizalmas informátor szerint Hindy december elején ügye sikerével kapcsolatosan legalábbis kétségeket fogalmazott meg (“a hurokra került éjjeli madarat bosszúsan keseregni hallom”), továbbá Kossuth “valódi tisztelője” úgy vélte, a csak Hindy “nyőstényeként” jellemzett, ravasz és számító Kultsárné, valamint a lap más munkatársai “egyenkint megérdemelnék a hurokra került madár adagát”, vagyis a verést. Bár túl nagy jelentőséget e névtelen levélnek sem érdemes tulajdonítani nyilvánvaló elfogultsága miatt, az azért hihető információnak tűnik, hogy a Nemzeti Újság-nál tudtak Hindy sajátos, falfirkálásokban mutatkozó vélemény-nyilvánításáról, vagy legalábbis egyetértettek vele. (A levélíró szerint többen is írtak névtelen leveleket.) Kultsárné “emisszáriusai” között első helyen említette a valóban munkatársként a lapnál dolgozó Waltherr László Imrét (1788-1866), aki az említett cikket is ténylegesen készítette, de többek között megnevezte Kovacsóczy Mihályt és Gyurmán Adolfot is. “Segítse Isten T. Uraságodat, hogy az éjjeli pingáló társaság példásan lakolhasson” – írta Kossuthnak, és még arról is beszámolt, hogy Kultsárné nagyon féltette tulajdonosi jogait, és mindent megmozgatott, hogy a fennálló állapotokat fenntartsa. Egyes értesüléseit más forrásaink is alátámasztják, például arról, hogy a lapnál bizalmatlanok, ellenségesek voltak Nagy Pál szerkesztővel szemben, s mindent el is követtek eltávolítására. (Mint fentebb említettük, Nagy lemondása hamarosan be is következett.) A levélíró állítása szerint Hindy Nagy Pálhoz is intézett gúnyolódó, zaklató leveleket.
Hindy János valóban nagyon rossz viszonyban lehetett szerkesztőjével. Egyik közeli barátja, az esztergomi érsekség alkalmazásában álló Soltész Dániel hozzá intézett 1842. január 2-i bizalmas levelében maró gúnnyal írt Nagy Pálról, aki állítólag Soltészhez akarta adni a lányát feleségül. “Van-e Nagy Pálnál a föld hátán rókább, de egyszersmind szamarabb?” – kérdezte Hindytől, amit nyilván nem tehetett volna meg, ha nem ismerte volna utóbbinak a szerkesztőt illető lesújtó véleményét. (Nagy nem akart hozományt adni a lányával, ráadásul Soltész olyan állást töltött be az érsekségnél, ahol nősülésére akkor nem lett volna lehetősége.) A levélből több hasonló megjegyzés mellett (“szeretném, ha hogy Nagy Pált ezen ostobáskodásaiért amúgy magyarosan, jó vastagon lehordani” stb.) fontos információ, hogy Hindy egészségi állapotának rohamos javulásáról a feltehetően 1841. december közepe táján Pesten járt Soltész is pozitívan nyilatkozott. Vagyis nemcsak legfőbb ellenlábasa, Kossuth lehetett meggyőződve arról, hogy Hindynek a november végi megverése sokkal súlyosabbnak látszott, mint amilyennek később valójában bizonyult – az áldozatnak persze érdekében állt az állapota súlyosságát illető vélekedés fenntartása és erősítése.
Ugyanezt megírta Deák Ferenc december 16-án kelt levelében Wesselényi Miklósnak is, amikor a Pesti Hírlap és a Világ Hindy-ügyben kelt kommentárjairól beszélt. (“[Hindy] korántsem haldoklik, mint a Világ mondja, sőt már fent van” stb.) Deák számára is kétségtelen volt, hogy a “holmi mocskos firkálásokat” hónapokon keresztül Hindy készítette, továbbá, hogy Kossuth közvetve sem játszott a megverésben felbujtó szerepet. Az egyértelműen Kossuth mellé álló Deák is sajnálkozásának adott hangot, amiért “a megverés mégis menthetetlenül rosszul történt”, s ez beárnyékolhatja a Pesti Hírlap szerkesztőjének munkásságát. Beszámol továbbá a Pest megyei törvényszék előző napon hozott határozatáról, a Hindy ellen a falfirkálással elkövetett gyalázkodás ügyében indított nyomozásról. (Ld. alább.) Deák leveléből részletesen kiderül továbbá, hogy Hindy János a falfirkálási vád ügyében nemcsak a (fal menti vizelésben, mint ellenérvben kimerülő) védekezés, hanem az előre menekülés stratégiáját is alkalmazni akarta. Deák érezhető megrökönyödéssel számolt be arról, hogy hírek szerint Hindy ugyanazért jelentette fel Kossuthot, amiért utóbbi őt, vagyis becsületsértési perbe akarta fogatni, amiért a Pesti Hírlap-ban Kossuth “gazember”-nek nevezte. Hindy – meghökkentő módon – 500.000 forintra akarta perelni, mégpedig azért mert a 100 forintos kártérítéssel járó becstelenítést Kossuth (tekintettel az 5000 példányban megjelenő Pesti Hírlap-ra) úgymond ötezerszer követte el... Deák még azt is tudni vélte, hogy az összeg kétharmadát az ügyben esetleg aktív szerepet vállaló Dubraviczky Simon megyei alispán kapta volna.

IV. Pest vármegye törvényszéki üléseinek jegyzőkönyvei és iratai sajnos pont ebből az időszakból ma már nagyon hiányosak, a lényeget viszont a törvényszék lajstromkönyvi bejegyzéseiből is meg tudjuk állapítani, illetve szerencsére Neuszer János tárgyalásának jegyzőkönyvét (néhány más, ma már lappangó irattal együtt) Pest megye büntetőeljárásának múlt század eleji monográfusa teljes egészében közzétette.
A vármegye december 13-án idézte be az inast, előzetes letartóztatásba helyezte, majd a fenyítő törvényszék 15-én hozott ítéletet ügyében. A tárgyalás jegyzőkönyve azért is fontos, mert teljes egészében rögzítette Neuszer – más forrásból nem ismert – vallomását, ebből ugyanis sok olyan részlet kiderül, ami a fentebb ismertetett vármegyei nyomozás alkalmával nem derült ki. A Nógrád megyei Bercelről származó, 31 éves vádlott nem sokkal azelőtt szerelt le tíz éves, gránátos alakulatnál töltött katonai szolgálatából, hogy a Kossuth-család alkalmazásába lépett, ami szempontunkból azért fontos, mert – Hindyvel ellentétben – nyilván erős testi felépítésű fiatalember lehetett. A Neuszer által előadott részletek közül fontos, hogy miután a Szép utcában, illetve városszerte a falakon hónapokon keresztül sértő feliratok jelentek meg, többek között Kossuth ellen, gazdája többször fejezte ki kíváncsiságát ismeretlen gyalázkodóinak kiléte iránt. Fontos viszont, hogy míg a nyilván elfoglalt Kossuth csak “óhajtotta tudni, ki légyen most mondott erkölcstelen botrányos rajzok és felírások készítője”, viszont Kossuth felesége, Meszlényi Teréz “kívánságára és rendeléséből” a szintén felesége által a figyelőszolgálatra megkért Moór János házmesterrel az éjszakai órákon várták a rejtélyes gyalázkodót. (Mint láttuk, Kossuth tagadta, hogy ő adott volna utasítást a figyelésre, a megverésről nem is beszélve.) Az inas és a házmester megfigyelték, hogy általában szerdai és szombati napokon jelennek meg újabb falfirkák, ezért ezekre a napokra időzítették megfigyeléseiket. (November 27. is szombatra esett 1841-ben.)
Neuszer olyan aprólékos részletességgel adta elő a megverés előtt történteket, amelyet aligha tudott magától kitalálni, és alapjaiban rengette meg Hindynek a fal melletti vizelésre alapozott magyarázkodását: “hallván, hogy a Zöldkert utca felől valaki közelget, egészen figyelmöket az érkezőre fordították, ki is egy úriasan öltözött férfi egész a László-ház kapuján túlhaladván, figyelemmel körültekintgetve megállott, és a falhoz menvén az egész fényében ragyogó holdvilágánál csalhatatlanul látta, miképp azon egyed kezét a falon jártatván, valamit a falra írt”. Neuszer már ekkor rá akart rontani, hogy elfogják, de a házmester türelemre intette, hogy megbizonyosodjanak tetteiről, amikor a titokzatos férfi befejezett egy rajzot, majd egy lépéssel odébb állt és újabbat készített, sőt egy harmadikba is belekezdett, de ezt már nem tudta befejezni. A házfalon maradt két egész és egy félbehagyott firkálás elég volt a lesben állóknak, “elszalasztani nem akarván a sokáig hasztalan lesett botrányszerzőt”. Innen beszámolója részletei megegyeztek a nyomozás során már felvettekkel (a kertajtó csikorgására Hindy elszaladt, Neuszer utána futott stb.), bár a vádlott érthetően kevésbé akarta részletezni a megverést. Elismerte, hogy bottal hátulról fejbe vágta, majd a földre zuhanó áldozatot még egyszer eltalálta, de arra már nem emlékezett, hogy testének mely táján. (Hindy ugyebár sorozatos ütésekről, gyomrozásokról stb. számolt be. Az igazság álláspontunk szerint valahol a kettő között lehet, mert Hindy egyértelmű túlzása mellett is igaz, hogy az orvosi látlelet több sérülésről tanúskodik. Nyilvánvaló továbbá, hogy Neuszer célja nem az áldozat megölése vagy súlyos károsodás okozása, hanem ártalmatlanná tétele volt, amelyet azután el is ért, hogy Hindy a kövezetbe beverte a fejét, bár – mintegy a “biztonság kedvéért” – még nyilván odasózott egyet-egyet.) Neuszer vallomását Moór János minden részletében eskü alatt hitelesítette, de további bizonyítékokat is megneveztek, például “egyetértőleg azt erősítvén, hogy [...] a panaszolkodó állítólagos vizelésének legszorgosabb vizsgálódás után sem jöttek nyomára”. Nyilván mások tanúságára is apellálva továbbá – “mint akik már belefáradtak a hetenként, sőt gyakran naponta megújított botrányos házfalrajzok befehérítésébe” – állították, hogy Hindy megverése előtti napon és estén a szóban forgó falszakaszon semmilyen rajz nem volt, míg utána igen, amelyet a vármegye megbízásából eljáró szolgabíró hivatalosan igazolt is.
A törvényszék megállapította, hogy Neuszernél nem mutatható ki előre megfontolt szándék, továbbá semmi érdeke nem fűződött az általa ismeretlen Hindy megveréséhez, arra csak azért került sor, mert “a rajtakapott tettes elszaladásától félvén, azt túlzott szolgálatkészségből minden esetre kézrekeríteni törekedett”. Neuszert elítélték “világos megbízatásán túl vitt rendetlen tettéért” és bántalmazta Hindyt, ugyanakkor – az áldozat terveivel ellentétben – nem adtak teret a Kossuth felbujtó szerepével kapcsolatos elképzelésnek. (Hindyről megállapították, hogy a tárgyalás idején orvosi jelentés szerint már “némiképp lábadozott”, vagyis állapota javult.) A túlbuzgóság és a bántalmazás, mint súlyosbító tényezők mellett enyhítő körülménynek minősítették, hogy Neuszernek évtizedes katonai szolgálata alatt semmilyen fegyelmi ügye nem volt. Végül december 14-től számított – heti két nap böjttel súlyosbított, saját költségén letöltendő – egy hónapi elzárásra, a Hindynek okozott szenvedésért ötven pengő forint megfizetésére és az orvosi költségek megtérítésére ítélték. (Utóbbit a felgyógyulás utáni összegzés alapján állapították meg.)
Kossuth a törvényszék másnapi ülésén – sikertelenül – kérte inasának szabadlábra helyezését, mivel Hindy egyértelműen rágalmazó, bűnös magatartást tanúsított. A falfirkálásban kimerülő rágalmazást és becsületsértést a vármegye törvényszéke mindazonáltal nagyon is megalapozottnak vélte és saját hatáskörben (vagyis nem Kossuth indítványára, hanem közérdekből) felszólította Egressy Sámuel megyei főügyészt, hogy folytasson vizsgálatot az ügyben, és a közgyűlésnek tegyen jelentést arról, megalapozott-e Hindy ellen a vádemelés.

V. A vármegye törvényszéke összességében méltányos, a sérelmet kizárólag Hindy megveretésében megállapító ítéletet hozott, Kossuth irányító szerepére utalni nem volt hajlandó. Hindynek Zlinszky főszolgabíró megbízása folytán Bellágh Antal esküdt december 29-én adta tudomására hivatalosan is az ítéletet. A törvényszék ülését követő két hétben Hindy bizonyosan értesült az ítéletről, és kidolgozta a követendő stratégiát.
29-én elfogadta az ítéletet, de másnap a vármegyéhez intézett hivatalos nyilatkozatában hangsúlyozta, hogy azt végleg csak akkor veszi tudomásul, valamint a bíróság által megítélt kártérítést csak akkor fogadja el (és utalja át tervei szerint a pesti vakok intézetének, illetve az árvaháznak), ha ez jogi értelemben nem jelenti a vármegye ítéletébe való végleges beletörődését, és nem akadályozza számára az ügy folytatását. Hindy sérelmezte, hogy a bíróság – nyilván megelégedve korábbi írásos nyilatkozataival – Neuszer elítélését távollétében, részletesebb vallomásának tudakolása nélkül foganatosította, és az ítéletet túlzottan enyhének, a körülmények kivizsgálását pedig nem megfelelőnek érezte, ezért további lépéseket helyezett kilátásba. Mivel – mint mondta – “különben sem lehet a kiszenvedett fájdalmakat és a megrövidített életet [sic!] megfizetni”, új eljárást kezdeményez, amelyben személyesen, saját feljelentése nyomán vesz részt. Hindy számára sérelmes volt ugyanis, hogy a vádat a korábbi perben a vármegye hivatalból képviselte, méghozzá Kossuth már említett november 28-i bejelentése alapján. De a formai sérelmek mellett leginkább az bántotta, hogy a per nem arról “szólt”, amiről akarta, és nem rejtette véka alá, hogy valódi célja Kossuth ellehetetlenítése. (Az utóbbi lejáratására irányuló vehemens fellépés további közvetett utalás arra, hogy Hindy mélységesen gyűlölte Kossuthot és minden eszközzel vissza akarta szorítani tevékenységét.) Így fogalmazott: “nemes Kossuth Lajos úr ellen, mint megbízó és Neuszer János és Moór János, mint béres [= felbérelt] megbízottak [...] ellen saját felperességem alatt szándékoznék a törvény útját megkísérteni”. Hindy ugyan óvatos, nem mondja ki szó szerint, de sorai mögött az a terv bujkál, hogy a perbefogással Kossuthra rá lehet sütni: ő adott megbízást a megverésére, vagyis fizikai erőszakkal igyekszik politikai ellenfeleit és a konkurens sajtót megfélemlíteni, ami pedig már több egyéni sérelemnél, hanem a közélet súlyos veszélyeztetése. Ez persze elég különös ideológiai konstrukció volt, hiszen a kortársak előtt is nyilvánvaló lehetett, hogy Kossuth és Hindy nincsenek egy “súlycsoportban” a hazai sajtóban, vagyis előbbinek semmiféle érdeke nem fűződött utóbbi fizikai erőszakkal történő megfélemlítéséhez.
Ezt a pert – kiegészítve a Deák-levél kapcsán már említett becsületsértési elemmel – tehát Hindy nemcsak ellentámadásnak szánhatta a vármegye ellene indított vizsgálatára, hanem igyekezett saját maga számára a legtöbbet kihozni belőle. Fontos és jellemző, hogy feljelentését Hindy nem az egyébként illetékes vármegyénél tette meg Kossuth ellen, hanem közvetlenül a királynál, pontosabban a helytartótanácsnál. Ezzel nemcsak a számára kedvezőtlen ítéletet hozó törvényhatóságot akarta megkerülni, hanem a történtek egészen más minősítését érzékeltetni: míg a vármegye ugyanis egyszerű garázdaságként foglalkozott az üggyel, a legfelsőbb szerveknél egyértelműen politikai indítékú bűncselekmények esetén indítottak – a királyi ügyész (jogügyigazgatóság) útján – pert a királyi táblánál. Hindy feljelentésében az alperes megnevezéseként nem is Neuszer nevét írta, hanem azt, hogy “Kossuth Lajos úr inasa”, hiszen számára a bűncselekményre felbujtó személye volt fontosabb.
Jellemző, hogy a nyomozás ügyében Pest vármegyéhez küldött helytartótanácsi leirat szövegét az első fogalmazványhoz képest végül második olvasatban élesebb formába öntötték. A leirat december 21-én kelt, vagyis Hindy a helytartótanácsnál jóval korábban feljelentést tett, minthogy a vármegye ítéletéről hivatalosan értesült volna. A szöveg – Hindy álláspontjával összecsengő módon – már úgy fogalmazott, hogy a november 27-e éjjelén történtek fontos közügynek, “közcsendet és bátorságot veszélyeztető merény”-nek minősülnek, az újságíró “megtagoltatását”, “megvéreztetését” pedig “Kossuth Lajos ügyvéd emberei” (“gazdájuk megbízásából”) követték el. Arra utasították a vármegyét, hogy az ilyen értelmű eljárás mellett, a már addig foganatosított intézkedésekről és azok hátteréről tegyenek kimerítő, részletes jelentést.
Hindy igyekezett jól felkészülni a Kossuth elleni perre, rokonai, barátai támogatták is törekvéseit. Tanulságos felidézni a hozzá igen közel álló öccse, Hindy Mihály (1807-1870) piarista szerzetes sorait, aki a sátoraljaújhelyi rendház lakója – így Kossuth korábbi zempléni működésének jó ismerője – volt, egyébként szintén számos írása maradt ránk, kisebb költemények, köszöntők, gyászversek mellett latin nyelvi munkái, az 1849-ben megjelent “római régiségtan”-a tették ismertté nevét. Hindy Mihály 1841. december 30-án küldött levelet sógorának, a Podolinban lakó Raffay Jánosnak, és elsősorban a piaristák által megrendelt néhány lapról írt, különösen a Világ-ról szólt meleg szavakkal. A végén azonban szóba hozta bátyja, János Kossuth elleni perével kapcsolatos töprengéseit: “Ha a Kossuth jellemei felfedezésére lenne szükség, bizton lehet hivatkozni a zempléni protocollumra [= megyei közgyűlési jegyzőkönyvre], őkelme cigány, álnok, ravasz, tolvaj, s minthogy ily cudarul egyeztek meg jellemei tiszti hivatásával, el kellett Zemplénből sátorfáját hordani egy pár év előtt, mint státus deliquens [= itt: politikai elítélt] fogva volt.” Sorai több szempontból is érdekesek. Hindy Mihály egyrészt kész lett volna Kossuth egy évtizeddel korábbi, zavaros zempléni ügyeit feleleveníteni, hogy ezzel járuljon hozzá a lejáratásához, ami persze arra is utal, hogy bátyja az indítandó perben nem szorosan a pereskedés témájához tartozó, viszont az alperes jellemét negatív színben feltüntető elemekkel is nyomást akart gyakorolni az igazságszolgáltatásra. Másrészt azért is fontos, mert árnyalja Kossuth és a sátoraljaújhelyi piaristák kapcsolatát illető ismereteinket. Kossuth maga többször is tisztelettel, elismeréssel nyilatkozott a rend gimnáziumában töltött éveiről, tartalmas tanulmányaira és a tapasztalt szellemiségre szívesen emlékezett. 1844-es önéletrajzi írásában például így írt: “Én tehát hat évig az újhelyi piaristák gimnáziumának koptattam küszöbét; tanítóim szerettek, mert könnyen tanulva mind a hat éven át első eminens valék, s ha mondanám, hogy ott mégis keveset, vagy semmit sem tanultam, igazságtalan volnék. [...] Én az újhelyi kegyes szerzetesbeliek iskolájára hálával emlékezem. Sohasem vettem magam s nem vették szülőim észre, hogy vallás tekintetében vagy türelmetlenek, vagy térítgetők voltak volna.” A piaristák oldaláról ugyanakkor már koránt sem volt ilyen pozitív vélemény Kossuthról, legalábbis Hindy Mihály (1849-1857 között a sátoraljaújhelyi gimnázium igazgatója) sorai azt mutatják, köreikben a konzervatív politikai fellépésnek is komoly tartalékai voltak. Megjegyezzük még, hogy az 1830-as évek eleji zempléni történetek felelevenítése (sőt, a vonatkozó akták utáni – sikertelen – kutatómunka) mindig szóba került, amikor Kossuth ellen politikai indíttatású jogi eljárást folytattak. Először már 1833-ban, a kőnyomatos sajtó elkobzásakor, majd 1837-es hűtlenségi pere során, sőt, 1851-ben, a távollétében lefolytatott, elítélését és befeketítését célzó eljárásban is. Ebbe a sorba illeszkedik – jóllehet, ezúttal nem a kormányzat, hanem annak konzervatív politikai támogatói részéről – Hindyék törekvése is.
A királyi tábla azonban 1841 végén nagyon is vonakodott politikai pert, ráadásul sajtópert indítani (lényegében) Kossuth ellen. Nemcsak arról van szó, hogy Kossuth rendkívül népszerű lett a Pesti Hírlap élén, és a kormányzatnak különösen kényelmetlen lett volna egy újabb procedúra alig másfél évvel azután, hogy az uralkodó és a rendek kompromisszumaként kiszabadult börtönéből, ahová szintén újságírói munkája, a Törvényhatósági Tudósítások miatt került. A politikai per óhatatlanul azt az üzenetet hordozta volna, hogy a kormányzat újra terrorisztikus eszközökhöz nyúl az ellenzékkel, és általában a nyilvánosságával szemben. Hindy ügyét tehát nem érte meg felkarolni a kormányzatnak, már csak azért sem, mert Neuszer János nem védekezett azzal, hogy a verésre munkáltatója utasítására került sor. Hindyék talán apelláltak erre az amúgy nagyon is kézenfekvő fordulatra, hiszen az inas könnyen hihetően csökkenthette volna felelősségét a súlyos bántalmazásban, ha megbízásra hivatkozik. Mint láttuk, ilyesmi azonban nem történt. A kormányzat számára kényelmesebb volt az ügyet vármegyei szinten tartani.
A piarista Hindy Mihály egyébként olvasta a Pesti Hírlap-ot, arról nemcsak politikai ellenvéleményt alkotott, hanem élénken érdeklődött a pesti sajtóval kapcsolatos történések iránt. 1842 decemberében például János bátyjának írt levelében azonnal kíváncsian tudakolta az okot, amikor az jelent meg a Pesti Hírlap-ban, hogy a vezércikket – a szerkesztő szándékaitól függetlenül – nem közölhetik.

VI. Pest vármegye 1842. első negyedéves közgyűlésére január 28-i kezdettel került sor. A kedélyeket több napig, különösen január 31-én újra egyházpolitikai konfliktus borzolta, mivel a “vezérmegye” liberálisai törvénytelennek ítélték XVI. Gergely pápa Magyarországnak a vegyes házasságok ügyében küldött apostoli brévéje kihirdetését. Az ügyben élesen összeszólalkozott az esztergomi érsek megbüntetését szorgalmazó Kossuth és Szentkirályi Móric egyfelől, valamint Széchenyi István és Dessewffy Aurél másfelől, utóbbi a Pesti Hírlap szerkesztője ellen nemcsak politikai – hanem a publicisztikai vitájukban már megismert – személyeskedő támadást is indított. Kossuth igyekezett kitérni a vele való szópárbaj elől. Dessewffyt ekkor már pár napja erős lázrohamok gyötörték, a közgyűlésre (utolsó nyilvános szereplésére) orvosi tanács ellenére ment el.
A közgyűlés másnap foglalkozott Hindy ügyével, ezen sem Dessewffy, sem Kossuth nem tudott megjelenni, utóbbi is megbetegedett. A közgyűlésen először a vármegye által Hindy ellen indított eljárással foglalkoztak. Egressy Sámuel megyei főügyész – mint említettük – az előző évi december 15-i törvényszéki tárgyaláson azt a megbízást kapta, hogy adjon hivatalos véleményt: a Hindy János terhére rótt cselekedet “közfenyíték” alá tartozik-e. Ebből a jegyzőkönyvi bejegyzésből tudjuk meg egyébként legpontosabban, hogy mik is voltak a házfalra festett “botrányos és ocsmány figurák”. (Bár Zlinszky János főszolgabíró azonnal lemásolta a falfirkákat, amelyet a tárgyaláson felhasználtak, sajnos a jelenleg ismert ügyiratok egyike sem tartalmazza ezt mellékletként.) Eszerint valamilyen, vélhetően akasztásra utaló, a hivatalos minősítés szerint “minden jobb érzést és szemérmet botrányosan sértő” ábra mellett a “Kossuth” nevet, illetve az “akasztófára való, húzd fel” szöveget írták a falra. Érdekes adalék, hogy a kivizsgálás során elővették a László Józsefnéhez postán küldött névtelen (a címzett köztiszteletben álló asszonyságot “a legalacsonyabb gyengédtelenséggel szándékosan”) fenyegető levelet is, és Zlinszky határozott állítása szerint a tartalomból és az írásképből minden kétséget kizáróan megállapítható volt, hogy ugyanaz a kéz írta, mint a november 27-i éjszakai falfirkákat. A névtelen levélben egyébként azzal fenyegették a szállásadót, hogy a házát lerombolják, abból kő kövön nem marad, ha Kossuthékat továbbra is befogadja, továbbá “némi költői változtatással [...] az is, hogy Kossuth csend- és rendzavaró, akasztófára való”. Egressy elmondta, hogy ugyan hivatali megbízatásához csak annak kiderítése tartozott, hogy az ilyen becsmérlő feliratok esetén hivatalból el kell-e járni a vármegyének, beszámolójából kiderül, hogy Hindy szerzőségével kapcsolatosan neki sem voltak kétségei, Neuszer és Moór meggyőző vallomásai miatt.
Egressy jogi szakvéleménye szerint a vármegyének hivatalból el kell járni a becstelenítés bűntette ügyében, mivel a rajzok és feliratok “kétségtelenül közbotrányt okozó és vétkesen szemérmet sértők”, ezért vonatkozik rájuk a forgalomban lévő büntető törvénykönyv, a Praxis Criminalis 63. §-a, illetve az 1723/12. tc. rendelkezése. A “szükséges feddhetetlenség védelmének biztosításáról” szóló paragrafus egy része pontosan Hindy esetére vonatkozott, ez ugyanis elrendelte, hogy azok, “akik gyalázkodó írással vagy képpel gonosz módon valakinek a méltóságát szidalmazzák” azon joghatóság által büntettessenek meg, amely alá tartoznak, amit jelen esetben a vármegye jelentett. (Az egyébként hűtlenségi ügyekben enyhébb elbírálást kimondó 1723/12. tc. bevonására azért volt szükség, mert a Praxis Criminalis-t önmagában a magyarországi jogszolgáltatás nem ismerte el törvényerejűnek.) Egressy indítványa nyomán világossá vált, hogy a cselekmény elkövetése és Hindy tettessége már nem képezhette vita tárgyát. A Hindy elleni közkereset benyújtását és vád alá helyezését Egressy ezen kívül azzal is indokolta, hogy a gyalázkodás mellé “vétkes erőszakkali fenyegetőzés is járult”.
Indítványát követően heves politikai vita robbant ki, hiszen az “akció” vármegyei indítása vagy elvetése egyet jelentett volna vagy Kossuth (és a liberálisok) vagy Hindy (és a konzervatívok) erkölcsi hitelének megroppanásával. A Hindy vád alá helyezését szorgalmazók között a pesti liberálisok egyik vezéralakja, korábbi és későbbi országgyűlési követe, Szenkirályi Móric (1807-1882) állt első helyen, és feltűnést keltett még Urbanovszky Jusztin táblabíró hasonló fellépése is. A heves vitát végül Széchenyi István valóban salamoni indítványa zárta le, a megye végül ezt fogadta el végzésként: nem indítottak keresetet Hindy ellen, de nem is mondták ki ártatlanságát (sőt, nyitva hagyták a kérdést), a döntésben csupán a bizonyítékok elégtelen voltára hivatkoztak.
Érdemes felidézni Széchenyinek a közgyűlésről született, viszonylag hosszú naplóbejegyzését: “Hindy ügye. [...] Kossuth és Patay nincs jelen. [...] Egyedül Szentkirályi és Urbanovszky a Hindy ellen indítandó fiskális akció mellett. Én 3-szor szólok, és jól meg kefélem Szentkirályit. Ő »konzervatívnek« nevez... én jól megszorongatom. Az ülés után közeledik hozzám... hogy jóhiszeműen-e, vagy pedig, hogy ne tudjon ellenségének, nem tudom. Végre is... én őszinte vagyok hozzá... meglátogatom... s deponálom [= otthagyom] nála a kardomat etc.” A bejegyzés szinte minden részletében megérne egy alapos elemzést, itt most csak arra térhetünk ki, hogy Széchenyi – bár nyilván elfogultan kommentál – heves vitába keveredett Szentkirályival. A naplóíró számára fontos – vélhetően az elfogadott határozatot is befolyásoló – tényező volt, hogy Kossuth nem jelent meg a gyűlésen, amely önmagában nyilván más irányt adott volna a vitának. (A szintén radikális ellenzéki, Patay József távolmaradása is lényeges információt jelentett.) Szentkirályi Széchenyit illető minősítése (“konzervatív”) ebben a szövegkörnyezetben sértő, a Hindyt és cselekedetét legitimálni igyekvő, erkölcstelen eszközökhöz nyúló politizálással való kapcsolatra is irányult. A közgyűlés után kettejük között történtek arra utalnak, hogy bár az 1840-es évek elején nyilvánvalóan eltérő politikai táborhoz sorolták magukat, mindketten keresték az együttműködés alternatíváját fenntartó személyes kapcsolatot. (Először Szentkirályi kereste négyszemközt Széchenyit, bár utóbbi bizalmatlan volt a közeledés motivációját illetően, majd ő látogatta meg Szentkirályit. Bár az ott történtekről nem rendelkezünk információval, e két látogatás a politikusok közötti kibékülést vagy legalábbis a közgyűlésben történtek kölcsönös lezárását eredményezhette. Fontos, hogy előző nap, a pápai bréve ügyében is ellentétes nézeteket fogalmaztak meg, bár Széchenyi ezúttal “kissé visszafogott”-nak minősítette vitapartnerét.)
A február 1-én, nyilvánosan elhangzott beszédeik szövege ugyan nem ismert, de tartalmukat egy titkosrendőri beszámolóból ismerjük. Széchenyi abból indult ki, hogy ez nem igazságszolgáltatási ügy, hanem a “pártok” versengését katalizáló eset, ezért leghelyesebbnek az ügy gyors lezárását és feledésbe merülését vélte. Széchenyi – általános politikai felfogásának megfelelően – igyekezett kimaradni a “pártok” viszálykodásából, és középutas megoldást keresni. Ezért, bár élesen ellenezte Hindy vád alá helyezését, hangsúlyozta, hogy szimpatikus volt számára az a megközelítés, ahogy Kossuth az ügyet a Pesti Hírlap-ban kommentálta. (Ez legalábbis első hallásra kissé ellentmondott annak, ahogy 1841 decemberében naplójában kommentálta a Világ-gal folytatott polémiát.) A mérséklet álláspontját foglalta el, úgy vélte, az igazságszolgáltatási eljárás elrendelésekor mérlegelni kell annak társadalmi hasznosságát is. A közélet békességének helyreállítása szempontjából pedig ezúttal fontosabbnak vélte az ügy elejtését, mint a jogszabályok szigorú alkalmazását. A közismert latin szólást is idézte: “plus valet favor in judice, quam lex in codice”. Szentkirályi ugyanakkor ezzel ellentétben úgy vélte, hogy a közélet rendjét az teremti meg, ha a nyilvánvaló bűnösöket megbüntetik, márpedig Hindy becsületsértést követett el, s fenyegetésének célpontja közszereplő, tettének indítékai pedig egyértelműen politikaiak és nem személyesek. A besúgó jelentés szerint: “Ebben a vitában mindketten – a számos hallgatóság legnagyobb szórakoztatására – a legfinomabb módon a legdurvább dolgokat vágták egymás fejéhez.” Bár Szentkirályi álláspontját a tömegben többen hangoskodva támogatták, a szavazáskor mégis Széchenyi indítványa kapott többséget. Ebben Széchenyi Szentkirályinál erélyesebb fellépése mellett szerepet játszhatott még, hogy őt támogatta még Zlinszky János főszolgabíró is, aki azt fejtegette, hogy Hindy minden bizonnyal bűnös a falfirkálásban (vagyis ő követte el), viszont súlyos megverésével már éppen eléggé meglakolt, ezért nem érdemes ellene közkeresetet indítani. A vármegye végzése végül Széchenyi javaslatára azért utasította el Egressy szakvéleményét és így Hindy perbe fogását is, mert az ellene szóló vádakat kevésnek minősítette a közkereset alá helyezéshez. (Ez nyilván csak jogértelmezési kérdés volt, hiszen mint láttuk, az ellenérdekelt tanúk vallomásai mellett néhány objektív tényező is Hindy bűnösségét valószínűsítette, más kérdés, hogy ez összességében még mindig túl kevésnek tűnhetett a bizonyíthatósághoz.) Az eset egyébként azért is tanulságos, mert a liberálisok fellegvárának számító, “vezérmegye” szerepet játszó Pesten is előfordulhatott, hogy nem Kossuth, Szentkirályi vagy valamely más vezető ellenzéki álláspontja kapott többséget, hanem épp a csökkenő népszerűségű Széchenyié.
A hosszas vitatkozás után a közgyűlés tárgyalni kezdte az ellenkező irányú feljelentést is, vagyis azt, hogy Hindy kezdeményezésér a helytartótanács a vármegyének eddigi lépéseiről jelentéstételi kötelezettséget írt elő. A közgyűlés ezzel már nem akart részletesebben foglalkozni, ezért úgy határozott, hogy Egressy előző napirendi pont kapcsán már felolvasott, a történteket összefoglaló, a Neuszer János elleni törvényszéki tárgyalást részletesen ismertető jelentését továbbítja felettes hatóságainak. Széchenyi előző indítványa nyomán inkább Hindy, ez utóbbi döntéssel pedig inkább Kossuth lehetett elégedett, bár egyik fél sem maradéktalanul. Különösen Hindy számára lehetett sérelmes, hogy a vármegye nem akart foglalkozni ügyével, ráadásul a kezdeményezésére indított jogi eljárás során a közgyűlés az ő bűnösségét megállapító ügyészi jelentést tette hivatalos álláspontjává, és kísérőlevelében nyomatékosította is, hogy a helytartótanács által megrendelt tudósítást ezzel kívánja kielégíteni.

VII. A december elején zajlott sajtóvita után érdemes felidézni a február elején történt közgyűlés megjelenését is a legfontosabb hírlapok hasábjain. 
A leggyorsabban a Világ reagált, hiszen már másnapi számában tudósított a pesti közgyűlésen történtekről, amelyet számos tanulságos epizódot felvonultató “a szerencsétlen hurokra került éji madár ügye, mint mázolási kérdés”-ként jellemzett. Az elfogadott határozatot csak nagyon röviden ismertette, a tudósítás többi része súlyosan elfogult kommentár, az ellenzékkel szembeni politikai publicisztikának tekinthető. A liberálisokat ezúttal is ellenségesen, maró gúnnyal minősítette. Szentkirályiról, a Széchenyit leckéztetni akaró, “feltörekvő kapacitásról” például úgy vélekedett, hogy “fél fejjel már kinőtt a szabadelműség törpe soraiból”, és ha nagyobb tisztelettel viseltetik a nemzet nagyjai iránt, akár még bölcs politikus is lehet. A Hindy ellen közkeresetet kívánókat “libatojásból kelt magyarkák”-nak minősítette, akikről azt tartotta a legfontosabbnak megjegyezni, hogy bekiabálásokkal, pisszegéssel zavarták Széchenyit, szemtelennek, gyalázatosnak, fizetettnek nevezték a közkereset ellenzőit, a téma iránti felfokozott érdeklődést pedig azzal magyarázta, hogy az ellenzékiek “szívének álistene” (vagyis Kossuth) volt az ügy érintettje. Gúnyosan beszélt a “dicsőséges szabadelműekről”, akik ugyan nagyon bölcsnek tartják magukat, de máshoz nem értenek, mint a bekiabáláshoz, ordibáláshoz, s ezáltal maguk minősítik tetteiket. A kommentár szerzője kifejtette, hogy – a liberálisok jelszavának megfelelően – maga is az egyenlőség híve, de ne várja senki, hogy a liberálisokkal legyenek egyenlőek, akiknek pártját a nyers erővel való érdekérvényesítéssel, a leitatott tudatlan tömeg demagóg befolyásolásával, valamint a mérsékelt és igazságos vélemények durva lehurrogásával azonosította. (Kitérőként megjegyezzük, hogy e kritikák épp a másik oldalról fogalmazódtak meg több joggal a viharos megyegyűlési csatározások során.) Kár az ellenzéki szónokok éljenzéséért, a “repedt szájú, májból eredő »halljuk« rivallásokért” – fejtegette a szerző – majd az ekként “jellemzett” liberálisok tulajdonságairól lesújtóan vélekedett: “E szép, és az egész szabadelmű párt nagy örömére igaz vonásokat nemzetünk évkönyveiben nehezebb lesz bemeszelni, mint ama falmázolásokat, melyekért ők ily jellemző buzgósággal kiabálták az akciót.” Megjegyezzük még, hogy a szerző kísérletet sem tett a liberális álláspont ismertetésére, vagy igazságtartalmának, jogszerűségének elemzésére vagy bemutatására, vélhetően már csak azért sem, mert Hindyről előttük is nyilvánvaló volt, hogy elkövette a falfirkálást (eszükbe sem jutott már tagadni ezt), nyíltan védelmükbe tehát már nem vehették, így támadásuk élét másra kellett irányítaniuk.
A korábban még az eseményektől tartózkodónak bizonyuló Jelenkor most hosszabb és önálló, a Világ-tól eltérő hangvételű tudósítással jelentkezett. Korrekt módon ismertette az ügyészi indítványt és az ellenérveket, sőt a Neuszer ügyében korábban hozott ítéletet is. Az ügy iránti rendkívüli érdeklődésre (annak a hallgatóságot a terembe csődítő voltára) persze a Jelenkor kommentátora is felfigyelt, és a felhevülő tanácskozást bemutatva, kérdéssel fordult olvasóihoz: “Ki hitte volna, hogy ilyen ügy fog valaha a haza kérdéseivel mérlegre tétetni? Úgy tetszett, mintha elvek s nem szónokok küzdöttek volna egymás ellenében.” (Utóbbi megállapítással az utókor méltatói is egyetérthetnek, hiszen Hindy és Kossuth ügyében többnyire politikai pártállás szerint foglaltak állást a közszereplők, az ellenzék és a kormánypárt küzdelmének sajátos területét látva az ügyben.) A lap korábbi magatartásával ellentétben a szerző itt már leírta, hogy “a bírói eljárás és tanúvallomásokból a gyanú alaposnak látszik”, ugyanakkor azt is leszögezte, hogy Hindy bűnösségét további bizonyítékokkal és elfogulatlan vallomásokkal nem lehet igazolni. Szólt röviden Zlinszky főszolgabíró álláspontjáról, és azokról is, akik közbotránynak tekintve a falfirkálásokat, keresetet akartak. A lap szellemi irányvonalának megfelelően azonban a legnagyobb teret Széchenyi István véleményének szentelte, az elfogadott, igazságos határozatot az ő személyes sikerének könyvelve el: “A mindinkább hevülő viták közt, mint szokott, egység s béke nemtőjeként Sz.I. [Széchenyi István] a mindinkább s merőbben szemközt álló elvpártok eggyé simítása tekintetéből igen óhajtónak látván az egyszer megtörtént illetlenséget örökre elfeledni, jellemző buzgósággal s nemeslelkűséggel kölcsönös bizodalom s kibékülésre kéré a rendeket, s a szerény fölhívás visszhangra talált a keblekben s így a vádlott ellen követelt tiszti kereset elmaradt.”
Érdekes módon ezúttal sem foglalt állást az ügyben a Nemzeti Újság, pesti közgyűlésről készült tudósítása nem érintette a Hindy-ügyet. Nyilván egészen más okból, de a tárgyilagosságra törekedett a Pesti Hírlap is, ezért a megyei tudósításként gyakorlatilag szó szerint – Hindy nevét például “NN ügyvéd”-ként helyettesítve stb. – közölte a közgyűlés jegyzőkönyvi bejegyzését, amelyhez azonban Kossuth a szöveg végére egy szerkesztői jegyzetet fűzött. A lap eljárása a leginkább megfelelt a tudósítás és a publicisztika műfajának kettéválasztása újságírói követelményének. Kossuth a maga részéről érezhetően le akarta már zárni a kényelmetlen, jelentőségéből folyamatosan veszítő ügyet. Sajnálta, hogy egyes laptársai – mintegy felkarolva Hindy azon véleményét, hogy az általa alkalmazott eszközök politikai véleménykülönbség artikulálására alkalmasak – “pártkérdést” csináltak az esetből. Kossuth ezt már csak Hindy ismeretlenségére és jelentéktelenségére való tekintettel sem akarta elfogadni. A laptárs említése nélkül, de egyértelműen a Világ-ra célozva üzent azoknak a kommentátoroknak, akik “e tárgy körüli kapzsi szószátyárságukkal magukat igen rútul bélyegezék”, és elvárnák, hogy humánus magatartása miatt minden durva sértést el kellene tűrnie. Széchenyi álláspontjára is reflektált, mondván, hogy ő a maga részéről már rég elfelejtette volna az ügyet (érzékeltetve ezáltal, hogy Hindynek volt fontosabb kimenekedni belőle), de újra kilátásba helyezte, hogy amennyiben politikai ellenfelei tovább bolygatják, ő is kész a közgyűlésen történteket részletesen ismertetni, a konzervatívok által alkalmazott eszközöket leleplezni, “hogy tudja meg a közönség, minő gyönyörű párt is van e hazában, ha már csakugyan igaz, hogy a piszkos ügy pártkérdéssé vált”.

VIII. Hindy János egyébként még a Pest megyei közgyűlés előtt a kancelláriához is beadványt intézett, ebben “Kossuth Lajos cselédje által tetemesen lett megveretését tárgyazó vizsgálatbeli irományokat megsértett becsülete annak útjáni helyreállíttathatása tekintetéből magával közöltetni” kérte. A kormányhatóság január 29-én intézett ilyen, az iratok hivatalos felküldését elrendelő leiratot a megyéhez, amely azonban már a február eleji közgyűlésen nem tudott még ezzel is foglalkozni. Később, a március 3-i kisgyűlésen azonban elővették az ügyet, és megállapították, hogy bűnvádi eljáráshoz magánszemélyeknek ugyan általában nem szoktak hivatali iratokat kiadni, ezúttal azonban kivételt tesznek, mivel Hindy ezekre akarja beadandó keresetét alapozni. E végzés kissé cinikusan hangzott, hiszen olyan, a megyei eljárás során keletkezett iratokat bocsátottak Hindy rendelkezésére, amelyből épp az ő bűnössége, és a Kossuth elleni tervezett eljárásának megalapozatlansága derült ki. (Nem csoda, hogy még azt is beleírták, hogy a “másolatban leendő kiadatások ellen a megyei rendeknek semmi észrevételek” nem merült fel.) Ehhez még hozzájárult, hogy a vármegye azokat az iratokat akarta a kancellária útján Hindyhez eljuttatni, amelyeket a helytartótanács előírására a február 1-i közgyűlés határozata folytán már eljuttattak.
Ennek a megkeresésnek a helytartótanács március 8-án eleget tett, később azonban a Hindy által indított keresetnek nincs nyoma. Minden bizonnyal maga is belátta, hogy ebből az ügyből már nem jöhet ki jól, minél tovább bolygatja, mint gyalázkodó feliratokat festő “éji madár” annál inkább lejáratja magát, ráadásul – mint említettük – a központi hatalmi szerveknek sem állt érdekében egy olyan Kossuth elleni per, amely csak fokozta volna az ellenzéki lapszerkesztő amúgy is óriási népszerűségét.

Függelék
Kossuth Lajos cikkei a Hindy-ügyről

I.
[KOSSUTH LAJOS:] Egy éjmadár hurokra került

Közel öt hónap óta egy valaki tetszett magának azon gyalázatos foglalatosságban, hogy éjenkint utcaszögletekre aggatott nagy cédulákra, de legtöbbnyire házfalakra szerteszét az egész városban, leginkább pedig e lapok szerkesztőjének lakása táján holmi undokságokat mázolgatott. Vannak az agitációnak különféle nemei, ez a derék legény falrafirkálással agitált, deliberátumai mellett – hogy ti. e lapok szerkesztője akasztassék fel, nyakaztassék le stb. – közbotrányt okozó s a közszemérem érzetét sértő mázolgatásokkal undokítván a házfalakat. Sőt a köztiszteletben álló háztulajdonos asszonyságnak, kinek házánál e lapok szerkesztője szállást tart, anonim leveleket firkált, őt a falramázolt ostobaságok és fajtalanságok ismétlése mellett azzal fenyegetvén, hogy háza feldúlatik, hogy kő kövön nem marad stb., ha K.L.-t [= Kossuth Lajost] házában megszenvedi.
A Pesti Hírlap szerkesztője miatt, bizony űzhette volna alávaló mesterségét akármeddig, hanem körében a fajtalan mázolások méltán közbotrányt szültek, s az anonim fenyegetések kriminalitása figyelemre kényszerített. Megleseték tehát a házmester s egy szolga által az éj madara, s november 27-én éjjel tetten kapatva, horogra került. A lesők a házzal szemközt fekvő kert vasrácsos ajtaján át nézték a napvilágosságú holdvilágnál, mikint ír s mázol, s mázolni hagyták egy ideig, s akkor feléje közelítettek, hogy – amint utasítva voltak – megfogják s elzárják, másnap reggel a hatóságnak átadandót. Erre ő futással igyekezett menekedni; minek következtében a már hetek óta süker nélkül virrasztott s azért ingerült őrök egyike elszalasztástól félve (mit eléggé sajnálunk) bothoz nyúlt, s erősen megütlegelte a futamlót, ki futás közben elbukván az utcakövezeten, arcát is össze s homlokát is betörte.
Az ember azt gondolná, valami éretlen fickó, haszontalan utcataposó, vagy ama vészbarlangok egyik industrie-lovagja, kiket mesterségök folytatásában a Pesti Hírlap rendőrséget figyelmeztető megrovásai kissé genieroznak, vagy legfölebb egy megsértett nemtelen individualitás magánybosszújának nyilatkozása. De nem. Ki hát ez a gazember, és mi célja lehet botrányos cselekvésének? Ezt majd akkor közölni fogjuk, mikor a hatósági eljárásnak eredménye leend. Egy érett korú férfiú, családos háziatya, diplomatikus ügyvéd, ki a Pesti Hírlap szerkesztőjével ez életben sem szóban, sem tettben, sem semminemű viszonyban soha nem találkozott, és – itt jő még a dolog java – egy magyar időszaki lap, a Nemzeti Újság személyzetének egyik tagja! Neve Hindy János. Ily kezek undokítják az érdemteljes, jó emlékezetű Kulcsár Istvánnak, a magyarhoni zsurnalisztika atyjának hagyományát! S egy kis sajátságos érzésű zsurnalisztikai vetélkedés s kevesített olvasó közönség miatti bosszankodás az ok? Nem, mert hiszen tudva van, hogy a Nemzeti Újság már évek óta egy pár száz előfizető mellett haldoklásban van. Mi tehát? Párti düh, uraim, és semmi más! Mert a (tán gúnyból) úgynevezett Nemzeti Újság-nak is van egy pártja, s az ország tudja, minő párt ez. E tények ikertestvérekint jut eszünkbe az orgyilkolással fenyegető, de a közönség elibe nem jutható névtelen levél, mely Besztercebányán, Zólyom megye lelkes másodalispánjának, Beniczky Lajosnak kapujára függesztetett.
Mi ösztönözheté ez embert ily cselekvésre – gyanúsítgatni nem akarván – nem kutatjuk, különben is a közönség ismeri a helyzeteket; mihez mi csak annyit ragasztunk, hogy személyére nézve e lapok szerkesztője elannyira semmi képzelhető érintkezésben vele soha nem volt, hogy bár egy házban laknak, még csak létezéséről sem tudott, még csak nevét sem hallotta ez életben. Megfogatván, előbb könyörgött a megfogóknak, hogy senkinek ne szóljanak, s a köpönyegbe burkoltat még a házmester is csak akkor ismerte meg, midőn bezáráshoz készülvén, megszólalt s eleresztést kért, mivel – úgymond – úgyis a háznál lakik. E lapok szerkesztőjének – ki még csak a lesbeállásról sem tudott semmit – értesíttetvén a dologról, lehetetlen volt nem rosszalnia a megverést, s reggel első dolga volt a járásbeli fősz.[olga]bírónál jelentést tétetni, miszerint úgy az éjmadár tényét a törvény által bűnvádilag fenyíttetni rendelt közbotrány és fenyegetőzés tekintetéből, mint hasonlag megverését is hivatalosan invesztigálja. Ez megtörtént, s a törvényszék eljárand hivatásában.
Időközben azonban járnak-kelnek a tény háta mögött álló sereg emisszáriusai szerte a városban, és van gyanúsítás akármennyi. Képzeljük, minő diadal énekeltetnék, ha oda lehetne csűrni-csavarni a dolgot, hogy a P.[esti] Hírlap szerkesztője, a botozás hangos ellensége verette meg az éjmadarat! Nem, édes jó urak! Nem, az az örömötök soha sem lesz, hogy tényeink szavainkkal ellenkeznének. Ütlegelésre utasítást senki sem adott, sőt intést adtak, hogy ne történjék; de e lapoknak 5 hónapon át folyvást ocsmány gonoszsággal sértegetett szerkesztője még csak azt sem tudta, hogy lesetik; ámbár épp úgy helyesli a meglesetést, amint rosszalja a megverést. A közönség tudja, mit tartson a dologról, tudja azt is, hogy e tény a maga nemében nem egyedüli az országban, s lesz hely, hol nyíltan elmondathatik ennek eredete. A megyei törvényszék eljárásának eredményit közleni el nem mulasztandjuk.
Valóban az ember lelke megundorodik, s elszomorodunk némely emberek s némely indulatok jelei fölött. A hurokra került éjmadár ténye, a törvény által bűnvádilag fenyíttetni rendelt közbotrány és fenyegetőzés tekintetéből n[eme]s. Pest megye büntető törvényszékére adatott föl. Alkalmat veszünk ezúttal még egy, nem tudjuk, minő kútfőből keletkezett de – amint bizonyosan értésünkre esett – az országban szerte híresztelt költeményt megcáfolni. Azt híreszteli ugyanis, hogy e lapok szerkesztője a Nemzeti Újság-ot Kulcsárné asszonytól maga számára megszerezte, s jövendőben ezt és nem a P.[esti] Hírlapot fogja szerkeszteni. Furcsa kis taktika, s éppen most új esztendő közelgésekor!
Kijelentjük, hogy a dolog merő költemény, eredt légyen bár akárkitől. E lapok szerkesztőjének ilyesmi éppúgy nem jutott eszébe, mint – meg vagyunk győződve – Kulcsárné asszonynak sem. Mi bizony már csak – tessék, ne tessék egy vagy másnak – a Pesti Hírlapnál maradunk, amint az előfizetési hirdetményben is olvasható.

[A cikk végére Kossuth lapalji jegyzetet is fűzött:]

A csapdába került éji madárrali esetről különféle balga, s nem annyira tudatlanságot, mint emisszáriusi konkolyhintegetők gonosz szándékait ügyetlenül elpalástoló hírek szárnyalnak a városban. Utolsó kenetről, sőt halálról is épületeskednek. Ha a látogatókról a látogatott állapotjára kellene következtetést húzni, úgy tán ezen botor hírek nem volnának egészen alaptalanok. Azonban a fekete hős él, s nem sok baja, hacsak gaztette nem hat kínosan lelkületére. Pár nap múlva ítélőszék elébe kerülend, hol – mint hisszük – ártatlanságát, minden konferenciák dacára, nehezen lesz bemutatnia. Ennyit a gyanúsítgatók gyáva seregének.

II.
[KOSSUTH LAJOS:] Válasz.

A Világ 99. számában ismét áll egy cikk a P.[esti] Hírlap szerkesztőjének személye ellen intézve, szokott modorban. A cikk anonim. Ha írója megnevezné magát, a névben alkalmasint egész kommentárra találnánk. Ha meg nem nevezi, igen természetes, hogy az erkölcsi s törvényes felelősséget a Világ szerkesztője vállalja el. Lehet, hogy talán szükség lesz rá.
A névtelent válaszra nem méltatnám, célját nem érte, ha azt gondolá, hogy felbosszant, de a közönség előtt lépett fel, s ennek tisztelettel tartozom. Azon tényről van szó, érdemes olvasó, melyet a P.[esti] Hírlap 97. számában “Egy éji madár hurokra került” cím alatt közlöttem. Előre kell bocsátanom, hogy a tetten kapott egyén megverését mindjárt rosszalltam, rosszallom most is, s fogom mindig a leghatározottabban rosszallni, s ha tudtam volna valamit a dologról, bizonyosan nem történt volna, s nem azért, mintha nem érezném magamat feljogosítva minden bántalmat férfiasan visszatorlani, hanem mivel oly alávaló tény, mint amely e megverésre okot szolgáltatott, az én keblemben megvetésnél egyebet nem ébreszthet.
Azonban miután megtörtént, a sajnálatos miatt, ami közbejött, bizonyosan nem leszek oly gyávává, hogy jogomat, igényemet, kötelességemet megtagadjam. Arról, mit a névtelen “halálig verés”-nek nevez, majdan ítélend a törvényszék. Keblemben az emberi érzetet megnyugtatja az, hogy amint szemtanúk bizonyítása után tudom, a megveretett nemcsak semmi veszélyben nincs, de sőt fenn van, s szobájában dohányozgat is. Olvassa meg, kinek kedve telik ez egyszerű körülmény ellenében a Világ-bani cikk frázisait, s vastag rétegekben feltalálandja a színt, melyben a kérdéses cikk írva van. A ténynek a megverettre alkalmazásáról szólani nem akarok, ez a bíró dolga lesz. Hogy ő magát ártatlannak állítja, az igen természetes, az ily magános állítások súlyát pozitív tanúk, kéziratok, s előző, kísérő s követő körülmények bizonyítványai ellenében szintúgy a bíró fogja felmérni, ő fogja meghatározni mit nyomjon azon állítás is, hogy a ház falánál (mikint a haragbosszús névtelen írja), “városban nem ritkán látható okból” állott meg. Szólhatnék itt igen pozitív tanúbizonyságokról, de én bizony a mívelt közönségnek ily tisztátlanságokkali untatásában a Világ példáját követni magamban ingert nem érzek.
Nyomozás és ítélet, mint mondám, a bíró dolga, én mint vádoló lépek fel, s mint ilyen, minden szónak, melyet írtam, és írok, valóságáról a felelősséget minden tekintetben elvállalom, el pedig annyival inkább, mert tiszta lélekkel mondhatom, hogy az igazságnak még ott is akadván barátai, hol legkevesebbé várhattam volna, az alávalóság fonalának szálai, név szerint, megnevezhetőleg kezemben vannak. Mennyire fogom használni, mennyire nem? Az tőlem függ. Nemtelen bosszú bizonyosan nem lesz vezérem.
No, már a Világ névtelenje legelőbb abban akad fenn, hogy a “hurokra került éjmadár” címből az olvasó vidám hiedelemmel tréfát vár, de csalatkozik, mert gúnyra talál egy megkínzottnak ellenében. Erre azt felelem, hogy a Pesti Hírlap olvasói a kérdéses címtől sem tréfát nem várhattak, sem benne gúnyt nem találhattak, mert már október 16-án, a Pesti Hírlap 83. számában, midőn a falmázoló s botrányos levélfirkáló individualitásáról álmomban sem képzelegtem, ezeket olvasták: “Egy pár sötétben kullogó betyár, lakásunk táján mázolásaival a házfalakat undokítgatja, míg azok kevesebb türelemmel bírnak, mint mi magunk, csitítgatásunk ellenére az éjmadarakat hurokra nem kerítik.” A Pesti Hírlap olvasói tehát, kik ezt már két hónap előtt olvasták, igen jól tudták, minő tényről van szó, midőn később csakugyan egy éjmadár hurokra kerültnek mondatott, s e címtől tréfát éppúgy nem vártak, mikint gúnyt benne nem találhattak. Tréfát, uram? Avagy tréfa volt-e a gyalázatos tett, mely családomnak hónapokon át annyi keserű érzést okozott, mely miatt a háznak egy derék becsületes lakosa már elköltözni készült, mert leánya van, kinek az ablaka alatt örökké megújuló fajtalan mázolások arcát piríthatnak, s női gyöngédségét sérthették volna, de tán egyéb kellemetlenséget is okozhattak? Tréfának nézte-e azt a megbotránkozott közvélemény, mely – midőn az éjmázolások reggelenkint lemeszeltettek – minden elmenőnek ajkairól rangállapot, nyelvkülönbség nélkül az undok mázoló ellen hangos szitkokban tört ki nem egyszer? Tréfa volt-e az, aminek felfedezése fölött – kivévén a maga helyén majd név szerint is megemlíthető emisszáriusokat, s mindazokat, kik, mint a Világ névtelenje, a cselekvőben nem látnak egyebet, mint egy “szegény, szenvedő, szerencsétlen családatyát” – mindenki városszerte örömet, helyeslést nyilvánított?
Én rosszallom a megverést és sajnálom a megverést, nemcsak szenvedéséért, de botlásáért is sajnálom, annyival inkább, mert az emberi indulat azt hiteti velem, hogy nem tudja, mit cselekedett. De ha valaki úgy vélekedik, hogy mivel lapjaimban a humanitás mellett emelem szózatomat, énrajtam minden inhumanitást büntetlen el lehessen követni, hogy mivel a büntetőeljárás körül annyi kezességet követelek, családom békés nyugalmát undok alávalósággal lehessen kísérteni, s én csak ne is szóljak, s napvilágosságú próbákkal kezeim közt ne higyjem a napnak, hogy világít – ez mégiscsak szintoly erős, mint balgatag követelés. Van egy szójárás, mely azt mondja, hogy egy ostoba barát többet árt, mint száz ellenség. Erős szándokot táplálok ifjúkorom óta, hogy a bosszú indulatát tényre változni magamnál soha nem engedendem, s a társaság zajától elvonulva élt csendes házi köröm békés örömeiben szeretek felejteni minden méltatlanságot, mellyel polgári életem göröngyös útjain találkozom. És most is, sem én, sem emisszáriusaim nem járnak házról házra, mint mások járnak, de ha ily cikkek, mint ez a Világ-bani, rákénszerítenek, hogy alávaló módon marcangolt becsületem miatt, a sértett kebel minden energiájával nyomozásokhoz nyúlni el nem kerülhetem, az eredményeknek oka nem leszek.
És így még csak egy szám van hátra, kérdem én: azon falmázolási s vele rokon tény nem egy alávaló gazcselekedet-e? Úgy gondolom, nincs, s nem is lehet ember, ki erre igennel ne felelne. Így felel maga a Világ anonim írója is, ő is “undoknak”, “botránkoztatónak” nevezi a kérdéses falramázolásokat, s nyíltan és kereken alávaló ténynek nevezi. És így kérdem, lehet-e gazembernek nem nevezni, ki ily undok, botránykoztató tényt elkövet? Ki az, aki elkövette? Erről a bíró majd ítélend, s ártatlant bizonnyal nem fog sújtani. De hogy az, aki elkövette, alávaló gaztettet tőn, s ki ilyest elkövet, az gazember, e logikának úgy hiszem, igazolásra nincs szüksége, legkevésbé annak ellenében, ki a tényt maga is undok botránkoztató alávaló ténynek nevezi. Egyébiránt én így szólottam: “Ki hát ez a gazember, és mi célja lehet botrányos cselekvésének? Ezt majd akkor közölni fogjuk, mikor a hatósági eljárásnak eredménye leend.” És ezt tán túlságos gyöngédséggel mondottam így, mert az individuális alkalmazásról, nem gyanúm, de a legpozitívumobb adatokra épített csalhatlan meggyőződésem van. Azonban az én itt idézett szavaimra tessék reá olvasni a Világ-bani anonim alkalmazását, s lehetetlen, hogy eszébe ne jöjjön mindenkinek e szó: “Te mondád.”
Ezzel a közönségnek tartoztam, ami a Világ-i cikk személyes piszkolódásait illeti, nagyobb tisztelettel viseltetem lapjaim olvasói iránt, mintsem türelmüket viszonozással fárasztanám. Azon felelősségnek, melynek itt helye van, útját és módját jól ismerem.
Még Kulcsárné asszonyság neve alatt megjelent “méltatlan gyanúsítás” című tirádákra is kellene talán felelnem, de biz én azt gondolom, hogy arra mindenki maga magának is megfelel. S így én csak ennyit mondok: tessék, ne tessék, kívánjon szerencsét, ne kívánjon, nagyobb jutalomdíjjal vagy kisebbel – bizony csak a Pesti Hírlapnál maradok. Kulcsárné asszonyságra nézve csak annyit jegyezvén meg, hogy boldogult férje emlékezetét magam is illő tiszteletben tartom, s a nevezett asszonyság ellen, hírcáfoló tudósításomban egy betű gyanúsítás sincs, sőt ellenkező van. A “furcsa taktika” azoknak szólott és szól, kik dolgokról, mikről úgy Kulcsárné asszony, mint én, soha sem álmodtunk, pletykát költenek, de alkalmasint nem avégett, hogy a Nemzeti Újság-nak publikumot szerezzenek, hanem hogy a P.[esti] Hírlapnál publikumot csökkentsenek. “Azt hallottuk felőle, semmi sem lesz belőle” – szól a közmondás.

III.

[KOSSUTH LAJOS: Kommentár az 1842. február 1-i pesti közgyűléshez.]

E lapok szerkesztője, kit e napon úgy, valamint a közgyűlés következő napjain is, a köztanácskozásokbani részvéttől betegség eltartóztatott, csudálkozással hallotta s olvasta a hírlapokból, hogy e piszkos kérdés pártkérdéssé lőn.
Csudálkozással, mert igazán teljes joggal kérdezhetni, ha vajon oly párt is van-e már az országban, melynek szinte egy individuum képviselje, kit tetten kapott éjjeli falmázolónak állít két tanú (bár egyik, minthogy őt megveré, mit tenni semmi esetre sem szabad, criminalis praxisunk szerint a körülmények minden összehangzása mellett is tanúnak nem vétetett), s kinek szerény egzisztenciája ekkorig, valamint e lapok szerkesztője előtt úgy alkalmasint az ország 0,999999 része előtt is nem sejtett titok vala? Mi legalább pártügy nevére részünkről ily piszkos ügyet érdemesíteni soha sem fogunk; hacsak némely lapok, melyek – úgy hisszük – e tárgy körüli kapzsi szószátyárságukkal magukat igen rútul bélyegezék, azon tant nem akarandják a publikumra kényszeríteni, hogy mivel mi a humanitás elveit szeretjük hirdetni, nekünk kötelességünkké válik minden inhumanitást [= embertelenséget] elszenvedni.
Ezúttal is tehát szándékosan a jegyzőkönyv szavainál maradtunk, s azon urakat, kik – mint halljuk – a gyűlésen elfelejtést emlegettek, bizonyosokká tehetjük, hogy mi bizony az egész piszkos dolgot már igen régen elfelejtettük, s reá legalább a nagy publikum előtt bizonyosan soha sem fogunk visszaemlékezni, hacsak mások inhumanitása nem kényszerít. De ha kényszerít, akkor mindenek előtt a törvényszéki s gyűlési pertractatio [= tárgyalás, vitatás] alatt volt petáknak [sic!] s némely egyebeknek közhírré tételével utána leszünk, hogy tudja meg a közönség, minő gyönyörű párt is van e hazában, ha már csakugyan igaz, hogy a piszkos ügy pártkérdéssé vált.
Szerk.

A Miskolci Egyetem Bölcsészettudományi Kara Kossuth Kutató 
Öntevékeny Csoportjának Közleményei, I. Miskolc, 2006. 12-23. p.

A Kossuth-Hindy affér*
1841 őszén a Pesti Hírlap szerkesztőjének Szép utcai lakása közelében rendszeresen gyalázkodó falfirkák jelentek meg, névtelen leveleket kapott maga Kossuth Lajos, illetve szállásadója is, s egy idő után Kossuthhoz közelállók kezdték figyelni a házát, hogy elkapják a sértegetések anonim szerzőjét. 1841. november 27-én éjjel 23.00 óra után a házmester illetve Kossuth inasa meglesték egy, a házfalra feliratot mázoló alakot, majd az inas alaposan megverte az illetőt, amikor az áldozatról kiderült: a konzervatív Nemzeti Újság munkatársa, Hindy János volt az. (Utóbbi természetesen – mint majd látjuk – tagadta a sértegető feliratok “szerzőségét”.) A korabeli közéletben nagy port kavart az elhúzódó ügy, melynek részleteit alábbiakban – terjedelmi korlátokra tekintettel – 1841 végéig ismertetjük.
Hindy János 1840-től vett részt a Nemzeti Újság készítésében, mind a kortársak minősítéseiben, mind a sajtótörténetben több helyen is “szerkesztő”-nek nevezik, holott valójában nem volt az, személyisége mindenesetre pontosan beleillett a Nemzeti Újság szélsőségesen konzervatív, klerikális arculatába. Hindynek Kossuth Lajossal éppen akkor támadt konfliktusa, amikor a közéletet jórészt amúgy is a Pesti Hírlap nyomán támadt belpolitikai viharok jellemezték, elég ha csak Széchenyi A kelet népe c. röpiratára, valamint az annak nyomán megindult sajtóvitára utalunk. Mindez azonban azokat is aktivizálta, akik névtelen gyalázkodással, fenyegetőzésekkel próbálják a közélet szereplőit megfélemlíteni.
A november 27-i újságíró-verés történetéről aprólékos részletességű források állnak rendelkezésünkre. Elsőként Patisz Károly, Pest város kapitánya végzett nyomozást a történtek kiderítésére. A városi tanácshoz intézett jelentésében még úgy fogalmazott, hogy Hindy “felgyógyulásán az orvosok is kételkednek”, és röviden ismertette a felvett tanúvallomások tartalmát. Az egybehangzó vallomásokból bizonyosan látszik, hogy már régóta rendszeresen megjelentek a ház falán Kossuthot becsmérlő falfirkák. A házmester, Moór János, valamint a Kossuth-család szolgálatában álló inas, Neuszer (Neuzer) János éjjelenként lesben állt, hogy kiderítsék az illető kilétét. Már több éjszakát is eltöltöttek hiába a Szép utcai lakóépülettel szemközt lévő ún. Almássy Ignác-féle ház kertjének vaskerítése mögött, amikor november 27-én, éjjel valamikor 23.00-23.30 közötti időpontban meglátták a rejtélyes mázolót. A városi rendőrkapitány beszámolójában ismertette Hindy ellentétes verzióját is, azonban érezhetően hitelt adott a vádlottak azon beszámolójának, hogy egyértelműen a Nemzeti Újság munkatársa készítette a graffitiket, majd tetten akarták érni az illetőt. A vasrácsos kertajtó csikorgását meghallva az elkövető futásnak eredt a szomszédos Zöldkert (ma: Reáltanoda) utcába. Neuszer János utána futott, alaposan helybenhagyta, majd visszahozta, hogy a Szép utcai házban lévő istállóba zárják, a hatóságoknak történő másnapi átadás céljából. Ekkor azonban Moór felismerte Hindyt, akit ezután szállására haza is engedtek. Hindy pár soros levelet küldött a tanácshoz, amelyben azt nyilatkozta (“a kötelesség, sőt a békés polgárok közbátorság [= közbiztonság] ösztönéből serkentetve”), hogy a mellékelt orvosi látlelet önmagáért beszél.
A történtek után másnap reggel Hindy családja bejelentést tett Pest vármegyénél, amely Zlinszky János főszolgabíró útján szintén nyomozni kezdett. Azonnal orvosi látleletet vetettek fel Hindyről, és – Bellágh Antal esküdt útján – felszólították, hogy írásban foglalja össze a történteket. Hindyt megvizsgálta saját orvosa, illetve a vármegye két főorvosa is. Az első ránézésre “gyengébb testalkotású szenvedő”-nek titulált, még másnap is véres ingében ágyban fekvő újságíró súlyos, nyilamló fejfájásról, fülzúgásról, egyik szemére zavaros látásról beszélt, ugyan eszméleténél volt. A tüzetesebb vizsgálat a fején, különösen az arcán számos ütéstől származó kisebb-nagyobb zúzódást, bal kezén és mindkét combján sebeket állapított meg. Előbbiek egyértelműen valami tompa eszköztől (bottól) származhattak, utóbbiak pedig csak attól, hogy “a megsértett arccal a kikövezett földre terétetett”. A diagnózist már a korabeli orvostudomány is világosan agyrázkódásban jelölte meg.
A Hindy János által december 1-én készített beszámolóból úgy tűnik, szerzője nagyon is tudatánál volt. Már írása első részében kifejtette azon álláspontját, hogy az ő esete nem egyszerű garázdaság, hanem jóval tágasabb összefüggései vannak, bátor kritikát fogalmazott meg, miszerint “az adózók terhivel tápláltatott városi rendőrség egyénei [...] éppen ott nem mutatkoznak, hová s mivégre főképp rendeltetniük kellenék”. Rátérve a 27-én történtekre, elmondta, hogy a Nemzeti Újság szerkesztőségében dolgozott, a másnapi lapszámot készítette elő, majd az alig 20-25 lépésnyire lévő szomszédos utcában lévő lakásához indult. Mielőtt hazatért volna, megállt a fal mellett, azonban vallomásában ennek indoklására a fentieknél sokkal prózaibb okot jelölt meg: vizelnie kellett. Ekkor érte a lábát egy kemény botütés, majd miután menekülni próbált, a feje több ütést kapott, a földre rogyott, el is ájult, de támadója ott is tovább ütlegelte. Hindy aprólékosan részletezte megverésének történetét, hangsúlyozta, hogy a “gonosz lelkű ember”, a “gyilkos” nem más, mint Kossuth Lajos úr inasa légyen. Levelének záradékában kifejtette, hogy elvárja: Neuszert mint előre megfontolt szándékból, titokban támadó “valóságos útonálló haramiát és gyilkost” állítsák bíróság elé, súlyos megbüntetésén túl költségei megfizettetését, az elszenvedett sérelmekért pedig kártérítést követelt, burkoltan utalva Kossuthban a felbujtó személyére.
Mielőtt azonban Hindy megverésének jogi következményeit folytatnánk, érdemes összefoglalni a történtek december eleji sajtóvisszhangját, hiszen a két ellentétes politikai táborhoz tartozó újságíró személye felértékelte a történteket. Érdekes módon épp az érintett Nemzeti Újság volt az, amely ugyan címlapon, de kommentár nélkül, száraz tényközlésre szorítkozva tudósított munkatársa ügyéről. Finoman megkerülte az ügy minden érzékeny pontját, csak beszámolt arról, hogy az amúgy rossz közbiztonság korában is feltűnést keltett Hindy “lesből és orozva történt megvéreztetése”. A tudósítás kínosan kerülte az állásfoglalást, egy szót sem szólt a falfirkálásokról vagy épp az áldozat magyarázatáról, a megverés előtt történtekről is csak annyit említett: Hindy “laka előtt egy kicsit megállván [sic!], hátulról tudtán kívül hirtelen leüttetik”, majd súlyos sebek elszenvedése után az udvarára hurcolták, és azóta hosszas ápolásra szorul. A tudósítás vége megint csak kétértelmű: “A tény a hatóságok kezei között forog.”
Ugyanezen a napon jelent meg a Pesti Hírlap-ban Kossuth cikke az ügyről, amely a konkrét tényközlés mellett álláspontjának összefoglalását is tartalmazza. Mindezt különösen érdekessé teszi, hogy az eredetileg közlésre szánt írás jelentős részét a cenzúra kihúzatta, viszont a Kossuth által alaposan átírt elemzést végül közölni engedte. Eredetileg Kossuth nevesíteni kívánta az éjjeli falfirkálót, s mivel számára nem volt kétséges, hogy Hindy követte el azokat (sőt, ő írogatott névtelen fenyegető leveleket szállásadónőjének, László Józsefnénak is), tettének mozgatórugóit kívánta feltárni. Kossuth tisztában volt azzal, hogy az újságíró működése (illetve általában a nyilvános közszereplés) az alantas indulatokat is felszínre hozza, és különösebben nem lepődött meg azon, hogy az általa felvetett, nyilvánvalóan bizonyos réteg-érdekeket sértő reformok, kezdeményezések, éles szavakkal ostorozott bűnbarlangok stb. ilyen kicsinyes bosszút is kiválthatnak. Ugyanakkor ezúttal nem erről volt szó – írta volna Kossuth –, hanem a konzervatívokkal ekkoriban vívott sajtóvita sajátos epizódjáról. A kérdést még nyilvánosan feltehette (“Ki hát ez a gazember, és mi célja lehet botrányos cselekvésének?”), válasza azonban már nem jelenhetett meg. (A cenzor a név szerinti megnevezést csak az eljárás lezárulta után kívánta engedélyezni.) Kossuth nemcsak megnevezte volna Hindyt, hanem kifejtette volna bizonyosságát abban, hogy az általa ismeretlen tollforgató tettét újságírói bosszúvágy motiválta. Álláspontja szerint Hindy még csak nem is a Pesti Hírlap terjesztési sikereire volt féltékeny, bár bőszíthette vitapartnereit a két lap előfizetői közötti egyre markánsabb különbség is. A fő okot “párti düh”-ben jelölte meg, vagyis abban, hogy a konzervatívok soraiban ilyen indulatos, a reformok ügyétől felbőszült elemek is találhatók. Kossuth is érezhető indulattal kommentálta azt, hogy a politikai véleménykülönbség ilyen személyeskedésre, alantas eszközöket is szentesítő akciókra is rábírhatja ellenfeleit. Mély tisztelettel szólt a hazai újságírás kiemelkedő egyéniségéről, Kultsár Istvánról, akinek emlékéhez méltatlannak tartotta Hindyt illetve a Nemzeti Újság színvonalát, utóbbi nevére csípős megjegyzést is tett, hiszen nyilvánvalóan kis példányszámú, ráadásul nem a nemzet egységét, hanem egy markáns politikai irányvonalat reprezentáló lapról volt szó. A Kossuth által csak körülírni kívánt “párt” pedig egyértelműen a konzervatívokon belül is a katolikus egyház társadalmi-politikai kiváltságainak fenntartására irányuló, elsősorban egyházi személyekből (püspökökből, kanonokokból illetve a megyegyűléseken politizáló alsópapságból) álló csoportra vonatkozott. Ezt egyértelművé teszi az, hogy a Nemzeti Újság a kortársak előtt köztudottan a püspöki kar által finanszírozott, az egyházias konzervativizmusnak teret adó orgánum volt. Feltételezését Kossuth azzal is nyomatékosította, hogy az ismert liberális Zólyom megyei alispán, Beniczky Lajos esetével hozta összefüggésbe. (Kossuth a Pesti Hírlap november 20-i számában szerette volna közölni zólyomi tudósítója, Révay Gusztáv cikkét, amelyben ismertette, hogy az alispán háza kapujára tűzve talált egy halálfejjel “díszített”, súlyos szavakkal megírt fenyegető levelet. A cikket a cenzúra nem engedte közölni, Kossuth azon jegyzetével együtt, amelyben a fenyegetést csak egyéni túlbuzgóságnak akarta tulajdonítani.) Beniczky azért kapott fenyegető levelet, mert megyéje élén kiállt a liberális egyházpolitikai reformok, ekkor az egész belpolitikai életben meghatározó súlyú vegyes házassági ügyek mellett. Mindezekre tekintettel jó okunk van feltételezni, hogy a liberális egyházpolitikai reformok bőszítették fel Hindyt és a hozzá hasonlókat, hogy Kossuthtal szembeni gyűlöletüket ilyen formában vezessék le. A katolikus papok püspökeik rendeletére – az ellenzéki közvélemény szerint törvénytelenül – megtagadták a vegyes házasság megáldását, amennyiben a protestáns vőlegény nem adott kötelezvényt születendő gyermekei katolikus neveléséről. A vármegyék túlnyomó többsége nemcsak elítélte ezt a gyakorlatot, hanem perbe is fogta az eljárást követő papokat. A kiváltságaihoz, valamint a felekezeti egyenlőtlenség fenntartásához ragaszkodó katolikus egyház elleni akciókról a Pesti Hírlap is bőségesen beszámolt, bár Kossuth – részben személyes érintettsége folytán, hiszen az áldás-megtagadás őt is érintette – alig szólt hozzá a belpolitikai viharhoz, és a cenzúra is gyakran rövidítette meg a vonatkozó megyei tudósításokat.
Kossuthnak a “hurokra került éji madárról” szóló cikke azonban a cenzúra által közbevetett fordulat miatt nem Hindy személye illetve az általa képviselt politikai irányvonal ellen irányult, hanem az eset erkölcsi tanulságaival és saját személyének védelmével foglalkozott. Bár a falmázolás vétkében bizonyos volt, inasának tettét határozottan elítélte. Érezhető, hogy magyarázata ellenére úgy vélhette, a közvélemény könnyen teheti – közvetve vagy közvetlenül – felelőssé Hindy bántalmazásáért, ami utóbbi vétkét is más megítélés alá helyezheti. Nyomatékosította, hogy ő volt az, aki 28-án reggel, amint tudomást szerzett a történtekről, nyomban bejelentést tett a vármegyénél, hogy ezzel is elhárítsa a gyanú árnyékát feje felől. Igyekezett is elébe menni a terjedő pletykáknak, és inkább ő akarta kimondani a kézenfekvő következtetést: a “botozás”, vagyis az elítéltek testi fenyítése ellen oly gyakran kiálló, a feudális büntetés-végrehajtási gyakorlatot ostorozó, liberális szerkesztő számára rendkívül kínos volt, hogy sérelmei megtorlására épp ilyen eszközök kerültek alkalmazásra. De határozottan tiltakozott az ellen, hogy tetteit rosszindulatú ellenfelei megpróbálják szavaival szembefordítani. Inasa mellett kiállt (egyetértve az éjjeli falmázoló kifigyelésével), és folyton visszatért Hindy elfogadhatatlan tettére, vagyis a fenyegető falfirkálásokra, és arra, hogy ezért a törvény előtt felelnie kell. A visszautasítandó pesti pletykák között ebben a helyzetben Kossuthot különösen kellemetlenül érintette, hogy elterjedt: az új esztendővel otthagyja a Pesti Hírlap-ot majd a Nemzeti Újság szerkesztését fogja átvenni, és nem győzte hangsúlyozni, hogy erről szó sincs. A cenzúra szintén töröltette Kossuthnak a cikk végére illeszteni kívánt jegyzetét, amelyben szintén éles szavakkal bélyegezte meg Hindyt és annak a személyére hamis rágalmakat szóró híveit. Maró gúnnyal akarta továbbá leleplezni, hogy “a fekete hős” állapota nem is olyan súlyos, mint ahogy magáról elhitetni akarja, reményét fejezve ki a törvényszék mielőbbi ítéletének megszületése iránt. (Megjegyezzük, a cenzor fellépése – ld. még alább – összefügg hivatalának véleményével, mely teljesen Hindynek adott igazat az ügyben. A verés előzményéről, vagyis a falmázolásról nem szóltak, viszont úgy vélték, Hindyt “a Pesti Hírlap szerkesztősége [sic!] egy házmesterrel és egy szolgával megverette”. Kossuth idézett cikkét pedig úgy kommentálták, miszerint nem elég, hogy így vettek elégtételt a konkurens Nemzeti Újság-on, nem átallottak még “csúfolódó színes”-t is közölni a szerencsétlen újságíró ügyéről.)
Kossuth jól érezte, hogy vitapartnerei élni fognak a Hindy-affér által kínált lehetőséggel. Először a Nemzeti Újság címlapján a lap kiadója utasította vissza, hogy valaha is a szerkesztés Kossuthra való átruházására gondolt volna. Érdekes módon Hindy ügyéről egy szót sem szólt, ugyanakkor elítélte Kossuth politikai nézeteit, akit pénzsóvársággal is megvádolt. Arra célzott, hogy Kossuth nemcsak szerkesztőként, hanem bérlőként is meg akart jelenni a Nemzeti Újság-nál, a nagyobb haszon reményében, és a szerkesztőváltással kapcsolatos híresztelés épp tőle származik, hogy alkalmazásának árát ezzel növelje. (Feltételezésünk szerint valóban csak pletykáról lehetett szó, Kossuth számára komolytalan, kalandor vállalkozás lehetett volna csak egy politikai ellenlábasai által finanszírozott, népszerűtlen lap átvétele, főleg a Pesti Hírlap – számára nem utolsósorban anyagi gyarapodást is hozó – sikerei után.) Kultsár István özvegye nyomatékosította, hogy Kossuth ajánlkozása, “bármily fényes hasznot ígérő felszólítása siker nélkül lett volna”. Már csak azért is, mert néhai férje ugyan a társadalmi haladás híve volt – írta –, de hűséges is hazájához, uralkodójához (ebben indirekt feltételezés, hogy Kossuth nem az), és Kultsárné jobban tisztelte néhai férjét, “mintsem lapjaimat Kossuth úr bármily ügyes kezeire, s bármily hatalmas tollára bízni haszonvágyból eltántorodhatnám”. Az elhatárolódás éles hangneme a különböző irányzathoz tartozó lapok közötti viszonyra is fényt vet.
Ennél is tanulságosabb a Világ-nak az üggyel kapcsolatos elemző írása, mely pontosan beilleszkedett a Kossuth Lajos és az újkonzervatívok vezére, Dessewffy Aurél közötti sajtóvitába. A cikk szerzője nem nevezte meg magát, elképzelhető, hogy maga a konzervatív vezető írta, esetleg a szerkesztést jegyző Jablanczy Ignác (1808-1861), Dessewffy titkára készítette. (Dessewffy szerzőségét részben kétségbe vonja, hogy egy ekkori nyilatkozata szerint cikkeit – “holmi apróságokat kivéve” – következetesen vagy saját neve, vagy X.Y.Z. jel alatt jelentette meg.) Mindenesetre hangneme, stílusa és a Kossuth elleni személyeskedő támadások hangneme nem különbözött a Világ más cikkeiben megfogalmazottaktól. Anélkül, hogy e vitát ismertetni akarnánk, érdemes megemlíteni, hogy a Világ írásai nemcsak Kossuthnak az örökváltság, megyei bíráskodás stb. ügyében megfogalmazott koncepcióját kritizálták, nem pusztán a liberálisok “pártját” támadták, próbálták megosztással gyengíteni, hanem Kossuth személyét, szerkesztői stílusát is gyakran tűzték tollhegyre.
A Hindy-ügyet kommentáló cikk már szóhasználatával is jellemző, hiszen a támadó személyénél minduntalan hangsúlyozta, hogy “Kossuth Lajos inasáról” van szó. A Pesti Hírlap-pal ellentétben bő teret szentelt Hindy állapota részletezésének (élénk színekkel ecsetelve, hogy tíz nappal a támadás után még mindig kritikus a helyzete, “jeges vízzel oltalmaztatik feje a belső gyulladások és zúzatok következményeitől”), illetve annak, hogy Hindy pozitív személyiségét kidomborítsa. Hangsúlyozza többször, hogy a fővárosi társadalom tiszteletre méltó polgáráról, családapáról van szó, akinek közismert békés természete, toleráns gondolkodásmódja, s az “undok, botránykoztató falmázolások ismert jelleméből éppen nem magyarázhatók”. Kizártnak tartotta, hogy Hindy lett volna a falfirkák szerzője, és tényként ismertette, hogy megtámadása előtt nem falfestéssel foglalkozott – mint támadói állítják –, hanem a ház falánál a “városban nem ritkán látható okból” állott meg. De cikkének nem is igazán a Hindy melletti kiállás a célja – írja a pártos elfogultságra jellemző kommentárok tipikus fordulatával, mondván: “nem akarjuk megelőzni az igazság eláruló kezét”, csak azért ragadott tollat, hogy a Pesti Hírlap cikkére, “mint hírlapi tárgyra” szenteljen egy-két szót. Laptársának durván nekirontott amiatt, hogy Kossuth a bíróság ítéletének kimondása előtt bizonyos volt Hindy bűnösségében, holott csak támadóinak vallomása szólt ellene. Sőt, még kemény szavakkal minősítette is az áldozatot, hiszen név nélkül ugyan, de “gazember”-nek nevezte (csak találgatni tudjuk, mi lett volna a véleménye, ha az eredeti Kossuth-cikket nem húzza meg a cenzor...), viszont azonnal tovább is lépett következtetésében. Kossuth, aki a feudális büntetőeljárás reformjának egyik leghangosabb követelője – írta – saját ügyében az ártatlanság vélelmének alapelvét súlyosan megsérti: “tréfa és gúny s gazember név az ellen, kiről most még törvény s emberek előtt csak az bizonyos, hogy megvéreztetett, és ki egész könnyen ártatlannak is találtathatik. Ez az, ami nem szép, nem jó nem szabad senkinek, de legkevésbé a Pesti Hírlap szerkesztőjének, ki a büntető eljárás körül annyi kezességet követel a vádlottak részére.” Önnön leleplezését a Világ szerzője már-már meg is ünnepelte, megsemmisítőnek vélve vitapartnere vereségét, mely minden közszereplőt szomorúsággal tölt el, s mely fölött “búsan töprenkedik minden emberbarát, mint új bizonyságán tettek és szavak közti különbségnek”.
Kossuthot öntömjénezéssel, önmagának politikai vezéri szerep indokolatlan kisajátításával, és veszélyes paranoiával is vádolta: “Boldog Isten! Mily szép dolog elvmártír lenni, mily szép dolog azon dicsőítő öntudatban élni, hogy egész sereg a fővárosban, s egy még nagyobb az egész országban, éjjel-nappal csak a mi fontos emlékünkbe merülve tüzet-vasat hasztalan próbál ellenünk! Mi nem hisszük, hogy ily alávaló tény, ti. falmázolás alatt valaki más állhasson, mint egy nyomorú neme egyes egyén nyilvánosságra törő haragjának, ki ocsmány hieroglifjeivel saját gyalázatát írja.” Mindezzel nemcsak azt mondta, hogy Kossuth indokolatlanul eltúlozza a falmázolási ügy jelentőségét (saját vezető szerepével együtt), hanem azt is, hogy bagatell személyes sérelmét közügyként akarja kezeltetni. A cikk utolsó részében egyre szenvedélyesebb stílusban támadta a bort ivó és vizet prédikáló Kossuthot egyfelől, illetve nagyította fel újabb adalékokkal Hindy ártatlanságát és személyes érdemeit másfelől: “Vagy nem tudja a Pesti Hírlap szerkesztője, hogy tréfálni tudott és tud, s hogy minden eszébe jutott s jut egy szerencsétlen családatya halálra verésénél, csak nem az emberiség, csak nem szelíd szánalom, csak nem a polgáriság érzete, polgárvért látván elöntve a kövön [sic!], mely őneki szent lehetne, szent, mint a tanúsított honfiérzelem, s mint az oltár, melyen tanúsíttatott! [...] Ki a legrosszabb esetben irántai megbántása miatt kettős kétség szélén állott, ti. életét fogja-e veszteni, vagy érzékeit és szellemi kevés erejét, melyekkel családjának táplálékát szerzette, s ki őirántai – még egészen bizonytalan – megbántásáért már a lehető legsúlyosabb büntetést, a halálig verést kiállotta. Midőn ily vad módon büntetett szenvedőnek kínjait még a legsúlyosabbal, becsületének bántásával halmozva találjuk, nem kell gyanúsítgatás, nem tény háta mögé álló emisszárius sereg.” Kossuthot nemcsak kritizálta a szerző, hanem mély megvetéssel is sújtotta, mondván: nemcsak érzéketlenül viszonyult a “halálra vert” családapa szenvedéseihez, hanem még becsületébe is durván beletiport. Kossuth illetve a szerző magának tulajdonított eltérő felfogását – további szenvedélyes képek kíséretében – a politikai táborok erkölcsi megkülönböztetéseként akarta olvasóinak sugalmazni: “[A Pesti Hírlap cikkében] egy nevezetes zsarnokot látok, ki lábbal rugdossa a félig holt polgárnak vérző fejét, s nem egyedül vagyok, ki, mialatt ön csak a megbántást és a bosszút látja, az alatt a megvérzett polgárt, a veszélyeztetett családatyát s a szenvedő embert látom.” Ebben nemcsak a konzervatívok egyik gyakori publicisztikai fordulata érdemel figyelmet (amelyben zsarnoksággal, a szolidaritás hiányával vádolják a szabadság eszméjére kényes liberálisokat), hanem az egyes – vagy máshol többes – szám második személyű megszólítás is, amelynek stilisztikai fegyverével Kossuth szintén gyakran élt, az “éji madár” elfogását kommentáló írásában is. A Világ utolsó mondatában is támadott, hiszen közzétette saját bizalmas értesülését, miszerint a garázda inas azért nincs még mindig lefogva, mert Kossuth – mintegy jellemző módon – kezességet vállalt érte.
A Világ határozott fellépése, Kossuth kínos helyzetének kíméletlen kihasználása nem is maradhatott hatástalan. Az egyébként nyilván nem elfogulatlan – és később Hindy ügyében is Kossuthtal szembekerülő – Széchenyi István naplójában a fent ismertetett két cikk olvasása után naplóbejegyzésében úgy vélte, a Pesti Hírlap szerkesztője aligha fog tudni kikeveredni ebből a slamasztikából. Persze a Világ által megtámadott szerkesztő ezt másként gondolta, és alapos hírlapi viszontválaszra is készült, ennek megjelenését azonban – egy rövid, a Nemzeti Újság-ra reflektáló bekezdés kivételével – Havas József (1796-1878) cenzor eltiltotta. Széljegyzete szerint “a bírói eljárás bevégeztéig erről többé szólani nem szabad”. Pedig a kéthasábos írás tanulságos a Kossuth által alkalmazott sajtóvita-eszközök tekintetében. Maga Kossuth is a Dessewffyvel folytatott polémiája egyik állomásaként tekintett a Világ cikkére, s bár érezhetően nem tudta az anonim szerzőt biztosan beazonosítani, egyértelművé tette, hogy az őt támadó cikk álláspontját joggal kéri számon a konzervatív vezéren, Dessewffy Aurélen. (Hangja ekkor már nem indulatos, inkább gunyoros: “a névben alkalmasint egész kommentárra találnánk”.) Homályosan utalt arra, hogy a gyalázkodó Hindy melletti kiállásnak akár jogi következményei is lehetnek. Ismét fontosnak tartotta hangsúlyozni, mennyire mélyen elítéli Hindy bántalmazását, ugyanakkor személye és családja védelmének jogát önérzetesen fenntartotta magának az alpári támadásokkal szemben. Nem hagyott ezúttal sem kétséget afelől, mennyire megveti általában a névtelen falfirkák készítőit, majd cikkének élét a Világ-ban foglaltak cáfolatára irányította. Vitapartnere nagyon élénk színekkel ecsetelte Hindy állapotát, amelyet Kossuth ezúttal is azzal akart ellensúlyozni, hogy biztos szemtanúkra hivatkozva állította: nem igaz, hogy olyan súlyos az állapota, a támadás következményeit sokkal gyorsabban kiheverte és felépült. A Világ szenvedélyes stílusával, vaskos jelzőivel (és saját korábbi cikkének első változatával) szemben Kossuth hangja ezúttal nagyon is mérsékelt, megfontoltan elemző, olvasói előtt ezzel is tudatosan szembehelyezkedett a konzervatívok lapjával. Visszautasította, hogy elvitatta volna a bíróságtól az ítéletalkotás jogát, sértve ezzel az ártatlanság vélelmének elvét, ugyanakkor leszögezte, hogy Hindy ártatlanságát is csak az ő saját vallomása támasztja alá. Érezhető gúnnyal kommentálta ugyanakkor Hindy “alibijét”, vagyis a megtámadása előtt a házfalnál való ácsorgásának történetét. (Kitérőként megjegyezzük, hogy a fal menti vizelés és a falfirkálás tevékenysége valóban nehezen összetéveszthető, előbbit csak azért hozhatta szóba, mert egyébként nehéz lett volna más magyarázatot adnia a fal melletti megállásra.) A továbbiakban Kossuth magabiztosan nyilatkozott a Hindy elleni becsületsértési perének esélyeiről, bizonyítékainak megalapozottságáról és tanúiról, valamint tisztában volt a nyilvánosság előtti felelősség súlyával is: “én mint vádoló lépek fel, s mint ilyen, minden szónak, melyet írtam, és írok, valóságáról a felelősséget minden tekintetben elvállalom, el pedig annyival inkább, mert tiszta lélekkel mondhatom, hogy az igazságnak még ott is akadván barátai, hol legkevesebbé várhattam volna, az alávalóság fonalának szálai, név szerint, megnevezhetőleg kezemben vannak”.
A Világ Hindyt védő szenvedélyes megfogalmazásait ugyanakkor igyekezett ellensúlyozni a névtelen gyalázkodás, az éjszakai graffitik erkölcstelenségének, a családja és a ház lakóinak nyugalmát felkavaró, folyamatosan feszültségben tartó hatásának említésével, melyet a közvélemény nyilvánvalóan mélyen elítélt. Utóbbi a falfestések miatt a Világ-gal ellentétben Hindyben nem megtámadott ártatlan családapát, hanem botrányos eszközöket alkalmazó, kisstílű bosszúállót látott. Kossuth határozottan fenntartotta magának az önvédelem jogát, mind a nyilvánosság (sajtó), mind a törvényesség (büntetőeljárás) eszközeivel, ha ilyen atrocitások nyugtalanítják őt és a hozzá közel állók életét, “szintoly erős, mint balgatag követelés”-nek minősítve azt az elvárást, hogy szó nélkül hagyja folyamatos zaklatásait. Kossuth – aki nem először és nem utoljára került éles támadások kereszttüzébe – határozottan, ars poetica-szerűen fogalmazta meg álláspontját (“erős szándokot táplálok ifjúkorom óta, hogy a bosszú indulatát tényre változni magamnál soha nem engedendem”), kifejezve, hogy a közélet megpróbáltatásait az attól elválasztott magánélet terén igyekszik kipihenni. A támadások elől való elhajlás szándéka – mutat rá ugyanakkor – nem tekinthető gyáva elvonulásnak, és “marcangolt becsülete” védelmében megteszi a szükséges ellenlépéseket, amit nem is burkoltan a Világ idézett cikkével szemben újra kilátásba helyezett. Cikke utolsó részében pedig részletesen indokolta, miért nevezte Hindyt (pontosabban az éjszakai falmázolót) “gazember”-nek, rámutatva, hogy nem hirtelen haragjában használta a nyilvánosság előtt a minősítést, hanem ellenkezőleg, a tett logikus következményeként. Első cikkében Hindy nevének konkrét említésétől eltekintett (bár, mint láttuk, eredetileg nem akart volna), amelyet “túlságosan gyöngéd” eljárásnak minősített, s a később kilátásba helyezett leleplezést összekapcsolta bíróság elé tárandó erőteljes bizonyítékainak újbóli hangoztatásával. A Nemzeti Újság-nak szánt rövid riposztja végül megjelenhetett, ebben Kossuth újra lapja iránti elkötelezettségét, Kultsár István emléke iránti tiszteletét hangsúlyozta. Azt azért nem hagyta ki, hogy – a mindkét lap által alaptalannak minősített – szerkesztőváltási pletyka szerzőinek indítékát a Pesti Hírlap befolyásának csökkentésében érdekelt körökben megjelölje.
Rendkívül érzékeny, politikai állásfoglalással felérő tettnek számíthatott a Hindy vagy Kossuth (pontosabban a sajtó exponálását követően) a Világ vagy a Pesti Hírlap melletti állásfoglalás. A korabeli közvéleménynek az ügy iránti érdeklődését sajátosan és jellemzően tükrözte a Jelenkor által követett eljárás a Hindy-ügy bemutatásakor. A lap nem mert önálló értékelést készíteni, hanem egy pár soros, a tárgyilagosságra és elfogulatlanságra kínosan ügyelő lead-et követően – meghökkentő módon – egymás után, kommentár nélkül közölték az ügyben napvilágot látott, fent ismertetett cikkeket. (Értelemszerűen abban a formában, ahogy nyomtatásban megjelentek.) Az eljárás indokául azt hozták fel, hogy az elmúlt két hétben Pest-Budán az egyik legtöbb beszédtémát szolgáltatta a “sajnos eset különféle alakban és módosításokkal” (vagyis politikai pártállás, vérmérséklet stb. alapján a történet az “utca embere” által színeződött), s csak laptársaik ellentétes véleményeinek szikár közlésével kerülhették el, hogy az alaptalan gyanúsítás vagy a túlzás hibájába essenek.
Pest vármegye törvényszéki üléseinek jegyzőkönyvei és iratai sajnos pont ebből az időszakból ma már nagyon hiányosak, a lényeget viszont a törvényszék lajstromkönyvi bejegyzéseiből is meg tudjuk állapítani, illetve szerencsére Neuszer János tárgyalásának jegyzőkönyvét (néhány más, ma már lappangó irattal együtt) Pest megye büntetőeljárásának múlt század eleji monográfusa teljes egészében közzétette. A vármegye december 13-án idézte be az inast, előzetes letartóztatásba helyezte, majd a fenyítő törvényszék 15-én hozott ítéletet ügyében. A tárgyalás jegyzőkönyve azért is fontos, mert teljes egészében rögzítette Neuszer – más forrásból nem ismert – vallomását, ebből ugyanis sok olyan részlet kiderül, ami a fentebb ismertetett vármegyei nyomozás alkalmával nem derült ki. Neuszer olyan aprólékos részletességgel adta elő a megverés előtt történteket, amelyet aligha tudott magától kitalálni, és alapjaiban rengette meg Hindynek a fal melletti vizelésre alapozott magyarázkodását: “hallván, hogy a Zöldkert utca felől valaki közelget, egészen figyelmöket az érkezőre fordították, ki is egy úriasan öltözött férfi egész a László-ház kapuján túlhaladván, figyelemmel körültekintgetve megállott, és a falhoz menvén az egész fényében ragyogó holdvilágánál csalhatatlanul látta, miképp azon egyed kezét a falon jártatván, valamit a falra írt”. Neuszer már ekkor rá akart rontani, hogy elfogják, de a házmester türelemre intette, hogy megbizonyosodjanak tetteiről, amikor a titokzatos férfi befejezett egy rajzot, majd egy lépéssel odébb állt és újabbat készített, sőt egy harmadikba is belekezdett, de ezt már nem tudta befejezni. A házfalon maradt két egész és egy félbehagyott firkálás elég volt a lesben állóknak, “elszalasztani nem akarván a sokáig hasztalan lesett botrányszerzőt”. Innen beszámolója részletei megegyeztek a nyomozás során már felvettekkel (a kertajtó csikorgására Hindy elszaladt, Neuszer utána futott stb.), bár a vádlott érthetően kevésbé akarta részletezni a megverést. Elismerte, hogy bottal hátulról fejbe vágta, majd a földre zuhanó áldozatot még egyszer eltalálta, de arra már nem emlékezett, hogy testének mely táján.
A törvényszék megállapította, hogy Neuszernél nem mutatható ki előre megfontolt szándék, továbbá semmi érdeke nem fűződött az általa ismeretlen Hindy megveréséhez, arra csak azért került sor, mert “a rajtakapott tettes elszaladásától félvén, azt túlzott szolgálatkészségből minden esetre kézrekeríteni törekedett”. Neuszert elítélték “világos megbízatásán túl vitt rendetlen tettéért” és bántalmazta Hindyt, ugyanakkor – az áldozat terveivel ellentétben – nem adtak teret a Kossuth felbujtó szerepével kapcsolatos elképzelésnek. (Hindyről megállapították, hogy a tárgyalás idején orvosi jelentés szerint már “némiképp lábadozott”, vagyis állapota javult.) A túlbuzgóság és a bántalmazás, mint súlyosbító tényezők mellett enyhítő körülménynek minősítették, hogy Neuszernek évtizedes katonai szolgálata alatt semmilyen fegyelmi ügye nem volt. Végül december 14-től számított – heti két nap böjttel súlyosbított, saját költségén letöltendő – egy hónapi elzárásra, a Hindynek okozott szenvedésért ötven pengő forint megfizetésére és az orvosi költségek megtérítésére ítélték. (Utóbbit a felgyógyulás utáni összegzés alapján állapították meg.)
Kossuth a törvényszék másnapi ülésén – sikertelenül – kérte inasának szabadlábra helyezését, mivel Hindy egyértelműen rágalmazó, bűnös magatartást tanúsított. A falfirkálásban kimerülő rágalmazást és becsületsértést a vármegye törvényszéke mindazonáltal nagyon is megalapozottnak vélte és saját hatáskörben (vagyis nem Kossuth indítványára, hanem közérdekből) felszólította Egressy Sámuel megyei főügyészt, hogy folytasson vizsgálatot az ügyben, és a közgyűlésnek tegyen jelentést arról, megalapozott-e Hindy ellen a vádemelés.
A vármegye törvényszéke összességében méltányos, a sérelmet kizárólag Hindy megveretésében megállapító ítéletet hozott, Kossuth irányító szerepére utalni nem volt hajlandó. Hindynek Zlinszky főszolgabíró megbízása folytán Bellágh Antal esküdt december 29-én adta tudomására hivatalosan is az ítéletet. A törvényszék ülését követő két hétben Hindy bizonyosan értesült az ítéletről, és kidolgozta a követendő stratégiát. 29-én elfogadta az ítéletet, de másnap a vármegyéhez intézett hivatalos nyilatkozatában hangsúlyozta, hogy azt végleg csak akkor veszi tudomásul, valamint a bíróság által megítélt kártérítést csak akkor fogadja el (és utalja át tervei szerint a pesti vakok intézetének, illetve az árvaháznak), ha ez jogi értelemben nem jelenti a vármegye ítéletébe való végleges beletörődését, és nem akadályozza számára az ügy folytatását. Hindy sérelmezte, hogy a bíróság – nyilván megelégedve korábbi írásos nyilatkozataival – Neuszer elítélését távollétében, részletesebb vallomásának tudakolása nélkül foganatosította, és az ítéletet túlzottan enyhének, a körülmények kivizsgálását pedig nem megfelelőnek érezte, ezért további lépéseket helyezett kilátásba. Mivel – mint mondta – “különben sem lehet a kiszenvedett fájdalmakat és a megrövidített életet [sic!] megfizetni”, új eljárást kezdeményez, amelyben személyesen, saját feljelentése nyomán vesz részt. Hindy számára sérelmes volt ugyanis, hogy a vádat a korábbi perben a vármegye hivatalból képviselte, méghozzá Kossuth már említett november 28-i bejelentése alapján. De a formai sérelmek mellett leginkább az bántotta, hogy a per nem arról “szólt”, amiről akarta, és nem rejtette véka alá, hogy valódi célja Kossuth ellehetetlenítése. (Az utóbbi lejáratására irányuló vehemens fellépés további közvetett utalás arra, hogy Hindy mélységesen gyűlölte Kossuthot és minden eszközzel vissza akarta szorítani tevékenységét.) Így fogalmazott: “nemes Kossuth Lajos úr ellen, mint megbízó és Neuszer János és Moór János, mint béres [= felbérelt] megbízottak [...] ellen saját felperességem alatt szándékoznék a törvény útját megkísérteni”. Hindy ugyan óvatos, nem mondja ki szó szerint, de sorai mögött az a terv bujkál, hogy a perbefogással Kossuthra rá lehet sütni: ő adott megbízást a megverésére, vagyis fizikai erőszakkal igyekszik politikai ellenfeleit és a konkurens sajtót megfélemlíteni, ami pedig már több egyéni sérelemnél, hanem a közélet súlyos veszélyeztetése. Ez persze elég különös ideológiai konstrukció volt, hiszen a kortársak előtt is nyilvánvaló lehetett, hogy Kossuth és Hindy nincsenek egy “súlycsoportban” a hazai sajtóban, vagyis előbbinek semmiféle érdeke nem fűződött utóbbi fizikai erőszakkal történő megfélemlítéséhez.
Ezt a pert Hindy nemcsak ellentámadásnak szánhatta a vármegye ellene indított vizsgálatára, hanem igyekezett saját maga számára a legtöbbet kihozni belőle. Fontos és jellemző, hogy feljelentését Hindy nem az egyébként illetékes vármegyénél tette meg Kossuth ellen, hanem közvetlenül a királynál, pontosabban a helytartótanácsnál. Ezzel nemcsak a számára kedvezőtlen ítéletet hozó törvényhatóságot akarta megkerülni, hanem a történtek egészen más minősítését érzékeltetni: míg a vármegye ugyanis egyszerű garázdaságként foglalkozott az üggyel, a legfelsőbb szerveknél egyértelműen politikai indítékú bűncselekmények esetén indítottak – a királyi ügyész (jogügyigazgatóság) útján – pert a királyi táblánál. Hindy feljelentésében az alperes megnevezéseként nem is Neuszer nevét írta, hanem azt, hogy “Kossuth Lajos úr inasa”, hiszen számára a bűncselekményre felbujtó személye volt fontosabb.

A Miskolci Egyetem Bölcsészettudományi Kara Kossuth Kutató Öntevékeny 
Csoportjának Közleményei, I. Miskolc, 2006. 44-51. p.

Újabb adatok Kossuth Lajos házasságkötéséhez*
A 2002-es Kossuth-bicentenárium sorában tartott számos konferencia egyik legérdekesebb, tematikus rendezvényének anyaga 2005-ben látott napvilágot. Ebben e sorok írója önálló tanulmányban próbálta összefoglalni Kossuth házasságkötésének történetét és historiográfiáját, de a témával a kötet több tanulmánya is foglalkozott. Az ismertetések általában különböző szempontúak, bár vannak átfedések, és eltérő nézőpontú megítélések is.
A Kossuth-házasság történtének e helyütt legfeljebb rövid összegzésére vállalkozhatunk. Az evangélikus Kossuth és menyasszonya, a katolikus Meszlényi Terézia egyik első áldozata lett a magyar püspöki kar 1840 júliusában foganatosított, a vallás ügyéről szóló 1791/26. tc. 15. §-át (újra)értelmező intézkedésének, miszerint a vegyes házasságok kötését a katolikus papok csak akkor részesíthetik szabályos egyházi áldásban, ha a protestáns férj a születendő gyermekekkel kapcsolatban reverzálist ad. Amennyiben az erre nem hajlandó, a pap csak az ún. “passiva assistentia” eljárása keretében tudomásul veheti, viszont mindenképp törvényesnek tekinti a frigy létrejöttét. Mindez a vármegyékben nagy egyházpolitikai vihart kavart, hiszen az ellenzéki és liberális közvélemény törvénytelennek minősítette a papság eljárását, és több helyen a papok perbe fogása mellett döntött. Pest is hozott ilyen értelmű határozatot 1840 augusztusában, amelyet Kossuth 1841. január 9-én (Feichtinger Domokos pest-belvárosi plébános passzív asszisztenciája mellett lebonyolított) házasságkötése után az országosan ismert ellenzéki lapszerkesztő esetében foganatosítani is kívánt, Kossuth liberális elvbarátainak a vármegyéhez intézett beadványa nyomán.
Az említett kötetben FABINY TIBOR ismertette Kossuthnak a házasság időpontja és a kihirdetése ügyében Székács József pesti evangélikus lelkészhez intézett levelét, közölte az áldásmegtagadás ügyében készült említett beadványt, Kossuth gyermekeinek születésével kapcsolatos körülményeket, valamint tényként azt – az általam vitatható hitelességűnek tartott – történetet, miszerint Kossuth apósa, Meszlényi János a kisdémi birtokhoz tartozó csárdapusztai kápolnában gondoskodott arról, hogy katolikus áldásban is részesüljön az ifjú pár. Fabiny Tibor a vonatkozó dokumentumokat az Evangélikus Élet 1942. és 1956. évfolyamaiban megjelent forrásközlésekből merítette, melyek korábban az én figyelmemet elkerülték, bár más kiadásokból ismertek voltak. Megjegyzem, a vármegyei beadványban Feichtingerre panaszt tevők úgy fogalmaztak, hogy a plébános “hidegen és hivatalosan, mint egy megyei currens” tevékenykedett a “szertartásnál”, pontosabban a szertartás helyett, bár a Fabiny-tanulmány szövegében ez “mennyei currens”-ként jelenik meg, s a tördelésnél tanulmányom vonatkozó idézeténél is sajnos “mennyei” lett az általam eredetileg használt “megyei”-ből. ERDMANN GYULA részletesen ismertette a vegyes házasságok 18. századi jogtörténeti előzményeit, a vonatkozó egyházpolitikai konfliktus kibontakozását az 1830-as években (a reformországgyűléseken, a Scitovszky János rozsnyói illetve Lajcsák Ferenc nagyváradi püspökök passiva assistentiával kapcsolatos rendelkezéseit, vármegyékkel való első konfliktusait), valamint a Pesti Hírlap 1841-es számaiban megjelent, az áldásmegtagadó papok ügyében intézkedő illetve az ügyben állást foglaló megyékből kapott tudósításokat, egészen Lonovics József csanádi püspök római útjáig illetve a konfliktust időlegesen lezáró 1843–44-es országgyűlésig. ZAKAR PÉTER tanulmányának vonatkozó lapjain mind a korábbi szakirodalomhoz, mind az általam összegyűjtöttekhez képest új forrásokat vonultatott fel. Az Esztergomi Prímási Levéltár “Acta Vicariatus” állagaiban fellelt dokumentumaiból kiderül például, hogy Kossuth javaslatot tett Feichtingernek arra, tartsák a passiva assistentia szertartását Meszlényi Terézia szállásán, a pap azonban – a püspöki kar instrukcióinak megfelelően – a paplakhoz, mint helyszínhez ragaszkodott stb. Az esztergomi érsekség vikáriusának Feichtingerrel és Kopácsy József esztergomi érsekkel folytatott levelezésből számos újabb részlet válik konkrétabban ismertté, például, hogy Kopácsy jóváhagyta papjainak eljárását stb.
Tanulmányunk megjelenése után az Esztergomi Prímási Levéltár további állagaiban újabb, Kossuth Lajos házasságkötésére vonatkozó dokumentumokra bukkantunk, melyeket alábbiakban közzéteszünk. Köztük egy eredeti, eddig ismeretlen Kossuth-levél is található, melyet Feichtingerhez intézett. (Ld. I. sz. dokumentum.) Kossuth a megalázó esküvői szertartás után 5 forintot akart stólapénz gyanánt juttatni az egyháznak, de megragadta az alkalmat arra, hogy önérzetesen (“férfias őszinteséggel”) véleményt mondjon a plébános “szeretetlen, gúnyos” eljárásáról, kifejtve, hogy a megszokottnál több bőkezűségre tőle ne számítsanak. Fontos adalék továbbá Kossuth közéleti tevékenységének megítéléséhez is, hogy biztosítani kívánta a papot arról, hogy személyes sérelmén túl kíván lépni, nem akar abból közügyet csinálni. Feichtinger tudomására hozta ugyanakkor, hogy tanúi “polgári kötelességüknek érezték”, hogy a vármegye elé terjesszék az ügyet. (Így a plébános erről hamarabb értesült, hiszen Kossuth levelére január 13-án már válaszolt is, míg az ellene a vármegyéhez intézett feljelentés csak másnap, 14-én kelt.) “Én az elkövetkezendő kellemetlenségeknek oka nem vagyok” – zárja sorait, s ezt Kossuth komolyan is gondolta. Bár lapjában tág teret adott a vegyes házasságok áldásmegtagadásával kapcsolatos megyei tudósításoknak, maga egyetlen vezércikket sem szentelt a közéletet 1841-1842 folyamán felkorbácsoló témának, véleményét szerkesztői lábjegyzetekbe sűrítette legfeljebb, illetve megyegyűlési viták alkalmával adott hangot annak. Mindennek oka nyilvánvalóan az volt, hogy magánéletét mindenképp el akarta választani attól, hogy közéleti állásfoglalásával összefüggésbe hozható legyen, továbbá joggal feltételezhetjük, hogy a polgári átalakulás folyamatának aktuális állapotában a vegyes házasságokkal kapcsolatos egyházpolitikai kérdéseknek fontos, ám nem elsődleges szerepet tulajdonított. Feichtinger másnap pár soros levélben visszaküldte Kossuth pénzét, mondván, hogy az “efféle köteles eljárás”-ért szolgáltatási díjat nem számítanak fel. (II. sz. dokumentum.)
A vármegye a január 14-én kelt panasztétel nyomán az aznap tartott megyei kisgyűlésben Feichtinger hivatalos figyelmeztetése (“megintése”) mellett döntött, ahogy a korábbi hasonló esetekben is. (III. sz. dokumentum.) A kirendelt főszolgabíró és megyei esküdt meg is próbálta átadni az alispáni intést, azonban nem járhattak sikerrel. (IV. sz. dokumentum.) Feichtinger – az egyháziak általános álláspontjának megfelelő módon – ugyanis már ekkor kijelentette, hogy az esketést kizárólag egyházi belügynek tekinti, a vármegye joghatóságát pedig semmilyen vonatkozásban nem ismeri el. Érdemes megjegyezni, hogy az általa követett eljárás igazolására egyaránt felhozta belső meggyőződését, valamint a “felsőbbi rendelések” rá nézve kötelező előírásait. Mindezt Feichtinger Dubraviczky Simon alispánhoz küldött részletesebb levelében is kifejtette, amelyet a forrásaink között a plébánoshoz intézett, annak perbe fogásáról tájékoztató leirat zár. (V-VI. sz. dokumentum.)
A peres eljárás későbbi részleteire ezúton nem térhetünk ki, mindenesetre a különböző állagokból előkerülő újabb dokumentumok azzal a reménnyel kecsegtetnek, hogy Kossuth házasságkötésének és a vonatkozó egyházpolitikai kapcsolódások történetét egyre teljesebb körben ismerhetjük meg.

DOKUMENTUMOK

I.

Főtisztelendő Prépost úr!

Ügyekeztem megtudni, mennyit tesz a rendszerint megszabott stóla, mert eléggé méltányosnak hiszem főtisztelendő úr ítéletét igen természetesnek találni, hogy azon szeretetlen, gúnyos, lealázni akaró papi foglalatosságért, melyben Főtisztelendő úrtól múlt szombaton estve részesültem, a szoros kötelességen túli bőkezűségre hajlandóságot nem érezhetek. – De nem tudhattam meg, mennyi a szabott esketési díj, s ha ezt az ide zárt bankjegy nem ütné föl, nem fogok késni azt kipótolni.
Egyébként Főtisztelendő Úr szeretetlen bánás módját férfias őszinteséggel viszonozom, s annál fogva becsületemre biztosítom Főtisztelendő urat, miként én igen óhajtottam volna, hogy bármennyire bántott légyen is a dolog, róla többé soha szó ne legyen; de a jelenetet szemmel látott tanúk polgári kötelességöknek ismerték a nemes vármegyének felőle jelentést tenni. Én az elkövetkezendő kellemetlenségeknek oka nem vagyok.
Költ Pesten, január 12. 1841.

Főtisztelendő Prépost úrnak
alázatos szolgája,
Kossuth Lajos m.p.

[Külzet: Főtisztelendő Prépost Apát és Pestbelvárosi Plébános Feichtinger úrnak
Helyben]

II.

Tekéntetes Tábla Bíró Úr!

A hozzám utasított levelébe zárt 5 fr. bankjegyet tsupán és azért, minthogy efféle köteles hivatalbeli el-járásunknak semmi díjja, vissza küldöm.
Költ Pesten, 1841ik Januarius 13án.

Tettes [= tekintetes] Tábla Bíró Úrnak alázatos szolgája, Feichtinger Domokos m.k.
Aszód Sz. kereszti Prépost, Pest Belváros Plébánus.

Tekéntetes Kossuth Lajos Tábla Bíró Úrnak
Helyben

III.

Ajánlom hivatalbeli szolgálatomat a Főtisztelendő Úrnak!

Táblabíró Fáy András, gróf Ráday Gedeon, táblabíró Szombathelyi Antal és Szentkirályi Móric urak – mint Kossuth Lajos és Meszlényi Terézia kisasszony jegyesek egybekelésére meghívott tanúk – tekéntetes Pest megye rendeinek panaszképp adták elő, miképp Főtisztelendő Úr a nevezett jegyeseket a minden jelen voltak botrányára a r.[ómai] katolika egyház szokott szertartásai elmellőzésével paplaka egyik mellékszobájában akképp eskette egybe, hogy tőlök a r.[ómai] katolika hit tanjai szerént e sakramentomi kötésnél nélkülözhetlen áldást megtagadta.
Mivel pedig honi élő törvényeink, jelesen pedig az 1791. évi 26. cikkely világosan rendelné, hogy a vegyes házasságoknak a római katolikus lelkész előtt kellenék köttetni, s azok ellenében bármely akadályt gördíteni tilos légyen.
Annálfogva nemes Pest megyének közelebb múlt 1840. évi 6470. számú végzése erejével az 1647. évi törvénycikkely rendelete szerént ezennel törvényszerűen megintem a Főtisztelendő Urat, hogy panaszlott esketési eseményt általa legjobban esmért úton helyrehozni, s ekképp kérdéses panaszt jelen törvényes intést végrehajtó törvényes bizonság előtt megszüntetni törvényes kötelességének tartsa. Többire e törvényes intés következményét kézhez adásától számítandó 15 nap alatt váróan
vagyok
a főtisztelendő úr hivatalbeli szolgája,
Dubraviczky Simon
T. Pest megye alispánya
Pesten január 24-én, 1841.

[külzet] Főtisztelendő prépost Feichtinger Dominicus úrnak, Szabad Királyi Pest Belvárosi egyház lelkészének, ezen intő levél törvényesen adassék, Pesten.

IV.

Alól írottak bizonyítjuk, hogy ezen intő levélnek valóságos eredeti mását, a túlsó lapon címzett Főtisztelendő Feichtinger Domokos Belvárosi lelkész és Prépost úrnak az alább írt helyen és napon és esztendőben személyesen kezéhez szolgáltattuk légyen. Ezen alkalommal a tisztelt Lelkész Úr kinyilatkoztatta, hogy amit a feladott esetkor tett, azt tulajdon meggyőződése szerént, és felsőbbi rendelések következésében tette, s már most azon ha kívánna is változtatást tenni, nem tehet, egyéb eránt az összeeskettetés egyházi szertartása tárgyát csupán egyházi rendelkezés alá tartozónak vélvén és tartván, bármely igen tisztelje is a T. vármegyének törvényhatóságát, mégis azt az egyházi dolgokban bírájának meg nem ösmerheti.
Melyekről kiadtuk ezen bizonyító levelünket.
Költ Pesten, januárius 28-án 1841.

Zlinszky János főszolgabíró m.k.
Simonyi József m.k. esküdt

[külzet] Főtisztel. Prépost Feichtinger Domokos úrnak szab. kir. Pest Belvárosi egyház lelkészének jelen törvényes idézmény törvényesen adassék.
Pesten.

V.

Tekintetes Al-Ispány Úr!

Folyó évi január 24-én költ, s ugyanazon hó 28-án tettes [= tekintetes] Zlinszky János és Simonyi József urak által kezemhez szolgált abbeli hozzám intézett hivatalos levelére, melyben engem meginteni méltóztatott, hogy azon esketési eseményt, mely ugyan e folyó évi január 9-én Kossuth Lajos úr és hitvese – született Meszlényi Terézia kisasszony – között történt, általam legjobban esmert úton helyrehozni s ekképp az ellenem tett panaszt – az intést végrehajtó törvényes bizonyság előtt – megszüntetni törvényes kötelességemnek tartsam, van szerencsém azon tisztelettel, mellyel a tekintetes nemes vármegye és tettes [= tekintetes] uraságod hivatala iránt tartozom, odanyilatkozni, hogy minekutána azokban, mik lelkészi hivatalom kötelességeihez és a szentségek kiosztásához tartoznak, honi élő törvényeink szerint is egyedül törvényes egyházi elöljáróimtul függenék, és a fenn említett jegyesek házassági egyezkedésöknek elfogadásánál semmit – ami az 1791/26. tc. által parancsoltatik – el nem mulasztottam volna, azon felül pedig valamit tennem keresztény katolika hitvallásomnak elvei nem engednék, annálfogva kötelességemet híven és pontosan teljesítvén, lelkiisméretem bizonyítása szerint semmit sem tudok, mi az érintett valóságos és törvényes házassági kötésnél hiányozna. Ha mindazonáltal Tettes [= tekintetes] Alispány úr ítélete szerint a kérdéses vegyes házassági kötésnél valamit elmulasztottam volna, köteles tisztelettel odautasítom Tettes [= tekintetes] Uraságodat, hogy annak szükséges orvoslását törvényes egyházi elöljáróimnál, kiktül az efféle tisztán egyházi ügyekben függök, méltóztassék keresni.
Maradván egész tisztelettel

Pesten 1841-i február 9-én
Tekintetes Alispány Úrnak
kész köteles szolgája,
Feichtinger Domokos m.k.
Aszód Sz.kereszti Prépost és Pest belvárosi plébánus

VI.

Ajánlom hivatalbeli szolgálatomat Főtisztelendő prépost úrnak!

Élénk emlékezetében fog lenni azon esemény, miképp evang. ágostai hitvallású Kossuth Lajos urat római katolika jegyesével, Meszlényi Terézia kisasszonnyal folyó évi januárius 9. napján tulajdon paplaka egyik szobájában, akképp eskette össze, hogy nemcsak a házassági kötéseknél gyakorlatban lévő szertartásokat elmellőzte, hanem tőlök a r. katolika hitvallás tanjai szerént érintett kötéseknél nélkülözhetetlen papi áldást is megtagadta.
Miután pedig főtisztelendő úr a túlsó lapon ·/. alatt foglalt intő levél tartalma szerént a kérdésben forgó házassági kötés körül elmulasztottak helyrehozására már törvényesen is megintetett, s mégis azt semmi – mint a vegyes házasságok kötésére az 1791. évi 26. törvénycikkely által törvényesített lelkész, nemcsak elmulasztotta, hanem a törvényes intésre adott nyilatkozása szerint, a most érintett törvénycikkely keletkezése olta fenn állott törvényes gyakorlat ellenére a kipótolandókat kipótolni vonakodék, sőt a nemes megyének a szóban vett kérdés feletti intézkedési és személye feletti bíráskodási jogát az 1647. évi 14. világos törvény ellenére megesmerni nem akarja.
Annálfogva nemes Pest megye főügyvédjének, Egresi Galambos Sámuel úrnak, az imént érintett törvényekben és nemes megye folyó esztendei 821. és közelebb múlt évi 4839. számok alatt költ közgyűlési végzéseiben alapított kívánsága szerént fent írt esemény törvényszerűleg leendő megvizsgálása és a Főtisztelendő Úr ellen e végből indítandó per felvételére s a körülményekhez képest végső eldöntésére ezennel határnapul rendelem folyó évi március hónap 22. napját s több, utána következő törvényes napokat, mely napon nemes Pest megyének szabad királyi Pest városában tartandó s az idézett 1647. esztendei 14. törvény értelmében alakult törvényszéke előtt megjelenni s jogaira ügyelni el ne mulassza, mindenesetre azt teendvén törvényszék, mit a törvény s törvényes rend hozándnak magokkal.

Maradván
Pesten március 1. napján 1841.
Főtisztelendő Prépost úrnak hivatalbéli szolgája,
Dubraviczky Simon m.k.
T. Pest megye E.[lső] Alispánya

Évkönyv I. Wesley János Lelkészképző Főiskola. Szerk.: Majsai Tamás. Bp., 2006. 31-60. p.

Adalékok Kossuth Lajos egyházpolitikai nézeteihez*
Amikor a Kossuth Lajos által szerkesztett Pesti Hírlap közel ötezresre duzzadt előfizetői tábora 1843. április 23-án kézhez vette az újság frissen megjelent számát, a címlapon a megszokott vezércikk helyén (vagyis a hivatalos kinevezésekről szóló közlemények valamint a megyei tudósítások között) csak egy szűkszavúságában is sokatmondó megjegyzést olvashatott: “Vezércikkünket nem adhatjuk.” Kossuthnak, mint tudjuk, sokat kellemetlenkedett a cenzúra, számos írását megcsonkították, új megfogalmazásokkal, kihúzásokkal-betoldásokkal próbálták mondanivalóját “szelídíteni”, még ha a cenzorok gyakran panaszkodtak is, hogy Kossuth írásaival meggyűlik a bajuk. Mégis a három és fél év alatt, amíg Kossuth látta el a szerkesztői feladatokat, teljes vezércikk törlésére mindössze hét esetben került sor, ezek közül az utolsó volt az alább ismertetendő, 1843 áprilisi affér. A Pesti Hírlap Kossuthtól származó, eltiltott vezércikkei azóta is kiadatlanok, jelen forrásközléssel és annak elemzésével – különös tekintettel Kossuth születésének 2002-ben ünnepelt 200. évfordulójára – ezen a hiányosságon is enyhíteni kívánunk. (Bár megjegyezzük, a nyomtatásban megjelent Kossuth-cikkek kapcsán sem sokkal jobb a helyzet.)
Az 1843. áprilisi – vagyis a reformkor egyik legzaklatottabb belpolitikai periódusában született – írás felidézése azért is érdekes, mert Kossuth feltűnően tartózkodott az egyházpolitikai témák elemzésétől. Gyakran és sokat érintette a vallásszabadsággal, valamint az állam-egyház viszonnyal összefüggő kérdéseket más ügyek kapcsán beszédeibe, cikkeibe szőtt rövid megjegyzések formájában, teoretikus igényű írást mégis alig szentelt a témának bő hét évtizedes közéleti pályafutása során, ellentétben a polgári átalakulás más alapvető (például gazdaság- vagy társadalompolitikai természetű, a politikai intézményrendszer reformjával, közélettel összefüggő), számos vezércikkben elemzett problémájával. Az 1840-es évek első felében erre részben magyarázatot adhat személyes érintettsége a vegyes házasságok áldásmegtagadása kapcsán fellobbanó egyházpolitikai vitában (erről ld. alább), továbbá az a körülmény, hogy számos reformkérdést előbbre valónak gondolt az egyházpolitikánál, illetve nem kívánt újabb és újabb frontokat nyitni amúgy is szép számú vitapartnerével szemben.
Alábbi cikkében is az egyházpolitikai állásfoglalás lényegében csak a nemesség adófizetése (az ún. “házi adó”) ügyében kirobbant botrányok apropójaként fogalmazódott meg. A két kérdéskör külön-külön is kényesnek számított a cenzorok szemében (egyházpolitikai témájú tudósításokat, cikkeket amúgy is feltűnően gyakran töröltek), összekapcsolásukat, vagyis a katolikus egyház aktív konzervatív-kormánypárti szerepvállalásának nyilvánosság előtti feltárását már megengedhetetlennek gondolták. A kéthasábosra tördelt cikk első részében még bőven szerepelnek a cenzor által eszközölt kihúzások, javítások, köztük többnyire teljesen “ártatlan” korrektúra-jelölések is, a második hasábot már egyetlen tollvonással húzták át, vagyis ekkorra Czech János cenzorban megszületett a döntés a cikk eltiltására. Bár a vezércikket nem írták alá, bizonyosak lehetünk abban, hogy az Kossuth munkája. Nemcsak azért, mert tartalma összecseng más írásaiban foglaltakkal, hanem azért is, mert az alá nem írt vezércikkekről nyilvánvaló volt, hogy azok a szerkesztő álláspontját fogalmazzák meg.
Az eltiltott cikk így szólt:

Vezércikk. Adó s egyházi rend.
[Tizen]kilenc ellene, 12 mellette, így áll jelenleg a [házi] adó aránylagos viselésének kérdése a megyék[ben] (mert Gömörben az alispántól ablakon általi fenyegetésekkel, tiszttársának pedig megszúrásával kicsikart pecsétes levél által megbukottnak bizonyosan nem tekinthető) s az ellenző 19 megye közt legalábbis nyolc olyan van, melyben az igaz ügy egy-két ember ármányának lőn áldozatja, s melyben – ha vagy a köznemesség (nem egy helyütt ocsmány hazugságokkal) saját java ellen föl nem lázíttatik, vagy pedig a jó ügy barátai istenbe, ügyök igazságába s az értelmiségnek még a felizgatott szenvedélyek ellenében is túlsúlyába vetett szerfeletti elbizakodással kezeiket munkátlanul összetéve nem várják a gátakat rontó ár duzzadását – most már 20 megye a kérdés mellett, s ellene legfölebb csak 11 állana. Ki hitte volna két év előtt, hogy rövid két év alatt a megméretés kérdése ennyire érik? S pedig 18 megye (a részekbeliekkel 21) s Horvátország még most is hátravan, még abszolút többség egyik részen sincs, s így az amolyan igazi 16 karátos optimistáknak még egy-két napig móduk van a reményre, mely még a haldoklót is ujjánál tartja, némi kis csillámsugárt látniok, még szabad hinniök, hogy az ólmos botok, bicskák s fokosok és pisztolyok a kérdés legközelebbi jövendőjét sem gyilkolák meg, sőt ha az eddigi elbizakodást félretéve az értelmiség élőszóval leszáll azon körökbe, hová a nyomtatott betű nem fér, melyet ekkorig csak az ármány s csábítás monopolizált, s a nemességet saját java és csábítói iránt felvilágosítja, még a kérdés, ha országgyűlés előtt nem is, de országgyűlés alatt jóra fordulhat. Azonban mi a szerencsés optimisták sorába nem tartozunk, reményekkel többé magunkat nem kecsegtetjük, s csak annyit tudunk, hogy az elcsábított köznemesség erőszakos kitöréseivel lételének sírja körül ás, és annyit tudunk, hogy az adó kérdése oly falat, melyet vagy lenyelend a nemesség, s lenyelve hathatós életgyógyszert vőn, vagy ha le nem nyeli, megfuland vele.
Hanem egyet lehetetlen nem sajnálanunk, azt t.[udni]i.[llik] mikint több megyékből azon hírek szárnyalnak (alaposan-e vagy alaptalanul, nincs módunk megítélni), hogy a háziadó megbuktatásábani izgatásoknál némely egyházi urak a nervus rerum gerendarum kiszolgáltatásával fő-főszerepet játszottanak. Ha ez igaz, meg vagyunk győződve, hogy az egyházi rend legszenvedélyesebb ellensége sem árthatott volna azon tisztes rendnek annyit, mennyit ezáltal saját kebelébőli némely tagok ártottak, ha pedig nem igaz (amint szeretjük hinni, hogy nem az), úgy valóban sokkal célszerűbbnek látnók a terjedő, s már el is terjedett hiedelmet szóval és tettel megcáfolni, mikint ezt Pest megyében örömmel tapasztalók, mintsem a közhiedelmet olynemű mentegetéssel még inkább megerősítni, minőt legközelebb a Világ-ban olvasánk, hol K.I. úr, maga is egyházi férfiú, s tiszteletére legyen mondva, a háziadó arányos együttviselésének nem ellensége, némely egyháziaknak e részbeni ellenkezését azzal mentegeti, hogy ez természetes következménye azon körülménynek, miszerint az egyházi javak világiasítása (szekularizáció) vagyis kereken szólva elvétele, amott pedig a közös terhek viselésén kívül, még külön megtaksáltatása céloztatik. Ezen mentegetésben világos elismerése van annak, hogy az egyházi rend köréből a háziadó kérdése iránti ellenzés nyilatkozik, s ezen elismerés az, miről azt hisszük, hogy az egyházi rend világi érdekeinek többet ártott, mint legnagyobb ellensége árthatott volna, mert ily elismerés után éppen nem csoda, ha azon hírek, melyek a nemesség felizgatása főrugóiról Veszprémből és Zalából, a kevesebbségben maradt követségi jelöltek mozgalmainak támaszairól Nógrádból, a fejértollas kortes vezérségi cifra hintó felől Fejérből stb. stb. stb. az országban szerte szárnyalnak, általános hiedelemmel is találkozandnak.
Ami a papi javak szekularizációját, s az egyházi személyeknek, mint országos tisztviselőknek készpénzzeli fizetéssel ellátásukat illeti, nem akarjuk jósolgatni, vajon a példa, melyet e részben a nyugoti s az éppen nem revolucionális Közép-Európa mutat, fog-e vagy nem fog nálunk valaha követésre találni. Ha vajon hihető-e, hogy hazánk, mely valamint a kereszténység malasztját, úgy az egyháznak világi javakkali dotációját is nem magával hozta Ázsiából, hanem az európai nemzetcsalád tagjává lettekor Európától vette át, mint egyikét azon világerővel ható eszméknek, melyek bizonyos korszakoknak sajátlagos irányából s azon korszakokban – mondhatnók – egész világrészek életszükségeiből fejlődvén ki, ellenállhatatlan erővel bírnak, hihető-e mondom, hogy hazánk éppen ily európaias viszonyra nézve ellen fog örökre állhatni azon eszmefolyamnak, melyet Európában szemeink előtt naponkint jobban és jobban terjedni, s itt-ott nemcsak forradalmi úton, hanem fejedelmek kongresszusai által is gyakorlatba vétetni tapasztalunk? Miután más részről látjuk, hogy oly eszmék megtestesülése előtt sem valánk képesek elzárkózni, melyek őseredeti státusszerkezetünk típusával merő ellentétben állottak, minők például a frank kapitulárék, a hűbéri rendszer, a boldogtalan ősiség, az állandó béres hadsereg és a többi, e részben – mondánk – a jövőt jósolni teljességgel nem akarjuk, sőt emlékeztetjük olvasóinkat, hogy bármennyire szeressenek is némelyek minket az egyházi rend iránti ellenségeskedéssel gyanúsítani,*) a borsodi indítvány pártolására nemcsak lapjainkban, hanem a közgyűlések szószabadabb terén is soha egyetlen szót sem emelénk, sőt azt éppúgy korszerűtlen, s így hibás lépésnek tartjuk, miképp a legkényesebb korkérdéseknek a szatmári charta által minden megyék tanácskozási szőnyegére felkényszerítését hibás lépésnek nyilatkoztatók. Azonban tegyük fel, hogy e szekularizáció kérdésének e honban is egykor jövendője lehet, kérdezzük, vajon az egyházi uraknál, nem mondjuk, hazafiság, nem mondjuk, igazság s méltányosság, hanem csak saját érdekökbeni józan számítás volt-e a borsodi indítványért a hazán akarni bosszút állani, mely az értelmiség előtt nem is pártkérdés, hanem a liberális és konzervatív felekezet összes értelmisége által olyannak van elismerve, melyben e hon boldogságának, sőt jövendőjének szíve ver? Kin állanak eszerint bosszút a borsodi indítványért? A liberális párton talán, melyhez tartozni mi is dicsőségnek tartjuk, s nem inkább a hazán, melynek boldogságához saját boldogságuk, melynek lételéhez saját lételük is kötve van? Vajon helyes tapintat s józan számítás-e azon felekezetre, mely az elvben talán helyeslett borsodi indítványt nem pártolni elég gyöngéd volt, a háziadó megbuktatásával azon meggyőződést felkényszeríteni, hogy ezen gyöngédség nincs megérdemelve? Vajon lehetséges-e komolyan csak gondolni is, hogy a háziadó megbuktatása a borsodi indítvány jövendőjének elejét veszi? S nem inkább oly bizonyos-e, mint az, hogy kétszer kettő négy, miképpen a háziadó megbuktatására fordított igyekezet a borsodi indítvány jövendőjét, ha volt, csak sietteti, ha pedig nem volt, annak hihetőleg jövendőt csinált? Vajon ha e kérdés egykoron országgyűlésen szőnyegre kerül (amint már került), s az egyházi rend szokottan arra fog hivatkozni, hogy a haza javáérti áldozatokban senki más mögött hátra nem maradott, mit felelend, ha ellenében említtetni fog, mikint K.I. úr nyílt vallomása szerint az egyházi rend a borsodi indítvány miatti bosszúból (tehát nem meggyőződésből, mint az elcsábított együgyű köznemesség) a háziadó megbuktatásán igyekezett, és adatok fognak felhozatni, hogy mikint, mily utakon igyekezett? Bizony, bizony – mondjuk – nincs ellenség, mely az egyházi rendnek kártékonyabb tanácsot adhatott volna, mint volt némely tagjainak azon eljárása, melyet K.I. úr oly igen természetesnek talál.
Ami pedig az egyházi javaknak az ország közjavára taksáltatását illeti, ez a borsodi indítványtól elvben lényegesen különbözik, ez az egyházi javak tulajdoni jogát illetlenül hagyja, s azoknak még csak státusjószági természetét sem szankcionálja, hanem csak azon ösvényen marad, mely alkotmányunk kezdete óta mindig folytonosan szakadatlanul követtetett, mert az ily taksáltatásnak az ország századokon keresztül örökké gyakorlásában volt, a kormány pedig gyakorlatában van maiglan is. Igaz ugyan, hogy ezen utóbbi taksáltatás ellen vannak törvényeink, igaz, hogy az 1825-i országgyűlés által ez az előleges sérelmek közé is van iktatva – és igen helyesen – ámde nem azért, mivel taksáltatnak, hanem mivel az ország hozzájárulása nélkül egyoldalúlag taksáltatnak. Mert hiszen az, hogy az egyházi javadalmak a közösen viselni tartozott közterheken felül is megtaksálhatók legújabb időkben, úgy a kormány, mint az országgyűlés által világosan ki van mondva, s van a törvényhozás mindkét része által félremagyarázhatatlanul szankcionálva, nevezettesen őfelségének az előleges sérelmekre 1834 vége fölé adott kegy.[elmes] kir.[ályi] válaszában, mely a sérelmet épp az említett státusjogra hivatkozva hárítja el, s az országos karoknak és rendeknek erre 1835 elején tett alázatos felírásukban, hol világosan kimondják, mikint azt, hogy az egyházi javak az ország közjavára taksálhatók, kétségbe teljességgel nem veszik, hanem azt állítják, hogy ez csak alkotványos úton, az országgyűlés hozzájárulásával történhetik. Eszerint az egyházi javak közcélokrai taksáltatásának elvét már országosan kimondottnak, sőt törvény s többszázados gyakorlat által szentesítettnek s annálfogva bevégzett ténynek mondhatnók, azonban jelen értekezésünknek egyáltalán nem célja ezen témát bizonygatni (mert azt különben kimerítőbben tennők), amint célunk nem volt a borsodi indítványt támogatni, hanem célunk csak az, miszerint feltéve, hogy az egyházi javak akármi célrai külön taksáltatásának elve helytelen s törvénytelen, jogtalan, igazságtalan, kérdezzük: következik-e ebből, hogy ennek némely megyék általi indítványozásáért a háziadó megbuktatásával kell a hazán bosszút állani? Sőt nem volt volna-e sokkal tanácsosabb azt mondhatni az egész országban, mit némely érdemes egyházi férfiak a pesti gyűlésen mondottak: “ím egész készséggel hozzájárulunk a közös hon közös terheihez, akarunk a háziadóban részesülni, ne taksáljatok minket külön”, mintsem szóval, s a szónál hangosabban szóló tényekben akkint nyilatkozni: “mi elleneztük, sőt itt-ott meg is buktattuk a háziadót, tehát ne kívánjatok minket taksálni”.
Nekünk úgy tetszik, e kérdésekre úgy a logika, mint előbb-utóbb az élet is meg fog felelni.

*) Ha visszaemlékezünk, hogy mi nemcsak a szekularizáció mellett soha szót nem emelénk, hanem még csak a vegyes házasságok ügyében sem íránk soha ex professo egyetlen egy hírlapi vezércikket, sőt Esztergom felírását még hamarébb közlők, mint a zalait, mellyel tökéletesen egyetértünk, s melynek értelmében közgyűléseken mindig szólottunk s jövendőben is szólandunk, túlságos tartózkodásunknak ily gyanúsításokkali viszonozására jogunk van méltó megvetéssel felelni. – Szerk.

Arany János 1845-ben írt “Elveszett alkotmány” c. elbeszélő költeményének 4. énekében gunyorosan, de nagyon is tényszerűen ismertette kora megyegyűlési vitáinak hangulatát. A konzervatívok közgyűlés előtti előkészületeit híven adja vissza, és soraiban nem nehéz ráismerni az 1843-ban a házi adó kérdésköre kapcsán kialakult viszályokra: “Így végzé Kolocintos uram nagyhírű beszédét, / Melyre a lelkesedett gyűlés rivalá: nem adózunk! // »Még egyet, édeseim. Mához két hétre gyűlés lesz, / Lesz kocsi, hús és bor; bemegyünk egy szálig a gyűlölt / Házi adó ellen harcolni körömszakadásig. / Mindazonáltal senki ne merjen vinni magával / Semminemű fegyvert (megyevégzés tiltja, barátim) / Ámde a jó botokat nem kell honn hagyni, azoktól / Függ a szabad szólás most, pro et contra, megyénkben.«”
A házi adó (domestica) évente kivetett, a nemesi vármegye működésének finanszírozására szedett adófajta volt, ebből utalták ki a különböző tisztviselők fizetését, a napidíjakat, fizették az országgyűlés, a vármegyei intézmények (börtönök, infrastruktúra stb.) működési költségeit. Az értelemszerűen kizárólag jobbágyokat sújtó házi adó nemesekre történő kiterjesztése a liberális ellenzék, különösen Kossuth számára rendkívül fontos volt a közteherviselés illetve általában a társadalmi egyenjogúság felé tett lépések sorozatában. Az 1839–40-es országgyűlés kompromisszumai után Kossuth és Deák Ferenc is egyaránt úgy látta, hogy a következő országgyűlés, valamint az addig folyó megyegyűlések politikai vitáiban központi szerepet kell kapni a kiváltságokra épülő társadalmi berendezkedést alapvetően érintő reformnak, a nemesi adófizetés – valamilyen formájú – általános kimondásának. Az önkéntes örökváltság, valamint a jobbágytelken ülő nemesek adófizetésre kötelezése 1840-ben fontos rést ütött a fennálló rendszeren, ugyanakkor a jobbágyságnak illetve a nemességnek csak bizonyos rétegeit érintette. Kossuth jól látta, hogy korai lett volna még az általános közteherviselés általa kívánatosnak tartott programjával fellépnie, a házi adó viselésének – korabeli elterjedt szóhasználattal – a nemesség “szűz vállaira” is történő helyezésével viszont óriási lépést tehettek volna előre. Nem sokkal azután, hogy átvette a Pesti Hírlap szerkesztését, egy, a házi adó esélyeit illető pesszimista Fejér megyei tudósításhoz fűzött jegyzetében bizakodásának adott hangot, idézve a francia forradalomban híressé vált Sičyes abbé mondását: “Ne csüggedjünk el. A magyar nemesség jelleméhez tartozik: fogékonyság az igazságra és szabadságszeretet. Használjuk, kitűrni tudva, a világosság szövétnekét, és a sötétség el fog oszlani. A magyar nemesség át fogja látni, mennyire igazak ama sokszor mondott szavak: »Szabadok akartok lenni? Legyetek mindenekelőtt igazságosak.«” A nyilvánvalóan a nemesi olvasóknak hízelgő megfogalmazást később az óvatos bizakodás és a házi adó eszméje népszerűsítésének szükségessége váltotta fel. A téma fontosságát jelezte, hogy számos vezércikket szentelt a témának, és felhívta a figyelmet a házi adó ügyének a liberalizmus magyarországi jövője szempontjából is központi jelentőségére. Lásd például: “Múlnak a napok, észre sem vesszük s eljő az országgyűlés ideje, s ha e szó: »házi adó« szőnyegre kerül, meglássuk, szabadelműségben férfiak vagyunk-e, vagy csak gyerkőcök, vagy tán pihenni megyünk, hangokban fáradtak, cselekvés előtt? Nekünk úgy tetszik, e szó: »adó« lesz a próbakő. És meg fogunk mindnyájan méretni, Isten adja, ne jegyezhesse joggal könyvébe föl a kronográf, hogy könnyűeknek találtattunk! Meglátjuk.”
1841-ben számos tanulsággal szolgált a reformellenzék egyik első átfogó programjának, a “szatmári 12 pont”-nak az áprilisban történt megyei elfogadása, majd országos hatása után, decemberben történt bukása. A program 6. pontja – ugyan a régi magyar törvények “helyreállítására” való, kissé átlátszó hivatkozással – a megyei költségek viselésében a nemesség szerepvállalását szorgalmazta. Jelen közleményünk szempontjából figyelemre méltó, hogy ugyanez a program 8. pontjában radikális hangot ütött meg: “a népnevelés végett mindenütt iskolák állíttassanak, s az ezekre kívántató költségek a szekularizálandó egyházi javakból pótoltassanak”. Az ősiség eltörlését, a céhek megszüntetését, a cenzúra eltörlését stb. is szorgalmazó programot – és ez a házi adó ügyének későbbi alakulása szempontjából is kulcsfontosságú – a felheccelt, felpénzelt és leitatott kisnemesi tömegek buktatták meg, akiknek kortesei/pénzelői az erőszakos eszközöktől sem riadtak vissza. A megyei közgyűlésen tevékenységük kimerült a politikai hitvallásuk középpontjában álló “nem adózunk” jelszó üvöltözésére, melyben az őket a parasztságtól megkülönböztető legfőbb nemesi kiváltságot fogalmazták meg. (Ekkor vált végleg fogalommá a megyei közéletben – az örökváltság ügyében Wesselényi és Kölcsey programját 1834-ben már megbuktató – Uray Bálint alispán, királyi tanácsos neve, valamint a csengeri és tyukodi ólmos botokkal kivonuló garázda kisnemesi tömeg, a “bunkókrácia” jelensége.) Figyelemre méltó ugyanakkor, hogy a szatmári 12 pont legismertebb egykorú kritikusa, Vesztróczy Ferenc (1791-?), az esztergomi főkáptalan ügyésze röpiratában felfigyelt az átfogó társadalmi-politikai reform elemeinek összefüggéseire. Az általa patetikus stílusban nemzetgyilkos, a magyar alkotmányt sírba döntő programnak tekintett szatmári 12 pont (melynek pártolója “lassankint riszálja tulajdon torkát, hogy kínosabban múljon ki a világból”), valamint a magyar liberalizmus meghatározó személyiségeinek programja ugyanis már valóban nem elégedett meg a fennálló társadalmi-gazdasági-politikai rendszer tüneti kezelésével, hanem átfogó reformot kívánt, mely nem hagyhatja érintetlenül többek között sem a nemesi kiváltságokat, sem az állam-egyház között kialakult feudális viszonyt. Bár a reform elemeit más-más módon is képzelhették el, éppen Vesztróczy idézett röpirata hozott indirekt bizonyítékot arra, hogy a katolikus egyházat alapvető érdek kötötte a fennálló társadalmi rendszerhez illetve magához a kormányzathoz. Megszólaltatta például azt a tipikus – később sok konzervatív illetve egyházi személy részéről megfogalmazott – álláspontot, miszerint az adómentesség kiváltságát féltő világi nemesség, valamint a nagybirtokait féltő egyház politikailag egymásra utalt és szövetséges az immár felekezetileg sem tagolt liberális reformellenzék törekvéseivel szemben. Például: “Azonban akár egyik, akár másik státusnak [értsd: rendnek] tagadjuk meg a magáét, mindég egyenlő hatású lesz az eredménye, és mindég a legveszedelmesebb s legiszonyatosabb.” Sőt, ki is mondja, hogy az egyházi birtokok kérdésének felvetése “a haza számára lassankint készítendő sírhalomnak első talpköve, [mert] az ország alkotása korával egykorú, s véle párosulva józanon megőszült sarkalatos nemesi szabadságokat [...] ezen pont egészen elnyelvén és elemésztvén, a nemzetközti meghasonlásra, belső háborúra, öldöklésre és az ország elpusztulására tágos utat nyit.”
Visszatérve Kossuthra, számára is a szatmári események egyik legfontosabb üzenete az volt, hogy nem elég a fontos és szép elvet megfogalmazni, azt megfelelően előkészíteni, és a megyegyűléseken politikai eszközökkel győzelemre segíteni szükséges. 1841 végén, 1842 első felében született cikkeiben pontosan rá is mutatott, hogy nem a házi adó csak nemesek általi elvállalását kívánja (egy ekkoriban megjelent nézetet cáfolva), hanem azt, hogy a megye lakossága – jövedelmei, birtokai arányában – egyformán viseljék a vármegye terheit. A közteherviselés irányába tett lépése szerkesztőként is talán a legtöbb energiáját kötötte le, és a házi adó ügyében született cikkeiben egyre világosabb, hogy a program elfogadtatásával az országos adó általános viselésének elvéhez kíván utat nyitni. Élénk színekkel ecsetelte a nemességre háruló polgári és hazafias kötelezettséget az adó elvállalása kapcsán és ítélte el a “lélekvásárlás ördögét”, vagyis a kisnemességet a “nem adózunk” populista demagógiájával bujtogató konzervatívok kormányzat által is pártolt tevékenységét.
Az indítvány sorsa – és a reformellenzék politikai előretörése – szempontjából kulcsfontosságú esemény volt, hogy az addig ellenzéki “vezérmegyék” közé sorolt Zalában 1843. április 4-én a felbujtott kisnemesek megbuktatták a házi adóra vonatkozó indítványt, és a halálos áldozatokat is követelő zavargásokkal lehetetlenné tették, hogy Deák Ferenc elvállalja az országgyűlési követséget. Mielőtt azonban ennek, illetve a fentebb közölt Kossuth-cikknek az összefüggéseire térnénk, szükséges még néhány előzményt számba venni. Mindenekelőtt arra kell utalni, hogy az 1839–40. évi országgyűlésen – a heves vallásügyi viták ellenére – nem született meg az ellenzék által már a korábbi diétán is szorgalmazott törvény, mely a protestánsok sérelmeit a vegyes házasságok és az áttérések ügyében orvosolta volna. Nemcsak az ekkor vallásügyben hatályos 1791/26. tc. módosításáról volt szó, hanem arról a sérelemről is, melyet Lajcsák Ferenc (1772-1843) nagyváradi püspök 1839. márciusi körlevele okozott. A püspök megtiltotta papjainak azon vegyes házasságok megáldását, melyben a protestáns fél nem hajlandó reverzálist, vagyis születendő gyermekei katolikus keresztelését biztosító nyilatkozatot aláírni. Ilyen esetre csak az ún. passiva assistentia gyakorlatát, vagyis azt engedélyezte, hogy a pap – aki nem viselhet esketésnél kötelező egyházi öltözéket – nem megáldja, hanem csak tudomásul veheti a házasság létrejöttét, és azt is csak a templomon kívül. A vármegyék követelték a protestánsokra nézve sérelmes intézkedés visszavonását az országgyűlésen, de hasztalanul.
Alighogy véget ért a diéta, a püspöki kar, különösen Kopácsy József (1775-1847) esztergomi érsek egyfajta “hadüzenetre” szánta el magát: Lajcsák eljárását kiterjesztette az egész magyar katolikus egyházra. Az egyház minden bizonnyal így kívánt erőt felmutatni az új vallásügyi törvényt szorgalmazó reformellenzékkel szemben, amelynek tevékenységét legszelídebben is csak az egyház és a katolicizmus romba döntésére irányuló törekvésként jellemezték. A vármegyékben óriási felháborodás kísérte a vegyes vallású jegyespárok magánéletébe való egyházi beavatkozás kísérletét, és az egyház által bizonyára nem remélt méretű ellentámadásra került sor. 1840. augusztus 27-én Pest megye közgyűlése határozatban kötelezte a megyében élő papokat a vegyes házasságok megáldására a reverzálistól függetlenül, ellenkező esetben perbeidézést és 600 forint bírságot helyezett kilátásba. (Arra Kopácsy bizonyosan nem számított, hogy az egyik első érintett éppen a börtönéből szabadult, népszerű ellenzéki vezető, Kossuth lesz. Az evangélikus Kossuth katolikus menyasszonyát szerette volna elvenni, de végül kénytelen volt 1841. január 9-én a passiva assistentia-val beérni. Az említett pesti gyűlésen nagy beszédben ostorozta a feudális kiváltságaihoz ragaszkodó katolikus egyház szűklátókörűségét és a polgárosodással való szembehelyezkedését. Az áldásmegtagadó papok megbüntetésének egyik leghatásosabb pártolója volt.) Pest megye álláspontját egymás után tette magáévá a legtöbb vármegye, csak az egyházi befolyás által meghatározott Esztergom és Heves, valamint az ókonzervatív Sáros állt a püspöki kar mellé. Pest mellett a legnagyobb hatást a többi vármegyére Zala 1841. január 11-i közgyűlése és az ott elfogadott körlevél gyakorolt. A körlevelet Deák Ferenc fogalmazta, és kitűnően foglalta össze a liberálisok – konkrétan a vegyes házasságokkal, általánosságban az állam-egyház viszonnyal kapcsolatban kialakított – egyházpolitikai nézeteit. Deák liberális katolicizmussal jellemezhető sorai megfontolt, de határozott szavakkal leplezték le a katolikus egyház magatartását a vegyes házassági ügyben, mely teológiai fejtegetésekbe csomagolva ugyan, de kizárólag politikai szempontból helyezkedett szembe alapvető polgári értékekkel, s kész volt a társadalmi békességet is felkavarni.
Kossuth fentebb közölt cikkének szerkesztői jegyzetében nem véletlenül hangsúlyozta (illetve a cenzor nem véletlenül húzta ki), hogy a szerző “tökéletesen egyetértett” a zalai körlevéllel, és azzal összecsengő módon nyilatkozott a pesti megyegyűléseken, mint azt említett 1840. augusztusi beszédének fennmaradt szövege ékesen bizonyítja. Ugyanakkor Kossuth valóban feltűnően tartózkodott az egyházzal kapcsolatos álláspontjának a sajtóban való hangoztatásától. Néha ugyan – többnyire csak megyegyűlési tudósításokhoz kapcsolt szerkesztői jegyzetben – hangot adott annak a meggyőződésének, hogy a katolikus egyház az emberek magánéletét és a törvényeket egyaránt sértő magatartást tanúsít, és amennyiben a klérus a fennálló (a vármegyék liberális indítványai által betartatni kívánt) törvényeket “vallása elveivel ellenkezőnek tartja, a törvényhozásnak más utat kell arra nyitnia, hogy a státus céljának elég tétessék”. Bár Kossuth valóban tisztán liberális álláspontra helyezkedett, a Pesti Hírlap szerkesztőjeként igyekezett a kiegyensúlyozottság elveihez tartani magát. Nem véletlenül hangsúlyozta 1843-ban is, hogy 1841 januárjában előbb adott helyt lapja hasábjain az esztergomi, és később a zalai körlevél közzétételének. Jogosnak érezzük továbbá azt is, hogy Kossuth ennek kapcsán mindig is határozottan visszautasította az egyház- és vallásellenesség vádját. Az egyház álláspontját a püspöki kar tagjai hivatalos irataikban is a vármegyei határozatokat legalább úgy minősítették, hogy azok – Pyrker László János egri érsek Borsod megyéhez címzett ellentmondásában – “püspöki hatóságom körébe vágnak, s a római katolika egyház függetlenségét, a religiónak [= vallásnak] jogait megtámadják”. Katolikus egyházi oldalról a nyilvánosság előtt szinte mindenki, aki közéleti kérdésekhez hozzászólt, szenvedélyes szavakkal bélyegezte a vegyes házasságok áldásmegtagadása miatt fellépő liberálisokat az egyház és a kereszténység erőszakos üldözőinek, a püspöki kart pedig a “hit” ügyéért mártíromságot szenvedő, az első apostolokhoz hasonlított hősöknek stb. A magyarországi liberálisok fellépése kapcsán mondhatni, a “minimum” az volt, hogy a francia forradalom egyházüldözésével riogatták az – egyébként erre ekkor kevéssé fogékony – közvéleményt. Megjegyezzük, a papság különböző szintű képviselői több tucatnyi röpiratot írtak “jogvédő” álláspontjuk népszerűsítésére, míg a liberálisok megyegyűlési beszédei csak kéziratban terjedhettek, röpirataikat a cenzúra megjelentetését a cenzúra kivétel nélkül eltiltotta.
1841 folyamán az egyház és a kormányzat számára egyaránt kínossá váltak a plébánosok ellen megindított megyei büntető eljárások (a kancellária ezeket végül a Bécsben kilincselő püspöki kar közbenjárására ellehetetlenítette), melyekből minden megyére jutott néhány. Az egyháziak helyzetét nemcsak súlyosbította, hogy ezáltal nyilvánvalóvá vált: a következő országgyűlésen nem lehet tovább halogatni a vegyes házasságok ügyét lezáró – liberális hangvételű – törvény elfogadtatását, továbbá az, hogy a vármegyékben rohamosan formálódó liberális ellenzék a vegyes házasságok kapcsán újabb és újabb reformokat kezdeményezett a feudális állam-egyház viszony lebontására. Ezek az egyháziak sokrétű kiváltságait érintették (például politikai szinten intézményes befolyásukat a törvényhozásban, a végrehajtó hatalomban és a bíráskodásban, társadalmi szinten a feudális járadékformák – tized – élvezetét stb.), és ha volt is közöttük néhány túlzás, antiklerikális megnyilvánulás is, döntő többségükben olyan alapvető polgári reformokat indítványoztak, melyeket a 19. század második felében a magyar törvényhozás újra napirendre tűzött. (Bereg megye például a kötelező polgári házasságról is alkotott körlevelet.) Témánk szempontjából Zala megye egyik körlevele különösen érdekes, melyben – szintén 1841. január 11-én és szintén Deák Ferenc indítványára – sérelmezték, hogy Kopácsy József, aki 1839-ben lett esztergomi érsek, továbbra is magának tartotta fenn a korábbi veszprémi egyházmegye püspökeként élvezett jövedelmeket. Deák felhívta a figyelmet arra, hogy a magyar törvények szerint ugyanaz az egyházi személy két haszonvételt egyidejűleg nem bírhat, továbbá “sem az egyházi szolgálat érdeke, sem a magyar anyaszentegyház főpapjának magas méltóságához illő ellátása meg nem kívánják, hogy ezen két nagy és fontos egyházi hivatal, s hivatalos kötelességekkel járó egyházi haszonvétel ugyanazon egy személyben összesíttessék”. (A veszprémi püspöki széket csak 1842-ben foglalta el Zichy Domokos, akiről még lesz szó. Kopácsy egyébként az esztergomi bazilika építésével indokolta a veszprémi püspökség jövedelmeinek megtartását.)
A vármegyék többsége ezt a sérelmet is felkarolta és támogatta, sőt, volt egy, amely még tovább is fűzte a Deák által felvetett gondolatot. Borsod megye május 11-i közgyűlésén a liberális ellenzék egyik legismertebb, “második vonalbeli” személyisége, Palóczy László (1783-1861) beszédében jónak, ugyanakkor elégtelennek és nem célravezetőnek nevezte Zala javaslatát. A vegyes házassági viták hatása alatt általában figyelmeztetett, hogy a katolikus püspöki kar konzervatív, “haladás”-ellenes magatartásának forrása a feudális nagybirtokaival összefüggő társadalmi és politikai befolyásában keresendő, éppen ezért “a főpapság káros hatalma letörésére nincs jobb és szükségesebb mód, mint földi gazdagságai kútfejeinek bedugása”, vagyis a szekularizáció. A megye augusztusi közgyűlésére maga Palóczy szövegezte meg a reformkor politikatörténetében “borsodi indítvány”-ként elhíresült javaslatot, melyben egyrészt abból indult ki, hogy az egyházi birtokok az államtól kapott (tehát állami) vagyon tárgyát képezik, ezért jövedelmeinek hovafordításáról az országgyűlés is rendelkezhet, másrészt pedig abból, hogy ezen birtokok jövedelmei jelentősen meghaladják a püspök illetve az egyházmegyei papság javadalmazásának, továbbá a hitéleti céloknak a szükségeit. Utóbbiakat értelemszerűen meg kell hagyni az egyháziak kezén – indítványozták a borsodiak –, a fennmaradó “felesleget” azonban közcélra, mégpedig a népnevelés céljaira kell fordítani. A szatmári 12 pontban is szó szerint szereplő javaslat terjedelmes kibontásával heves vita vette kezdetét. A javaslatot elvben a liberális vármegyék is támogatták, sokan azonban túl korainak gondolták az indítványt, továbbá attól féltek, hogy a radikális javaslat veszélybe sodorhatja az alapvető (vegyes házasságokkal összefüggő) egyházpolitikai törvény, valamint más liberális reformok sorsát. Nem utolsósorban a papság újult erőre kapó (például újabb röpiratokban és megyegyűlési beszédekben megmutatkozó) agitációja is sikerrel fenyegetett, amikor arra hivatkoztak, hogy ha az egyházi birtokokat elveszik, könnyen a világi nemesek is erre a sorsra juthatnak. A borsodi liberálisok és támogatóik csak nehezen tudták részletes magyarázataikban az ilyen megnyilatkozásokat elhárítani, és a törvényhatóságok közül csak néhány vette fel a javaslatot követutasításai sorába.
Az egyházpolitikai indítványokkal összefüggő megyegyűlési viták 1842 első felében jórészt lezajlottak, s 1843 elején sem kaptak igazán lábra, amikor március második felében híre ment, hogy az uralkodó május közepére összehívta a várva várt országgyűlést. Az egyházpolitikai vitákban elfoglalt álláspontok ekkorra már kikristályosodtak a vármegyékben, a követutasítások összeállításával foglalkozó megyegyűléseken sokkal inkább a központi reformkérdésekre koncentráltak – mindenekelőtt a szakítópróbának tekintett házi adó ügyére. Nem véletlen, hogy az ezzel kapcsolatos megyei hírek a Pesti Hírlap hasábjairól szinte kiszorítottak minden más megszokott rovatot. Kossuth vezércikkei is jelezték: szinte csak ez áll érdeklődése középpontjában.
Kossuth Lajos fent közölt cikkének soraiban nem nehéz felfedezni a keserűséget. Ekkor még nagyon is az 1843. április 4-i, zalai közgyűlésen illetve közvetlenül utána történt események hatása alatt állt. Ezen a napon a megyegyűlésre becsődített, felbujtott kisnemesi tömeg a “nem adózunk” kurjongatással leszavazta a házi adó elvállalását, durva kirohanásokat intézett Deák Ferenc országgyűlési követségének terve ellen, sőt a közgyűlésről hazafelé tartva Kehidán összeverekedett Deák híveivel illetve béreseivel. A három halálos áldozatot és sok sebesültet követelő incidens előtt döbbenten állt a közvélemény. Nem ez volt az első és nem is az utolsó eset, hogy a konzervatívok által felheccelt tömeg erőszakos jelenetekkel lehetetlenítette el az ellenzék tevékenységét és kényszerített ki kormánypárti határozatot, de valóban félelmet keltett, hogy a liberálisok egyik bázisának tekintett Zalában is végleg felülkerekednek, továbbá annak a lehetősége, hogy a következő, nagy reményekkel várt országgyűlésen a liberálisok Deák távollétében vezér nélkül maradhatnak. Kossuth nem sokkal lapzárta előtt vette hírét a történteknek (Deák már április 4-én este levelet írt neki), és a Pesti Hírlap következő számának címoldalán “Gyászhír” című tudósításban számolt be a Zalában történtekről: “rendkívüli alkalommal hírt vettünk Zalából egy csapásról, melynél nagyobb, melyhez hasonló országgyűlési reményeinket nem érheté”. Kossuth felkiáltott: “ez öngyilkosság”, a következő számban pedig “Zala s az adó” című vezércikkében elemezte a történteket, és szállt vitába elsősorban a Világ illetve a Nemzeti Újság kormánypárti publicistáival, akik a radikális ellenzéki követelések törvényszerű – és kimondva-kimondatlanul: jogos – ellenhatásaként írták le az adóellenes mozgalmat, annak szélsőséges, erőszakos megnyilvánulásaival együtt.
Kossuth “Adó s egyházi rend” c. cikke elején igyekezett még reálisan számot vetni a házi adó esélyeivel, és nem nagyon táplált illúziókat a kilátásokat illetően. Világosan rámutatott arra, hogy a házi adó ügyének bukásáért egyértelműen a “saját java” ellen fellázított kisnemesség tehető felelőssé, s ezt különösen megkeserítette, hogy legalább nyolcra tette azon megyék számát, ahol a kisnemesség “egy-két ember ármányának lőn áldozatja”. Bírálta ugyanakkor a házi adó liberális híveit is, elbizakodottsággal és a konzervatív offenzívával szembeni felkészületlenséggel vádolta őket. (Hogy kritikája mennyire helytálló volt, épp a későbbi, zalai események igazolták, amikor a liberálisok – kiterjedt korteskedéssel, azaz anyagi áldozatokat ők sem kímélve – végül keresztül tudták vinni a házi adó elvállalásának kimondását, és Deák követté választását egyaránt. Más kérdés, hogy Deák a korábbi események miatt, erkölcsi megfontolásokból nem vállalta a követséget.) Kossuth ugyanakkor – mivel tisztában volt a sajtó, és különösen lapja jelentőségével a közélet formálásában – igyekezett halvány reménysugarakat is kelteni. Minden korábbinál jobban igyekezett a házi adó híveit mozgósítani, hogy adják fel elbizakodottságukat, legyenek éberek a kormányzat veszélyes tevékenységével szemben, és oda is érjenek el, “hová a nyomtatott betű nem fér, melyet ekkorig csak az ármány s csábítás monopolizált”, és világosítsák fel a nemességet “saját java és csábítói iránt”. Kossuth itt is megismételte sokat hangoztatott tételét: az adó elvállalása a nemesség alapvető érdeke (“az elcsábított köznemesség erőszakos kitöréseivel lételének sírja körül ás”), olyan gyógyszer, amelyet vagy bevesz magától, és akkor meggyógyul, vagy a történelmi események lenyomják a torkán, s akkor csak veszteséget szenved.
Deák megyéje mellett cikkében konkrétan említi például Gömört is, ahol valóban a zalaihoz hasonló súlyosságú események zajlottak le. Pedig a megyéből eleinte itt is biztató hírek érkeztek, márciusban – ugyan 8 és ½ órás vitát követően – úgy nézett ki, hogy a többség elfogadja az adófizetés elvét. Még ha valóban sor került a Kossuth által is idézett esetre, amikor az ősiség eltörlése mellett szónokló liberális alispánra ezekkel a szavakkal rontott egy “vitapartnere”: “ki kell vetni az ablakon”. Azután az április 13-i követválasztáson itt is elszabadultak az indulatok. Késsel mellbeszúrták a megye másodalispánját (ezt Kossuth is említette), és nagy zavargások közepette nemcsak az adó ügyét szavazták le, hanem a liberális Szentiványi Károly (1802-1877), az “adó hőse”, Deák egyik legjobb barátja követté választását is, holott mind a korábbi, mind a későbbi diétán ő képviselhette Gömört. A korábbi közgyűlés óta történteket jellemzően adta vissza a Pesti Hírlap megyei tudósítója, Bodon Ábrahám terjedelmes, de a cenzúra által eltiltott beszámolójában: “Ama politikai őrültség, mellyel a nemesi szabadság (!!) álapostolai az egész hont elboríták, ama vad ingerültség, melyet az izgatók álnok fogásokkal a köznemességben felköltöttek, a márciusi közgyűlés óta megyénkben is felütötte rémfejét.” Veszprémben még a februári megyegyűlésen történt, hogy “egyebet hallani, mint nem adózunk, nem fizetünk harsány kiáltozásokat”, az ősiség melletti heves kiállások kíséretében. Itt is előfordult az az érdekes eset, hogy még azok a jobbágytelken ülő nemesek is ellenezték a házi adóra vonatkozó terveket, akik a korábbi országgyűlés döntése értelmében már adókötelesek voltak, és a házi adó általánossá tételével terheik még csökkentek is volna. Az első alispán arról számolt be, hogy előző nap felkereste őt egy küldöttség, akik rámutattak, hogy bármilyen ékesen is szóljanak, ők elvből mindenképp ellenzik a házi adót, melyet az előzetes biztató hírek után itt is leszavaztak. A mindig heves csatározásairól híres Nógrádban illetve Fejérben a “fehér és vörös tollas” küzdelem végződött a liberálisok vereségével, s a fentebb nem említettek mellett véres jelenetek között bukott a házi adó Szabolcs, Szatmár és Nyitra stb. megyékben is, utóbbiban Kossuth szavaival “az eladósult oligarchia által vak eszközzé alacsonyított nyers tömeg” hurrogta le a megye értelmesebb nemeseit. Kossuth élénk figyelemmel kísérte a megyei történéseket. Fájó volt számára az ügy olyan liberális vezérmegyékben való – helyenként időleges – elbukása, mint Borsod vagy Zemplén, mindkettőben a “nem adózunk”-at “egyesített torokkal visszhangzó nyers tömeg” visszavonatta a korábban már meghozott, adópárti megyei határozatot.
Következő gondolatmenetében tér rá Kossuth arra, hogy a házi adó megbuktatásában számos vármegyében a papok, mint “a nemesség felizgatása főrugói” meghatározó szerepet játszottak. Ennek kapcsán hivatkozik bizonyos “K.I.” Világ-ban megjelent cikkére. A szerző bizonyosan Körmöczy Imre (1811-1871) a kalocsai egyházmegye papja, később kanonok, az egyháztörténet tanára, szónok, számos konzervatív egyházi publicisztika és röpirat szerzője. Körmöczy rengeteg cikket írt a Religio és Nevelés-be, a Világ-ba (majd utódjába, a Budapesti Híradó-ba), 1844 után részt vett a katolikus papságnak a Konzervatív Pártban való részvételét célzó mozgalomban, utolsó elnöke lett a konzervatív Gyűldének. 1841-ben röpiratban bírálta Zala megye vegyes házasságok ügyében készült körlevelét, Pest megye közgyűlésein pedig Kossuth egyik legaktívabb ellenfele volt. 1848-ban joggal írta magáról, hogy “én, ki Kossuth Lajos ellen annyi évekig küzdöttem, ki követi elválasztása ellen mindent, mit becsület és törvényesség megengedett, elkövettem”, sokat munkálkodott a papságnak az udvar politikája melletti felsorakoztatásáért. Itt említett cikkében, és többi ekkoriban keletkezett írásában Körmöczy valóban azt a tételt állította fel, hogy a papságnak a konzervatív oldalon való felsorakozása nem más, mint a liberálisok egyház elleni durva támadásainak logikus ellenlépése. A szekularizációtól rettegő egyház értelemszerűen áll a másik oldalra – hangoztatta, azzal a Kossuth által is dicsérően hivatkozott, bár inkább látszólagos magatartást sugalló kiegészítéssel, mely szerint Körmöczy személy szerint a házi adó elvállalását támogatta. (Azért tekinthetjük látszólagosnak az adó melletti kiállását, mert Pest megyében nem volt kétséges a liberális reformjavaslat sikere, még ha nem is volt annyira vitáktól mentes a határozat elfogadása, mint Kossuth cikke sugallja.)
Kossuth nem is tévedett abban, hogy a papság tevékeny szerepet vállalt a házi adó körüli politikai csatározásokban. Kopácsy József esztergomi érsekről például 1842-ben azt híresztelték, hogy hajlandó volna támogatni a házi adó ügyét, csak hogy az egyházi birtokokról ne essen szó. Ennek azonban önmagában ellentmond, hogy Esztergomban 1843 elején a papság tevékeny részvételével meggyőző többséggel szavazták le az adózás híveit. Továbbá a történeti kutatás azóta már kiderítette, hogy az esztergomi érsek meghatározó résztvevője volt annak a bizalmas udvari értekezletnek, amelyen még 1842-ben uralkodói jóváhagyással részletes stratégiát dolgoztak ki a következő országgyűlés alsó tábláján konzervatív többség kialakítása, valamint a követválasztások eszközöket nem kímélő befolyásolása céljából. Mindennek munkálatait a nádor és a kancellár mellett Kopácsy koordinálta, aki szintén felszólította a világi és egyházi méltóságokat a megyegyűlések anyagi befolyásolására, papjait pedig az azokon való tevékeny részvételre. A püspöki kar részvételével tartott bizalmas értekezletek lényegében a “cél szentesíti az eszközt”-típusú állásfoglalást fogadtak el (vagyis azt, hogy korteseik mindent megtehetnek a kormánypárti többség kialakítása, a meghatározó ellenzékiek – például elsősorban Deák – megbuktatása céljából), a konkrét agitációban személyesen nem, a héttérből viszont annál aktívabban részt vesznek. Kopácsy maga is úgy gondolta, hogy eljött az idő a liberális ellenzék letörésére, különösen Deák megbuktatására, akivel szemben a vegyes házasságok ügyében tanúsított magatartása mellett a két egyházi javadalom együttes betöltése elleni indítványa miatt személyes bosszút is forralt. A kortársak számára egyértelmű volt az összefüggés, és maga Deák is megírta barátainak, hogy “ezen ármánykodásnak [ti. az adó és személye megbuktatásának] valódi kútfejei” Zichy Domokos (1808-1879) illetve a későbbi reformországgyűléseken az egyházi álláspontot konokul védelmező Bezerédy Miklós (1793-1885) kanonok voltak. “Zichy úgy hiszem, nemcsak maga van, társai gondolom azok, kik egyébként is elvtársai” – írta. Zichy a nemesi adózást megszállottan, elvi alapon ellenezte, annak még a konzervatívok között is feltűnően aktív ellenfele volt. Ezért nemcsak az egyházmegyéjéhez tartozó vármegyékben (elsősorban Veszprémben és Zalában), hanem Fejérben is horribilis összegeket áldozott az ellenzék visszaszorítására. 1843-ban egyébként is elterjedtnek számított, hogy a világi nagybirtokosok mellett a püspöki kar tagjai mélyen a zsebükbe nyúltak a kisnemesi tömegek mozgósítása céljából, de Zichy még ezen is túltett, az egyik gyűjtőívre ugyanis ráírta, hogy az addig biztosított 43 ezer forinton túl vállalja, “amennyi ezen felül szükséges”. A későbbi liberális korteshadjáratban nem véletlenül bukkan fel olyan paszkvillusok, miszerint Forintos Györgynél (a konzervatívok egyik elvtelen megyei főkortese, a kisnemesség mozgósítója) “sok papi pénz elkél”, sőt a papi agitációt ellensúlyozni kívánó részletesebb leírások is. Például: “Eleget vérzettünk, s mondjuk ki igazán / úgyis elég átok a pap minden hazán.”
Kossuth cikkének kritikája lényegében abban foglalható össze, hogy elítéli a papságot, amiért a “borsodi indítvány” miatti kicsinyes bosszútól vezéreltetve a megyékben a házi adó ellen nyilatkozott. Nem túl meggyőzően ugyan, de feltételezi, hogy “nem meggyőződésből” tették ezt az egyháziak, “mint az elcsábított együgyű nemesség”, továbbá igazságtalannak véli, hogy sérelmeik miatt a papok a haza érdekein állnak bosszút. Kossuthnak ebben az érvelésében bizonyára jó adag taktikai elem is meghúzódik. Hangoztatja ugyan, hogy maga nem ért egyet a “borsod indítványban” foglalt szekularizációs javaslattal (“korszerűtlen”-nek, “hibás”-nak nevezi), ahogyan elsietettnek minősíti a szatmári 12 pont vonatkozó indítványának “minden megyék tanácskozási szőnyegére felkényszerítését” is. Ugyanakkor kérdés formájában felveti a borsodi indítvány kimenetelét, akár az aktuális jelenben, akár a távolabbi jövőben. Feltételezésének sugalmazása nagyon is kézenfekvő, ha hozzávesszük, hogy homályosan utal a nyugat-európai országokban történtekre, majd rámutat, hogy a magyarság minden pozitív példát fokozatosan átvett nyugati államoktól: “látjuk, hogy oly eszmék megtestesülése előtt sem valánk képesek elzárkózni, melyek őseredeti státusszerkezetünk típusával merő ellentétben állottak [...], e részben – mondánk – a jövőt jósolni teljességgel nem akarjuk”. Kossuth nyilván hibás taktikai megfontolásnak, elsietett és céltalan kezdeményezésnek látta a szekularizáció borsodi felvetését, vagyis az egyházi birtokok (akár részleges) elvételének elvét. Ugyanakkor cikke utolsó részéből is kitűnik, hogy nagyon is megengedhetőnek, sőt kívánatosnak tartotta az egyházi birtokok jövedelmeinek közcélra történő fordítását. Figyelemre méltó továbbá, hogy Pest megye hivatalosan üdvözölte a borsodiak által felvetett ötletet, követutasításába viszont (Szentkirályi Móric és Kossuth szorgalmazására) nem annak szekularizációs formáját adta, hanem azt az elképzelést fogalmazta meg, hogy az egyház jövedelmeinek a papság méltányos fizetésének levonása után megmaradó részét a létrehozandó országos pénztárába szolgáltassa be, és az valamely közcélra fordíttassék. Ez pedig már nagyon is összecseng Kossuthnak ebben az 1843-as cikkében kifejtettekkel, miszerint javaslata “a borsodi indítványtól elvben lényegesen különbözik, ez az egyházi javak tulajdoni jogát illetlenül hagyja, s azoknak még csak státusjószági természetét sem szankcionálja”.
A reformellenzéken belüli eltérő nézetek, programviták egyik fontos, egyházpolitikai természetű adalékáról van tehát szó. Kossuth ugyanakkor nyilván nagyon is tudatában volt annak, hogy az egyháziak az általa helyeselt reformról ugyanúgy hallani sem akartak, mint a “borsodi indítványról”, amint erre egyébként cikkében is utal. Abban ugyanis nem volt vita, hogy a katolikus egyházat, mint feudális járadékokat évező nagybirtokost változatlan formában nem tudnának egy polgári állam keretei közé illeszteni. Kossuth említett, 1840. augusztus 27-i pesti beszédében a vegyes házasságok ügyében mutatott katolikus magatartást azért is ítélte el, mert az egyház annak ellenére tett tanúbizonyságot türelmetlenségéről, hogy közben “a magyar státusnak legtöbb jóvoltával él”. Az általa említett 1834-1835. évi országgyűlési határozatokról ugyanis maga is beszámolt annak idején az Országgyűlési Tudósítások-ban. Az egyház korábban gyakran sérelmezte, hogy bizonyos célokra az uralkodó anyagi hozzájárulást szedett tőlük (legismertebb volt a fortificatio, vagyis a várerődítési hozzájárulás), amelyhez a rendek is csatlakoztak, de nem azért, mert az egyházi jövedelmek egy részének elvételét elítélték volna, hanem azért, mert azt az uralkodó az országgyűlés beleegyezése nélkül foganatosította. Az 1825–27. évi országgyűlésen merült fel először a probléma, ahol az alsó tábla állásfoglalásának lényege nem pusztán az említett sérelem volt, hanem annak kimondása is, hogy az egyházi birtokok állami vagyonnak tekintendők, mely ugyanis magában hordozta azt is, hogy akkor az állam (jelen esetben a törvényhozás) dönthet annak hovafordításáról. A kérdés nem nyert orvoslást a következő diétán sem, ezért 1834-ben a rendek újra felvették az előleges sérelmek közé: “Mi sem vesszük ugyan legkisebbé is kérdésbe azt, hogy az egyházi javadalmak jövedelmeit az ország védelmére vagy más közhasznú egyházi és nemzeti intézkedésekre fordítani lehessen, minthogy azonban az ország bármely rendének országgyűlési végzeten kívül egyoldalúlag tettleg behozott s tettleg folytattató megrovatása az alkotmány és törvények szabályai szerint sérelem, s a törvényhozásnak azon ezúttali elmellőzése is, melyen a királyi kegyelmes válasz alapul, nem megnyugtató, hanem újabb sérelmet okozó rendelkezés, ily törvényes szemponti nézetből a jelen szakaszi sérelemnek, úgy mint ez 1825/7. és 1830. [évi] felírásainkban felterjesztettük volt, orvoslása szorgalmazásához továbbá is állhatatosan ragaszkodunk.” 1835–36-ban a sérelem orvoslása kapcsán vita is bontakozott ki az alsó és a felső tábla között, és négy üzenetváltásra is sor került. A felső táblán különösen a püspöki kar tagjai hallani sem akartak arról, hogy a rendek azt kívánták a sérelembe foglalni (az előleges sérelmekre adott uralkodói leiratból kiolvasni), miszerint “az egyházi javak a státus szükségeinek fedezésére fordíthatók”. A végső megegyezést a “törvények értelmében” kifejezés beszúrása hozta. Az uralkodó álláspontja is világos volt, ragaszkodott a magyar főpapságtól származó bevételeihez mindaddig, amíg az országgyűlés erre vonatkozóan új törvényt nem alkot. Ez a megfogalmazás pedig (nyilván az uralkodóétól és a püspöki karétól egyaránt eltérő okokból) az 1840-es években bátorítólag hatott a reformellenzék értelmezésére is.
Visszatérve Kossuth 1843-as cikkének gondolatmenetére, még egy körülményre érdemes felhívni a figyelmet. A papságnak tulajdonított kicsinyes bosszút nemcsak azért tartotta értelmetlennek, mert azzal pártérdekek helyett (például a liberális párt érdeke helyett, melyről Kossuth nem mulasztotta el megjegyezni, hogy az ahhoz való tartozást dicsőségnek tartja) a nemzet egészének ártanak. Hanem azért is, mert – mint mondja – könnyen visszafelé sülhet el a papság szempontjából. Arról győzködi olvasóját (vélhetően a házi adó ügyében ingadozók megnyerése céljából), hogy az egyháziaknak is értelmetlen a liberális kezdeményezéssel szembefordulni. Kossuth itt nyilvánvalóan taktikus volt, hiszen ő maga is tudta, hogy – legalábbis ami a felső klérust illeti – a katolikus egyház nem pillanatnyi sérelmek megtorlása vagy a borsodi indítvány miatt fenyegető veszély miatt állt a házi adó leszavazóinak, illetve utóbbiak konzervatív korteseinek táborába, hanem nagyon is elvi megfontolásból. (Mint ezt Kopácsy érsek és Zichy püspök fentebb elemzett példája is bizonyítja.) Az egyháziak a nemesi adómentességet ugyanis azon társadalmi-politikai rendszer pillérének tekintették, mely a katolikus egyház sokoldalú kiváltságait is biztosította.
Végül Kossuth Pesti Hírlap-beli agitációjának (értelemszerűen a megjelent cikkeinek) is köszönhető volt, hogy az 1843. évi országgyűlésre végül 17 vármegye érkezett a házi adó elvállalását támogató követutasítással.

Ünnepi tanulmányok Szigeti Jenő 70. születésnapjára. 
Szerk.: Daniel Heinz – Fazekas Csaba – Rajki Zoltán. Miskolc, 2006. 100-111. p.

Parainesis a Bihar megyei honfiakhoz 1839-ből*
Az Országos Széchényi Könyvtárban egy bekötött nyomtatványokat tartalmazó vaskos kötet lapjai között bukkantam egy ismeretlen és kiadatlan kéziratra, mely “Parainesis a Bihar megyei honfiakhoz, 1839. Máius 6-án” címet viseli, szerzőként a “C_y A_l” névbetűk feltüntetésével. A kézirat eredetéről, forrásairól közelebbit jelenleg nem tudunk. A szerző névbetűit ugyan viszonylag könnyű feloldani, hiszen csak a vármegye reformkori közéletében ismert Csengery Antalról lehet szó – csak az a kérdés, hogy apáról vagy fiáról. Előbbiről szinte semmit, utóbbiról sokmindent tudunk. Ifj. Csengery Antal (1822, Nagyvárad – 1880, Budapest) a 19. századi magyar politika- és tudománytörténet kiemelkedő személyisége, kézikönyveink joggal méltatják írói, publicisztikai, sokirányú tudományos és irodalomszervezői munkásságát. Közéleti meggyőződésének már nagyon fiatalon hangot adott, cikkeket írt, 1845-től a centralisták híveként a Pesti Hírlap szerkesztője, 1848–49-ben fontos közéleti szerepet játszott, mint lapszerkesztő és köztisztviselő, később a “passzív ellenállásban” illetve a kiegyezés előkészítésében Deák Ferenc leginkább közvetlen híveinek egyikeként meghatározó szerepet játszott. Volt országgyűlési képviselő, a Magyar Tudományos Akadémia alelnöke és még számos közéleti tisztség betöltője.
Az apáról a Csengery-életrajzok csak annyit állapítanak meg, hogy jónevű ügyvéd és ismert jogtudós volt, továbbá háza a bihari ellenzéki és liberális értelmiség kedvelt találkozóhelyének számított. Nagyváradon, a Nagykút utcai kúriájában gyakran megfordult az országosan ismert személyiségek közül Kazinczy Ferenc, Kölcsey Ferenc, a megye közéletében kiemelkedő szerepet játszott Beöthy Ödön is. A város közéletében való elismertségének jelzője lehet, hogy második és keresztnevét is öröklő fia keresztapaságát a város akkori polgármestere, Bende Péter vállalta. Elvben az apa, Csengery Antal is lehetett szerzője az 1839-ben keletkezett versnek, hiszen fia még az 1840-es években levelezett vele, 1848-ban Bihar vármegye állandó bizottmányának tagjai között is találkozunk a nevével. 1860-ban hunyt el.
Az alább közölt költemény címválasztása nyilván Kölcsey hatását tükrözi, ami megfelel a nagyváradi Csengery-szalonnal kapcsolatos, fentebb jelzett ismereteinknek. A műfaj szigorú meghatározását – vagyis a valamely személyhez, személyekhez intézett erkölcsi tartalmú buzdítást, intést – tekintve talán inkább az apát kellene gyanítanunk a szerzőben, hiszen a megyei “honfiak” megszólítását, a hozzájuk címzett, álláspontját elfogadtatni akaró, sőt követésére felszólító gondolatokat első olvasatban nem biztos, hogy egy 17 éves fiatalembernek tulajdoníthatnánk. Mégis, mind a költemény keletkezésének helyét és időszakát, mind pedig az ifjabb Csengery Antal ekkori és későbbi politikai pályafutását tekintve, joggal feltételezhetjük, hogy a szerző nem az apa, hanem a fia volt. Politikai érettségét, a közélet iránti tájékozottságát már egy 15 éves korában bátyjához intézett levele is elárulja. Egyik első, alig 28 éves korában megjelent életrajzi szócikkének tanúsága szerint a kortársak számára ismert volt fiatalkori érettségéről, műveltségéről, politikai tájékozottságáról: “[otthonában] igen alapos nevelést nyert, s már korán kifejlett ízlése és vonzalma a classicusok iránt. Ugyanott szerezte első politikai eszméit s hajlamait, mert atyja háza a bihari szabadelmű fiatalságnak központja volt.” Ugyanez megemlíti, hogy Bihar vármegye körleveleit is – Beöthy híveként, sőt bálványozójaként annak 1841. évi alispánná választása után – gyakran ő szerezte, a sajtótudósításokban is feltűnt, például később a Pesti Hírlap levelezőjeként.
A költeményből kitűnő radikális politikai felfogás szintén inkább rokonítható a fiatalabb Csengeryével, mint apjáéval, különösen, ha hozzávesszük, hogy az ifjú Antalnak alig 18 évesen kellett elhagynia Nagyváradot (Debrecenbe költözött), s az okok között életrajzai első helyen említik az 1839-ben a megyei közéletben tanúsított aktív szerepét. Beöthy Ödönnel (1796-1854), Bihar ismert liberális vezéralakjával szimpatizált, és az 1839 tavaszán különösen felforrósodó megyei közéletben egyértelműen mellette foglalt állást. Az 1830-as évek végének országos jelentőségű belpolitikai folyamatai között kiemelkedett, hogy Lajcsák Ferenc nagyváradi püspök 1839. márciusi körlevelében megtiltotta papjainak azon vegyes házasságoknál az egyházi áldás kiszolgáltatását, ahol a protestáns vőlegény nem ad reverzálist (a születendő gyermekek katolikus neveltetését biztosító kötelezvényt), csupán az ún. passiva assistentia alkalmazásával a házasság létrejöttének tudomásul vételét tette lehetővé. A nagy vihart kavart intézkedésben a liberális ellenzék hívei a szabad vallásgyakorlás elleni támadást, a bécsi udvar politikai támaszának tekintett katolikus egyház intoleranciájának megnyilvánulását látták. Az 1839-40. évi országgyűlésen a Deák Ferenc vezette ellenzék nem csupán feltétlenül orvosolandó sérelemnek tekintette a nagyváradi (és a hasonló módon eljáró Scitovszky János rozsnyói, később pécsi) püspök körlevelét, hanem számukra kiindulópontja lett az állam-egyház elválasztása és a felekezeti egyenjogúság törvényi biztosítékának megteremtését szolgáló szabadelvű egyházpolitikai program meghirdetéséhez is. Az ekkor az ellenzék egyik fellegvárának számító Biharban különösen éles volt a Lajcsák-körlevél miatti felháborodás, s nemcsak a nagyváradi püspökség területi illetékessége miatt. Beöthy Ödön ugyanis már az 1832-36. évi országgyűlésen a protestánsok vallási sérelmeinek orvoslását, a katolikus egyház közéleti szerepének visszaszorítását szorgalmazó ellenzék egyik vezérszónoka volt, ráadásul mindezt római katolikusként képviselte. (1833-ban elhíresült például az ún. Tágen-ügy, amikor a nagyváradi káptalan küldöttével keveredett éles konfliktusba.) Beöthy személyes (vagyis bihari) érintettsége egy csapásra országos jelentőséget adott a felekezeti egyenjogúság ügyének, illetve a vegyes házasságokat ekkor hatályosan szabályozó 1791/26. tc.-kel ellentétes egyházi gyakorlattal szembeni tiltakozásnak. A helyi ellenzéket tovább mozgósította, hogy minderre épp abban az időszakban került sor, amikor a reformerek visszaszorítását célzó politikai perek miatt amúgy is nagy volt a belpolitikai feszültség, ráadásul az egyik fő vádlott, Lovassy László személyén keresztül Bihar vármegye különösen érintett lett.
Az ellenzék éles tiltakozásának bizonyítékai voltak a már ekkor közismertségre szert tett, Beöthyék álláspontját összefoglaló dokumentumok. Mindenekelőtt Beöthy és Lajcsák Ferenc levélváltása, amelyben utóbbi az ellenzéki vezér szemére veti, hogy római katolikusként támadt saját egyházára. Beöthy azonban tételesen bizonyítja a püspök intézkedésének törvénytelenségét, igazságtalan voltát és a felekezeti egyenjogúság elleni katolikus támadások beszüntetését nemzeti ügyként kezeli. Említésre méltó továbbá Szilágyi Lajos ügyvéd, református egyházmegyei ülnök “Anti-Pastorálé” címen elhíresült, a vármegyéhez intézett beadványa, melyben élesen bírálta Lajcsákot. Bihar vármegye közvetlenül a körlevél megjelenése után tiltakozó feliratot intézett az uralkodóhoz, amelyben a püspöki intézkedés visszavonását követelte, ezt szintén Szilágyi öntötte formába.
Érdekes, hogy Lajcsáknak a vármegyei felirat elleni tiltakozása ugyanúgy május 6-án kelt, mint a közleményünk tárgyát képező parainesis. Nyilván mindkettő célja a másnapi követválasztás befolyásolása volt, melyre jórészt a püspöki körlevél okozta konfliktus nyomta rá bélyegét, s a katolikus egyház melletti kiállás vagy elutasítás lett egyben a liberálisok és konzervatívok közötti választóvonal is – felekezeti szempontokra való tekintet nélkül. A május 7-i voksolás Beöthyék vereségével ért véget, bár augusztusban sikerült megismételtetniük a követválasztást, így csatlakozhattak a diéta reformer táborához. (Májusban a református egyház lelkészei közül többen is az udvart támogató katolikus klérus mellé álltak, főkortesük és a helyi világi konzervatívokat vezető Tisza Lajos maga is református volt. A nagyváradi káptalan 30 ezer forinttal támogatta a Beöthy-ellenes tábort. Ismét megjegyezzük, hogy ugyanakkor Beöthy és számos liberális barátja római katolikus vallású volt.)
Szempontunkból különösen érdekes, hogy az életrajzának elemzői szerint, ha több oka is volt Nagyváradról Debrecenbe költözésének, a legfontosabb mégis, hogy tevékenyen részt vett később a botrányos jelenetekkel tarkított megyei közgyűléseken, tisztújításokon, “kamaszos büszkeséggel”, kihívóan propagálta radikális nézeteit, ezért eltanácsolták az iskolából. A fiatalon meglepő érettségről, műveltségről és munkabírásról számos bizonyságot adó ifjabb Csengeryről joggal feltételezhetjük, hogy 1839 tavaszán képes volt ilyen nagy ívű, radikálisan liberális egyházpolitikai álláspontot tükröző, egyben művészileg megformált költemény megalkotására. A mű hangneme megfelel a Csengery közéleti tevékenységéről ekkoriban kialakuló általános képnek, a Nagyváradról való nem sokkal későbbi “kitiltásának”.
Általában érződik a költeményen a vallási kérdés aktuálpolitikai fontossága, a konzervatívokkal szövetséges katolikus egyház erőteljes elítélése. Már a mottók választása is tükrözi egyrészt a vármegyének, mint a magyar törvényhozásban fontos egységnek a meggyőzését, illetve annak a reménynek a megfogalmazását, hogy a zsarnoki hatalom törvényszerűen önnön féktelenségének áldozatául esik (a célzás ezúttal az egyházra vonatkoztatható), és sokáig fenn nem tartható. A romantika korának és általában a korabeli szónoki érvelés technikájának megfelelően, az első részt élénk színekkel ecsetelt történelmi bevezetővel tölti ki, jóllehet, az elején hangoztatja, hogy nem akarja “fölnyitni a múltak borúját”. Sokáig nem is mondja ki, hogy a népet tudatosan sötétségben tartó, hatalmát gonosz eszközökkel, erőszakkal fenntartó tényezőt a katolikus egyházban látja, bár a szövegből ez egyértelmű. Beöthy (illetve Deák stb.) érveléséhez nagyon hasonlóan arról ír, hogy az ország történelmét békés és háborús periódusok váltogatják, s utóbbiakat gyakran a katolikus egyház robbantja ki, félve hatalmának elveszítésétől, s az 1830-as években a vegyes házasságok áldásmegtagadása kapcsán újra csak erőszakos, képmutató és hatalomféltő természete ütközött ki. (Figyelemre méltó például a Lutherre, mint a katolikus egyház okozta sötétséget eloszlatóra való hivatkozás.) A történelmi “áttekintés” után maga is a halmozott szónoki kérdés illetve megszólítás technikájával él, egyre inkább fokozva a papság elleni hangulatot. (“Tudjátok, barátim! kik valának / Mind ezeknek éltető rugói? / Kik rakának az ártatlanoknak / Máglyákat? ‘s kik énekeltek álmot / E hazán? [...] ‘S tudjátok barátim! harmad ízben / Az igazság ellen kik kelének?” Stb.) Gyakran ismétli szenvedélyes képek keretében a népet szándékosan tudatlanságban tartó, hatalmaskodó egyházzal kapcsolatos álláspontját. (“Ellopják szegénytől [ti. a néptől] a’ hatalmat, / Észt, erőt ‘s érzést; hogy meg butuljon; / Hogy ne tudja, mit tesz jog, szabadság! / [...] / Hogy eszével adja el a’ lelket, / Melly a’ szolga testben elvadultan / Nem röpült a’ képzetek honába, / ‘S aljasodva porba dőlt, ‘s fölötte / Ünnepét a’ csalfa ördög ülte.”) A katolikus egyházat “százfejű hidrának” írja le, mely kezeivel az uralkodót és az országot tartja fogságban, lábával pedig “nép jogot tapodva nyugszik / A’ letipratott kesergő népen”.
A költeménybe itt egyre többször aktuálpolitikai vonatkozások kapcsolódnak. A papság aknamunkája által megbontott nemzeti összefogás szükségességét, mint a liberális érvelésben gyakran elhangzó elemet maga is hangoztatja, kifejtve, hogy a lényegében megnevezett vegyes házasságok áldásmegtagadása nemcsak a magánéletbe (párválasztásba, gyermeknevelésbe) való durva beavatkozás (“mért búsúl a’ lányka / Elszakasztva máshitű hívétől / Kit imádott tiszta érzelemmel? / ‘S mért árulja magzatát a’ szülő?”), hanem annak következménye az erkölcstelenség és a hitetlenség lesz. (“Mért hogy erkölts nints a’ nép körében / És szavával, és szívével játszik? / És hitét a’ többet ígérőnek / Gondolatlanul eladja, mért van?”) Mindennek okát pedig – az ismétlés költői eszközeit jó érzékkel használva – a “hon átka”-ként lefestett “hatalmas hidrában”, vagyis a katolikus egyházban jelölte meg, amelyet (ismét tipikus fordulattal) világi haszonszerzéssel, a kizsákmányolt nép javaiból való dőzsöléssel is illet. A szólás- és sajtószabadság korábban egyházi cenzúra általi üldözése (a “józan ésszel élés” tilalma) mellett még azt is felemlegeti, hogy az egyház a “néptől elrabolta nyelvét”, amely a magyar nyelv politikai jogaiért folytatott küzdelem korában megint csak fontos érv lehetett. Saját kora egyházpolitikai konfliktusát abban jelölte meg, hogy “a papok határtalan hatalma” a “halott nemzet fölött” a reformkor politikai küzdelmei által elkezdett meginogni, s ezért indított az egyház újra “vészként tomboló” hadjáratot a nemzet ellen. Az egyháznak a követválasztásra fordított pénzei sem maradnak említés nélkül (“És a’ kintset, mellyt halomra gyűjte, / ‘S mellyt a’ néptől ellopott kajánul / Pazarolja, hogy lelket vehessen; / Lelket, melly eszköz legyen kezében / Undok czéljait kivívni [...]”).
Költeménye utolsó szakaszában egyre gyakoribbak a mozgósító hatású, szenvedélyes megszólítások (“föl, nemzet”, “megyém, te némán nézed a bajt”, “ébredj” stb.), melyek közül a Bihar megyeiek agitálása volt nyilván szerzőnk számára a legfontosabb. Nem marad el a romantikus kép arról, hogy a kor kihívása által parancsolt tett elmaradásának átok lesz a következménye, illetve arról, hogy a határozott politikai cselekvés viszont épp a megye és az ország felvirágzását fogja eredményezni. Felszólításai már mindent elsöprő szenvedéllyé alakulnak: “Döntsd meg a’ kajánságot, igazság / Térjen a’ ledúlt törvény fölébe / Döntsd meg a’ Papot, ki elrabolta / Ördögül a’ lelket kebeledbül, / Pénzel vesztegetve [e]rényeid’ meg! / [...] döntsd meg a’ csalárdság / Oltárát [...]” stb. “A vakság pokolbeli csoportjával” azonosított papság nyilván a megyebeli konzervatívokkal kötött szövetséget, mellyel szemben a szerző az egyház intoleranciájára a figyelmet országos szinten is ráirányító Beöthy Ödön támogatására próbálta megnyerni hallgatóságát. A szélsőséges ellentétpárok (pl. a régebbi idők sötétsége – jelenben tapasztalható virradat stb.) is ugyanennek fontosságát voltak hivatottak alátámasztani.
A vers egyébként jó költői érzékkel rendelkező, képzett szerzőre enged következtetni. A sorok – néhány kivételtől eltekintve – tíz szótagból állnak, a verslábakban dominál a trocheus, ritkábban spondeus váltja. A mondanivaló erőteljes, mozgósító jellegét az ünnepélyesség, a szélsőséges költői képek, hasonlatok halmozása, valamint a trochaikus lüktetés tovább fokozza. A trocheusokból álló hosszabb sorok közül az itt is alkalmazott ötlábú (a metszetet általában a második láb után tartalmazó) sor Magyarországon épp a 19. század első felében jött divatba. Ugyan részben német minta átvételével terjedt el, de a kortársak inkább “szerb trocheus”, vagy “szerbus manír” néven nevezték, az 1830-as években nagy népszerűségnek örvendő délszláv népdalok fordításai, átdolgozásai nyomán. A versformát kedvelte Vitkovics Mihály, Bajza József, Petőfi Sándor, különösen Vörösmarty Mihály, s szempontunkból nem elhanyagolható, hogy Kölcsey Ferenc és Kazinczy Ferenc is, utóbbi hét verset is írt ebben a formában. Feltételezhetjük, hogy Kölcsey korábbi munkássága nemcsak a címadásra, hanem a versformára is hatással lehetett.

DOKUMENTUM

Parainesis a Bihar megyei honfiakhoz, 1839. Máius 6-án

“Hazánk sírját nézzem nyugodtan? Pedig a’ vész előzhető, ’s nemcsak megyém, az egész hon boldogítható.” 
(Aba 1. felv. 1. jelenet.)

“Verd meg Isten a magyart,
Ki hazája szent javára
Nem tekintve kél csatára
Nép jog ellen zsoldokért.”
*D.*

“Le despotisme épuise ses moyens par ses succčs et dévore d’avanee son propre avenir.”
Mignet

Jertek össze kedvesim, barátim!
Jertek össze! én szavamba’ néktek
Nem nyitom föl a’ múltak borúját,
Hogy a’ behegedt sebekre újra
Vissza hozzam a’ leszenvedett kínt. –
Énekembe nem fonok csatákat,
Melyek e’ hazától elrabolták
Annyiszor a’ béke’ pálma-ágát.
És ledúlva mű ipar’ virágit,
annyi századokkal vissza tolták. –
Ah a’ korra vessük a’ felejtés
Fátyolát Barátim! mert tudása
Élet dúló kínok újulása! –
       Jertek össze! Én valót beszélek
‘S énekembe’ a’ jelent lefestve
Intelek, ne hidjetek azoknak,
Kik hízelegve szívetek redőit
Föl simítva lelketekbe néznek,
És kilopva onnan, a’ mi szent vólt,
Fölnevetnek, hogyha megcsalának. –
Kik ki lesve érzeményeiteknek
Tiszta oldalát, vadult gyönyörrel
Mérgezik meg éltetek virágit. –
Mert ezek a’ Sátánnak szülötti,
‘S lelketökre vágynak, mely az égé,
Kínotok vidulat szíveiknek. –
Vólt idő, midőn e’ szép hazában
A’ nemzetre béke napja fénylett;
‘S bár a’ többség’ értelem világa
A’ balvélemények’ éjjelében
Elmerülve, nem talált az útra,
Mellyet isten írt előbe néki,
Boldog volt e’ nép, habár csalatva,
És örömmel szenvedett az árva;
Mert lelkének ott a’ túlvilágban
Üdvöt és bocsánatot regéltek
Emberek, kik a’ népet vakíták
Hogy uralkodhassanak fölötte.
       Jött idő, hogy a’ ború homályát
Wüthemberga nagy szívű Tudósa
Elzavarta és viradni kezde
És a’ szó többek’ szívére szállott,
És a’ népnek szebb idők virultak,
És valót karolt a’ sok csalásra.
És azok, kik a’ népet vakíták
Dühvel fölkeltek ‘s regéltek,
És szavokra fegyverek zörögtek;
És lobogtak áldozatra lángok,
Mellyek az eretnekek porával
Ég fölé röpültek; – a’ nyomott nép
Borzadott a’ véres áldozatnál,
És azok, kik a’ népet vakíták
Újra megnyerék a’ reszketőket,
‘S újra éjsötét lőn a’ hazában. –
És azok, kik a’ népet vakíták,
Vissza nyerve a’ zsarnok hatalmat
Álom-dalt zenegtek a’ hazának;
És a’ hon lenyugodott aludni! – –
       Harmad ízben most derült a’ hajnal,
És azok, kik a’ népet vakíták,
Harmad ízben újra hadra kéltek. –
       Tudjátok, barátim! kik valának
Mind ezeknek éltető rugói?
Kik rakának az ártatlanoknak
Máglyákat? ‘s kik énekeltek álmot
E hazán? hogy még alszik a’ nép
Ellopják szegénytől a’ hatalmat,
Észt, erőt ‘s érzést; hogy meg butuljon;
Hogy ne tudja, mit tesz jog, szabadság!
Hogy örökre elnémult szívébe
Bénehasson a’ jobb lét sugára; –
Hogy eszével adja el a’ lelket,
Melly a’ szolga testben elvadultan
Nem röpült a’ képzetek honába,
‘S aljasodva porba dőlt, ‘s fölötte
Ünnepét a’ csalfa ördög ülte. –
‘S tudjátok barátim! harmad ízben
Az igazság ellen kik kelének? –
Elbeszélem!:
              A’ magyar hazában
Már régtől uralkodik kevélyen
Száz felyével egy hatalmas hydra:
Fél kezét a’ trón fölibe tette
Másikával a’ királyt csalárdúl
Fogva tartja és vezérli rosszra; –
Lába nép jogot tapodva nyugszik
A’ letipratott kesergő népen,
És palástja, mellyen éj sötétlik
Éj, mint lelke, szíve olly sötétlő. –
Elfedezve a’ kelő világot
Attokként térül a’ hon fölött el. –
Szája bűn botsánatot, ‘s a’ mennyet
Hirdeti a’ megbánó szíveknek,
És ha szoll, mosolygja ön magában
Hogy a’ nép vakon hisz a’ szavaknak.
        ‘S mért röpül a’ béke szent galambja
El körünkből? – mért nem egyezünk meg?
Mért tiporja lét ölő dühével
E hazát a’ párt düh? és családink
Szent kötése mért szakad meg annyit?
Mért tagadja meg fiát a’ szülő?
És az ifjú mért vadász gyönyört csak
Nem ismerve ön szülötte földjét,
Nem, hogy azt tartozik szeretni
Mint magát? – mért búsúl a’ lányka
Elszakasztva máshitű hívétől
Kit imádott tiszta érzelemmel?
‘S mért árulja magzatát a’ szülő?
Mert a’ népet erre oktatá meg
A’ hon átka, a’ hatalmas hydra! –
       Mért hogy erkölts nints a’ nép körében
És szavával, és szívével játszik?
És hitét a’ többet ígérőnek
Gondolatlanul eladja, mért van?
Mert a’ népet erre oktatá meg
A’ hon átka, a’ hatalmas hydra! –
       Mért hogy árva és szegény a’ nemzet?
És nyóltz századok’ hosszú sorából
Mért maradt csak kín és fájdalom meg?
Mert a’ népnek elrabolta kintsét
A’ hon átka, a’ hatalmas hydra! –
       Mért a’ szép szabadságnak leánya
A’ sajtó, ‘s a’ szollás meg szorítva?
Mért tilos a’ józan ésszel élni?
Mert a’ néptől elrabolta nyelvét
A’ hon átka, a’ hatalmas hydra! –
És a’ hydra szép magyar hazánkban
A’ papok határtalan hatalma.
Melly nyolcz századok véres sorára
Eldönthetetlenül gondolta rakni
A’ halott nemzet fölé hatalmát;
‘S most hogy nap derült az éj fölébe
‘S mert inogni kezd szörnyű hatalma,
Hadra kelt dühöngve a’ hon ellen! – –
És le dúlva a’ ditsőt, a’ szépet
Vészként tombol a’ hazán keresztül
És a’ kintset, mellyt halomra gyűjte,
‘S mellyt a’ néptől ellopott kajánul
Pazarolja, hogy lelket vehessen;
Lelket, melly eszköz legyen kezében
Undok czéljait kivívni, lelket,
Melly feledve származását, üljön
Gondolatlanúl rút szolgaságban!
       Föl, nemzet! viradni kezd, föl, ébredj
Szent jogod megdöntve, eltiporva
Önkényes kezekben haldokol már!
       És megyém! te némán nézed a’ bajt
Melly fölötted vész teljes kebellel
Támad, és örök homályba kíván
Eltemetni? – és szíved nem indúl
Jajra meg, mely a’ haldokló népnek
Sóhaján űl, ‘s részvét nélkül hagyod
Könnyeit csorogni, orczáin le
A’ hon hű barátinak? – te némán
Nézed a’ szabadság’ szent hadával
Mint küzd elbízottan a’ kajánság?
       Az idő, hogy össze tett erővel
Kelj munkára, elközelgetett; ah!
Hogy ha most is elcsöggedve nézed
Szent ügyünk hanyatlani a’ papság’
Áldozatja közt; a’ lantos ifjú
Átkot dörg reád, de szörnyű átkot!
       Föl, megyém! viradni kezd, föl, ébredj
Annyi sok viszály utánn jövendőd
Bajosan kel a’ ború homályból. –
       Döntsd meg a’ kajánságot, igazság
Térjen a’ ledúlt törvény fölébe
Döntsd meg a’ Papot, ki elrabolta
Ördögül a’ lelket kebeledbül,
Pénzel vesztegetve rényeid’ meg!
És nyolcz századon keresztül annyi
Bút, viszályt csepegtetett szívébe
A’ hazának, döntsd meg a’ csalárdság
Oltárát; szakítsd ki a’ hízelgők’
Képiről az álarczot; tipord el
A’ vakság pokolbeli csoportját,
És újon születve nagy, dicső léssz!!! – – –
C__y A__l

Előadások Marczali Henrik születésének 150. évfordulója alkalmából. 
Szerk.: Karancz Gábor. Marcali, 2006. 59-64. p.

A reformkori egyházpolitikai viták Marczali Henrik történetírásában*
Marczali Henrik azon történetírók közé tartozott, akik egyszerre voltak képesek nagy áttekintő szintézisek készítésére és kisebb esettanulmányok, igazi történeti “mélyfúrások” közzétételére, mindkét esetben szakmailag egyaránt igényes, koruk elvárásainak megfelelő színvonalon. A nagy átfogó magyar és egyetemes történeti összegzésekkel párhuzamosan készített kisebb lélegzetvételű, egy-egy korszakra, személyre, problémára koncentráló írásokat. Alábbi közleményünkben egyetlen történeti esemény, az 1840-es évek elején lezajlott (jórészt a vegyes házasságok áldásmegtagadásával kapcsolatos) egyházpolitikai konfliktussal foglalkozunk, a Marczali történeti műveiben szereplő megközelítések tükrében. Úgy gondoljuk, nemcsak Marczali történetírói magatartására, annak változásaira, hanem a 19-20. század fordulójának reformkor-interpretációjára, pontosabban annak egy jellegzetes szeletére világíthatunk rá.
A reformkori belpolitikát meghatározó módon “tematizáló”, ugyanakkor történetírásunkban kevéssé feltárt eseménysor az 1791/26. tc. értelmezése körül robbant ki. A törvény szövege ugyanis kimondta, hogy protestáns-katolikus vegyes házasságot mindenkor római katolikus lelkész előtt kell kötni, de utóbbi azt nem akadályozhatja. Már az országgyűlésen alkotott törvény kapcsán is heves konfliktus zajlott (a katolikus egyház annak elfogadását minden eszközzel el akarta odázni), de egészen az 1830-as évekig különösebb, országos jelentőségű egyházpolitikai konfliktus nem keletkezett. Az első reformországgyűléseken a színre lépő liberális ellenzék követelései között az állam-egyház elválasztása, a katolikus egyház feudális eredetű privilégiumainak megnyirbálása, a bevett egyházak törvény előtti egyenlősége és a vallásszabadság is hangsúlyos helyen szerepelt. E program kialakítását és gyakorlati megvalósítását a vegyes házasságok ügye robbantotta ki, vagyis az, hogy Lajcsák Ferenc nagyváradi illetve Scitovszky János rozsnyói püspökök papjainak megtiltották a vegyes házasságok megáldását, amennyiben a protestáns vőlegény nem szolgáltat az egyház részére a születendő gyermekek katolikus vallását biztosító reverzálist. Erre az esetre csak az ún. passiva assistentia eljárását engedélyezték. (A konfliktus és több elemében annak lefolyása kísértetiesen hasonlított az 1830-as években Poroszországban a kölni érsek által kirobbantott viszályhoz.) Az 1839-1840. évi országgyűlésen a Deák Ferenc vezette ellenzék új vallásügyi törvény elfogadásáért, és az 1791/26. tc.-et megsértő egyházi személyek megbüntetéséért harcolt, ám ekkor a katolikus püspöki kar a törvény elfogadását még meg tudta akadályozni. Sőt, ellentámadásba is átment, mert az áldásmegtagadás kifogásolt gyakorlatát az egész országra kiterjesztették, továbbá Rómába küldték Lonovics József csanádi püspököt, hogy a pápa tekintélye mögé rejtőzve őrizhessék meg kiváltságolt állapotukat. A kiváló diplomataként feltűnő Lonovics kieszközölt egy pápai brévét, melyben XVI. Gergely elismerte ugyan a protestáns lelkészek előtt kötött vegyes házasságok érvényességét, de ragaszkodott a reverzális nélküli esetekben a passiva assistentia gyakorlatához. A hazai vármegyékben azonban 1840 őszétől kitört a vihar, néhány törvényhatóság kivételével szinte mindenütt perbe fogták az áldásmegtagadó papokat, új országgyűlést, új vallásügyi törvényt követeltek, és megfogalmazódtak az első kezdeményezések az egyházi javak szekularizációja, a kötelező polgári házasság stb. tárgykörében is. A konfliktust végül – lényegében a liberális álláspont sikerét hozva – az 1844/3. tc. elfogadása zárta le.
A téma jelentőségére és fontosságára átfogó igényességgel és alapossággal Marczali Henrik az elsők között figyelt fel. 1890-ben megjelent tanulmánya Lonovics római útját dolgozta fel, rámutatva az egyházpolitikai kérdések mély társadalmi beágyazottságára és általános belpolitikai jelentőségére. Cikkének bevezetésében így fogalmazott: “A középkor századaiban a legfőbb hatalmi kérdések körül folyt a harc egyház és állam között; századunkban látszólag csekélyebb, de lényegökben éppen oly fontos téren központosul az: az iskola és házasság kérdéseiben. A család berendezése, a jövő nemzedék nevelése az eszköz, amellyel úgy a papi, mint a világi hatalom saját eszméiknek akarják megnyerni és alávetni az emberiséget.” Fontos leszögezni, hogy mindezt Marczali még az 1890-es évek egyházpolitikai vitáit megelőzően vetette papírra, vagyis nem annak tudatában, hogy az 1894-95-ben a kötelező polgári házasság kihirdetésével, az állami anyakönyvezéssel, az izraelita vallás bevetté nyilvánításával és a vallás szabad gyakorlását kimondó törvényekkel végződő heves belpolitikai csatározásban milyen álláspontok fogalmazódnak meg. Amikor az 1791/26. tc.-ről ír, meg is állapítja, hogy az azt követő években “legalább nagyjában béke állott fönn” a felekezetek között, de: “Ez egyetértésnek e század negyedik tizedében véget vetett a vegyes házasságok kérdése, az utolsó, mely napjainkig igazi küzdelmet idézett elő az egyház álláspontjának védői és az állami és felekezeti egyenjogúság előharcosai közt.” Rá néha jellemző módon próbál saját korával kapcsolatot teremteni, amikor például megjegyzi, hogy az akkor egyházi küzdelmek “utolsó hullámcsapásai mai napig észlelhetők”.
Írásának fő forrásanyagát Lonovics római naplójának ismertetése teszi ki, mellyel kapcsolatosan ki is fejezte vágyát, hogy az értékes dokumentumot érdemes volna teljes terjedelmében közzétenni. Marczali részletesen ismertette a Lonovics küldetéséhez vezető egyházpolitikai illetve diplomáciai folyamatokat, a csanádi püspök római utazásának fejleményeit, több hónapos római tárgyalásait és azok eredményét. Röviden kitért a vármegyék papság elleni intézkedéseire (különösen kiemelve a Deák által vezetett Zala megye liberális szemléletű állásfoglalásait), Metternich állásfoglalására és a bécsi udvar tehetetlenségére, majd a Lonovics által kieszközölt brévét ismertette. Marczali ebben a tanulmányában eltekintett a különösebb értékeléstől, inkább csak szórványos megjegyzésekben foglalt állást a konfliktus természetét illetően. Az 1844/3. tc.-et például úgy minősíti, hogy “kétségtelenül a katolikus egyház domináló állásának csökkenését jelöli az 1790. [évi] 26. [tc.]-hoz képest”. Fontos megjegyezni, hogy a liberálisok sikerét csak részben tudta be a “korszellemnek”, úgy gondolta, hogy a katolikus egyház vaskalapossága, kiváltságaihoz való merev ragaszkodása és a “régibb törvény talajáról” való nyílt lelépése hangolta ellenük az ország közvéleményét.
Marczali a századfordulón megjelent nagy monográfia-sorozatnak általa írt, akkor lényegében “jelenkortörténetírásnak” számító két kötetében már markánsabb formában foglalkozott a kérdéskörrel. A Nagy Képes Világtörténet XI. kötetéből nemcsak a magyar, hanem az egyetemes történeti fejezetekbe is érdemes beleolvasni. A 19. század egyházpolitikai viszályok, “kultúrharcok” ismertetésében Marczali már nemcsak a külföldi (például németországi), hanem hasonló hazai események ismeretére támaszkodhatott. A Németországgal foglalkozó fejezetben általános összefoglalását adja a liberalizmus és egyházpolitika kapcsolatának, már a felvilágosodás következményei kapcsán pontosan mutat rá, hogy a szabadelvűség nem vallásellenes, hanem a vallásra hivatkozó egyházi kiváltságok megszüntetésének szorgalmazója volt. Így ír: “Sokan különös és érthetetlen jelenségnek tartják, hogy a felvilágosodás százada után, midőn a vallás gúny tárgya lett, az elvont filozófiának, a tiszta észnek uralma után, mely csak a gyakorlati ész követelésének ismerte el az istenséget – a XIX. században ismét oly fontos történeti szerep jut a vallásnak, mint a XVI. század óta soha. Felületesen ítélnek. A felvilágosodás nem a vallás, hanem az egyház és annak visszaélései ellen folytatott irtó háborút és sem a boncoló értelem, sem az alkotó ész nem férkőzhetett az emberi szív szentélyéhez, hol az érzelemnek van oltára. A forradalomnak [értsd: a francia forradalomnak] megvolt az a nagy haszna, hogy megtisztította, hivatásának visszaadta a századok óta teljesen elvilágiasodott egyházat; a szabadelvűségnek meg volt az a nagy eredménye, hogy az egyházakat elválasztván az államtól, függetlenné téve őket a politikai érdekektől, visszaadta őket eredeti rendeltetésöknek. A modern állam megvonta tőlük a hatalmat, hogy üldözhessenek, hogy árthassanak és így csökkentette az ellenök való gyűlöletet is, melyet annyi századnak Isten nevében elkövetett embertelensége igazolt.” Marczali összegzése nemcsak történeti fejtegetésként, hanem – saját korában nagyon is elevenen ható – liberális egyházpolitikai programként is értelmezhető. Éles szemmel vette észre, hogy a katolikus egyház kiváltságaihoz való ragaszkodása nem új keletű jelenség, hanem a középkori állammal való összefonódásának szükségszerű velejárója. A már említett kölni érsek 1837. évi, porosz állammal való konfliktusáról például így írt: “Így indult meg a XIX. században újra az állam és egyház közti ezredéves küzdelem, melynek veleje az invesztitúra-harc óta egy volt, az: alá van-e vetve az egyházi méltóság a világi törvényeknek vagy nem? A lényeg megmaradt, csak a formája változott kor s nemzet szerint.”
A Nagy Képes Világtörténet XI. kötetében Magyarország kapcsán csak az 1832-36. évi országgyűlés egyházpolitikai vitáit ismertette, az 1839-40. országgyűlést – bár ezen kötet tematikájába illesztette – ebben a vonatkozásban nem elemezte. Ismertetése szűkszavú és tárgyszerű, kerülte a kitérőt és az aktualizálást, annak ellenére, hogy az előbbi diéta általa “legerősebb izgatottságot” kiváltó kérdésének minősítette a vallásügyet. Felhívta a figyelmet, hogy a papság reverzális iránti követelése az 1791/26. tc. “betűjével és szellemével” egyaránt ellentétes. Ebből az ismertetéséből azonban érdemes arra felfigyelni, hogy a bécsi kormányzatot kissé más színben mutatja be, mint fent idézett Lonovics-tanulmányában. Ez utóbbiban a kormányzat, mint tehetetlen, az események után futó, de azzal lépést tartani képtelen (legfeljebb Metternich révén határozott intézkedésekre képes) intézményként tűnik fel, a századforduló után keletkezett kötetben viszont az 1830-40-es évekre vonatkozóan a katolikus püspöki kar és a kormányzat közötti szoros politikai szövetséget hangsúlyozza, amelyben az udvar erőteljesen támogatta a hazai konzervatív erők között meghatározó egyházat. A liberálisok ellensúlyozásában, a reformok megakadályozásában létrejött szoros állami-egyházi érdekszövetséget kiemelten kezeli.
Marczali a magyar történelem vonatkozásában az 1840-es évek elején húzott korszakhatárt, az 1839-40. évi országgyűlést még a “reformok kora” címet viselő kötetbe szerkesztette, az ezt követő, 1848 előtti időszakot már a saját korának közvetlen előzményeiként vagy annak kifejezetten részeként értelmezte. (A címadás is jellemző: “állami és társadalmi alkotásai”.) Önmagában figyelemre méltó, hogy a vallásügy az egyetlen, amelynek az 1839-40-es, sőt azt megelőző eseményeit is az utóbbi, XII. kötetbe írta meg, mintegy jelezve, hogy az egyházpolitikai konfliktus keletkezésétől a 19. század végének aktuálpolitikai világához szorosan kötődik. Ismertetésében Marczali nemcsak Lajcsák és Scitovszky körleveleit, az országgyűlés alsó- és felső táblájának szóharcait, majd a magyar vármegyék “ecclesia militans” elleni határozott fellépését ismertette, hanem ráirányította a figyelmet arra, hogy a liberális katolikusok meghatározóak voltak az egyház magatartásának legfőbb ellenzői között, és még azt a reformkorban gyakori véleményt is tényként ismertette, hogy az egész porosz mintájú súrlódást a jezsuiták idézték elő. Természetesen kitért a római Lonovics-misszióra is, és a vármegyei mozgalmakra is, az 1840-es évek vonatkozásában azonban már nyíltabban is utalt saját korára, a reformkori és a dualizmus-kori egyházpolitikai “kultúrharcok” párhuzamaira: “A közjogi kérdéseken kívül a felekezetiek keltik fel nálunk leginkább a szenvedélyt. Történetünk szomorú tanúságának ez a mai napig kiható eredménye. [...]Az egész hangulat nagyon antiklerikális volt, és mutatta, hogy a papság, a hazafias szabadelvű mozgalom által sokat vesztett tekintélyéből.” Az 1844/3. tc.-ről pedig kissé markánsabb formában megismételte már a Lonovics-tanulmányban is kifejtett értékelését: “E törvény jelentékenyen csorbítja a kat.[olikus] egyház szupremáciáját, melyet még az 1790–91. törvény is elismert. E változást pedig nagyrészt maga a klérus idézte elő, a reá nézve kedvező törvények ellen való állásfoglalásával. Mivel pedig a felekezetek teljes egyenjogúsága most sem vált törvénnyé, a nyugtalanság tovább tartott és a vallásos kérdés mindig egyik főszítója maradt a forradalmi szellemnek.”
Marczali álláspontja nem sokkal későbbi, az 1790-1791. évi országgyűléssel foglalkozó munkájából is kitűnik, melyben külön fejezetet szentelt a vallásügy részletekbe menő ismertetésének. Ebben az országgyűlés vitáinak kommentálása nagyon is érezhető “áthallásokkal” bír a fentebb ismertetett munkáiban a reformkori országgyűlésekkel kapcsolatosan írtakkal. A fejezet végén például valósággal ünnepelte az országgyűlés bölcsességét és nagyságát: “Oly gyülekezet hozta e végzést, melyhez fogható akkor is, később is kevés volt Európában. [...] És e gyülekezet legkiválóbb emberei szóltak sorban. Minő látvány történetírónak!” Érezhető, a szenvtelen történetírói hang milyen elragadtatással csapott át lelkesedésbe, vagyis Marczaliban valóban pozitív érzelmeket, közéleti állásfoglalást váltott ki az 1790-1791-es diéta felvilágosult, egyházellenes hangulata és törvényalkotása. Idézte például az egyik kortárs jelentőségteljes megállapítását: “Megjegyzésre való dolog, hogy ezen ország gyűlésébe, melyben a protestánsok magok törvényes jussaiba visszatétetődtek, ezen igazságos ügyet magok a katolikus urak folytatták a dolog kezdetétől fogva a végeig, a protestánsok, egyet vagy kettőt kivéve, nem is szólottak.” A terjedelmes fejezet utolsó megjegyzésének ismét aktualizáló, saját korára utaló felhangot adott: “A közös nemzeti érzés le kezdte dönteni a felekezeti korlátokat. A modern Magyarország első alaposzlopa [sic!] főrendek és köznemesek, katolikusok és protestánsok közös munkájával állíttatott fel.” Vagyis Marczali az 1790-91-es országgyűlés egyházpolitikai törvényhozásában ugyanúgy saját kora előzményeit vélte felfedezni, mint a reformkori, 1844/3. tc-hez vezető folyamatokban.
Marczali vonatkozó történeti fejtegetéseit összegezve megállapíthatjuk, hogy a magyar történelmet mindenkor jól tudta a nemzetközi folyamatokba, európai vagy világtörténelembe ágyazni. Az egyháztörténetet egyházpolitika-történetként közelítette meg és az általános politikatörténet integráns, sőt a korszakban meghatározó jelentőségű részének tekintette. Mind vonatkozó megközelítései, mind a szabadelvű egyházpolitikai előzményekkel kapcsolatos fejtegetései szoros párhuzamokat mutatnak Horváth Mihály és Ballagi Géza monografikus igényű reformkortörténet-írásának vonatkozó fejezeteivel. Marczali számára is a reformkor saját időszakának előzményeiként volt értelmezhető, és különösen egyházpolitikai téren világosak voltak a párhuzamok az 1840-es és az 1890-es évek belpolitikai vitái, egyházi magatartása stb. között, a reformkori liberálisok kimondatlanul is a Wekerle-korszak előfutáraivá válnak. Nagyon fontos Marczalinál is és az említetteknél is, hogy a reformkor egyházpolitikai fejleményeinek pozitív méltatásakor nem a protestáns színezetű egyháztörténetírás – ekkoriban egyébként éppen kibontakozó – irányzatához kívántak hasonulni, az 1840-es éveket nem a protestáns vallásszabadságért folytatott harc részeként látták, hanem kifejezetten össznemzeti, politikatörténeti szempontból közelítették meg. A római katolikus egyházra ebben a kontextusban a nemzeti kibontakozás ellenfeleként lehetett csak tekinteni, ami nyilván összefügg az egyházpolitikai viták idején tanúsított konzervatív papi (püspökkari) magatartással, illetve az 1848-as forradalomra (és előzményeire) nem kifejezetten pozitív hagyományként tekintő 19. század végi, 20. század eleji katolikus egyháztörténetírás ellensúlyozásának igényével.

Tanulmányok az egyetemes és magyar történelem köréből, V. 
Szerk.: Czövek István. Nyíregyháza, 2007. 9-44. p.

A “krasznai 12 pont”*
I. Az 1841. évi “szatmári 12 pont” a reformkor politikatörténetének fontos, bizonyos szempontból fordulatot is hozó eseménysorát jelentette. A Szatmár megye közgyűléséhez 1841. február 22-én benyújtott reformkoncepció az abban foglalt egyes indítványokkal, valamint a program átfogó igényével egyaránt a kortársak figyelmének a középpontjába állította a kezdeményezést. (A 12 pont tartalma röviden összefoglalva az alábbi volt: 1. Az ősiség eltörlése, ezáltal hitel biztosítása. 2. A hiteltörvény kiegészítése, telekkönyvi rendszer kialakítása, földhitelintézet felállítása. 3. Kötelező örökváltság, a kárpótlási alaphoz szükséges pénz pedig a jobbágyok által fizetendő adóból évente kerüljön levonásra. 4. A nem nemesek birtokbírhatási jogának kimondása. 5. A nem nemesek hivatalviselési jogának kimondása valamennyi állami és egyéb tisztség esetén. 6. A nemesség régi törvényekben kimutatható adófizetési kötelezettségének kimondása, gyakorlatilag a háziadó fizetésének kötelezettsége. 7. A belkereskedelmet gátló tényezők – monopóliumok, céhek – eltörlése, közlekedésfejlesztés, az útivámok általános fizetési kötelezettsége. 8. Népnevelés, minden községben iskola állítása, melynek költségeit a szekularizálandó egyházi birtokok jövedelme adja. 9. Az előzetes sajtócenzúra eltörlése. 10. A szabad királyi városok rendezése, a városi polgárjog kiterjesztése, a vezetők egész polgárság által történő választása. 11. A polgári és büntetőtörvény új szerkezete, esküdtszékek felállítása, a feudális igazságszolgáltatási rendszer és bíráskodási gyakorlat eltörlése. A hatalmi ágak – közigazgatás, törvényhozás és igazságszolgáltatás – elválasztása mind megyei, mind országos szinten. 12. Népképviselet, vagyis a nemesség helyett a nép egészének bevonása az ország ügyeinek intézésébe.)
Az 1839-1840. évi országgyűlést követő, felfokozott belpolitikai légkörben valamennyi vármegye közéletét felkavarta az indítvány, az ország sorsát meghatározó viták középpontjába került, aminek a hatását csak fokozták az – elsősorban a Pesti Hírlap megjelenése nyomán – új belpolitikai dimenziókat megnyitó sajtótudósítások, publicisztikai írások. Nem pusztán a “haladás” – “maradás” dimenziója miatt, hanem azért is, mert a reformot igénylők táborát is megosztotta a határozott, azonnali változás (saját korában kétségtelenül radikálisan felvetett) igénye. Mindehhez hozzájárult, hogy a programot kezdeményező szatmáriak a következő országgyűlésre adandó követutasításként akarták elfogadtatni indítványukat, vagyis kimondottan “tematizálni” és átfogó változtatásokra kényszeríteni az 1843-ban esedékes diétát. Nemcsak maga a program, és annak egyes megyékben megfigyelhető fogadtatása (voltak pontok, amelyeket egyesek magukévá tettek, másokat elvetettek vagy újragondolásukat, halasztásukat szorgalmazták) hordozott tanulságokat a kortársak, mindenekelőtt a reformellenzék számára, hanem a pontok szatmári sorsa is, hiszen a konzervatív Uray Bálint királyi tanácsos, korábbi alispán által vezetett, erőszakoskodó tyukodi és csengeri kisnemesek az 1841. december 6-i közgyűlésen megbuktatták a 12 pontos programot. A reform ügyének – leitatott és felheccelt tömeg előtti, konzervatív demagógia részére történt – kiszolgáltatottsága a politikai viszonyok egyik legfontosabb jellemzője lett az 1840-es években. (Többek között talán Deák Ferenc zalai követségének és a háziadó ügyének 1843. áprilisi bukása a legismertebb.) A Szatmárban történtek ezáltal nemcsak a társadalmi és politikai reform iránti igény és annak tartalma, hanem megvalósíthatóságuk korabeli korlátai miatt is sokrétű tanulságokat hordoztak, akkor is, ha a következő országgyűlésig a szatmári kezdeményezés továbbra is a viták középpontjában maradt.
Az átalakulás ügyét ekkor már leginkább Kossuthtól féltő Széchenyi István nem rokonszenvezett a programadással, “a magyar alkotmány elleni hirtelen jött, átfogó támadásnak” minősítette a szatmári pontokat. Kossuth Lajos – bár a Pesti Hírlap-ban tág teret adott a vonatkozó megyegyűlési vitáknak és kíméletlenül ostorozta a nyers erőszakot alkalmazó “pecsovicsokat”, név szerint Urayt is – egészen más okból, a reform ügyének fenyegetettsége miatt tartotta korainak a közéletet felkavaró, a mérsékelteket inkább riasztó program közzétételét. Széchenyivel ellentétben az egyes pontokkal maga is egyetértett, viszont a kisebb lépések útján történő megvalósítást tartotta stratégiai szempontból inkább sikerrel kecsegtetőnek, ennyiben mindenképp megkülönböztetve magát a reform ügyének radikális – például szatmári – híveitől. A kortársak közül felidézzük még Kemény Zsigmond véleményét is: “Mi nem hisszük, hogy [...] páratlan izmok, melyek ezen szem nem látott országot körző szirtokat megmászhassák s alvajárási biztonságot adjanak a mélységek felett, ennélfogva a 12 pontoknak mü pártolói soha nem voltunk. Nem hisszük, hogy mi kívánatos, rögtön elérhető.” A program konzervatív bírálói többnyire a kapkodást, a magyar alkotmányossággal való felelőtlen játszadozást, túlzottan elméleti jellegét és – kimondva is a szatmári pontok két forrását – a szabadelvűséget illetve a haladást tették szóvá. A konzervatívoktól származik a szatmári program később elhíresült elnevezése is (“a magyar radikalizmus chartája”), melyet elsőként a Múlt és Jelen c. lap akasztott rá.
A szatmári 12 pont értékelését a reformkor politikatörténetével foglalkozó szakirodalomban körültekintően elvégezték, széles körű igényessége miatt külön érdemes kiemelni Rácz István és Varga János tanulmányait. A komplex, több szempontból az 1848. márciusi 12 pontot megelőző programmal kapcsolatosan kevéssé ismert viszont, hogy a liberális reformokat rövid időszak alatt megvalósítani kívánó kezdeményezést újabb 12 pontos programmal folytatni is kívánták, melyet szerzőjük, Somogyi Antal Kraszna megye közgyűlésének nyújtott be. Alábbiakban ennek a “krasznai 12 pont”-nak az ismertetésére teszünk kísérletet. A szatmári 12 pont szerzőségét Rácz István idézett munkája tisztázta, rámutatva, hogy az bizonyosan a “szabadelvűség vándor apostola”, Somogyi Antal (1811-1885) tollából származik. Fiatalon Pozsony vármegye tiszteletbeli jegyzője volt, már az 1830-as években radikális ellenzéki megnyilatkozásaival hívta fel magára a figyelmet. 1839-ben olvasókört alapított az országgyűlés idején, tevékenységét ezért különösen veszélyesnek ítélték és figyeltették. Számos írásával, beszédével feltűnést keltett, mint ahogy azzal is, hogy 1839-1841 között a vármegyéket járva lelkesen agitált a reformeszmék mellett. Radikális fellépése nyomán barátai, eszmetársai, így Kossuth, Deák, Beöthy Ödön stb. hatása is közrejátszhatott abban, hogy 1841-ben Szegeden telepedett le, és bár az ellenzék tevékenységében szerepet vállalt, gyűléseiken rendszeresen részt vett, fellépései később kevésbé provokatívak lettek. A “csongrádi ellenzék közkatonájaként” Szeged és a szabad királyi városok ügyei foglalkoztatták, közéleti témájú írásai, tudósításai továbbra is figyelmet érdemeltek. 1848-ban Szeged egyik országgyűlési képviselőjévé választották, a törvényhozásban végig részt vett, majd emigrálni kényszerült. Londoni és máltai tartózkodás után, a kiegyezést követően tért haza, utolsó éveit – gyakran kétes értékűként minősített – tudományos munkáknak szentelte.

II. Rácz István részletesen ismertette a szatmári 12 pont eseménytörténetét a vármegyében, a Szatmár megyei országgyűlési követutasítást előkészítő választmány véleményének alapos elemzésével. (A szatmári akció fontos eleme, hogy – Vas megye kezdeményezése nyomán – a követutasítást készítő választmányt állandósítani kívánták, mely eljárást más megyék is átvették.) Rácz megemlítette, hogy Somogyi a megyei vélemény kialakításában is oroszlánrészt vállalt, tagként kapcsolódott be a választmány munkájába is, továbbá mindkét hivatkozott tanulmányában idézte Somogyi 1841. október 24-én, a Kraszna megyei Somajban keltezett levelét, melyben a debreceni kollégium diákjait a reformok melletti kiállásra, további agitációra, kitartásra biztatta, és Széchenyi óvatosságának veszélyére figyelmeztetett. Ebben ezt írja: “A szatmári [12] pont sem elég. Rövid idővel egy új tizenkettővel lát napfényt, és ezek után ismét újak, hogy szüntelen izgatással életre ébresztessék e szunnyadozni felette szerető nép.” Arról azonban, hogy mi volt ez a beígért új 12 pont, Rácz István nem szólt tanulmányaiban.
Somogyi Antal a szatmári programot továbbgondoló, továbbfejlesztő újabb 12 pontos programját Kraszna vármegye közgyűléséhez nyújtotta be 1841. október 28-án. A lényegi programpontokat az Erdélyi Híradó nyilvánosságra hozhatta, a Pesti Hírlap hasábjain Kossuth Lajos is szerette volna, de a cenzúra ennek közlését megtiltotta. A kétféle szöveg mutat némi eltérést, alapnak a Kossuthhoz beküldött tudósítást használtuk, megjegyezve az erdélyi lapban közölt, lényegi módosításokat:

1. Állíttassék fel statisztikai bureau, mely az ország megismertetéséhez kívántató adatokat, mennyire lehet számilag összegyűjtvén, a kormány, s illetőleg az ország elébe terjeszt.
2. Készíttessék rendszeres polgári s fenyítő törvénykönyv.
3. Miután az 1595. évi békekötés szerint Erdély Magyarországnak verum et inseparabile membruma [= valódi és elválaszthatatlan része], a két testvérhon uniója eszközöltessék.
4. A külkereskedés szabadíttassék fel, s az útivámon kívül minden egyéb vám töröltessék el.
5. Az egész Európa által sürgetett katonaság redukciója [=csökkentése] eszközöltessék, nehogy pedig csekély számú rendes katonaság mellett az ország védelem nélkül maradjon, nemzeti őrség állíttassék fel, és azok gyakoroltassanak, hogy így annál hamarabb erőbe lépjen az 1458/2. t.[örvény]cikk.
6. A magyar katonaság külföldre ki ne vitessék, külföldi katonaság pedig az országba ne hozassék.
7. A magyar katonaság választassék el minden örökös tartományitól, minden tisztjei magyarok legyenek.
8. A házasság nyilváníttassék polgári kötésnek, s következve a polgári kötés minden következéseivel bírjon.
9. Kölcsönös tűz- és jégkármentesítő intézet állíttassék fel, melynek terhe alól a nemesség ki ne vonhassa magát.
10. A törvény értelmében tartassék minden évben országgyűlés, s a törvény megtartásának bővebb biztosítása végett határoztassék meg, hogy a nemzet képviselői összehívás nélkül gyűljenek egybe.
11. Apafi fejedelem conditio-jának a törvényhozásról szóló pontja újíttassék meg.
12. Miután törvényeink szerint honunk minden egyéb tartományoktól független s önálló ország, ennélfogva a külföldi hatalmasságokhoz Magyarhon s Erdély részéről az ausztriain kívül külön magyar követ küldessék.

Somogyi Antal már 1839-től rendszeresen megjelent Szatmár mellett más megyék közgyűlésein is. Fejér, Somogy, Zala, Sopron, Nyitra, Komárom, Bars, Hont, Pest közgyűlésein egyaránt feltűnt, sokat időzött Szatmár mellett az ellenzékiség másik fellegvárának számító Biharban is. A kelet-magyarországi vármegyék ellenzékének már az 1830-as években jó kapcsolata alakult ki egymással, továbbá a hasonló felfogású erdélyi körökkel. (Elég, ha arra gondolunk, hogy Wesselényi Miklós is Szatmár megyei birtokátruházás révén vehetett részt a magyarországi közéletben. Feltűnő volt, hogy a folyamat ezúttal fordítva is megindult: magyarországi nemesek tűntek fel Erdély közéletében.) A vitatott hovatartozású partiumi megyékkel – Közép-Szolnok, Kraszna, Zaránd, Kővárvidék – hasonló, vagy még inkább ilyen volt a helyzet. Somogyi egyike volt az Erdély közéletében ekkoriban megjelenő magyarországi “emisszáriusoknak”, és vándorútja során megfordult például Kolozsváron is, liberális szemléletű cikkeit az itteni lapok már a tavasszal is közölték. 1841 folyamán is több megyében feltűnt, június 15-én például Közép-Szolnok tisztújító közgyűlésén vett részt, melyről terjedelmes közleményt is publikált, a megyei közgyűlés eseményeit liberális szellemben kommentálva. Ezek az utak több szempontból is jól jöttek neki, egyrészt a Szatmárban is képviselt programjának népszerűsítésével szélesíteni kívánta az ellenzék bázisát, másrészt neki személyesen is jobb volt “eltűnni” a magyarországi közéletből, továbbá viszonylag könnyebben kaphatott valamilyen nyilvánosságot Erdélyben és a Partiumban, harmadrészt e térségek speciális politikai problémái újabb témakörök bevonását segítették a reformfolyamatba. (Elsősorban a Partium Magyarországhoz csatolását kimondó 1836/21. tc. kormányzat általi végre nem hajtása, illetve az Erdéllyel való unió ügye.) Ráadásul Somogyinak 1841 szeptemberében amúgy is forró lett Szatmárban a lába alatt a talaj. Az Uray vezette konzervatívok nyíltan meghirdették a 12 pont megbuktatásának programját, és tervezgették Somogyi perbe fogását is, aki látványos tanújelét adta radikális meggyőződésének. Egy alkalommal ugyanis a kancellária feloszlatását követelte, és éles támadást intézett a Magyarország jogait lábbal tipró Habsburg-kormányzat ellen (hangsúlyozva, hogy a kisebb rablókat felakasztják, az országrablók viszont pompában élnek), hasonlóért korábban Wesselényiék ellen felségsértési pert indítottak. 1841-ben, nem sokkal az országgyűlésen kieszközölt amnesztia után ezt az udvar nem merte megkockáztatni, mindenesetre Somogyi is tanácsosabbnak vélte továbbállni, így nem is tartózkodott Szatmárban az általa beterjesztett pontok december 6-i megbuktatásakor. Ekkor már Bihar megyében találjuk, ahol republikánus meggyőződésének megvallásáról, felelős kormány követeléséről, a birodalmi államadósság nemesség általi átvállalásáról szóló beszéde hökkentette meg nemcsak konzervatív ellenfeleit, de még számos liberális barátját is. (Ezt követte tapintatos továbbküldése Szegedre, ld. fentebb.)

III. A kettő közötti, októberi krasznai tartózkodásáról viszont szakirodalmunkban alig szólnak, pedig a szatmári 12 pont továbbfejlesztésének igénye megéri a figyelmünket. Annak megértéséhez, miért pont ott tartotta fontosnak és lehetségesnek a szatmári program továbbfejlesztését, röviden egy pillantást kell vetnünk Kraszna megye 1841-es viszonyaira. A Partium visszacsatolásáról szóló magyarországi 1836/21. tc. itt is komoly visszhangot kapott. Az 1837-38-as nagyszebeni országgyűlés a magyarországi diéta eljárását törvénytelennek, a törvénycikket érvénytelennek deklarálta, az udvar kívánságának megfelelően. Krasznában az ellenzéki-liberális erők kerültek túlsúlyba, amit azzal is nyomatékosítottak, hogy elfogadva az uralkodói meghívást, az 1839-es magyarországi diétára követeket küldtek, igaz, azzal a megszorítással, hogy csak a Partium visszacsatolásának ügyéhez szólhatnak hozzá. A többi partiumi vármegye Erdély országgyűlésén képviseltette magát, s e kérdés épp 1841 második felében, a következő erdélyi országgyűlés összehívásakor újra élesebb formában vetődött fel. (Az országgyűlésen végül az a salamoni döntés született, hogy Erdély a Partium Magyarországhoz csatolása ellen foglalt állást, de azzal együtt az unió iránti elkötelezettségét fogalmazta meg, és sürgette a két országgyűlés közötti kapcsolatfelvételt.) 1840 januárjában egyébként épp az országgyűlés idején Pozsonyban hunyt el Bánffy László, Kraszna megye követe. Temetése, különösen az ellenzéki Palóczy László borsodi követ által tartott gyászbeszéd alapján a “régi anyai karok közé oly régóta visszavárt Kraszna”, tágabb értelemben a Partium ügye melletti kiállásra is lehetőséget adott.
1841 elején a vármegye hangulatát meghatározta, hogy nyolc év után először kapott lehetőséget a tisztújításra. A január 28-án kezdődő közgyűlésen hatalmas tömeg és a szavazatszedéssel kapcsolatos elhúzódó viták nyomán ellenzéki szemléletű tisztikar kapott bizalmat, Kabos József alispánságra, Orbán Péter fő-, Incze Károly aljegyzőségre választatott, s betöltötték a fő- és alszolgabírói posztokat is. A megyét főispánhelyettesként gróf Kállay Kristóf kormányozta, aki próbált törvényességi felügyeletet tartani a közélet felett, több-kevesebb sikerrel. A megye politikai elkötelezettségét jelezte, hogy Deák Ferencet táblabíróvá választották, továbbá kinyilvánították, hogy az itteni rendek “a visszakapcsolás elvének őszinte barátai”. 1841 folyamán többször is előkerült a tisztújítás ügye, számos törvényességi kifogással, belső ellentétek tisztázásával kellett tölteniük a közgyűlések idejét. Utóbbi egyébként különösen fontos volt, hiszen az erdélyi kormányhatóságok 1835 óta akadályozták a közgyűlések rendes megtartását, így a Magyarországon megszokott vármegyei rend biztosítása itt komoly nehézséget okozott, de a krasznaiak (ahogy tudósítójuk büszkén megjegyzi: “e kis, de lelkes és értelemdús megyének” liberális hangadói) “törvényekben keresték az évnegyedi közgyűlések rendes megtartásának biztosítékát”. Májusban jelentősen borzolta a kedélyeket, hogy az erdélyi kormányszék megsemmisítette a januári tisztújítás eredményét, sőt annak a korábbi adószedőnek (Mátyus Dénesnek) a hivatalába történő visszahelyezését rendelte el, akit hűtlen pénzkezeléssel vádoltak és korábbi kinevezésüket Szilágysomlyón nem is engedélyezték. A vármegye feliratban tiltakozott az eljárás ellen, és ragaszkodott a korrupt pénztáros elmozdításához. Eljárásukat nemcsak a kor szükségleteire, hanem a pontosan hivatkozott régi magyar- és erdélyországi törvényekre is alapították, különösen az 1791/12. tc. kormányzat általi sérelmét hangoztatva. (A feszültséget nyilván a Partium tisztázatlan közjogi helyzete és az ebből fakadó ellenzéki magatartás tovább élezte, a tudósító szavaival: “Midőn a törvény mellőzésével ügyekezetünk s elveink ellenére a tisztújítás kényes kérdésének tettleges gyakorlati megfejtésére vezetve a dolgok szövevényes állásában egyfelől attól tartanánk, hogy a visszakapcsolás küszöbén siettetett felületes tetteink által jogainkon könnyen örökre érezhető csorbát ejtünk; másfelől pedig a tisztújítást szabályozó kormányszéki rendeletnek még felolvasását sem nyerhetnők meg, melyet törvényszerűsége esetében bízvást követtünk volna: Lehetett-e egyebet tenni, mint a tisztújítás veszéllyel fenyegető tömkelegéből, municipalis [= vármegyei] rendszerünket századokon keresztül biztosító törvények vezérfonalát bátran megragadva, haszonnal kivergődni, és a rendetlenektől, konkolyoktól s férgesektől annyira mennyire megmenekedni?”) Ugyanezt a határozatukat kimondták a – magyarországi vármegyék gyakorlatát átvéve – július 3-ára összehívott kisgyűlésen is.
A visszacsatolás illetve az unió ügye nyár folyamán is vitákhoz vezetett, s Kraszna rendei egyszer sem mulasztották el hangsúlyozni, hogy az 1836/21. tc. “minél hamarabbi végrehajtása újabb forró óhajtásokat ébresztett kebleinkben”. Augusztus 24-én tartottak újabb közgyűlést, melyen törvénytelennek minősítették a kormányszék azon leiratát, mely a kolozsvári katonaság részére nagy mennyiségű tűzifa beszolgáltatását írta elő a megyének. Az adózó nép jelentős megterhelésével szembeni kiállás mellett a korábbi választások eredményeinek szem előtt tartásával megerősítették választott tisztségviselőiket, és a megye közéletében fontos reformkérdéseket is megvitattak. Például sérelmezték a magyarországi vármegyékkel való levelezés tilalmát, szorgalmazták egy tűzkármentesítő intézet felállítását (ld. erről a “krasznai 12 pont” kapcsán alább), a mezei rendőrségről szóló törvény behozatalát stb. A tudósító megállapította, hogy “lehetetlen megyénk jövőjén nem örvendenünk; ugyanis [...] az elmúlt évekbeni pártok ingerültségének e gyűlésben semmi nyoma nem vala látható”. Már ekkor nyilvánvalóvá vált továbbá, hogy az ősz legizgalmasabb kérdése az lesz, küldjenek-e követet az erdélyi országgyűlésre, vagy nem. Egy Szilágysomlyón keltezett augusztus végi publicisztika szerzője a dilemmát elemezve úgy értékelt, hogy az 1836/21. tc.-kel ellenszegülők kevesen vannak megyéjében, a Magyarországhoz kapcsolást tényként kezelik, viszont az exlex állapotban két párt alakult ki abban a tekintetben, hogy válasszanak-e követet, vagy csak az uralkodóhoz intézett feliratban fejezzék ki a tarthatatlan helyzettel kapcsolatos dilemmájukat. Az Erdélyi Híradó szerkesztőségi vezércikket is szentelt a témának, amely körültekintően hívta fel a figyelmet a Partium kérdésének központi jelentőségére, elismerve az oda tartozó vármegyék kényes helyzetét, ugyanakkor emlékeztetve arra, hogy a visszacsatolás rendezésekor a távlati célt, Erdély és Magyarország egyesülését kell szem előtt tartaniuk, melyet lépéseikkel nem szabad veszélybe sodorniuk.
Mielőtt – a teljesség igénye nélkül – a Partium visszacsatolásának helyi szorgalmazása krónikáját folytatnánk, érdemes felhívni a figyelmet a kérdés magyarországi vármegyékre gyakorolt, az erdélyiekkel egymás hatását erősíteni hivatott tevékenységére. Temes megye már 1841 februárjában körlevelet intézett a vármegyékhez, melyben kifogásolták, hogy a király “világos akarata” (sic!) és az 1836/21. tc. rendelése ellenére a partiumi megyék Magyarországgal való egyesülése (“mely a fejedelmi trón erősítésére s nemzeti érdekeink kifejtésére hatalmas támasszal szolgálandna”) halasztást szenved. Hangot adtak azon meggyőződésüknek, hogy mindezért a felelősség nemcsak a bécsi udvar, hanem “köztudomásnál fogva szomszéd erdélyországi némely befolyásos férfiak ellentörekvéseit” is terheli “a nemzet forró kívánata ellenére”. Tolna megye szeptemberben készített felírást az uralkodóhoz a Partium ügyében, melyet nemcsak a magyarországi, hanem az erdélyi törvényhatóságoknak is megküldött. Ugyanezt az eljárást követte egy hónappal később Fejér is, amely azonban ezeken túllépve az Erdéllyel való egyesülést is szorgalmazta. Álláspontjukat számos megye (utóbbit például Borsod) is magáévá tette, leplezetlenül utalva arra, hogy a Partium visszacsatolásának ügye egy lépést jelent Erdély uniója irányában. A magyarországi kezdeményezések közül a legnagyobb lendületet az ügynek a nemrégiben 12 pontja révén az ellenzék meghatározó megyéi sorába lépett Szatmár 1841. májusi felirata jelentette. “A meghozott törvény mindeddig csak holt betű” – szögezték le, és arra kérték a magyarországi törvényhatóságokat, hogy a Partium bizonytalan állapotban lévő vármegyéinek megsegítésére fogjanak össze. Örömmel vették, hogy az uralkodó 1839-ben meghívta (egy kivétellel) képviselőiket az országgyűlésre, de kifogásolták, hogy ez a gesztus szintjén maradt, sőt, akadt olyan megye, ahol a tétlenül nézett “főispáni önkény” miatt nem lehetett foganatosítani. Nem véletlen, hogy a Nagykárolyban történtek élénk visszhangot keltettek Erdélyben, ünnepelték Szatmárban “a régibb dinasztia letűntét”, mellyel “s az új feltámadtával valóban forrongási állapotban vagyunk”. Fontos tehát felhívni a figyelmet arra, hogy ezáltal a szatmári 12 pont ügye több vonatkozásban, szorosan összefonódott a partiumi megyék sorsával, tágabb értelemben Erdély és Magyarország uniója ügyével, s a történtek jelentős szerepet játszhattak abban, hogy a két ország közjogi kapcsolatának megítélése végleg a liberális reformpolitika rendszerébe kerülhetett. Nem véletlen, hogy a szatmári pontok decemberi megbuktatása után a leginkább terjedelmes, részletező beszámolót a nagykárolyi helyszínről az Erdélyi Híradó hasábjain olvashatjuk. Nemcsak a randalírozó, részeg tömeg naturalisztikus leírása érdemel figyelmet, hanem a reformok ellen felvonultatott, a hatalmát demagóg eszközökkel visszaszerző és abban sütkérező Uray tevékenységének politikai elemzése, valamint – szempontunkból – az a körülmény is, hogy az ólmosbotos kisnemesek (Dessewffy Aurél és a konzervatívok vivátozása, a liberálisok pfujolása mellett) külön kikeltek az “idegenek” ellen, értve ezalatt a szomszédos partiumi megyékből a közgyűlésre érkező ellenzékieket. (Egy “közép-szolnoki” illetőségű urat például valósággal halálra kerestek, és nyilván Somogyi személye is az indulataik középpontjába került.) Megjegyezzük még, hogy a magyarországi ellenzék részéről a Partium vármegyéinek liberálisaival való szoros kapcsolatkeresés egyáltalán nem volt egyoldalú. Kraszna megye például 1842. augusztus 27-én írt jellemző sorokat Borsod vármegyének. Megköszönték a magyarországiak által részükre is hivatalból elküldött körleveleket, és kifejezték egyes borsodi kezdeményezésekkel való teljes elvrokonságukat. (Konkrétan Borsod 1839-ben a megyei körlevelek kizárólagos magyar nyelvűsége és a megyei törvényszékek állandósítása ügyében kereste meg a törvényhatóságokat, de Kraszna egyetértett az itteni elhíresült, az egyházi javak szekularizációját célzó – “a hierarchia megszorítása s a felesleges papi jószágoknak népnevelésre s egyéb üdvös célokra és közhaszonra leendő fordítása eszközlése” – kezdeményezésével is.) Kifejtették ugyanakkor, hogy amíg a király nem teszi egyértelművé álláspontját azáltal, hogy meghívja őket a következő magyarországi diétára, addig érdemben mindezzel nem tudnak foglalkozni, sőt hivatalosan nem is válaszolhatnak ezekre a kérdésekre. Emlékeztettek arra is, hogy 1833-ban a Magyarországgal való vármegyei levelezést számukra az erdélyi kormányhatóságok útján betiltották.
1841 őszén, az erdélyi országgyűlés követválasztási időszakában a kérdés különösen felértékelődött, melyre Magyarországon is felfigyeltek. Szatmár megye szeptember 13-án kezdődött közgyűléséről a tudósítást jegyző Nagy Elek meg is állapította, hogy “figyelemmel kísértem a vitatásokat, hogy ami Erdélyt, vagy erdélyi olvasóinkat különösebben érdekelné, közölhetném”, hogy ezzel is hozzájáruljon a két ország közötti információcsere gyorsabbá, előítéleteket jobban eloszlatóvá tételéhez. A Partium ügyében, a hangulatot megragadva, leszögezte, hogy a törvényeket végrehajtó magyar királynak meg kell hívnia az országgyűlésre Kraszna, Közép-Szolnok, Zaránd és Kővárvidék követeit, erdélyi fejedelemként nem akadályozhatja meg a Partiumnak Magyarországgal való egyesülését. A távlati célt a közgyűlés egyértelműen az unióban jelölte meg, egyes erdélyi köröknek ettől való idegenkedését “fillérgazdálkodásnak” minősítette, amely inkább ezreket elveszít, hogy néhány krajcárt megtarthasson. (Megjegyezzük, az unió ügyében valóban gondot jelentett a kortársaknak a két országrész sok szempontból eltérő jogi helyzetének, törvénykönyveinek harmonizációja, nem is beszélve az erdélyi birtokosokat feszélyező magyarországi úrbérrendezés eltérő hátteréről. A Partium ügyét épp az értékelte fel, hogy az erdélyiek szemében a “maradék” Erdély Magyarországba olvasztása mellett már könnyebb volt érvelni.)
Az október 26-án megnyílt krasznai közgyűlés hosszas, mintegy öt órás vitatkozást bonyolított le abban a kérdésben, hogy a megye küldjön-e követeket a Kolozsvárra összehívott erdélyi országgyűlésre vagy ne. Ajtai Sámuel vezetésével markáns képviselete volt azoknak, akik arra az ellentmondásra hívták fel a figyelmet, hogy a vármegye követeit az uralkodó 1839-ben meghívta a magyarországi diétára, egy évvel később az erdélyi meghívót elfogadni következetlenség volna. Arra is emlékeztetett, hogy előadódhat, “midőn egymás után két országba hívatunk meg országgyűlésre, s előttünk áll azon könnyen megtörténhető kedvetlen [= kedvezőtlen] helyzet, melybe jöhetnénk, ha a két országnak egy időben lenne diétája”. Huszár Károly báró ezzel szemben az azonnali követválasztás mellett foglalt állást, és az álláspont hívei arra hivatkoztak, hogy a törvény szerint, amíg a visszacsatolás végbe nem megy, addig Erdélyhez tartoznak, s érvként hozták fel, hogy az erdélyi kormányhatóságoktól kapják a központi leiratokat, az erdélyi törvényszékeken folytatják pereiket és sokkal szorosabbak ezek az államjogi, mint a Magyarországhoz fűződő politikai (illetve további gazdasági stb.) kapcsolatok. A követválasztás hívei között is voltak, akik a követutasításba a Magyarországhoz csatolás kieszközlését kívánták belevetetni, s az ellenkező nézet képviselői is megoszlottak a tekintetben, hogy csak elodázzák az erdélyi követválasztást, vagy teljesen határolják el magukat attól. Tovább bonyolította a képet, hogy sor kerüljön-e a jelenlévők szavaztatására ebben a kérdésben, ezt végül elvetették (mondván, “ily kérdés a vitatás köréből ne vitessék át a – nálunk még sikamlós – szavazási körbe”), a tartalmi kompromisszumot pedig úgy alakították ki, hogy felírást intéznek az uralkodóhoz, a követválasztást pedig az erre adandó válasz megérkezéséig elhalasztják. Hogy addig is jelezzék a vármegye kompromisszumkészségét és az exlex helyzeten felülemelkedni kívánó hozzáállását, kineveztek egy bizottságot a követutasítás előkészítésére. Jelzésértékűnek szánták ugyanakkor, hogy a felírást nem az erdélyi, hanem a magyarországi kancellária útján tették meg V. Ferdinándnak, és csak tájékoztatták lépésükről az erdélyi főkormányszéket. Kraszna egyedülálló eljárását egyes kortársak is kétkedve kommentálták. A konzervatív szellemiségű Múlt és Jelen már megállapította, hogy a vármegyének így biztos nem lesznek követei az országgyűlésen, s megállapította: “Méltán kérdezni lehet, valjon ez úton a cél, mit a megyében egy párt kivívni akart, a reapplicatio [= Magyarországhoz visszacsatolás] siettetése, el lett-e érve, vagy az fog megtörténni ez esetben is, hogy a szerfelett siető hátrább marad?” A jogosnak tűnő dilemmát osztotta egyébként ellenzéki hangvételű laptársa, az Erdélyi Híradó is ironikus, jellemző című glosszájában. Attól való félelmének adott hangot, hogy a mindkét diéta felé kacsintgató, ám tényleges törvényhozói szerepet egyikben sem játszó Kraszna megye eljátszhatja a magyarországi képviseletének hőn áhított lehetőségét, hiszen “ha valamely országrész vagy megye egy alkotmányos ország tagjának tartja magát, úgy annak törvényhozásába képviselői által kell béfolynia”, s a megyének “jelen ténye szerint nem valamely más ország tagjának, de külön országnak, és így Kraszna országnak kell lennie”.
E nagy jelentőségű krasznai közgyűlésen számos döntést hoztak még, például a hűtlen kezeléssel vádolt pénztáros elleni eljárás folytatásáról, s az említett tűzifa-szállítási kötelezettséget is kirótták újra a továbbra is vonakodó, kiskaput kereső vármegyére (tudomásul vették), döntöttek az 1835-ben, törvénytelennek nyilvánított megyei közgyűlés jegyzőkönyvének megsemmisítéséről stb. Az egész közgyűlést az erdélyi kormányszervek és a vármegye rendei közötti feszültség hatotta át, amely például kicsúcsosodott az előző tisztújítás törvényessége ügyében felolvasott központi leirat kapcsán. Ebben felszólították a megyét, hogy tartózkodjon a főhatóságait illető kioktató és fenyegető hangnemtől. A Pesti Hírlap cenzor által törölt tudósítása ezt így adta vissza: “Azon feliratban ugyanis, amelyben most a rendek megintettek, az volt, hogy ha a kormányszék nem szűnik meg a rendek jogait sértegetni, s a választott tisztektől a fizetést továbbra is megtagadja, munkálni fognak a rendek abban, hogy mihamarább Magyarországhoz csatoltassanak. Olvastatott még más kormányszéki leirat is, mely alkalommal a gyűlés egy igen nevezetes tagja így nyilatkozott, ha a kormányszék által okozott minden sérelmeinkért csak egy-egy könnyet ejtenénk is, utoljára egészen kiszáradnánk.” Egy másik kortárs tudósító összegző megállapítása szerint “ezen gyűlés egész folytában uralkodó férfias komolyság a tanácskozásnak bizonyos parlamentáris színt adott, a személyeskedés mindkét részről gondosan kikerültetett. Végül örömmel említendő, hogy eddigi szólóink számát több szónoki pályára ezúttal fellépett fiatalaink kitűnőleg szaporíták.”
A követutasítás előkészítésére létrehozott, említett bizottsághoz Somogyi Antal “lelkes hazánkfia, kit mi nyílt karokkal s nyílt kebellel fogadtunk”, benyújtotta a szatmári 12 pontot, javasolva, hogy azok képezzék az utasítások elvi alapját. (A közgyűlésen elfogadták, hogy bárkinek joga van írásos javaslattal az utasítást készítő választmányhoz fordulni.) Másnap, október 28-án folytatta azzal, hogy újabb 12 pontos tervezetét közölte az előkészítő bizottsággal.

IV. Somogyi nem is titkolta, hogy azért választotta ezen újabb 12 pontos program közzétételére a partiumi megyét, mert az “úgy [van] szerkesztve, hogy Kraszna megye által elfogadtathassék, akár Erdélynél maradand, akár a már hozott törvény értelmében magyar honhoz visszacsatolják”.
A javaslat összességében ugyanolyan egységes szerkezetű reformprogram, mint a szatmári 12 pont, ugyanúgy megállná önállóan is a helyét, ugyanakkor annak kétségtelenül továbbgondolt, továbbfejlesztett, és nem csupán az erdélyi/partiumi kérdés mentén aktualizált változata. Nemcsak Somogyi ambícióit tükrözi (vagyis azt, hogy a szerző a társadalmi és politikai átalakulást gyorsan, minden területre kiterjedően kívánta véghezvitetni a következő országgyűléssel), hanem a reformfolyamat lehetséges irányait, argumentációs pontjait is kijelölni hivatott. Hasonlóan a szatmári pontokhoz, Somogyi ezt is részletes kommentárokkal látta el, próbált a tervezet mentén esetleg kialakuló vitához támpontokat nyújtani. Kommentárjait, valamint a szatmári pontokat röviden áttekintő, értékelő megjegyzéseit cikksorozatban nyilvánosságra is hozhatta, alábbiakban ezt, illetve az egyes pontok tartalmát röviden igyekszünk bemutatni.
Írásában Somogyi először a szatmári pontok értékelését foglalta össze (immár annak tudatában, hogy a kezdeményező megyében megbukott, ugyanakkor több vármegyében továbbra is a követutasítást készítő választmányok, megyegyűlések foglalkoztak azzal), és saját korábbi álláspontját is árnyalta, pontosította. Elméleti igénnyel szögezte le a haladás általa vallott ütemű és tartalmú értelmezését, és visszatekintve a szatmári pontok vitáira, újra megállapította, hogy egyes reformpontjai semmi újdonságot sem tartalmaztak a régi magyar törvényekhez képest (az ezekre való hivatkozás és aktualizálási igény amúgy is meghatározta Somogyi érvelését, ld. alább), valamint a mások által az elmúlt évtizedben kezdeményezettekhez képest, “kivéve az egybeállítást”, vagyis az egységes szerkezetű megjelenítést. A szatmári program elemei “alkotmányunk szelleme szerinti, sőt azon alapulnak” – szögezte le, és hozzátette, hogy az “újabbkori mozgalmakban” mindez már elhangzott, utóbbira példaként Széchenyi Hitel, Világ és Stádium c. munkáiban megfogalmazottakat hozta fel, sőt még a Kossuth-ellenes A Kelet Népé-t is úgy értékelte, hogy annak szerzője “mindazt, mi e pontokban foglaltatik, már ezelőtt megpendíté”. Hivatkozása nemcsak azért különös, mert 1841. októberi leveléből tudjuk, hogy Széchenyi lassúbb ütemet szorgalmazó taktikáját mélyen elítélte, és attól gyökeresen eltérő mintát képviselt, hanem azért is, mert egyes programpontjai éppen Kossuthnak a Pesti Hírlap-ban kifejtett – Széchenyi által nyilvánosan kárhoztatott – egyes téziseivel mutattak rokonságot. Nem véletlen, hogy ebben a cikkében is Kossuthot jelölte meg, mint hivatkozási alapot. Somogyi visszautasította továbbá a vádat, hogy túl korai, elsietett lenne reformprogramja. Egyes pontokkal kapcsolatosan esetleg elfogadta a merész kezdeményezés bélyegét, bár maga ezt sem tartotta elkapkodottnak, idő előttinek. Konkrétan az első három pontban foglalt kezdeményezésről (a hitelintézet, az ősiség eltörlése és a kötelező örökváltság kapcsán), valamint a 8. szatmári pont második feléről jegyezte ezt meg. (Utóbbi esetben korrekcióra is kész volt, vagyis a valamennyi oktatási szinten megvalósítandó népnevelés elősegítésére eredetileg az egyházi birtokok szekularizációját jelölte meg anyagi háttérként, de tapasztalva az ezzel kapcsolatos ellenkező nézetek nagy számát – az ugyanezt részletesen kifejtő 1841. augusztusi borsodi indítvány fogadtatását – a költségeket inkább a háziadóból befolyt összegekből kívánta fedeztetni. “De nevelésnek lenni kell mindenáron” – zárta vonatkozó fejtegetését.) A többi pontról viszont úgy vélte, mivel az emberek személyes jogairól szólnak, soha nem lehet megvalósításukat elég korán elkezdeni: “Körülmények s idő javasolhatják egy vagy más, csupán egy ország helyzetét illető rendelkezés elhalasztását, de emberi jogok megadása soha, semmi időben kora[i] nem lehet.”
A fentebb, II. részben közölt krasznai pontokra rátérve, Somogyi megállapította, hogy programját akkor nyújtotta be a vármegyéhez, amikor még nem dőlt el, küldenek-e követeket az erdélyi országgyűlésre, viszont a követutasítási előmunkálatokat már megkezdték. (Megjegyezzük, cikkében nem ugyanabban a sorrendben ismertette a pontokat, ahogy az az Erdélyi Híradó hasábjain megjelent illetve a Pesti Hírlap-ban nem jelenhetett meg, alábbiakban utóbbi ismertetéseket követtük.)
A statisztikai hivatal felállításának kezdeményezése az önálló és modern államigazgatás igényének egyértelmű megfogalmazása volt. A kormányzatot, az országgyűlést naprakész sőt, a sajtó útján nyilvánosságra hozni kívánt adatokkal ellátni hivatott intézmény égető szükségességét szorosan összekapcsolta a reformfolyamattal, mondván, amit javítani akarunk, azt ismernünk is kell. “Ha a reformok szükségét mélyen [vagyis konkrét statisztikai adatok birtokában] fogjuk érezni, nem fognak azok elmaradni. Nincs pedig meggyőzőbb a számnál.” – vallotta. Példaként hozta fel, hogy mennyivel inkább átérzik a politikai döntéshozók a népnevelés fontosságát, ha konkrétan ismerik az analfabétizmus helyzetét nemcsak hazánkra vonatkozóan, hanem – a Magyarországra nézve lesújtó – nemzetközi összehasonlításban. Megfogalmazása kimondatlanul is a Bécsben központosított államigazgatás statisztikai gyakorlatának kritikája volt. Az udvari kormányszervek számára ugyanis kényes kérdés volt, hogy az általuk (konkrétan a birodalmi főszámvevőségen belül épp 1840-ben megalakított közigazgatási-statisztikai igazgatóság által) készített és hozzáférhető adatsorok a birodalom egységét, egységes igazgatásának szükségességét tükrözzék, a magyarországi demográfiai, gazdasági stb. folyamatok abból nehezen legyenek önállóan értelmezhetők. (Az évente nyilvánosságra hozott Tafeln sorozat magyarországi adatai gyakran a kortársak számára is köztudottan megbízhatatlanok voltak.) Nem véletlen, hogy 1848-ban az önálló magyar államiság intézményesülésének folyamatába illeszkedett a Belügyminisztériumban létrehozott, Fényes Elek által igazgatott Statisztikai Hivatal, melynek Szemere Bertalan által megfogalmazott hivatása visszhangozza Somogyi korábbi érveit: “a tervezendő törvényjavaslatok életalapjait kimutatni, s megismertetni magunkat magunkkal”.
A rendszeres polgári és büntető törvénykönyv követelésével a korban széles körben képviselt, égető szükségletet öntött formába, és jelentőségét mutatja, hogy gyakorlatilag megismételte a 11. szatmári pontban foglalt követelést. A krasznai pontok benyújtását követően nem sokkal ült össze az előző országgyűlés által a büntetőjogi reformot előkészíteni hivatott bizottság, és egymás után láttak napvilágot az egységes törvénykezést szorgalmazó tervezetek, sajtócikkek, vonatkozó megyegyűlési indítványok. Maga Somogyi Werbőczy Tripartitum-ának elavultságára alapozta érvelését, mely nem alkalmas a lakosság magánjogi viszonyainak átfogó szabályozására, s nemcsak hogy az egyszerű emberek, de még a jogtudósok számára is átláthatatlan, hogy mit is írnak elő a rájuk vonatkozó jogszabályok. “Pedig a törvényt mindenkinek érteni s tudni kellene, az lévén cselekvényink szabályozója” – vallotta, és a súlyos ügyhátralékkal küszködő bíróságok munkájának gyorsítására egységes szemléletű törvénykönyv nélkül reményt sem látott. (Mint mondta, valóságos szatíra, hogy az unoka látja nagyapja perének végét, pedig “míg e földön élünk, kell megadatni földi jogainknak, ama jobb világban más örökséget várunk”.) Kilátásba helyezte továbbá, hogy konkrétan a büntetőeljárás, a fellebbezés és a semmítés eseteinek kidolgozására maga is konkrét javaslatokat fogalmaz meg.
A Partium közegében legnagyobb visszhangot kétségkívül a harmadik ponttól, vagyis Erdély és Magyarország uniójának mielőbbi kimondásának követelésétől remélt. Érvelését a Bocskai és a Habsburgok közötti 1595. január 28-án aláírt prágai szerződésre alapozta, miszerint az elsőként ebben a dokumentumban erdélyi fejedelmi címmel illetett Báthori Istvánról szólva leszögezték, hogy Erdély “elválaszthatatlan része” a magyar királyságnak, mellyel való egyesítését János Zsigmond ágának kihalásával azonnal foganatosítani szándékoztak. Az erdélyi unió aktuális politikai ügyét régi jogforrásra építő érvelésével kapcsolatosan érdemes emlékeztetni Kossuth álláspontjára, aki nemcsak összekapcsolta azt a Partium visszacsatolásának kérdésével, hanem arra is rámutatott, hogy mindez olyan probléma, melyet “nem régi diplomák poros tartalmai, hanem csak az élet, a jelen szüksége és a jövendő kilátásai oldhatnak meg”. Somogyi mindenesetre megfogadni látszott Kossuth tanácsát, aki szerint a történelmi érvelésre ugyan szükség van, de az uniót nem ezért, hanem az aktuális politikai szükségletekre alapozva kell a belpolitika központi kérdései között megtartani, s “ha a két testvérhonnak közös érdeke kívánja, hogy egyesüljön, egyesülnie tanácsos, egyesülnie kell, habár soha egyesülve nem volt volna is”. (Amint ez 1848-ban az áprilisi törvényekben köztudottan bekövetkezett.)
A 4. pontban a szerző a szatmári pontoknak a belkereskedelmet gátló céhek, monopóliumok eltörlését szorgalmazó indítványát ezúttal az önálló magyar külkereskedelem igényeit tükröző javaslattal fejlesztette tovább. Az általa hivatkozásként megjelölt és megújíttatni kívánt 1681/79. tc. valóban kimondta, hogy “bármely eladó tárgyakra nézve az ország s őfelsége tartományai közt szabad kereskedést gyakoroljanak”, melyet a Mária Terézia-féle kettős vámhatár a magyar nemzetgazdaság szempontjából károsan korlátoz. Kossuth vámrendszerrel kapcsolatos fejtegetéseit alapul véve (bár azt azon a ponton árnyalva, miszerint saját magyar védvámrendszer kialakítására nem látott reális lehetőséget) döntő jelentőségű szükségletnek nevezte, hogy a magyarországi nyerstermékek szabadon kivihetők legyenek az örökös tartományokba, melyet a versenyképesnek és fejlődőnek tekintett hazai feldolgozóipar fellendítésének ügyével párosított. A mezőgazdasági termékek (gyapjú, bőr, kender stb.) előállított mennyiségét és minőségét kiválónak tekintette, amelyet nem kivinni kell az országból, hanem itthon megteremteni az ipari feldolgozás technikai és személyi feltételeit. Úgy vélte, a magyar iparfejlesztés ebben az esetben összekapcsolható a szabadkereskedelmi rendszer kialakításával, s a belső piac fellendítése hoz megoldást a létesítendő hazai gyárak számára. Közgazdasági számítások alapján 60 millió forintra becsülte a külföldre vitt, ám szerinte itthon tartható, és “a honi vagyonosodás emelésének” szolgálatába állítható összeget. A pamut kapcsán panaszolta például, hogy kiviszik az országból, pedig Magyarország szükségeire fordítható, s csak tőlünk függ a saját lábra állítása, hiszen a kereslet rohamosan nő. A kender ugyan rosszabb minőségű, de ezt csak az eladás bizonytalanságával magyarázta. (“Inkább Belgiumnak adózunk, ahelyett, hogy a belfogyasztás rendszerét elfogadnánk” – írta.) Egyes iparcikkek (porcelán, üveg, vas, papír) esetén szintén a hazai ipar lehetőségeit és a behozatal visszaszorításának alternatíváját mutatta be, rámutatott továbbá, hogy hazánk a kivételes természeti adottságok jobb kihasználása, bányafeltárások és a “vállalkozói szellem” meghonosítása útján léphet a kor szükségletei által kívánt gazdaságfejlesztés útjára. A magas vámok által felvert árak negatív hatását e korlátozások megszüntetésével kívánta megoldani, egyedül az útivámot akarta állami jövedelemként megtartani. A kieső harmincadjövedelem pótlására viszont csak annyit tudott felhozni, hogy egyes régi törvények felújítása révén az állami bevételek növelésének lehetőségeit az ország előkelőiből (szakembereiből) álló központi testületnek kell megvizsgálnia, arra javaslatot tennie, és az állami adóbevételekről az országgyűlés előtt beszámolnia.
Somogyi Antal a következő három krasznai pontot a katonasággal összefüggő javaslatoknak szentelte, ami mutatja, hogy az önálló magyar államiság biztosítékai sorában kiemelt szerepet tulajdonított e – szatmári pontokban nem érintett – kérdéskörnek. A kimondatlanul is a hadsereg modernizációját, kisebb létszámú, olcsóbb, de hatékonyabb honvédelmet szorgalmazó fejtegetéseit szintén régi törvényekre alapozta. Az 1526/10., az 1528/1. és az 1538/4. (szlavón) törvénycikkek aktualizálása nyilvánvalóan az önálló nemzeti hadsereg igényét jelentette, valamelyest burkolt formában. A törvények szövege ugyanis a társadalom egészének, vagyis a nemeseknek és a jobbágyoknak egyaránt a honvédelem iránti felelősségét fogalmazta meg. A programban is hivatkozásul használt 1458/2. tc. emellett az uralkodó kötelességévé (későbbi értelemben nyilván: az állam feladatává) teszi Magyarország megvédését a külső ellenséggel szemben, s amennyiben ez nem volna elég, elrendeli a lakosság egészének mozgósítását, rendi állásra való tekintet nélkül. Nyilván ez utóbbinak volt fontos társadalmi üzenete az 1840-es években, nem is beszélve a felállítandó nemzetőrség igényéről. Az 1848-ban megvalósuló intézmény az amerikai függetlenségi háború illetve különösen a francia forradalom példája nyomán egyértelműen a nemzeti hadsereg megtestesülését, a közbiztonság feladatainak polgári szemléletű átszervezését jelentette, s mint a forradalmak által létrehozott fegyveres erő, az iránta mutatkozó igény egyértelmű politikai állásfoglalást is jelentett. Somogyi indoklásában előadta még, hogy az említett régi törvények szövege teljesen megfelelő, csak használni kell őket: “Adjunk hát e régi institutióknak korunkhoz illő új alakot.” Az önálló magyar honvédelem és közbiztonsági szervezet iránti indítványát azzal is alátámasztotta, hogy országunk mindig “védfalat” képezett Európa számára, régen kelet, saját korában pedig észak (vagyis az orosz fenyegetés) ellen. A magyar katonaság hazahozatalának illetve a külföldiek elvitelének igénye ismét csak 1848-ból ismerős, a krasznai pontok indoklásában a szerző az 1608/2. (koronázás előtti) tc.-et hívta segítségül, mely szó szerint kimondja, hogy az uralkodó “az ország előleges tudta és beleegyezése nélkül, Magyarországon és ennek a kapcsolt részeiben, se háborút ne indítson, se külföldi katonákat be ne hozzon”. A 7. krasznai pont nyilvánvalóan kimondta az önálló, az örökös tartományoktól elválasztott nemzeti hadsereg felállításának igényét, megtoldva azzal, hogy e hadseregnek a tisztjei csak magyarok lehessenek. A nemzeti önrendelkezés egyik legfontosabb biztosítékát, az önálló hadsereg igényét számos régi törvényre alapozta, amelyek ugyan előbbiről kevesebbet, a magyar tisztek (“jól érdemesült és alkalmas hazafiak”) alkalmazását “az idegen nemzetbeli emberek helyett” viszont gyakrabban említették meg, például az üresedésben lévő kapitányságok esetén kifejezetten kötelezték erre az uralkodót. A hadsereg vonatkozásában kétségtelenül radikális indítványok nemcsak nemzeti, hanem társadalmi egyenlősítő tendenciákat is magukban foglaltak, könnyen a birodalom egységével szembeni kritikaként voltak értelmezhetők.
A 8. pont (folytatva a szatmári pontok között is épp a 8-at) fontos egyházpolitikai kérdésben foglalt állást. Az 1839-40. évi országgyűlés után az egyik legfontosabb, legtöbb izgalmat kiváltó vita a vegyes házasságok megáldásának katolikus egyház általi megtagadásával függött össze. Az országgyűlésen épp az egyház nyomására elintézetlenül maradt kérdéskör olyan mélységű konfliktust eredményezett a vármegyék többsége által támogatott liberálisok, valamint a katolikus egyház között, hogy nyilvánvaló volt, a következő diétán törvénnyel kell rendezni az 1791/26. tc. értelmezése körüli vitát. Az ellenzék nyilvánvalóan a protestánsok vallási egyenjogúsítása, az állam-egyház elválasztása irányába mutató javaslatokat tett, az egyház társadalmi, politikai illetve a többi felekezettel szembeni privilégiumainak fenntartására törekedett. A Somogyi által javaslatba hozott kötelező polgári házasság – mint tudjuk – csak 1894-ben került a magyar törvénytárba, s addig még igen sok egyházpolitikai harcot eredményezett. Mindenesetre a kortársak közül hozzá hasonlóan, sokan voltak azon a véleményen, hogy a bonyolult vegyes házassági problémára, illetve általában az állam-egyház kérdéseire a felekezeti egyenjogúságot egyedül gyakorlatba ültetni képes kötelező polgári házasság jelent megoldást. A vármegyék közül Bereg már a vegyes házassági viszályok kezdetén, 1841 márciusában ilyen értelmű határozat pártolására kérte a vármegyéket, de ugyanezt nyilvánossá tette augusztusban Zólyom, és a kérdésben iránymutatónak számító Deák Ferenc is többször tett ilyen értelmű nyilatkozatot már az 1840-es évek elején. Maga Somogyi cikkében nem szentelt nagy terjedelmet a javaslat kommentálására, csupán annyit jegyzett meg, hogy az országgyűlés óta folyó nyilvános vita feleslegessé tesz minden magyarázkodást. Az egyéni és azzal összefüggő kollektív szabadságjogok sorában igen nagy jelentőséget tulajdonított e kérdésnek: “ennek [ti. a polgári házasságnak] elrendelése nélkül nincs egyéni jólét és szabadság, s hol ez nem létez, ott a közészeti sincs kellőleg biztosítva”.
A kölcsönös jég- és tűzkármentesítő intézetnek a korban voltak már előzményei. Számos megyében, térségben jöttek létre önkéntes alapon szervezett biztosító társaságok az 1840-es évek elején, és talán Somogyi indítványától nem független, hogy Krasznában is megalakult 1842 márciusában. Az átfogó program részeként szóba hozott javaslat újdonsága épp abban állt, hogy a szerző szerint nem önkéntes alapon, hanem kötelező jelleggel, továbbá nem regionális, hanem országos biztosítási rendszert kell létrehozni. Utóbbi annak garanciáját jelenti, hogy az ország bármely vidékén történik természeti csapás, egy ilyen biztosító társaság jelentősebb összeggel és hatékonyabban segíthet a bajba jutottakon. E programnak is volt egyébként társadalmi üzenete, hisz Somogyi külön hangsúlyozta, hogy a létrehozandó intézet “terhe alól a nemesség ki ne vonhassa magát”. A szerzőnek arra is volt gondja, hogy a leendő társulat munkáját a városépítészeti szabályok koordinálásával kösse össze. A tűzkárok után kötelezni kell a tűzbiztosabb anyagból és szabályozott körülmények között történő újjáépítésre, ami nemcsak egy esetleges következő szerencsétlenséget előzhet meg, hanem a városrendezés a lakosság közérzetére is hatással van – fejtegette. Bár az intézetnek országos szervezettséget kívánt tulajdonítani, az építészeti szabályrendeletek megalkotására azonban a helyhatóságokat kötelezte volna, tekintettel az egyes települések eltérő természetföldrajzi, építőanyag-ellátottsággal kapcsolatos stb. viszonyaira. Somogyi javaslata ebben az esetben is visszhangra talált, vagy legalábbis mások is fontosnak tartották a kérdést, a következő országgyűlésen például az (igaz, el nem fogadott) indítványok sorában szerepelt az egész Magyarországra kiterjedő jég- és tűzkármentesítő intézet felállítása, Batthyány Lajos vezetésével 1842-ben kezdődött egy jégkármentesítő országos egyesület létrehozása, Erdély átfogó intézetét Mikó Imre alapította stb.
Az évenkénti országgyűlés tartása iránti követelés (10. pont) az ellenzék gyakran emlegetett, régi követelése volt, mint ismeretes, ez is az 1848-as áprilisi törvényekben került életbe léptetésre. Somogyi Antal azonban ezt is régi jogszabályokra való hivatkozással követelte. Az 1471/1. tc. pár soros szövege (igaz, hogy “akkor, ha a szükség parancsolja” klauzulával, de) kimondta, hogy “évenként országgyűlés tartandó”. Somogyi indítványában ugyanakkor az országgyűlés évenkénti ülésezésével kapcsolatosan radikálisabb hangot is megszólaltatott, rést akarva ütni az uralkodó törvényhozással kapcsolatos felségjogain, amikor azt hozta szóba, hogy a honatyák “összehívás nélkül gyűljenek egybe” minden évben, vagyis nem csak akkor, ha a király elrendeli. Érdekes még a puszta szóhasználata is, hiszen nem követekről, hanem “a nemzet képviselőiről” beszélt, vagyis kimondatlanul népképviseleti alapra helyezett törvényhozást szorgalmazott, ami egyébként nem más, mint a szatmári 12. pontban foglaltak megújítása és továbbfejlesztése.
A 11. pontban röviden említette meg Apafi fejedelem törvényhozásra vonatkozó “conditio”-jának megújítását. Mivel ezt az indítványát részletesebben nem kommentálta, jelenlegi ismereteink alapján csak feltételezhetjük, hogy az Apafi Mihály erdélyi fejedelem (1661-1690) által kiadott jogszabályok közül a központi hatalom és az országgyűlés közös kormányzására, utóbbi minden fontosabb országos ügyben való kérdezésére, továbbá az önkényes uralkodói döntések mellőzésére vonatkozókra célzott. Apafi “conditio”-i között szerepelt, hogy “semmi követségeket, valamelyek az országot, és közönséges dolgokat illetik, tanács nélkül meg ne hallgasson”, szövetséget a szomszédos vagy távoli országokkal “az egész országnak minden statusinak megegyezett akaratjokból országgyűlésében tészen ő nagysága”. Somogyi indítványának logikai rendjébe talán ez illeszkedett a legpontosabban (ld. a következő pontot), felelevenítését pedig nyilván az erdélyi törvényalkotás folytonosságának és a magyarországival való harmonizációjának fenntartása indokolta. A jogszabályok között egyébként szerepelt még az is, hogy az uralkodó távol tartja magát az országgyűlés tagjainak befolyásolásától, számukra szabad tárgyalást és szavazatot engedélyez, sérelmeiket orvosolja, “a szabadsággal ellenkező articulusokat az országgal együtt tollálja [= érvényteleníti]”, maga is személyes elfogultság nélkül hozza meg döntéseit, a törvényhozással együtt dönt a legfontosabb tisztviselők (például a kincstár felügyelőjének) kinevezéséről. Somogyi korábbi pontjaival összecsengett még az is, hogy “őnagysága a haza fiait extra limites regni [= az ország határain kívül] ki nem viszi [...], hanem ez haza oltalmára vészi csak fel intra limites regni [= az ország határain belül].
A 12. pont szintén az ország alkotmányos önállóságának egyik régi követelését fogalmazta meg, vagyis a külpolitikába való beleszólás, tágabb vonatkozásban az önálló magyar diplomácia iránti igényt. Gyakorlatilag Magyarország és a vele egyesíteni kívánt Erdély részére a külföldi államokba delegálandó nagykövetek intézményének bevezetését kívánta, ami – az önálló magyar hadsereggel, nemzetgazdasággal, szélesebb körű törvényhozási jogosultságokkal együtt – már kikezdte az egységes Habsburg-birodalom koncepcióját. Somogyi ezúttal is csak azt szögezte le, hogy nincs másról szó, mint három régebbi törvény (1681/4., 1715/41., 1791/65. tc.) életbe léptetéséről, melyek a törökkel való béketárgyaláson a császári követ mellé magyar követ rendelését, és legutóbbi esetben, az 1791. évi szisztovói békekötéskor gróf Eszterházy Ferenc személyében magyar követ megbízását tartalmazták. A szerző mindebben egyértelműen az önálló magyar külpolitika megnyilvánulását és felújításának szükségességét látta, továbbá álláspontjának alátámasztására további egész sor régi – a pápai udvarhoz, a birodalmi gyűlésre, egyéb külföldi országokba való magyarországi követküldést, a török portához magyar megbízott delegálását stb. rögzítő – törvényt idézett, mondván, hogy ezek megnevezése önmagában “elég kommentár”.
Összességében a krasznai 12 pont a széles körű társadalmi, politikai és gazdasági reform igényét jelentették. Feltűnő ugyanakkor, hogy míg a szatmári pontokban, különösen azok kommentárjaiban és megyegyűlési vitáiban központi jelentőségűek a jobbágyfelszabadítással és a nagybirtok feudális kötöttségektől való megtisztításával (ősiség eltörlésével) összefüggő javaslatok, a krasznai pontok társadalmi jellegű reformjai – például a honvédelem és az elemi csapások elleni biztosítás kapcsán – közvetettebbek. Nemcsak az örökváltság ügyével közvetlen összefüggésbe nem hozható pontot nem találunk, de a sok vihart kavart adókérdést sem érintette. Ugyanakkor egyes pontok (a nemesek és nem nemesek törvény előtti egyenlőségének hangoztatásával) magukban hordozzák a társadalom polgárosításának igényét, a szatmári programban megfogalmazottak továbbfejlesztését. Jelentősebbek viszont a magyar alkotmány és önálló államiság biztosításával összefüggő, politikai átalakulással kapcsolatos igények. Ha az önálló nemzeti hadsereg (nemzetőrség), az önálló diplomáciai képviseletek és az önálló nemzetgazdaság (külkereskedelem) iránti indítványokat nézzük, feltűnő, hogy a magyar alkotmány biztosítékaiul az 1790-es évek óta folyó rendi-ellenzéki mozgalom 1848-ig, sőt azon is túlnyúló fontosabb, a bécsi udvar figyelmének középpontjában álló kérdéscsoportjait vettük számba. Az Erdéllyel való unió – e térségben különösen indokolt – indítványa, a magyar törvényhozás jogainak biztosítása és kiszélesítése mellett az önálló magyar kormányszervek (statisztikai hivatal) kívánsága is megjelenik, amit a szatmáriéhoz hasonló szerkezetben egészítenek ki a jogszolgáltatás reformjával és az egyéni szabadságjogok (polgári házasság, állam-egyház elválasztása) követelései. Ha időben a másik oldalról nézzük, a szatmári program kapcsán több alkalommal is olvassuk történetírásunkban, hogy az 1848-as márciusi ifjak 12 pontjára “emlékeztet [...], a fejlődésben is szerves előfutára volt annak”, sőt azokkal “majdnem azonosak” voltak Somogyi javaslatai, az áprilisi törvények alapvetését jelentették stb., akkor mindez igaz a krasznai 12 pontra is. Nemcsak a szövegszerű “áthallásokra” gondolhatunk (például az idegen katonák elviteléről, a nemzetőrségről, az évenkénti országgyűlésről stb.), hanem arra a szerepre is, amelyet a reformindítványok az 1840-es évek belpolitikai küzdelmeiben a magyarországi és erdélyi országgyűlések vitáin, az ellenzéki pártalakuláson és programadáson keresztül a polgári forradalomig betöltöttek.

V. Röviden érdemes még kitekinteni Somogyi krasznai indítványát követően a fontosabb helyi eseményekre, a javaslat lehetséges utóéletére. A krasznai 12 pont távolról sem töltötte be azt a viharos szerepet a magyarországi közéletben, mint a szatmári, sőt gyakorlatilag gyorsan feledésbe is merült. Ennek okát egyrészt az 1841. decemberi szatmári események hatásában (vagyis a beterjesztő vármegye általi megbuktatásában) jelölhetjük meg, másrészt pedig abban a körülményben, hogy Kraszna végül nem fogadta el a többi vármegyékhez küldendő program formájában Somogyi javaslatait. A magyarországi törvényhatóságok felé nem is nagyon kommunikálhatta volna (önmagában az erdélyiek felé nem is volt értelme), arról nem is beszélve, hogy a helyi közgyűlést sokkal inkább lekötötték a Partium képviseletével kapcsolatos közjogi viták és az erdélyi országgyűlés eseményei. Somogyi Antal aktivitása is csökkent, mint említettük, így a krasznai javaslat időben későn jött, és végül a – beterjesztő eredetileg logikus szándékával ellentétben – a helyszínválasztás sem bizonyult szerencsésnek. Somogyi 1841 októberében még nyilván gondolhatta azt, hogy a partiumi megyék rövidesen integrálódnak a magyarországi közéletbe, melyet onnan is (sőt – tekintettel az erdélyi kérdésre – onnan könnyebben) mozgásba hozhat. Ebben a számításában csalódnia kellett. Javaslatai azonban nem tűntek el nyomtalanul, és nemcsak az 1848 felé haladó közélet különböző tervezeteiben, sajtóvitáiban bukkantak fel (értelemszerűen Somogyi krasznai indítványától függetlenül is), hanem a vármegyék felirataiban, országgyűlési követutasításaiban szintén. Nyilván nem véletlen, hogy az 1841 őszén erdélyi és partiumi megyékben “ingázó” Somogyi javaslatai például bekerültek Közép-Szolnok megye országgyűlési követutasításaiba. A szatmári 12 pontot szinte szövegszerűen felleljük a dokumentumban Somogyi régi törvényekre való hivatkozásaival együtt, de a krasznai programból – amelyet hivatalból nem, a szerző személyes jelenléte folytán viszont ismerhettek – feltűnő az országgyűlésnek “maga idejében meg nem tartását” felemlegető sérelem, továbbá a polgári házasság követelése is. (Utóbbit kiegészítették a vallási sérelmek orvoslásának igényével, valamint azzal, hogy “teljes vallásszabadság hozassék be”.)
Megemlítjük még, hogy az október végén elhalasztott krasznai követválasztás miatt a megyének december közepén újabb, rendkívüli közgyűlést kellett tartania. A közgyűlés első napján (16-án) bár tisztában voltak az akkor már egy hónapja zajló erdélyi országgyűlésen való meg nem jelenésük miatti kormányzati rosszallással, a korábbi határozatukhoz ragaszkodni kívántak, s döntöttek a nádor álláspontjukról történő tájékoztatásáról is. Másnap azonban gyors postával érkezett Szilágysomlyóra egy közvetlen uralkodói leirat, melyben kemény hangon felszólították a vármegyét a haladéktalan követválasztásra és az erdélyi diétán való megjelenésre. A rendek kifogásaik fenntartásával (s azoknak az uralkodó és a nádor, valamint a főkormányszék elé terjesztését fel nem adva) tudomásul vették a kényszerítést, és december 28-ra kitűzték a követválasztást. Indítvány is elhangzott arra vonatkozóan, hogy a körülményekről körlevélben tájékoztassák a magyarországi törvényhatóságokat. Elfogadták viszont a legfontosabb követutasításokat, melyek nem társadalmi vagy politikai reformokat, hanem hét pontban lényegében a megyének az Erdélyhez rendelésével szembeni ellenállását foglalták össze. Előírták például, hogy későbbi követeik tegyenek óvást a kényszer ellen, hangoztassák a magyarországi törvény által oda való tartozásuk tényét, ellenezzék Erdély Partium iránti igényének kinyilvánítását. (Még a két ország egyesülését is akként kellett pártolniuk, hogy azt nem mint erdélyi, hanem mint “valóságos magyar megye”-ként, mintegy a “másik oldalról” követelik.) Ne fogadják el a diéta által rájuk kirótt adót, viszont követeljék a kormányszervektől a korábbi adóbevételekkel való elszámolást. A követválasztással kapcsolatos vitákban Kraszna kétségtelenül radikális álláspontot foglalt el a partiumi megyék között, legvehemensebben ragaszkodott ahhoz, hogy az 1836. évi törvény Magyarországhoz csatolta. Ennek következménye lett, hogy a további társadalmi és politikai reformokkal kevesebbet tudtak foglalkozni, és nem karolták fel Somogyi javaslatait sem, sőt a követutasításban úgy foglaltak állást, hogy küldötteik “pártoljanak minden haladási eszmét, de inditványzólag föl ne lépjenek”. December 28-án aztán rendben lezajlott a követválasztás, bár a rendek ekkor is óvást tettek a kormányszék rájuk kényszerített döntése ellen. A megye követeiül Bagosi Kovács Sándort és gróf Kun Gergelyt választották, akik az országgyűlésen következetesen képviselték Krasznának a Magyarországhoz való csatolásának elmaradásából fakadó sérelmet. (A diétán történtekre már nem térünk ki.) Kraszna közéletét 1842 tavaszán is a Partiummal kapcsolatos közjogi polémia osztotta pártoskodó csoportokra.
A krasznai 12 pont utóélete kapcsán még megemlítjük, hogy az egyes elképzelt reformok pontokba szedésének és egységes programmá szerkesztésének igénye máshol is megmutatkozott, több-kevesebb sikerrel illetve visszhanggal. Arra mindenképp alkalmasak, hogy beterjesztőik politikai nézeteit, a változások irányával, fontossági sorrendjével kapcsolatos álláspontját tanulmányozhassuk rajtuk. (Igaz ez Somogyi Antal javaslataira is.) 1842 végén – talán a szatmári 12 pont példájától vezéreltetve – Nyitra vármegye táblabírája, Nyitra-Zerdahelyi Lőrinc nyújtott be például törvényhatóságához egy javaslatsort, melyet jellemző módon maga keresztelt el “nyitrai 10 pont”-nak. A pontok inkább az illető táblabíró szemében fontos dolgokat foglalták össze, bár kétségtelenül vannak köztük olyan, a krasznai indítványból is “visszaköszönő” javaslatok, mint például az országos jég- és tűzkármentesítő intézet. Az országos fontosságú pontok azonban elmerülnek a nem túl logikusan összeállított, kisebb jelentőségű ügyeknél leragadó indítványokban, ráadásul nem is igazán érthetően fogalmazott egyes helyeken. A 10. pont kapcsán például csak a vármegye közgyűlésén derült ki, hogy ez alatt a katolikus papok nősülésének törvénybe iktatását értette. Nem meglepő, hogy javaslatait Nyitra közgyűlése nevetés közepette vette le napirendjéről.

Jer, nézd a Balatont. Reformkori művelődéstörténeti szemináriumok és konferenciák. 
Badacsony, 1999-2002. Szerk.: Fábri Anna – Ács Anna. Veszprém, 2007. 129-152. p.

Fegyverei a rózsaszín elméncségnek, 
mennykövei a lélekrázó szónoklatnak...
(Esettanulmány irodalmi-stilisztikai eszközök használatára 
a vegyes házasságok 1841. évi politikai vitájában)
A 19. századi Magyarország történetében két alkalommal is más időszakoknál hevesebb viták tárgya lett a vegyes házasságok megáldásával kapcsolatos katolikus egyházi magatartás. Az 1890-es évek elején a Wekerle Sándor vezette kormány elszánt harcot vívott állam és egyház viszonyának polgári szempontú átrendezéséért, mely – egy rendkívül hosszú történelmi vita végpontjaként – polgári szerződéssé nyilvánította a házasságkötést (1894/31. tc.). E vita előzményének is tekinthető az a konfliktussorozat, mely a reformkorban a későbbihez hasonló élességgel vetette fel a házasságjog politikai kérdéseit. Csupa olyan területet érintett a kérdés, melyek önmagukban is szerteágazóknak bizonyultak, például állam és egyház viszonya, a magánélet szentsége, az egyén és a társadalmi környezet döntési szerepe a párválasztásban stb. Alábbiakban – értelemszerűen a teljesség igénye nélkül – általánosságban szeretnénk ismertetni és értékelni ennek a reformkori vita lényegét, majd egy esettanulmányon keresztül e vita irodalmi-stilisztikai vonatkozásaira próbálunk néhány adalékot bemutatni. Előrebocsátjuk továbbá, hogy a reformkori egyházpolitikai vitáknak önálló, monografikus feldolgozása – részben összefüggéssel a forrásanyag hatalmas voltával – még nem született.

I. Először az 1832-36. évi országgyűlésen vált világossá a közélet valamennyi szereplője számára, hogy a polgári átalakulás nemcsak a gazdaság és a társadalom szerkezetét fogja átalakítani, hanem alapvető pontokon fogja érinteni a katolikus egyház hagyományos jogállását is. Az 1833. január 9-i kerületi ülésen Beöthy Ödön – egyébként katolikus vallású – Bihar megyei követ hozta először szóba azokat a problémákat, melyek a vallásügyről utoljára rendelkező 1791/26. tc. óta halmozódtak fel. Például, hogy a vegyes házasságok megáldására törvény szerint kizárólag jogosult katolikus papok sok helyen a protestáns féltől reverzálist (a születendő gyermekek katolikus keresztelésére és neveltetésére való kötelezvényt) követelnek (amelyet a törvény és az központi rendelkezések tiltottak), nehezítik az áttéréseket stb. A formálódó liberális tábor egyik vezérszónoka, Kölcsey Ferenc szellemesen jegyezte meg naplójában: “Mikor a linzi békét és a bécsi szerződést még vérrel kellett kiküzdeni, ki merte volna jövendölni, hogy 1833-ban a magyarországi gyűlésen a Luther és Kálvin fiai hallgatva nézik, míg a Pázmány hitének sorsosi érettük egymással vetekedve szólanak.” Szavai arra utaltak, hogy az ellentét immár nem katolikusok és protestánsok, hanem az állam és egyház viszonyát új alapra helyezni akaró reformellenzék és a kiváltságaihoz ragaszkodó katolikus főpapság között húzódik. Az országgyűlésen a két tábor közötti ellentétek áthidalhatatlansága miatt szenvedélyes hangvételű viták után sem született új, polgári szemléletű (vagyis a protestánsok teljes jogegyenlősége irányába mutató) törvény, le is vették a kérdést a napirendről.
Az országgyűlés egyéb irányú tárgyalásai (pl. úrbéri kérdés, lengyel ügy stb.) illetve az udvar kemény fellépése miatt meginduló felségsértési perek (Lovassy László, Wesselényi Miklós, Kossuth Lajos) háttérbe szorították a vallásügyet. Lajcsák Ferenc nagyváradi megyéspüspök azonban 1839. március 15-én körlevélben tiltotta meg egyházmegyéje papjai számára azon vegyes házasságok megáldását, amennyiben a protestáns fél nem ad reverzálist. Ilyen esetekre – hivatkozva korábbi pápai dokumentumokra – csak az ún. passiva assistentia-t, vagyis a házasság megáldása helyett annak a templomon kívüli, egyházi öltözet nélkül történő tudomásul vételét jelentette. (Korábban ugyanezt már Scitovszky János rozsnyói – később pécsi – püspök is kihirdette egyházmegyéjében.) A perek miatt amúgy is zaklatott vármegyei közéletben az egyház magatartása tovább szította az indulatokat, a többség hevesen tiltakozott az 1791/26. tc. nyílt megsértése ellen.
A püspöki intézkedésekkel kapcsolatos sérelmek egyik legfontosabb részét képezték az 1839-40-es országgyűlésen felmerült témaköröknek, amelyeket egyébként – összhangban az országgyűlés általános lefolyásával – a kompromisszumkeresés igénye jellemzett. Már úgy nézett ki, hogy újabb elhúzódó vitafolyamat végén – hasonlóan az úrbéri kérdéshez, egyes kiváltságokhoz, gyáralapításhoz stb. – a vegyes házasságok ügyét is le lehet zárni egy méltányos megegyezéssel, V. Ferdinánd azonban ekkor még nem vállalta fel az egyház nyilvánvalóan heves ellenzését kiváltó törvény szentesítését. (A határozottan képviselt álláspontok összebékíthetetlenségét jól jellemezték a “fontolva haladó” konzervatívok vezéralakjának, Dessewffy Aurélnak a szavai, miszerint “a protestánsok iránt való igazságosságnak határai azon a ponton vannak, melyen túl a katolikus ügy iránti igaztalanság kezdődik”.) Az országgyűlés bezárását követően azonban az egyház határozott lépésre szánta el magát: 1840. június 10-én Kopácsy József esztergomi érsek enciklikában, a püspöki kar pedig július 2-án közös pásztorlevélben tette magáévá Lajcsák püspök oly sok vitát kiváltott eljárását, előírva az egész magyar katolikus egyház számára, hogy ha a plébános már semmiképpen nem tudja rábírni a protestáns felet reverzális kiállítására, akkor legfeljebb a passiva assistentiát alkalmazhatják. Kossuth nem sokkal később úgy értékelte, hogy a vegyes házassági ügy előkerülése sokkal jelentősebb volt egyszerű egyházpolitikai kérdésnél: “[Az] 1840. év 1836-tól nagy mértékben különbözött. Lekerülvén a szőnyegről az erős ingerlők, mik a nemzeti test életviszonyait négy éven át feszítették; s a kik e feszülést talán még éltethették volna, kötelességüknek tartván nem tenni, a fáradtságnak bizonyos neme látszott a nemzeten elömleni. És néhány hónap múlva előkerült a vegyes házasságok kérdése; s a mint minden rossznak van jó oldala, hazánknak leghűbb, egyszersmind legegészségesebb velejű fiai határozottan oda nyilatkoztak, hogy ezen kérdésnek előkerülése fogná kifejlődésük processusát [= folyamatát] az elalvástól megőrizni. S valóban úgy lőn.”
A politikai légkörben bombaként robbanó püspökkari intézkedésre a vármegyék többsége is határozott lépésre szánta el magát. Először Pest, később Zemplén, Zala, Zólyom, Borsod majd a nyíltan ellenzéki megyék mellett mérsékeltek is kinyilvánították, hogy – hivatkozva a linzi békét becikkelyező 1647/14. tc.-re – azokat a katolikus papokat, akik nem áldják meg a vegyes házasságot, és ilyen módon megsértik az egybekelő párok érzelmeit, kereset alá vonják és 600 forint pénzbírságra ítélik. Az egyház pedig azzal próbált kitérni a konfliktus elől, hogy 1840-ben egyik legtapasztaltabb és legnagyobb hatású közéleti személyiségét, Lonovics József csanádi püspököt küldte Rómába, hogy a pápa (és nem utolsósorban az utazást támogató Metternich kancellár) tekintélye segítsen eldönteni az egyre hevesebbé váló vitát. (Az út felemás eredményt hozott. XVI. Gergely “Quas vestro” kezdetű brévéjében megtiltotta ugyan a reverzális nélküli vegyes házasság megáldását, de elvben elfogadta, hogy protestáns lelkész előtt kössék meg azt. A megnyilatkozás mindkét pontja ellentétes volt a Magyarországon hatályos 1791/26. tc.-kel.)
Szempontunkból most az a fontosabb, hogy 1840 második felében, s különösen 1841-ben a vármegyei közgyűlések egyházpolitikai torzsalkodásoktól, szenvedélyes hangvételű beszédektől és a vegyes házasságok ügyét rendezni óhajtó indítványok mellett újabb és újabb vallásügyi javaslatoktól visszhangzottak. (Bereg vármegye például a felekezetileg semleges és magyar nyelvű hónapnevek bevezetését, Rómától független magyar katolikus egyház megteremtését, illetve e különös indítványok mellett a kötelező polgári házasság intézményének meghonosítását javasolta; ez utóbbiban Zólyom is támogatta, Borsod megye az egyházi birtokok szekularizációját, Sopron a szerzetesrendek betelepedésének erős korlátozását hozta szóba stb.) A vegyes házasságokat megtagadó plébánosok ellen is több helyen megindultak a peres eljárások (ezek iratait végül a kancellária magához kérette és az ügyeket “elaltatta”), de nyilvánvalóvá vált, hogy a törvényes rendezést nem lehet tovább halogatni. Így született meg az 1843-44. évi országgyűlésen a híres 3. tc., mely amellett, hogy formálissá tette az egyik vallásról a másikra való áttérés kérdését, érvénytelenítette a korábban kiadott reverzálisokat, törvényesnek ismerte el az 1839 óta protestáns lelkész előtt kötött vegyes házasságokat, természetesen e jogot biztosítva a jövőre nézve is, kijelentette, hogy 18 éves kora után Magyarországon az emberek “sem maguk, sem maradékaik vallásos kérdés alá többé nem vétethetnek”. Persze az 1848-as törvényhozásra, majd a század második felére még jócskán maradtak megoldatlan egyházpolitikai kérdések.

II. E vázlatos – és terjedelmi kereteink szorításában fontos kérdéseket, pl. a külpolitikai viszonyokat, a társadalmi környezetet stb. nem érintő – áttekintés után érdemes elgondolkodni azon, hogy mit is jelentett a kor politizáló közvéleménye számára a vegyes házasság kérdésköre, mely szorosan összefügg magának a házasságnak a megítélésével, fogalomhasználatával. A korszak egészére gyakran használt “polgárosodás”, “polgári átalakulás” stb. fogalmak mibenléte, eszmetörténeti vonatkozásai jól tetten érhetők a házasság értelmezése kapcsán. A kor romantikus lelkülete a politizáló közéletet amúgy is fogékonnyá tette az egyes társadalmi kérdések érzelmi indíttatású megközelítése felé, s ez a házasodás kapcsán különösen igaz volt. Egyszerűen szólva, amit a felvilágosodás meghatározó személyiségei (leginkább teoretikus, korát évtizedekkel megelőző formában Hajnóczy József) illetve az 1830-as évek elejének formálódó liberális ellenzéke a törvényalkotás szintjén követelt a társadalom és a nemzet egésze számára, annak fontosságát és elválaszthatatlanságát felismerte az egyén szintjén is. A törvény előtti egyenlőség illetve a jogkiterjesztés alapvető liberális követelményéről van szó, vagyis arról, hogy egy társadalmi osztály, embercsoport sem élvezhet kiváltságokat egy másik rovására. Vagyis fel kell adni a feudális társadalomértelmezés alapvető kategóriáit, és megszüntetni “egyesek” (konkrétan pl. a nemesség) privilégiumait az adómentesség, a politikai közéletbe vagy a gazdasági életbe való bekapcsolódás vonatkozásában. Ha pedig az állam törvényei előtt egyenjogúnak minősíttetnek a különböző vagyoni helyzetű és állapotú polgárok, akkor törvényszerű, hogy – a felvilágosodás érvrendszeréből, különösen Rousseau műveiből merítve – mindez jól kapcsolható az “Isten előtti” egyenlőség felfogásához, a magánélet szabadságának kiteljesedéséhez is. A polgárosodás együtt járt a felismeréssel: a megváltozó társadalomban lehetőség nyílik a korábban csak különböző színvonalú irodalmi alkotásokból ismert jelenség megvalósulására, arra, hogy a szerelem immár legálisan törjön át különböző korlátokat, és két eltérő származású fiatal a közvélemény által elfogadott módon köthessen házasságot. Persze nem arról volt szó, hogy a királylányok tömegével mennek majd férjhez pásztorfiúkhoz, mint a népmesékben, de a társadalmi, foglalkozási, vagyoni szempontok háttérbe szorulásának és az érzelmek előtérbe kerülésének lehetősége egyre inkább polgárjogot nyert a közvéleményben.
Nézzünk két konkrét példát mindennek megvilágítására, annak megfelelően, hogy a házasság fogalmának “polgárosodása” elsősorban két területen mutatkozott meg leginkább: a társadalmi osztály és a vallásfelekezet szerinti származás vonatkozásában. A magyar nemesség “polgári átalakulásának” fokmérője az a felismerés is, hogy nem csupán egymás között választhatnak párt, hanem – engedve az érzelmek parancsoló erejének – nemesi kiváltságokkal nem rendelkező személy lányát is feleségül vehetik, vállalva ezzel saját társadalmi környezetük rosszallását, esetleg kirekesztését, amiért “rangon alul” kötötte össze az életét valakivel. (Ezt közmondásosan nevezték úgy, hogy “rang házasodik ranghoz”, “pozíció a pozícióhoz”, “föld a földhöz” stb.) Nem kis dilemma elé került az arisztokrata Wesselényi Miklós sem, aki fiatal kori kicsapongásai, meghiúsult szerelmei (számos szeretőjéről, törvénytelen gyerekről maradtak fenn adatok) majd az őt testileg-lelkileg megtörő börtönévek után ismerkedett meg Lux Annával, egy freywaldaui takácsmester lányával. Kapcsolatuk jóval több volt, mint egy előbb félig, majd teljesen vak, megtört öregember és az őt ápoló egyszerű kamaszlány alkalmi viszonya, minden jel arra mutat, hogy mély, érzelmekkel teli szerelem szövődött közöttük. Amikor azután 1845 novemberében váratlanul összeházasodtak (igaz, a még mindig csak 18 éves ara 9. hónapos terhes volt), kitört a botrány Wesselényi körül. Nemcsak a konzervatív, de még az ellenzéki nemesek is fanyalogva fogadták a magyar arisztokrácia első nagy mésalliance-ának (rangon aluli házasságának) hírét, bosszankodott az egykori barát Széchenyi, felháborodott a “legelső magyar ifjúért” egykor lelkesedő Kölcsey Antónia stb. is. Az egyetlen, aki kiállt barátja mellett, Kossuth Lajos volt, Wesselényihez intézett levele – melyben megírta, hogy ne foglalkozzon a társadalmi előítéletekkel és a majd 30 évnyi korkülönbséggel, kizárólag a szívére hallgasson, amikor életét összeköti mással – a házasság polgári értelmezésének szépen megfogalmazott dokumentuma is egyben.
Ami pedig a felekezetek közötti átlépés korlátait illeti, Kossuth Lajos személyesen is érintett lett a kérdésben, amikor 1840-ben börtönéből szabadulva megismerkedett a katolikus Meszlényi Terézzel és az év augusztusában elhatározták, hogy házasságot kötnek. (Kossuth evangélikus vallású volt.) A vegyes házasság – a konzervatív vagy tradicionális gondolkozású társadalmi csoportok mellett – ekkor természetesen már társadalmi szinten jóval elfogadottabb volt, mint a nem nemesek nemesekkel kötött frigye, azonban nemeseknél sokkal ritkábbnak számított, mint a felekezetileg tagolt falvak parasztságánál. (Bár a korábban problematikus katolikus-protestáns vegyes házasságok ekkorra elfogadottabbak lettek, a nem kereszténnyel, vagyis zsidóval való egybekelés gondolata még tabunak minősült.) Meg kell továbbá állapítani, hogy a vegyes házasság ekkor már nem elsősorban a közvélemény, hanem az egyház szemében számított “botránynak”, és épp 1840 második felében éleződött ki a szerelem és a házasság fogalmának eltérő értelmezése közötti különbség. A világi közvélemény túlnyomó többsége (különösen a szabadelvűek) a házasságot két egymást szerető ember saját akaratából, (mondhatnánk: “földi”) döntéséből eredeztette, mely célját a felekezeti hovatartozástól függetlenül képes elérni. Az egyház szerint ugyanakkor legfeljebb csak annyiban tekinthető a házasságkötés polgári szerződésnek, hogy azt a polgári társadalom két tagja létesíti egymással, de a lényeg nem a közöttük létesülő viszony, hanem annak az Istentől rendelt vagyis szentség-volta, aminek tényét nem is lehet elemzés tárgyává tenni, azt el kell fogadnia mindenkinek “a legbölcsebbtől a legbutább pórig, a fejedelemtől az utolsó Zólyom megyei szénégetőig”. Ennek értelmében a nem katolikussal (szorosan vett dogmatikai felfogás alapján: kárhozatra ítélt eretnekkel) kötött frigyet az egyház “felemás igának”, elkerülendő dolognak tartotta, de ha már megköttetik, legalább a gyermekek üdvösségét akarta “megmenteni” a reverzális intézményével. Az 1840-41-es botrányt éppen az váltotta ki, hogy a különböző felekezetűek már nem csak az egybekelés puszta tényét kívánták, hanem annak biztosítását is, hogy gyermekük neveltetése (így keresztelésének kérdése) felett is önállóan, senkitől nem befolyásoltatva dönthessenek.
Mivel szorosan kapcsolódik tanulmányunk következő szakaszához, érdemes röviden felidézni Kossuth véleményét minderről. A vakvéletlen hozta úgy, hogy az 1840. júliusi püspökkari körlevél korlátozó (vagyis reverzális nélkül az áldást megtagadó) intézkedése az elsők között épp Kossuth Lajost, az országosan ismert, nagy formátumú ellenzéki személyiséget sújtotta. De gyaníthatjuk, hogy Kossuth a sejthető személyes érintettség nélkül is ugyanazokkal a szenvedélyes szavakkal szólalt volna fel Pest vármegye 1840. augusztus 27-i közgyűlésén, mint ahogy megtette, komolyan hozzájárulva, hogy a megye elsőként fogadott el az áldásmegtagadó papokkal szemben intézkedést kilátásba helyező körlevelet. Kossuth már első szenvedélyes mondataiban is nyilvánvalóvá tette, hogy az egyház magatartásában a társadalmi béke megbontását célzó, önző érdekeket fedezett fel: “Szűkkeblűség átka, szeretetlen önzés ostora feküdt volt e nemzeten századokig, s a szolgaláncokba fűzött termékeny föld megtagadá tőle áldásait, hogy [...] a nép a jólét kellemeit, mint a polgárisodás áldásait vagy éppen nem, vagy csak gyéren ismeré.” Ezért tartotta nagy hibának, hogy a papság, melyet hivatása a társadalmi béke megóvására, a nép szolgálatára kötelezné, annak érdekeivel ellentétes célok szolgálatára, nyílt politikai érdekek képviseletére vállalkozik, modern kifejezéssel élve, saját önérdekei mellett “lobbizik”. Kossuth világosan kifejtette, hogy az áldásmegtagadás merev egyházi álláspontja azért vált ki ilyen indulatokat (belőle illetve ellenzéki társaiból), mert nem pusztán száraz politikai kérdésről (mondjuk gazdaságfejlesztési elképzelésekről stb.), hanem nagyon is a magánélet körébe, az egyén lelkivilágába tartozó problémáról van szó. Szenvedélyes, színes jelzőkkel illetve szónoki fordulatokkal az aktuális politikai helyzet elemzéséből az egyetemes emberi szempontok által megkívánt intézkedéseket sürgetett: “És most, midőn hegedni kezdenének a viszálkodás sebei, most, midőn a béke, nyugalom és egyetértés angyala reméllenünk hagyá, hogy elkövetkeznek az egyesített erővel közcélra hatás rég óhajtott napjai; most ismét ők [ti. a papok] lépnek föl e honban új viszályt, új szakadást ébreszteni; elszórják a nyugtalan ingerültség magvait, eltávolítják az egymáshoz közelítőket, s midőn mindent elkövetnek, hogy meggyőzzenek, miként ők nem szeretik a békét e földön, kivévén talán a sötétség békéjét, melly a máshitűek letiprása után sírbolti csendben elkövetkeznék, akaratlanul is kényszerítenek meghánynunk a kérdést, vajon úgy kell-e annak lenni, hogy egy egész nemzet boldogsága örökre martalékul essék egy-egy osztálynak; s most különösen azon osztálynak, melly midőn a magyar státusnak legtöbb jóvoltával él, annak közös, egyetemes, szent érdekeit leginkább gátolja, azon osztálynak, melly a keresztény szeretet nevében tegnap a polgári szeretetet üldözé, ma pedig az emberi szeretettől tagadja meg áldását és megszaggatván a nemzetnek szent köteleit, játszik az emberélet boldogságával szeretetlenül. [...] E merényeket, Tekintetes Rendek, s e merényeknek új taktikáját, melly egyenesen oda van intézve, hogy a törvény, alkotvány [= alkotmány] s ünnepélyes békekötések oltalma alá helyezett evangélikusok vallását becstelenségbe hozzák, lealacsonyítsák, nevetségessé tegyék, gúnnyal, lenézéssel, mocsokkal illessék, eltűrni nem lehet. Nem tagadom én, hogy nem ismerek érzékenyebb fájdalmat annál, mellyet a vallásszabadság sérelmei okozna; nem ismerek mást, mely ingerlőbb lenne a köztanácskozási téren minden álokoskodás levívására síkra szállani.” Azután – újabb szónoki fordulatokkal – nem akarta tovább szaporítani a szót, mondván, hogy a fennálló törvények egyház általi megsértése és annak jogkövetkezménye miatt ez felesleges, illetve retorikai álszerénységgel saját alkalmatlanságát hangoztatta: “különben is nekem nem adattak a rózsaszín elméncség fegyverei, sem a lélekrázó szónoklat mennykövei”. (Utóbbira azért is érdemes felhívni a figyelmet, mert Kossuth saját korának köztudottan briliáns szónoka volt, hallgatósága figyelmének mozgósításában ekkor, majd 1848-49-ben és emigrációs éveiben számos alkalommal jeleskedett. Gyulai Pál joggal írta, hogy “Kossuth egészen szónok volt, az is akart maradni s igénybe vette a szónoki művészet minden eszközét. Stílusát találóan jellemezte úgy, hogy annak fő vonása a néha ugyan dagályosságba csapó “élénk képzelem és lángoló szenvedély”, de igazi “művészete az izgatás és lelkesítés volt.”)
Kossuth ügye 1840 decemberében országos visszhangot kapott, mert Feichtinger Domokos pest-belvárosi plébános neki is megtagadta az egyházi áldás szabályos kiszolgáltatását, ezért az ellenzék népszerű személyisége komoly ellenakciókba kezdett. (“Nem vagyok az, ki ilyesmit hallgatagul zsebre tenni szoknám” – írta barátjának, Almási Balogh Pálnak, akit esztergomi közbenjárásra kért fel.) Kossuth egyébként a későbbiekben is komolyan ragaszkodott egyrészt a törvényességhez, másrészt a felekezeti határokat is átlépő, polgári értékrendjéhez. Előbbire lehet példa, amikor Székács József pesti evangélikus lelkésznek azt írta: “Ha érseki dispensatio [házassági engedély megadása] nincs, alispányi nem kell. Szeretem az egyenlőséget.” Utóbbira pedig, hogy első fia keresztapjának barátját, a katolikus Deák Ferencet kérte fel.

III. “Régibb szónoklatunk szorosabb kapcsolatban volt az irodalmi tanulmányokkal, sőt magával az irodalommal is. A legkitűnőbb beszédek egyszersmind versenyeztek prózánk legjobb termékeivel.” – írta helytállóan Gyulai Pál 1891-ben. Hogy e versenyben melyik fél győzött, nehéz volna eldönteni, az alábbi esettanulmány viszont hozzásegíthet ehhez.
Az 1841-es vegyes házassági polémia egy “pengeváltását”, Palóczy László Borsod megyei másodalispán és egy közelebbről ismeretlen katolikus publicista közötti vitát idézzük fel. A vegyes házassági torzsalkodásoknak – mint említettük – hiányzik még a szakszerű történeti feldolgozása, s ennél is kevesebb figyelmet fordítottak e vita során született dokumentumok műfaji sajátosságaira. Pedig az irodalmi-stilisztikai eszközök alkalmazása nemcsak a nyelvezet, a stílus szempontjából fontosak, hanem azért is, mert megjelenítik a kifejteni kívánt politikai tartalmat. E rövid áttekintésből a reformkor politikai vitáinak irodalmi vonatkozásaira is több adalékot kaphatunk.
Két különböző műfajba tartozó művet választottunk, az egyik egy közgyűlési beszéd, a másik egy – annak nyomán, cáfolatként született – politikai röpirat. A műfaj különbözősége ellenére közös elemzésüket nemcsak az teszi lehetővé, hogy ugyanarra a témára vonatkoztak, hanem az is, hogy mindkettőben az agitáció, a hallgatóság (közönség) befolyásolásának szándéka játszott főszerepet, ezért szerzőiknek jól felépített, logikus, ugyanakkor a meggyőzés válogatott eszközeit is latba vető műveket kellett létrehozniuk.
Elemzésünket indokolttá teszi továbbá, hogy a ritka hevességű vegyes házassági vita éppen 1841-ben “tetőzött”, és tapasztalatunk szerint az ellentétes álláspontok a legtöbb esetben – igaz, hogy többnyire eltérő igényességgel és megformáltsággal – ugyanúgy fogalmazódtak meg. Palóczy beszéde és az arra született replika tartalmi és formai szempontból is a jobban sikerült alkotások közül kerültek ki, jó példái saját álláspontjuk kifejtésének, műfajuknak. Az 1841. évi politikai vitára általában igaz, hogy a szembenálló felek (a reformellenzék és a katolikus egyház) nem ugyanazon műfajokat használták felfogásuk népszerűsítésére. Igaz ugyanakkor, hogy mindkét fél szereplői igyekeztek a szellemiségükhöz közelálló sajtótermékekben vitacikkeket, hosszabb-rövidebb tanulmányokat elhelyezni, bár ezek esetében is nagyságrenddel nagyobb a katolikus publicisták munkáinak száma. (A liberálisok főleg a Pesti Hírlapban, az ekkor még inkább ellenzéki hangvételű Világ-ban publikáltak, ellenfeleik a katolikus Religio és Nevelés-ben, a püspöki kar szubvenciójával megjelenő Nemzeti Újság-ban, vagy a Századunk-ban, a Társalkodó-ban, a Hon és Külföld-ben stb.) Az ellenzéki álláspont elsősorban a vármegyék által megfogalmazott körlevelekben, határozatokban, továbbá az ellenzékiek által (megyegyűlések mellett az országgyűléseken) tartott beszédekben öltöttek testet. Az egyháziaké pedig a körlevelekre és a beszédekre adott válasz-röpiratokban. A reformellenzék természetesen nem érezte szükségét, hogy röpiratokban védje vagy éppen népszerűsítse álláspontját, hiszen egyrészt a megyék közvéleményének túlnyomó többsége azonosult az áldásmegtagadás miatti sérelmekkel (csak egy-két – vagy egyházi befolyás alatt álló vagy ultrakonzervatív – vármegye állt a püspökkari körlevél mellé, pl. Esztergom, Heves, Moson, Sáros), másrészt a megyei határozatokat pontosan közölte a sajtó, elsősorban Kossuth Pesti Hírlap-ja. A katolikus álláspont azonban csak alig jelenhetett meg megyei körlevelekben, a közgyűléseken a hellyel-közzel a püspöki kar mellett érvelő egyháziak pedig nem voltak éppen népszerűek, ezért fordultak óriási érdeklődéssel a röpiratok készítése felé, jelentős részüket 1844-ig többször is kiadták. A leggyakoribb eset az volt, hogy a katolikus publicisták valamely nevesebb megyei körlevelet (pl. Pest, Zala vagy Zólyom körleveleit) igyekeztek a törvényességre és az egyház szempontjaira való hivatkozással pontról pontra cáfolni. Mennyiségben kevesebb azok száma, melyek a megyei körlevelekkel szemben – Palóczy vitapartneréhez hasonlóan – valamely liberális beszédet igyekeztek “ízekre szedni”. A saját korukban ismert egyházi személyiségek (Csajághy Sándor, Körmöczy Imre, Fejér György, Vesztróczy Ferenc stb.) gyakran álnéven, vagy névtelenül jelentették meg munkáikat.
Néhány szót a szerzőkről. Palóczy László (1783-1861) a magyar polgári átalakulás egykorúan rendkívül népszerű, mára kissé feledésbe merült figurája, a reformkor “második vonalának” jelentős képviselője volt. Sárospataki diákéveit követően korán, már 1807-ben Borsod vármegye szolgálatába állt, s végigjárta a tipikus vidéki hivatali karrier lépcsőfokait. (Vármegyei al-, majd főjegyző, végül másodalispán, több megye táblabírája stb. volt.) Mint sok nemesi kortársa, ő is az 1830-as évek elején (nem kis részben Széchenyi Hitel c. könyve hatására) döbbent rá a változtatások szükségességére és irányára. Megyéje követeként az 1832-36., az 1839-40. és az 1843-44. évi országgyűléseken a reformellenzék meghatározó személyisége lett, jellegzetes példája a hagyományos rendi-sérelmi oppozíciótól a magyar liberalizmus eszmerendszeréig eljutó politikai gondolkodásnak. (Ezt esetében érdekessé teszi, hogy társaival ellentétben nem fiatalon, hanem majd ötven évesen “váltott”, s kötelezte el magát a liberalizmussal.) Az ellenzék egyik kedvelt vezérszónoka lett, a klasszikus retorika szerint felépített beszédei számos hívet szereztek a reformok ügyének. Különösen vallás- és egyházpolitikai kérdésekben jeleskedett a felekezeti egyenjogúság illetve az állam és egyház elválasztása kérdései kapcsán. A polgárosodás különféle konkrét problémái mellett kardoskodó veretes szónoklatait teletűzdelte fejből idézett jogi és történelmi adalékokkal, s az ellenzék nagy hasznát vette az “élő múzeumnak” nevezett “ősz bajnok” valóban páratlan ismereteinek, memóriájának. De nemcsak az ülésteremben élvezhették – az alkalomtól függően humoros, provokatív vagy épp megindító – szónoklatait, hanem az ellenzék különféle alkalmi rendezvényein is. Az országgyűlések egyik kerületi jegyzője is lett, az általa precízen fogalmazott üzenetek, feliratok szintén javára váltak a reformereknek. Kossuth is dicsérte Palóczy “kitűnő tollát”, aki szívesen emlegette, hogy elsőként írt a magyaroknak magyarul törvényeket. Borsod megye liberális szellemiségű indítványait szintén ő öntötte formába. Bár hamar országos ismertségre tett szert, élete végéig megmaradt borsodi lokálpatriótának, vagyis hitt abban, hogy legalább olyan fontos a polgárosodás ügyét hazája nyilvánossága, mint lakóhelyének közélete előtt képviselnie. Ismertté váltak szépirodalmi próbálkozásai, valamint a miskolci református egyházközség egyik világi vezetőjeként tanúsított egyházi tevékenysége is. 1848-ban az első népképviseleti országgyűlés korelnöke lett, végig követte a szabadságharc törvényhozását, amiért halálra ítélték, majd kegyelmet kapott. 1861-ben szintén korelnökként nyitotta meg az új országgyűlést, melynek a végét már nem érhette meg.
A 36 oldalas füzetben, névtelenül megjelent, sőt a Palóczy nevére is csak betűjelekkel utaló 1841-es ellen-röpirat szerzőjét megnyugtató módon nem sikerült tisztázni. (A kor szokásának számított, hogy a sajtóban csak monogrammal tüntették fel például a megyegyűlési felszólalókat, jóllehet, a közvélemény számára teljesen egyértelmű volt, hogy például ebben az esetben is csak Palóczy Lászlóról lehet szó.) A stílus és a megfogalmazások alapján feltételezhető lenne, hogy Szabó (Alamizsnás) János, a pesti hittudományi kar teológia tanára írta ezt a röpiratot is, hiszen készített cáfolatokat Zala és Zólyom megyék vegyes házassággal kapcsolatos körleveleire is, sőt Palóczyval az említett borsodi szekularizációs indítvány kapcsán is vitába keveredett. Ennek azonban ellentmond, hogy az anonim szerző azt állítja magáról, hogy nem pap, és nem is vakbuzgó katolikus, ami persze lehet megtévesztés is. (Szabó János szerzőségének valószínűségét valamelyest gyengíti továbbá, hogy ő rendszerint saját nevével látta el a munkáit.) A Palóczy-ellenes katolikus röpirat szerzőségét a későbbi kutatások sem tudták tisztázni.
Az ügy, ami miatt 1841. február 17-én Palóczy hosszas szónoklatra ragadtatta magát, Illés Ferenc edelényi plébánosnak az említett püspökkari körlevél szigorú betartására és “túlteljesítésére” irányuló magatartása volt. Mint a későbbi vármegyei vizsgálat kiderítette, a plébános egy Finke községből származó református fiatalember és katolikus menyasszonya házasságát január 18-án nem áldotta meg, hanem annak “tudomásul vételére” az edelényi paplakban a kántort utasította. A vármegye közgyűlése felháborodottan értesült a panaszról, és elhatározta, hogy “az illyetén vegyes házasságokra lépett és lépni szándékozó személyeknek családi csendes körét felháborító, a házassági boldog életet alapjában megrázkódtató békétlenség, nyugtalanság és idegenkedés eszméje felelevenítésével káros behatást és következést maga után húzó [...] a közfigyelmet és botránkoztató neheztelést méltán felébresztő” cselekedetéért, az említett 1791/26. tc.-re és az 1647/14. tc.-re való hivatkozással a plébánost és minden megyebeli egyházi személyt, aki hasonló tettet elkövet, perbe fogatja. Ezenkívül elrendelte, hogy az áldásmegtagadás esetén a házaspároknak jogukban áll protestáns lelkész előtt házasságot kötni, melynek érvényességét a vármegye garantálja, továbbá hogy a passiva assistentiával (mint írták, a papság “szenvedőlegi jelenlétével”) létrejött házasságokért a papok semmilyen díjat nem szedhetnek.
A döntés megszületésében komoly szerepe volt Palóczy szónoklatának. Az országgyűléseken is szokása volt, hogy beszédét valamely előtte szóló gondolataihoz kapcsolta. Itt Orczy János táblabíró szavaiba igyekezett “kapaszkodni”, aki értetlenségének adott hangot, amiért mintegy fél évszázados nyugalmi állapot után (hiszen az 1791/26. tc. óta rengeteg vegyes házasságot kötöttek politikai viták nélkül) hogyan keletkezhet ekkora feszültség a kérdés körül. (Orczy arról is beszélt, hogy ha a katolikus papok megtagadják az áldást, akkor de facto nem ismerik el a házasság szentségi jellegét, tehát a katolikus egyházban már nem hét, hanem csak hat szentségről kell beszélni, s lehet, hogy a katolikus egyházon belüli új vallásos szekta megszületésének tanúi a borsodi kortársak.) Palóczy beszédét az alábbi szerkezetben építette fel:
1. Először azt fejtegette, hogy a vegyes házasságok körüli anomáliák a jezsuita rend külföldi aktivizálódásának és magyarországi érdeklődésének köszönhető.
2. Majd – a házasság említett liberális értelmezésének megfelelően – arról beszélt, hogy a egy férfi és nő egybekelés Isten (és nem az egyház) előtt kinyilvánított döntés, tehát azt földi szervezetnek korlátoznia nem lehet.
3. Ezt követően állam és egyház kölcsönös viszonyával foglalkozott, cáfolva a vádat, hogy a házasság teológiai kérdéseibe világi hatalom nem avatkozhat, illetve amellett érvelt, hogy a protestánsok ugyanolyan egyenjogú polgárai a hazának, semmilyen hátrányos megkülönböztetés felekezeti hovatartozásuk miatt őket nem sújthatja.
4. Ezen a ponton nyíltan kilépett a formális érvelésből és “köszönetet mondott” az egyháznak, amiért vaskalaposságával újabb lökést adott a bibliai értékek (pl. az emberei egyenlőség) tiszteletére irányuló vallási és politikai mozgalmaknak. Már nemcsak a múltról és a jelenről, hanem a jövőről is “látnoki” szavakat fogalmazott meg, miszerint ha az egyház nem változtat magatartásán, újabb reformációk előidézőjévé válik.
5. Röviden megtette konkrét indítványát (az áldásmegtagadó papok “megítélése és büntetése végett különös törvényszék rendeltessék ki”, illetve hirdettessék ki, hogy a reverzálisokat törvényesen senki nem követelheti, valamint hogy az egyes helységek elöljárói kötelesek a vegyes jegyespárokat jogaikról pontosan felvilágosítani), ám ezzel nem fejezte még be szavait, hanem
6. az emberi egyenlőségre és szeretetre való szenvedélyes felhívást intézett hallgatóságához, nyilván azzal a szándékkal, hogy hitelesítse a korábban általa elmondottakat.
Már az 1. pont kapcsán érdemes felfigyelni Palóczy érvelésének tipikus vonására, a történelmi múlt tanulságainak aktualizálására és érvként való felhasználására. Hogy miért volt 50 évig békesség a házassági ügyekben, azzal magyarázta, hogy az 1791/26. tc. megalkotásakor “még sírjaikban aludtak a jezsuiták. De az újabb időkben onnét már kimásztak, s hogy szokásuk szerint a világot zavarhassák, a vegyes házasságokra való áldásadásnak megtagadása is egyenesen az ő fabrikájukból került [elő].” Felemlítette, hogy a jezsuita rend generálisa az Allgemeine Kirchenzeitung c. lapban megjelent nyilatkozatában a jezsuitizmus és a protestantizmus kibékíthetetlenségéről beszélt és arról, hogy “egyiknek vagy másiknak a föld színéről kiirtatni kelletik”. (Fontos, hogy Palóczy is az elterjedt reformkori fogalomhasználatnak megfelelően a “jezsuita” alatt nem csak egy konkrét szerzetesrendet, hanem egy önérdekeiért mindenre kész, fanatikus egyházi magatartást értett.) A szónok úgy vélte, hogy e program világos kapcsolatban áll az 1830-as évek poroszországi eseményeivel, ahol az uralkodó Köln és Poznan (Posen) érsekeit reverzálist követelő és áldásmegtagadást kilátásba helyező körlevelei miatt törvényszék elé is idéztette és elítéltette. Palóczy ekkor még különösebben nem színezte mondanivalóját, nyugodt, kijelentő mondatokban beszélt, mondandója végén aztán feltett egy – itt még nem szónoki, inkább rezignáltan érdeklődő – kérdést: “Mi szükség és igazság volt a kölni és poseni érsekek pásztori leveleiknek hazánkban is nemsokára megtörtént kihirdetésével és divatba hozatalával a porosz király állított zsarnokoskodása miatt a magyarországi protestánsokon (kik annak nem okai) elégtételt venni, s rajtuk bosszút állani, holott ezeknek a porosz királlyal és kormánnyal sem polgárilag sem vallásilag legkisebb egybeköttetésük sincs?”
Beszéde második részét azonban már “Tekintetes rendek!” megszólítással vezette be, és hosszasan beszélt a házasság liberális értelmezéséről. Mindennek igazolására szellemes fordulattal bibliai példázatot hozott fel, méghozzá az első – bizonyosan Isten által szerzett – házasságot, Ádám és Éva ószövetségi történetét. Nekik Isten ugyanazt a parancsolatot adta, ami azóta is része a házassági áldás formulájának: “Szaporodjatok és sokasodjatok és töltsétek be a földet!” A logikai sort saját maga által feltett kérdésekkel és azokra adott válaszokkal folytatta: “Arról forog tehát most a kérdés is, hogy a vegyes házasságokra is reájuk lehet-e és kell-e mondani azon isteni áldást? Én úgy hiszem, hogy lehet és kell! Mert szabad legyen kérdenem, hogy az első házaspárok, Ádám és Éva vajon minő vallásúak voltak?” Nem lehettek protestánsok, sem katolikusok, de még izraeliták sem, hiszen mindezen vallásokat csak utánuk alapították, tehát Isten felekezeti határoktól függetlenül áldotta meg frigyüket és terjesztette ki az áldást valamennyi, tőlük származó emberre. Palóczy itt élt a fiktív párbeszéd eszközével is, szellemesen Isten elképzelt szavaiba csempészve az 1840-es püspökkari körlevél kitételeit, majd határozottan leszögezve a következtetését: “[Isten] nem mondotta Ádámnak és Évának aziránt, hogy »ha pedig majd jövendőben maradékjaitok közül a házaspárok egyike katolikus, a másik protestáns lesz, akkor azon áldásom, ha csak az evangélikus vőlegény mindkét nemű gyermekeinek római katolikus vallásban leendő neveltetésükről reverzálist nem adand, ki nem terjesztetik, hanem egyenesen megtagadtatik...« Az isteni áldásnak célzott megtagadását a római katolikus papok isteni rendeleten és parancsolaton nem alapíthatják, s mindaz, mire e részben hivatkoznak, csak emberi találmány!”
A humorizáló és szárazan ismertető stílusból fokozatosan váltott egyre “keményebb” hangvételre. Az említett 3. részt azzal kezdte, hogy sokan emlegették (pl. Esztergom vármegye épp ekkor érkezett körlevele is): az egyház nincs alávetve a világi hatalomnak, tehát a házasság, mint kizárólag “lelki és hitbeli dolog, s az ily dolgok feletti rendelkezést a világi felsőségeknek és törvényhatóságoknak teljes kizárásával, az egyházi rendet illeti, s azokhoz a világi hatalomnak és törvényhozásnak hozzászólni nincs joga.” majd lendületes szónoki kérdést fogalmazott meg arról, hogy az állítás mennyire helytálló. Ekkor még óvatosan, de már élt a figyelmeztetés (vagy burkolt fenyegetés) eszközével is, mondván, hogy ne nagyon emlegesse ezt a klérus, mert ha komolyan végigviszik ezt a gondolatmenetet, még rosszabbul is járhat. Ebből a logikából ugyanis az következik, hogy a papság úgy tekinti magát, mint “az országban létező oly pápai garnizont, mely a haza által gazdagon tartatik és jutalmaztatik, amely azonban nem a hazától és ennek fejedelmétől, hanem egy külső fő hatalomtól függ, s a haza törvényeinek nem engedelmeskedik, a haza békességét és csendességét tetszése szerint zavarja”. Szellemesen alkalmazta ekkor is a hasonlat, a párhuzamba állítás eszközét, mondván, hogy ebben az esetben a papság hasonló az 1815 után a legyőzött Franciaországban hagyott szövetséges hadsereghez, melyet a franciáknak azért kellett eltartani, hogy őket elnyomják. A hasonlatot kibontva, rámutatott, hogy egyrészt a magyar felsőpapság sokkal nagyobb javadalmakat élvez, mint az említett katonatisztek, ráadásul sokkal kevesebb szolgálatot is tesz a hazának. Figyelmeztetését többször ismételgetve (“vigyázzon magára a klérus!”) elismerte, hogy vannak kiváló jellemű egyháziak is, ugyanakkor rámutatott, hogy ha a papság privilégiumaira hivatkozva kivonja magát a rá is magyarországi törvények alól, akkor “azt ne találja egyszer Magyarország is mondani, hogy minek fizetünk mi annyira gazdagon egy oly rendet, mely szemünkbe mondja, hogy ő maga dolgaiban tőlünk és összes törvényhozásunktól nem függ, s a státus boldogsága elővétele helyett annak boldogságát zavarja!” A történelmi párhuzam után újabb bibliai példázatok következtek (“senki nem szolgálhat két urat”, “ne legyenek idegen isteneid”), melyeket megint csak az akkori magyarországi helyzetre aktualizált. Mélyen elítélné, mondta, ha a magyar protestánsok az uppsalai vagy a canterbury érsek bármilyen egyházi főhatóságára hivatkozva megtagadnák a hazai törvényeknek az engedelmességet. A katolikus és protestáns egyház-felfogás szembeállítását még azzal az érvvel is tetézte, hogy a pápai bullák kihirdetését hagyományosan uralkodói engedélyhez kötötték, ha pedig ezt komolyan vesszük, “hogy ne rendelkezhetnék az egyház dolgokról a magyarországi összes törvényhozás” is – vonta le a következtetést. Beszédének előrehaladtával Palóczy is egyre többször alkalmazta a szónoki túlzás eszközét, például amikor úgy vélte: a püspökök a vegyes házassági ügyben olyan gyűlölettel tekintenek a protestánsokra, mint Indiában a bráhminok a legalsó kaszt tagjaira, “kiknek csak megilletése is tisztátalanságot okoz”. Újabb szónoki kérdésére (“mivel érdemlették azt a protestánsok a klérustól?”) a francia forradalom korára való visszatekintéssel felelt. (Ez a történelmi hivatkozás-alap minden hasonló vitának – érthetően – visszatérő eleme volt.) Palóczy alig burkolt fenyegetésként jegyezte meg, hogy az egyház privilégiumaihoz való ragaszkodása eredményezte a forradalom egyre jobban kibontakozó egyházellenességét, majd nyilván jelentős protestáns hallgatóságának érzelmeire is apellált, amikor a katolikus országokat leigázó és az esetlegesen engedetlen katolikus egyházat eltörölni akaró Napóleon legyőzésében a protestáns poroszok és a pravoszláv oroszok szerepét hangsúlyozta. Az egyháznak címzett nyílt figyelmeztetése már szenvedélyesen vezette be beszédének 4. részét: “gyakrabban születhetnek ezután Napóleonok, s újabb végveszély fenyegetheti a klérust, vigyázzon, mondom magára, hogy önsorsára ne hagyassék azon protestánsoktól, kiket a tapasztalat arra tanított, hogy a klérus mihelyt nem félhet s jól van dolga, minden erejét és munkásságát rögtön a protestánsok üldözésére fordítja.”
Beszédének ebben a részében alkalmazta legtöbbet a szavaiban már korábban is bujkáló gúny eszközét. Mint említettük (protestánsként és közéleti személyként egyaránt) hálás “köszönetet” mondott a főpapságnak, majd így folytatta: “Sőt, esdekelve arra kérem, hogy cselekedjék és kövessék el még több, sokkal több olyanokat, mint most az áldás megtagadásával cselekedett. Gyűlöltesse meg magát a világgal még jobban, annál hamarébb fog ütni a hierarchia végórája.” Ügyesen forgatva a szavait, kifigurázta a magyar fiatalok életére Rómában dogmatikai szabályokat alkotó idős püspököket (“kikből az esztendőknek vénsége, súlya az élet édességeinek és örömeinek minden érzéseit már úgyis kiszorította”), majd komolyra fordította a szót és a múlt illetve jelen ismertetése után a jövő várható eseményeinek ismertetésébe fogott. VIII. Henrik példájára hivatkozva hangoztatta, hogy a katolikus hierarchia önérdekeinek szolgálata újabb reformáció(ka)t fog eredményezni, s “hogy egy új reformáció ismét a római katolikus anyaszentegyház kebléből fog kitörni”, vagyis nem a protestánsok a katolicizmus legnagyobb ellenségei, hanem éppen saját, a polgárosodással mereven szembehelyezkedő püspökei. Említett még néhány tipikus protestáns érvet (a kicsapongó VI. Sándor pápát, a búcsúcédulákkal való üzérkedést, inkvizíciót stb. mint a katolicizmustól való elszakadás mozgatóit), majd mindennek hatása alatt tette meg fentebb 5. pontban említett indítványait. Beszédét a nemzeti és társadalmi összefogás liberális, ugyanakkor egyúttal – a témához illeszkedően – vallásos indokoltságú hangoztatásával zárta: “Mindenkit e teremben és termen kívül, legyen az katolikus, protestáns, egyesült vagy nem egyesült görög, királyomhoz és hazámhoz hű lélekkel ezennel arra szólítok fel, hogy mivel édes üdvözítőnk is azt mondotta: »arról ismerlek meg titeket, hogy az én követőim vagytok, ha egymást szeretitek«, ha és amikor bármelyikünk papjaink arra tanítanának bennünket, hogy gyűlöljük és üldözzük egymást, tanításaikra ne hallgassunk. Egy Istent imádunk, egy királyt tisztelünk, egy törvény oltalma alatt élünk s vagyunk boldogok, egy törzsökből származunk, többeket közöttünk a vérség is egybekötött, szeressük, kulcsoljuk karjainkkal egymást atyafiúi és baráti szeretettel dobogó melleinkhez, vigyük elő tőlünk kitelhetőleg közös hazánk boldogságát, erre tanítsuk a népet, s amit tanítunk, cselekedjük is. Én legalább, míg élek, azt cselekszem, s abban a hitben halok is meg.”
Az eszközök áttekintése után érdemes Palóczynak – a liberálisok érvelésére jellemző – argumentációját még egyszer összegezni: a vegyes házasságokkal kapcsolatos egyházi magatartást tehát először is elutasították azért, mert az ellentétes volt az emberek közötti egyenlőség és a boldogsághoz való jog általános elveivel; továbbá mert alaptalannak tekintették az egyházi dolgokba való állami beavatkozás lehetőségének egyházi felfogását; azért, mert a magyarországi protestánsok semmivel nem szolgáltak rá a hátrányos megkülönböztetésre, és végül azért, mert a katolikus magatartásban a polgári jogegyenlőségre épülő állam társadalmi békéjének megbontását és veszélyeztetését látták.
Ami a válasz-röpiratot illeti, a katolikus publicista által alkalmazott eszközök és logikai rend természetesen a Palóczy beszédében megfigyelthez illeszkedik. A szerző bevezetésként szintén ügyes fogással vitapartnerének kiváló képességeit és erényeit hangoztatta: “kevés van a két magyar hazában, a míveltebb osztályban olyan, ki [Palóczy Lászlót], a jeles szónokot [...] személyesen vagy hírből ne ösmerné”. Majd közölte teljes terjedelemben Palóczy beszédét. Ellentétben vele – a kritikai hozzászólás természetéből következően – ő kommentárját is gúnyos hangsúllyal, a figyelemfelkeltés szándékával kezdte. Orczy Jánosról (“kinek beszédét, vagy akinek úgy tetszik, okoskodása fonalát fogta fel a szónok vezetőleg”) és Palóczyról egyaránt rossz véleménnyel volt (“amilyen fonalat fogott fel, olyan tekercset gombolyított”), majd a szónokról megállapította, hogy “a fennforgó fontos tárgyról nemhogy mély, de még felületes felfogása sincs”. A katolikus ellen-érvelések tipikus eleme egyébként, hogy a liberálisokat ismerethiánnyal és abból fakadó előítéletességgel vádolták egyházi vagy házassági ügyekben. Palóczynak azt vetette a szemére, hogy a – püspökkari körlevelek által megtagadott – áldást a borsodi szónok a házasságkötés lényegéhez tartozónak mondta, pedig az “csak a liturgiához tartozik” – vallotta, és kijelentette, hogy a házasság egésze tekinthető szentségnek. Ezt nem definiálta pontosan, hiszen az egyházi érvelésnek épp az volt a lényege, hogy az áldásmegtagadás a házasság érvényességét nem befolyásolja.
A publicista nagyon felháborodott azon, hogy “a vastag tudatlanságról” tanúságot tevő Palóczy a jezsuitákat kárhoztatta a vegyes házassági ügy elmérgesedéséért. “Az áldás elvonása a jezsuitáktól nem ered, ez az anyaszentegyháznak változatlan elvein alapszik, melyeket a katolikusok szolid [= hiteles] munkáiból, minden kalendáriumi adatokhoz való kapkodás nélkül, eléggé meríthetett.” Azt bizonygatta, hogy a katolikus egyház elvei a vegyes házasságról régóta, legalább a 451. évi khalkedóni zsinat óta teljesen változatlanok, ezért akár a jezsuitáknak, akár a magyar püspöki karnak azokat felróni ostobaság. Érezhető azonban, hogy nem keresett választ arra, miért épp 1840-ben tört ki ez a vita ilyen erővel, a gúnyolódás és a felkiáltások (“Szegény jezsuiták! Csak nem nyughatnak még poraikban sem!”) írása ezen pontján inkább helyettesítik, mint kiegészítik az érvelését. Azután tipikus egyházi érveléssel arról értekezett hosszabban, hogy a jezsuiták milyen kiváló (a svájci protestánsok által is irigyelt!) iskolarendszert létesítettek, igazolva ezáltal a társadalmi hasznosságot, illetve hogy a századra jellemző elvallástalanodásért alapvetően a protestantizmust tehető felelőssé, mely indirekt módon indokolja a vallási elvekhez ragaszkodó, “jezsuita” felfogású katolicizmus létjogosultságát. Palóczyt cáfolni igyekezett azzal, hogy a kölni és poznani érsekek ügyét rossz színben állította be: “Ha tehát már jónak s szükségesnek látta a szónok ez ügyet előhozni, bár csak követte volna az igazságot s az adott példát, és ne keserűsködött volna belőle indulva, a klérus ellen így hű rajzolata által a dolognak, s az igazság felfedezésével, nagysága s mérsékletének szép példáját adta volna, midőn most részrehajló türelmetlenségét bizonyította be.”
Az Ádám és Éva bibliai házasság-példájára való hivatkozást hasonló gúnyolódással igyekezett visszautasítani, Palóczy szavait a protestánsok ellen fordítani: “Mi vallású volt az első emberpár, bizony én sem mondom meg, mindazáltal mennyire a dolog vizsgálható, kitűnik, hogy Ádám s Éva akármely vallású lehetett, csak protestáns nem, [...] azért is, mert csak egy pár lévén, nem volt még házasságukkor ki ellen protestálni.” A katolikus házasság értelmezést komolyabbnak és megalapozottabbnak nevezte a világinál, mely csak “emberi találmánynak” tekinti a férfi-nő frigyet, majd hangsúlyosabb kérdést tett fel: “Nem joggal figyelmezteti-e híveit a klérus, hogy a házasságnak nemesebb céljáról el ne feledkezzenek?” Palóczyval ellentétben jogosnak nevezte az egyház aggodalmát, miszerint a “legerényesebb asszony s gyermekek jövendőjét” nem akarja a vegyes házasságok miatt bajba sodorni. A világi hatalomnak való alávetettséggel kapcsolatban – megint csak jellemző módon – a liberálisok szabadság iránti törekvéseit igyekezett visszájára fordítani. (“Ki védte tüzetesebben az értelmesség függetlenségét, mint a szónok? A sajtó korlátlan szabadságát, mely polgári, lelki dolog, mint a szónok? Ki kívánta, követelve magasztaltabb lelkülettel a lelkiismeret szabadságát, mint szinte a szónok?”) Vagyis a szabadelvűeket, köztük Palóczyt részrehajlással vádolta, mondván, hogy a katolikusoktól elvitatják a kizárólag elöljáróiknak való engedelmesség jogát, miközben a protestánsok autonóm egyházszervezetét, és a belügyeikbe való be nem avatkozást követelik. (A publicista ezúttal is kitért a lényegi kérdés megválaszolása elől, nevezetesen, hogy miért a pápának, egy külföldi hatalomnak vetik alá magukat a katolikusok.) Ugyancsak jellemző volt az országgyűléseken is az egyháziak megnyilatkozásaira, hogy a francia forradalom eseményeire való hivatkozáson is fordítottak egyet, s abban nem az 1789-es vívmányokat – papi tized, az egyházi kiváltságok stb. megszüntetése –, hanem a jakobinus diktatúra egyházüldözését vélték felfedezni. E ponton jegyezzük meg, hogy Palóczy és vitapartnere egyaránt használta a “másik oldal is” típusú érvelést, vagyis a borsodi szónok egyes katolikus vezetők polgári erényeit (pl. Talleyrand püspöknek az 1789. augusztus 4-i vívmányokban való részvételét) hangoztatta, míg a röpirat szerzője a protestánsok hibáira és a katolikusok történelmi érdemeire (“a magyar klérus pedig nemcsak világi javait áldozta fel, de vérzett is a honért”) igyekezett ráirányítani a figyelmet.
Az egyetlen, Palóczy által nem alkalmazott, de a röpiratban feltűnő stilisztikai eszköz, a megszólítás volt. A szerző – miközben egyre jobban magával ragadta a szenvedélyesség – kilépett a Palóczy vélt “melléfogásain” csipkelődő szerepéből és stílusa egyre magasztosabb lett: “Vigyázz, s őrködjél, honom klérusa továbbra is a polgári s religióbeli [= vallási] jólét felett, a kettő elválhatatlan; ne tántorítson az új propaganda gúnya és ostroma, te adtad meg hierarchiai rendszereddel Európának civilizációját. [...] Több vészt is állott már ki az anyaszentegyház, s mégis rendületlenül áll, s üldözői hová lettek? Borúk vonulnak most feletted, de van Isten, igazságos, jó fejedelmed, ezek védnek. Vagynak fiaid közül, kik nevetik tanításodat, nem elégesznek meg a szelíd tannal, lég után kapkodnak, kebeledből ki készülnek. Hadd menjenek, ily pártszakadással nem veszítesz, eljön az idő, midőn, ha pályádat kiküzdötted, a hegyen tündöklő város lészesz, hová ügyekezni fognak minden nemzetek.” Ez utóbbi mondatok egyértelműen a liberálisok mellé álló katolikusokat érintették.
A röpirat már ekkor alig foglalkozott a kiinduló pontként szolgáló vegyes házasságok ügyével, annál többet a Palóczy által alkalmazott szónoki figyelmeztetések súlyosságával. Úgy is fogalmazhatunk, hogy a téma helyett inkább a stílusra igyekezett irányítani a figyelmet, élénk színekkel ecsetelte a borsodi másodalispán nyílt fenyegetőzését, a katolicizmus durva elfojtására tett, uszítónak minősített kijelentéseit. (“Nincs-e e beszéd tömve oly ingerült kifejezésekkel, melyek a katolikus religió megutáltatására, papjaik üldözésére célzók? Nem jól választott s felöltöztetett adatok-e ezek arra, hogy az együgyűt eltántorítsák, s religiója, papja eránt a legrosszabb véleményt támasszák?”) A Palóczy által elmondottakat hosszasan és színpadiasan nagyította fel, a társadalmi békére való törekvését pedig gonosz csapdának láttatta: “Mérget kever, gyilkot fen, s sírt ás a katolikusnak, és a kiásott mélység szélére hurcolja, méreggel tölt poharát csordultig tartja, s midőn tőrét döfésre magasan felemelte, az örvényt megmutatja az áldozatnak, s hangos gúnykacajra fakadva kiáltja: »szeretlek«. De hála a minden keresztények istenének, az erő nincs arányban az akarattal, különben nem tudom, hol állana meg ezen borzasztó propagandai szeretet!” Bizalmát egyedül abba vetette, hogy az egyház nem azonos papjaival, főpásztoraival, utóbbiakat hiába fogják megölni vagy bebörtönözni, templomaik lerontani, az oltárokat felforgatni stb., az egyház megmarad. Sőt – már igazán jelentős túlzással – az 1841-es egyházi állapotot az apokalipszissel (az ördög kiszabadulása a pokolból és küzdelme az egyházzal) is kapcsolatba hozta.
Az értékeléskor arra kell rámutatnunk, hogy Palóczy beszédében az élénk, mozgósító erejű stílus sokkal inkább ragaszkodott a tárgyszerűséghez, a vegyes házasságok ügyében teendő indítvány indoklásához, mint a röpiratban. Bár igyekezett hallgatósága érzelmeire is hatást gyakorolni, meggyőző erejét a jól felépített érvelésnek köszönhette, míg a katolikus röpiratban alig találunk a házassággal kapcsolatos észérvet, annál nagyobb teret kap a szónok kifigurázása illetve a vérbő színekkel ecsetelt veszély, ami az egyházra a liberálisok fellépése nyomán vár. Palóczy “fulmináns [= dörgedelmes] beszédéről” a benyomásunk megegyezik Ballagi Géza múlt századi véleményével: “[a röpirat] elég élesen és nyers eréllyel utasítja vissza Palóczy vádjait, [de] bajosan ellensúlyozhatta a hatást, melyet egy különböző felekezetűek által lakott megye alispánja hivatalos helyen tett enunciációjával [= kihirdetésével] előidézett.”
Az ügy epilógusához tartozik, hogy Borsod megye valóban tiszti kereset alá vette az említett edelényi plébánost (illetve időközben a hasonló áldásmegtagadás miatt bepanaszolt Thassy Miklós miskolci c. kanonokot), a vármegye által kirendelt törvényszéknek épp Palóczy László lett az elnöke. Az egyháziak védekezését, miszerint kényszer hatására cselekedtek, nem fogadták el, s ugyanígy udvarias, de határozott formában elutasították az egri érseknek az 1841. februári határozatok visszavonását kérő levelét, mondván, hogy a püspöki kar valamennyi tagja elfogadta és egyházmegyéjében foganatosította is “a békés polgárok nyugalmát felzavaró, azoknak házi csendjét, s leggyengédebb viszonyait felháborító, az ország minden lakosainak szívében tűnődést s nyugtalanságot előidéző” intézkedéseit.
Palóczyt a kortársak és a későbbi utódok is méltán tartották kora egyik legnagyobb szónokának. Remekül élt azzal a sajátos lehetőséggel, hogy “az alkotmány tényleges állapota éles ellentétben állott az írott törvényekkel, s a reformokat, még a csekélyebbeket is folyvást gátolták”, s tudott meríteni az 1848 előtti retorika két fő forrásából, a sérelmek és a reformeszmék körből. (Mindkettő alkalmat adott a hazafias és humánus eszmék melletti patetikus kiállásra is.) Helytállónak véljük a kortárs Vahot Imre méltatását, aki szerint Palóczy “igen sajátos eredeti magyar szónok”, akinek “elmés ötletei sokszor igen találóak, elevenre hatók, élesek, s mindamellett is nem sértőek, mert kedélyes őszinte előadása elveszi csípősségüket.” Mindazonáltal idézett beszédére is igaz, hogy egyszerre jellemzi fellépését humordús előadás és tekintélyt parancsoló pátosz.
A vegyes házasságokkal kapcsolatos vitában mindezen eszközökre szükség is volt a liberális álláspont győzedelméhez.

Kisebbségkutatás, 2007. 3. sz. 525-538. p.

Batthyány Lajos egyházpolitikai nézetei a reformkorban
Batthyány Lajos a reformkor kiemelkedő politikai személyiségeitől abban is különbözött, hogy a fennmaradt forrásokból jóval nehezebben rajzolható meg egy-egy kérdéskörről alkotott véleménye, mint mondjuk Kossuth, Deák vagy Széchenyi esetében. Utóbbiaktól megkülönböztette, hogy nem vezetett naplót, nem írt politikai tárgyú cikkeket a sajtóban, nem folytatott olyan kiterjedt levelezést, és kevéssé dokumentált a korszak legfőbb fóruma, a vármegye nemesi közgyűlése elé került belpolitikai kérdésekben megfogalmazott álláspontja. Nem meglepő, hogy az említettek esetén a kutatás – a gazdaság- és társadalompolitikai reformok, a politikai intézményrendszer átalakítása stb. tárgyában alkotott egyes nézeteik feltárása mellett – figyelmet fordíthatott 1848 előtti egyházpolitikai felfogásuk elemzésére is, Batthyány esetében erről nem beszélhetünk. Felfogását az országgyűlések egyházpolitikai vitái során elhangzott felszólalásai alapján rekonstruálhatjuk, alábbiakban erre teszünk kísérletet a Batthyány-életrajzokban szereplő megállapítások részletesebb kibontásával, elsősorban az 1843-44. évi diéta vonatkozásában.
Az országgyűlést megelőző időszak egyik legnagyobb vihart kavart belpolitikai kérdése a vegyes házasságokhoz, azon keresztül pedig az állam-egyház viszony reformjához, a katolikus egyház privilégiumainak felszámolásához kapcsolódott. Még az 1830-as évek diétáin tette szóvá a formálódó reformellenzék, hogy a katolikus egyház törvénytelen gyakorlatot folytat a vallás ügyéről szóló 1791/26. tc. értelmezése kapcsán. Ez utóbbi kimondta, hogy vegyes (protestáns-katolikus) házasságot csak katolikus pap előtt lehet kötni, utóbbi azt ugyanakkor semmilyen szín alatt nem akadályozhatja. Az egyház viszont gyakran kötötte a protestáns fél előzetes nyilatkozatához (reverzálishoz) az egyházi áldás kiszolgáltatását, mely a születendő gyermekek katolikus keresztelésére vonatkozott. A törvény viszont protestáns apa esetén a születendő fiúgyermekek számára lehetővé tette, hogy apjuk vallását kövessék. 1839-ben Lajcsák Ferenc nagyváradi püspök megtiltotta papjainak a reverzális nélküli vegyes házasságok megáldását, ami az 1839-1840. évi országgyűlésen hatalmas vihart kavart. A Deák Ferenc vezette ellenzéknek sikerült elérnie egy törvénytervezet megfogalmazását, sőt a főrendekkel való elfogadtatását is, mely ha átmenetileg is, de megnyugtatóan, liberális alapon rendezte volna a vegyes házasságok és a felekezetváltoztatások (áttérések) szintén a protestánsokra nézve diszkriminatív szabályozását. Az uralkodói szentesítés azonban elmaradt, s amikor az országgyűlés után a püspöki kar az egész magyar katolikus egyházban a Lajcsák-féle körlevél eljárását tette magáévá, heves – nemzetközi dimenziókat is felvető – egyházpolitikai vita bontakozott ki Magyarországon. A vármegyék többsége a reverzális nélküli házasságokat meg nem áldó katolikus papokat perbe fogatta, és egymás után fogalmazta meg különböző liberális egyházpolitikai indítványait, például még a kötelező polgári házasság törvénybe iktatását is. A konzervatívokkal szövetséget kereső katolikus egyház ugyanakkor vallásüldözésnek minősítette a felmerült indítványokat és minden követ meg kívánt mozgatni az előző országgyűlésről elhalasztott vallásügyi törvény megakadályozásáért. Batthyány a belpolitikát ekkor “tematizáló” kérdésekben (gazdasági reform, Béccsel való viszony, magyar nyelv ügye stb.) markánsan ellenzéki, helyenként radikális nézeteket vallott.
1843-ban, az országgyűlés kezdete után kiderült, hogy Bécsben – a katolikus egyház számára csalódást jelentő módon – nem akarnak egy újabb egyházpolitikai konfliktust és hajlandóak a vegyes házasságok ügyében a liberálisok korábbi törvényjavaslatát “finomítva” tudomásul venni. Ezt pontosan meg is fogalmazta az uralkodó július 5-én kelt leirata, mely kilátásba helyezte a szülők gyermekeik vallásáról való szabad megegyezésének lehetőségét, illetve ennek elmaradása esetén azt, hogy a gyermekek nemük szerint kövessék szüleik vallását. A királyi leiratról kibontakozott válaszfelirati vitában már Batthyány Lajos is szót kért a felső tábla július 11-i ülésén. Az alsó tábla liberális szellemiségű, a korábbi törvényjavaslatot változatlanul fenntartani kívánó üzenetét élesen kritizálták a katolikus főpásztorok. Kopácsy József esztergomi érsek még a királyi leiratot is megütközéssel fogadta, mondván, az “a katolika relígiónak elveivel összehangzónak” semmiképp sem tekinthető, és többen próbálták határozott ellenállással a törvényalkotás útját elzárni, az ingadozókat az egyház érdekeinek megnyerni. A liberálisok vezérszónokai sorában azonban olyanok tettek hitet az alsó tábla üzenete mellett, mint Eötvös József, Teleki László és Széchenyi István. Utóbbi megállapította, hogy a királyi leirat nemcsak a katolikus egyháznak volt elfogadhatatlan, de más oldalról – az abban foglaltakat kevesellve – sok vármegyei követ is elégedetlenségét fejezte ki. Széchenyi ugyanakkor üdvözölte a leirat szellemiségét, nyugalomra intette a radikális álláspontok híveit, és határozottan kiállt az általa jó kompromisszumnak tartott uralkodói szándék törvénybe iktatása mellett, remélve, hogy nem fognak felhevülni “a már nagyobb higgadtságra tért kedélyek”. Batthyány rövid hozzászólásában először is azt szögezte le, hogy a főrendek ülésein már többször kritizálta élesen a bécsi kormányzatot, s ahogy ezeket a beszédeit az őszinteség vezette, úgy ez alkalommal ugyanígy vallotta meg: “kedvesen meg voltam lepetve ezen királyi leirat által, és azt egy jobb jövendő zálogának tekintem”. Minden egyéb kérdésben Széchenyi felszólalásához csatlakozott.
A legfontosabb, Batthyányt is többször (kisebb-nagyobb hozzászólásokkal együtt 16 alkalommal) állásfoglalásra késztető egyházpolitikai vita a főrendeknél 1843 szeptemberében folyt. (Csak legfontosabb beszédeit idézzük fel.) Ekkor vették tárgyalás alá az alsó tábla által összeállított, az előző országgyűlés által megoldatlanul hagyott “vallásbeli súlyok és nehézségek” fenntartott pontjait összegző üzenetet. Ez nemcsak a legfontosabb kérdéseket foglalta össze (reverzálisok, áttérések, vegyes házassági válóperek, nem katolikusok letelepedése Horvátországban), hanem igyekezett figyelembe venni a királyi leirat kívánalmait, továbbá elhárítani a főrendek – várhatóan a katolikus egyház ellenállását megfogalmazó – ellenérveit, továbbá konkrét törvényjavaslatot is tartalmazott. A szeptember 4-i tanácskozáson heves vita bontakozott ki a reverzálisok ügye körül. A püspökök és konzervatív politikai szövetségeseik az egyház jogát hangoztatták arra, hogy ilyen nyilatkozatot kérjen a protestáns féltől, az ellenzéki főrendek pedig annak törvénytelen voltát és az egyháznak a magánéletbe való beavatkozását hangoztatták. Sokáig Apponyi György beszéde határozta meg a felszólalásokat, aki törvényesnek minősítette az egyház eljárását, és javasolta, hogy az 1791/26. tc.-et változatlan formában tartsák fönn, sőt – az ellenzék törekvésével ellentétben – a múltban kiadott reverzálisokat mindenképp kötelező erejűnek minősítsék. Azon gyermekeket pedig, kik annak következtében katolikusnak kereszteltettek, felnőtt korukig továbbra is a katolikus egyházhoz tartozzanak. Amikor Batthyány szót kapott, egyes főrendek ellentmondásos magatartását kritizálta. (Teleki Sámuel gróf például törvénytelennek és igazságtalannak nevezte a reverzálisokat, ugyanakkor támogatta Apponyi javaslatát, igaz Teleki László megszorításával együtt, aki ki akarta mondatni, hogy a reverzálisok csak magán-szerződések lehetnek.) Batthyány határozottan leszögezte, hogy a reverzálisok törvénytelenek, ha pedig azok, akkor azok semmiféle “kibékítéssel” nem törvényesíthetők a múltra és a jövőre nézve egyaránt. Amikor “egyenesen és kizárólag” az alsó tábla üzenetének elfogadása mellett voksolt, egyben az egyházpolitikai reform következetes végigvitelét, az egyházzal szembeni vitatkozás alternatíváját is magáévá tette. Másnap, szeptember 5-én a folytatódó vitában Széchenyi István Batthyánynak épp ezt az elszánt következetességét kritizálta: “in thesi kezet fogok őméltóságával, de a jelen esetben megvallom, hogy mégis egy különbözést látok, ti. azt, miszerint az, mi nem törvényes, azért még nem törvénytelen”. Széchenyi Apponyi mellé állt, és az általa javasolt kompromisszumot támogatta. Hasonlóan nyilatkozott Teleki József gróf, Szabolcs vármegye főispánja is, aki a múltra nézve a reverzálisok eltörlését szorgalmazta, egyebekben az Apponyi szövegének elfogadását javasolta. Maga Apponyi is reflektált az elhangzottakra, kimondatlanul az őt következetlenséggel illető Batthyány szavait is visszautasította. Batthyány csak Teleki Józsefhez intézte válaszát, és fenntartotta, hogy vitapartnere következetlen volt, az ellenzéki és a katolikus egyházi álláspont között értelmetlen kompromisszumot keres. Ugyanakkor úgy vélte, “bizonyosan csak igen nagy honszeretete és hazafiúsága bírhatta” rá a főispánt ilyen hiba elkövetésére.
Szeptember 6-án a vallásváltoztatás (átmenet) kérdése került napirendre, Apponyi György ekkor is saját javaslattal állt elő, mely elsősorban a felekezeti hovatartozás – uralkodói illetve állami szervek által lebonyolított – adminisztrációjával foglalkozott. (Konkrétan azt javasolta, hogy a vallásváltoztatás megtörténte előtt kelljen az uralkodónak bejelentést tenni, s csak legfelsőbb jóváhagyással történhessen meg az áttérés.) Batthyány ekkor nem szólt hozzá, másnap azonban ismét éles kritika alá vette a konzervatívok Apponyi által képviselt egyházpolitikáját. Hozzászólása egyben azt is megmutatta, hogy Batthyány az állam-egyház viszonyt nem önmagában álló kérdésnek tekinti, hanem szoros összefüggésben a polgári átalakulás általános ügyével. Apponyi indítványában “egy nehézséget” jelölt meg, nevezetesen, hogy a magyar alkotmányosságot képviselő vármegyék megkerülésével kívánta a vallásváltoztatással kapcsolatos ügyeket az uralkodó elé terjeszteni. “Alkotmányos kérdés forog itt fenn véleményem szerint – mondta –, s oly magyarázatát látom ismét a királyi felügyelési jognak, mely mellett nem maradhat épségben megyei rendszerünk.” Rámutatott arra, mennyire veszélyes a vallásügy kapcsán egy kivételből szabályt alkotni, melyet ha az országgyűlés elfogadna, a vármegyékkel szembeni bizalmatlanságot maga nyilvánítaná ki, önmagát (ezáltal a vármegyei képviseletre alapozott törvényhozást) gyengítve a kormányszervekkel szemben: “municipalitásunk rovására ünnepelné a hatalom centralizációjának ügye egy új győzelmét”. Batthyány hangsúlyozta, hogy nem volna ellenére a vármegyerendszer átfogó reformja (érezve azon határozatok igazságtalanságát, “melyekben a tömeg szenvedélye játszá fő szerepét”), de a konzervatívok aktuális törekvéseit nem ilyen irányúnak, hanem ellenkezőleg: az alkotmányos intézmények megnyirbálásának tekintette. “Tagadom, hogy polgári biztosítást nyújthasson oly rend, mely az alkotmányos szabadság romján épül! Tagadom, hogy olyféle rendnek, mely csak alkotmányos szabadságunk mellett létezhet, fog még másképpen biztos támasza maradni, mihelyt mi magunk municípiumunkat többé annak nem valljuk! És azt állítom: hogy ámbár a közjólétnek gyümölcsét csak ott élvezhetni, hol minden egyén szabadságának egy részét a jó rend oltárára teszi le, mégis maga ellen hűtlen azon nemzet, mely rend utáni törekvésében nemzeti szabadsága tőkéjéhez mer nyúlni!” Szenvedélyes felszólalása végén – egyébként remek szónoki fogással – hallgatói megítélésére bízta, hogy elméleti fejtegetései milyen kapcsolatban állnak az általa képviselt gyakorlattal, támaszkodik-e történelmi tapasztalatokra, illetve hogy ezek a tapasztalatok az aktuális helyzetben felhasználhatók-e. Határozottan kijelentette: “én szavazok a tekintetes karok és rendek izenetjére”, és név említése nélkül Széchenyinek címzett bírálatot, mondván: bizonyára népszerűség-keresésnek fogja felszólalását tulajdonítani. Batthyány szerint “e tábla egy igen elmés tagja” megveti a politikai eszmék népszerűsítésének programját, de téved, mert – hangsúlyozottan hivatkozva – Wesselényi Miklóst idézte: “Trója falai talán most is állnának, ha népszerűséggel bírt volna Kasszandra”. Széchenyi azonnal magára is vette és visszautasította Batthyány megjegyzését. Elismerte, hogy nem sokra tartja a népszerűséget, mert kétélű fegyvernek tartja, inkább elveihez akar hű maradni, és óva intette Batthyányt, nehogy saját bőrén kelljen tapasztalni a tömeg indulatait, mint az a “népszerű” Deák Ferenccel történt. (1843 áprilisában a felheccelt kisnemesi tömeg megbuktatta a követválasztáson.) “Ily népszerűségre, megvallom, semmit sem adok” – mondta. Utóbbi szavaival Teleki László is szembeszállt, mondván, hogy Deák bukását nem a népszerűségnek lehet tulajdonítani, éppen ellenkezőleg: “egyes személyeknek, kik magány érdekeik előmozdításának vágyától vezéreltetve [...] minden lehető eszközöket a legnemtelenebbekig fölhasználtak”. Deák most is a haza legnépszerűbb embere – jelentette ki, majd igyekezett visszaterelni a szót az áttéréssel kapcsolatos vitára. Apponyival szemben határozottan Batthyány mellé állt, kijelentve, hogy az elv elfogadása esetén “alkotmányunk ki lesz forgatva sarkából”, sőt a kormányzás is lehetetlenné válik, mert az elvet más egyházügyi területre is ki lehetne terjeszteni. (Például egy házasság törvényességének előzetes megállapítása is az uralkodó – pontosabban a kormányszervek – dolga lenne stb.) A 9-én folytatódó terebélyes vita bizonyítja, hogy Batthyány erőteljes fölszólalásának komoly visszhangja volt, sokak figyelmét felhívta az egyházügyi törvény általános politikai vonatkozásaira. (Zichy Ottó gróf külön köszönetet szavazott neki “ezen elvnek alkotmányos szempontbóli jeles fejtegetéséért”.) Még ugyanezen az ülésen a válások kérdése is szóba került. Az ellenzéki főrendek a házaspárok szabadságjogait értelemszerűen szélesíteni, az egyházi befolyást visszaszorítani akarták, a püspöki kar képviselői éppen ellenkezőleg. Az élesen szemben álló álláspontokra Batthyány ismét sokkal általánosabb érvényű, rá gyakran jellemző módon, csupán néhány mondatos hozzászólással reagált: “Véleményem szerint nem kisebb a zsarnokság ott, hol a más hitű arra kényszeríttetik, hogy ő az idegen hit dogmáit tartsa meg, mint ott, hol ő a maga dogmáinak gyakorlatában eddig volt. Én pedig azt látom, hogy a jelen esetben protestáns atyánkfiai ezen zsarnokság alatt sínlődnek.” Majd bejelentette, hogy ezúttal is az alsó tábla üzenetét pártolja változtatás nélkül.
Szeptember 12-én az egyik legfontosabb liberális egyházpolitikai alapelv, a felekezetek viszonossága került előtérbe. A katolikus egyház privilegizált helyzetének megszüntetése és a bevett vallások jogegyenlőségének elve kapcsán Liptó megye főispánja, Majthényi Antal báró a törvények határozatlansága, kétértelmű megfogalmazásai ellen, a lehetséges kiskapuk kizárása érdekében szólalt fel. Batthyány hozzá kapcsolódóan ismét az egyházpolitika általánosságaira, a polgári átalakulásban betöltött integráns szerepére utalt, illetve arra, hogy a szükséges reformokat – az érintett kiváltságosok ellenállása miatt – átfogó, állami szerepvállalással kell végrehajtani: “Nincsen reményem, hogy azt, úgy, mint látjuk, már most a törvényhozó test oly könnyen elfogadná a viszonyosság szent elvét. Hasonló ok hasonló következményt szül. A megyei nemesség el nem fogadja az adót, és ezen tábla el nem fogadja a viszonosság elvét mindaddig, míg kénytelenítve nem lesz arra, mit az úristen adjon minél előbb.” A főrendi ellenzék vezére előrelátónak bizonyult, hiszen 1848-ban az áprilisi törvények szüntették meg a nemesség adómentességét, illetve kényszerítette a katolikus püspöki kart a felekezeti egyenjogúság tudomásul vételére. Ehhez szorosan kapcsolódott, hogy szeptember 16-i hozzászólásában szorgalmazta, hogy a felekezeti egyenjogúság elvét a görögkeleti vallásúakra is ugyanúgy terjesszék ki.
Szeptember 26-án, az egyre elmérgesedő egyházpolitikai vitára jellemző az az epizód, amikor az ellenzéki Pálffy József gróf már így fogalmazott: “Méltóztassanak az az egyházi rendnek érdemes tagjai tekintetbe venni, hogy nekik is, mint honunk többi polgártársainak, kötelességükben áll hazánk boldogságán munkálódni, nem pedig szofizmatikus okoskodások által a vallás ürügye alatt sérteni a törvényt.” Az elnöklő nádor ezt az egyházzal szembeni “becstelenítésnek” minősítve közbeszólt és rendreutasította Pálffyt, de ő kitartott álláspontja mellett. Batthyány ekkor szót kért és – mint mondta, anélkül, hogy az elnöki jogkörbe akarna avatkozni – védelmébe vette Pálffyt, sőt emlékeztette a nádort: korábban az alsó tábla ellenzékét vádolták “szofizmákkal”, vagyis azzal, hogy elméleti okoskodásokkal töltötték meg törvényjavaslatuk indoklását, és akkor nem élt elnöki jogkörével. “Ha ezen kiejtés a tekintetes rendek ellenében szabad, az szintúgy szabad a méltóságos klérus ellenében. Mi egyiknek szabad, másiknak is szabad legyen.” Majd immáron politikai színezettel fűzve tovább az elfogulatlan elnökséggel kapcsolatos gondolatát: “Mi azt követelhetjük, hogy a mi pártunkra ugyanazon gyakorlat alkalmaztassék, mi a másik pártnak szól.” József főherceg nádor értette is Batthyány éles célzását, és emlékeztette a jelenlévőket, hogy a korábbi országgyűléseken “a méltóságos főrendeknél nem voltak különböző pártok, csak egy részből állott ezen tábla, mely egyedül a haza javát tartá szem előtt”. Épp Batthyány tevékenységének volt köszönhető ugyanis a főrendi ellenzék létrejötte, melyet a nádor sajátosan a megosztottság súlyos jeleként aposztrofált, és reményét fejezte ki, hogy a “pártok” egybeolvadásával valamiféle idillikus politikai egység jöhet létre.
Batthyány Lajos egyházpolitikai nézeteinek legalaposabb összefoglalását a szeptember 28-i főrendi ülés első felszólalójaként adta. Nem csupán a konkrét vallásügyi kérdés kapcsán fejtette ki álláspontját, hanem általában szólt az állam-egyház viszonyról, az elválasztás és az összefonódás politikai hátteréről. Az 1791. évi, a vegyes házasságok akadályoztatását tiltó 26. törvényről – a vármegyék liberális álláspontját visszhangozva – megállapította, hogy fél évszázadig nem voltak egyházpolitikai konfliktusok, mert az egyház betartotta a törvényt és az “adott szó szentségét”. A vihar abból fakadt, hogy “a magyar főpapság kedvezőknek vélte az időszaki körülményeket annak megszegésére”, vagyis a jogszabályokat és egyházi tevékenységét mindenkori hatalmi érdekeinek rendelte alá. Már beszéde elején rámutatott arra, hogy a katolikus egyház a magyarországi polgári átalakulást akadályozó bécsi udvar politikai szövetségese. (Mint mondta, a püspöki kar a vegyes házasságok megáldását tiltó intézkedést addig nem foganatosította, “míg biztos reménnyel nem számíthatott arra, hogy többet fog nyomni Bécsben az apostoli, mintsem az alkotmányos királyság”.) Szükséges, hogy épp a hívő katolikusok ítéljék el a főpapok magatartását – fejtegette, mivel utóbbiak törvényszegésre és a lelkiismeretükkel szembeni állásfoglalásra bujtogatják az embereket. A magyar főpapság viszont nem a zsarnoksággal szembeszálló vértanúi példáját követi, hanem “előbb keres magának cimborát [ti. a bécsi kormányt], aztán pedig mentegeti tetteit, magyarázgatja a törvény szavait, különbözgeti az akadályozás nemeit, [...] egy kormány bűntársaságával keresik fel igazolásukat”. Batthyány nem rettent vissza szavainak súlyától, minden bizonnyal tudatában volt annak, hogy tekintélyével nagyobb nyomatékot adhat a vármegyei ellenzék által képviselt radikális álláspontnak. Kifogásolta, hogy a püspöki kar egyetlen tagja sem volt hajlandó “úgy érteni a törvény szavait, mint érti azt majdnem az egész ország, és [...] akarja megvallani, miszerint az egyházi törvény kedvéért megszegte a polgárit”. Hangsúlyozta, hogy Magyarország “vegyes vallású ország”, vagyis az állam nem teheti meg, hogy egy felekezet érdekeit képviselje a többi ellenében, márpedig a katolikus egyház éppen ezt, kiváltságolt helyzetét kívánja fenntartani – a gunyorosan “annyifélét oltalma alá vevő úgynevezett alkotmányos kormány”-nak nevezett – bécsi udvarral kötött politikai szövetség útján. Éles szavait felváltva intézte a kormányzat és az egyház felé, előbbi – mint mondta – “fölmenté a papságot öntettei felelőssége felelősségétől és via facti eldönté a dolgot ínye szerint, megfosztva így ismét a nemzetet kevés garanciái egyikétől, de szaporítva ismét eggyel a már számtalan sérelmek sorát”. Batthyány itt arról beszélt, hogy a püspöki kar küldötte, Lonovics József csanádi püspök 1841-ben római útján elérte, hogy XVI. Gergely pápa külön brévét intézzen Magyarországhoz (ebben elvben elfogadta a nem katolikus papok előtt kötendő vegyes házasság lehetőségét, ugyanakkor továbbra is tiltotta a reverzális nélküli frigyek katolikus templomban történő megáldását – vagyis mindkét intézkedésével szembefordult a hatályos magyar törvényekkel), s Bécsben hozzájárultak a bréve kihirdetéséhez. Ez súlyos sérelem volt a reformellenzék szemében, hiszen korábban a vármegyék épp arra kérték az uralkodót, hogy tiltsa el a papságot a törvényellenes és erkölcstelen magatartástól, ekkor azonban világossá vált, hogy a kormány az egyház érdekei mellé áll. “Avagy nem fosztatik-e meg a nemzet és főképp annak katolikus része garanciái egyikétől – kérdezte hallgatóságát Batthyány – midőn az ország kénytelen tűrni a papság azon rosszul fedett tanját, miszerint papi meggyőződésétől függeszti fel törvényeink iránti hódolatát? Vagy nem sérelem-e, ha placetumát adja a kormány egy oly brévének, mely hazai törvényeink ellenére akadályoztatja a vegyes házasságokat?” Batthyány le is leplezte az egész bréve ügyet: az 1791/26. tc. “torz magyarázatában” a kormány jóval többet lát, mint “diplomáciai ügyeskedést”, bár kétségtelen, hogy a katolikus egyház a római pápára hivatkozva próbálta ily módon kijátszani a hazai törvényhozást. Ismét élt a gúny szónoki eszközével, amikor arról beszélt, hogy a “kormány roppant következetességén mindnyájan annyira épülünk”, hiszen a katolikus egyház és a konzervatív államhatalom politikai szövetségéből ezek után az is kitelne, hogy ha Rómában minden vegyes házasságban élőt kiátkoznának, Bécsben akár ehhez is hozzájárulnának.
Majd ismét felhívta a figyelmet arra, hogy az egyházpolitikai kérdés jóval többet jelent, általános érvénnyel ágyazódik be a bécsi udvar és a reformkori Magyarország kapcsolatrendszerébe. A vallásszabadságot biztosító 1606. évi bécsi, illetve 1645. évi linzi békékre utalva így fogalmazott: “Kiki bírálja meg, mit várhatna az akatolikus [= nem katolikus] egy ily kormánytól, mely efféle magyarázatokat divatoztatván, maholnap mindent kérdés alá vonathatna, s nem emlékezve annyi vérontásról, lábbal tapodhatna minden kötéseket és egy országnak legszentebb törvényeit?” Majd az állam-egyház összefonódásának fenntartásában érdekelt udvari politikát kritizálva így folytatta: “Katolika szimpátiájánál fogva szívesen megfelejtkezett ismét a kormány arról, miképp álláspontjának nem szabad Magyarország irányában tisztán katolikusnak lenni [...], s elmulasztva a papi ellentállásnak első szimptómáit illő szigorúsággal rendreutasítani.” A katolikus egyház iránti elfogultságot azért is veszélyesnek tartotta, mert a kormányzat eddigi lépéseivel akár további törvénysértésekre, illetve a felekezeti jogegyenlőséget erősítő lépésekre is bátorított. “Minthogy e bonyolódott ügynek rendbeszedését távul sem reménylhetem mostani kormányunktól, melynek – nézetem szerint – ehhez minden tulajdoni hibáznak, eleget véltem tenni kötelességemnek, midőn mind a papság, mind pedig a kormány ebbeli eljárását érdeme szerint rosszallottam.” A jövőt illetően pesszimista hangütéssel zárta szavait, a kormány és a katolikus egyház álláspontját végtelenül merevnek és a változásokban teljesen érdektelennek ítélve: “nem szeretek kérni attól, ki adni sem nem tud, sem nem akar”. Utóbbi szavainak súlyát az elnöklő nádor is felismerte, rendre is utasította Batthyányt, felszólítva, hogy “jövendőre nagyobb ügyelettel legyen arra, mit fejedelmünk iránti helyzetünk megkíván, mert többet adott elő [...], melyek részint olyanok, melyekre nézve igen kívánatos lett volna, ha azok e helyen elő nem adattak volna”. Ennél világosabb jelzés a kortársak számára aligha kellett arra vonatkozóan, hogy Batthyány radikális véleményében világosan tapintott rá a magyar rendek és a kormányzat közötti viszony fontosságára, és abban – többek között – az egyházpolitikai kérdés megoldásának szükségességére. A főrendek tanácskozásában a liberálisoknak Batthyány beszéde fontos bátorítást adott, az őt követő Teleki László például hosszú és szenvedélyes beszédben ostorozta a katolikus egyház törvénysértését, államilag támogatott felekezeti intoleranciáját, és ebben a mederben folyt a vita hosszan – kiegészítve az egyházi illetve konzervatív világi oldal által képviselt ellenérvekkel – még másnap, szeptember 29-én is.
A két következő napon a vallásügy egy másik fontos területe, az unitárius vallás Magyarországon bevett egyházzá való nyilvánítása volt a fő téma. Batthyány többször hozzászólt a nemcsak a vallásszabadság szélesítése, hanem Erdély és Magyarország uniójának ügye szempontjából is. Először csak azért kért szót, hogy – korábban már megfigyelhető elveinek megfelelően – az egyházpolitikában a következetességre emlékeztessen. Az 1836/21. tc. rendelkezett a Partium Magyarországhoz csatolásáról, más kérdés, hogy ezt 1848-ig – a reformellenzék számára állandóan hangoztatott sérelemként – nem hajtották végre. Batthyány arra emlékeztetett, hogy ha az unitáriusok magyarországi egyenjogúsítását az országgyűlés károsnak vélte volna, nem alkották volna meg az említett törvényt, vagyis ezúttal sem lehet akadályozni. Kicsit később Majthényi Antalnak, Liptó megye főispánjának egyik megjegyzésére reagált, aki azt mondta, hogy még a zsidó iratok között is előfordul olyan utalás, miszerint a keresztényeknek ártani kell. Batthyány arra figyelmeztetett, hogy ha van is ilyen utalás a Talmudban, az csak marginális jelentőségű, s “minden vallásnak vagynak kinövései, melyeket a felvilágosodott kor megszüntet”. Megjegyzése mutatja, hogy a szóban forgó tárgy mellett is megragadta az alkalmat, hogy emlékeztessen: a vallási szélsőségeknek az azt képviselő felekezet egészével való azonosítása veszélyes és elfogadhatatlan. Reményét fejezte ki továbbá, hogy még azon az országgyűlésen törvény szóba fog kerülni a zsidóság egyenjogúsításának ügye is.
Az országgyűlés vallásügyi vitáiban a későbbiekben már kevesebbszer szólalt fel, akkor is inkább valamely kapcsolódó kérdésben. 1843. október 31-én például a főrendek indítványozási joga mellett állt ki, szorgalmazva, hogy a főrendek is fogalmazhassák meg törvényjavaslataikat. A vallásügyi törvény vitájának utolsó szakaszában inkább csak bejelentette a szavazatát, általában az alsó tábla üzenete, vagy valamely liberális szemléletű módosító indítvány mellett. Mint horvátországi birtokos kért szót egy alkalommal, hogy hangsúlyozza: voltak olyanok, akik támogatták a protestánsok horvátországi letelepedését a többség ellenkezésével szemben. Ugyanezzel kapcsolatosan csatlakozott Teleki László szavaihoz, aki – Lonovics József csanádi püspökkel vitázva – állította, hogy a protestánsok vallásszabadságát biztosító 1606. évi bécsi békekötés hatálya Horvátországra is kiterjed. Batthyány is rámutatott, hogy azt a békét a protestánsok és a katolikusok kötötték, így a Magyar Királyságra és az ahhoz tartozó országokra vonatkozik. 1844. július 13-án, a sérelmek és kívánatok vitatása között merült fel Bereg vármegye 1841. évi panasza, amikor a cenzúra megtiltotta a vegyes házasságok ügyében készült határozatának kinyomtatását. Batthyány hosszú beszédben állt ki a megyei körlevelek előzetes cenzúrázása ellen, általában az előzetes könyvvizsgálat ellen, valamint a sajtószabadságért. Beszédének inkább csak apropóját adta a Bereg megyei sérelem, a többi főrend sokkal inkább a radikális Bereg megyei határozatot vitatta, mégis később többen visszatértek Batthyány szavaira. Egyet nem értését fejezte ki például Apponyi György és Andrássy György sárosi főispán is, akiknek Batthyány részletesebben válaszolt is, arra használva fel az alkalmat, hogy rámutasson: “ezen táblának állása precarius [= önkényes] már most a nemzet életében”.
1844-1847 között Batthyány figyelme és politikai energiái az ellenzéki pártalakulásra, a Védegylet stb. által teremtett belpolitikai helyzetre koncentrálódtak, egyházpolitikai kérdésben vallott felfogásáról – pontosabban annak 1843-1844 utáni megváltozásáról nem tudunk. Az utolsó rendi országgyűlésen Batthyány alig szólalt fel egyházpolitikai kérdésekben. Erőit sokkal inkább lekötötték az új polgári állam berendezkedésének egyes, fontosabb ügyei. Miniszterelnöki kinevezése után, az áprilisi törvények vitáiban néhány hozzászólása ugyanakkor arra utal, hogy következetesen és méltányosan kívánta az állam-egyház viszonyának átalakítását a modernizáció ügyéhez kapcsolni. A nagyobb horderejű vallási kérdésekben (például az 1848/20. tc. elfogadásában) más liberális politikusoké volt a kezdeményező szerep. 1848. március 18-án, a polgári átalakulás folyamatában nagy jelentőségű napon került sor a papi tized eltörlésére. Az alsó táblán a káptalani követek, a felső táblán a püspökök – félve az esetleges súlyosabb következményektől, a forradalmi helyzet kényszerének hatása alatt – egyaránt lemondtak a tizedről. Az esti órákban a főrendeknél tartott, feszült hangulatú ülésen a konzervatívok és a főpapok megpróbálták az intézkedés súlyának mérséklését is kieszközölni. Például a világi földesurak tizedbérlésének kapcsán ki akarták terjesztetni a kárpótlás hatályát erre is. Batthyány megnyugtatólag igyekezett fellépni, bár kormányának hatásköre még nem volt kijelölve, biztos volt abban, hogy a következő (népképviseleti) országgyűlésen figyelembe fogják venni a felvetéseket, “melyek elintézése a népre nézve nagyon szükséges, [...] igen sok plébánia van, melynek jövedelme csak egyedül a dézsmából áll, ez intézkedés nélkül nem maradhat”. Személyes garanciát vállalt kormánya nevében arra, hogy a püspökök aggodalmai “rövid idő alatt tökéletesen meg fognak szüntetni”. Batthyánynak a liberális reformhoz következetesen ragaszkodó (ezért az egyházzal politikai konfliktusokat is vállaló), ugyanakkor a kompromisszum útját kereső, és részletkérdésekben engedményekre is képes alkata mutatkozott meg, amikor Széchen Antal – a tizeddel kapcsolatos kérdéseknek az általános kárpótlási eljárás keretében történő felvételére vonatkozó – indítványát elfogadta. Az alsó táblának küldendő válasz ily érelemben történt elfogadása után Batthyány újólag kijelentette: “Megnyugtatásukra a méltóságos főrendeknek azt mondom, miszerint én is úgy értem, úgy fogom fel, s úgy fogom beváltani szavamat.” Ehhez az álláspontjához pedig a miniszterelnök akkor is ragaszkodott, amikor az alsó tábla újra megpróbálta a főrendek által e részletkérdésben módosított szöveget visszaállítani.
A független magyar kormány jogköréről szóló törvény vitájában az egyházi rend képviselői a felső tábla 1848. március 23-i ülésén vitatták a tervezet 6. pontját, melyben a király kegyúri jogainak korlátozását látták. A paragrafus ugyanis azt mondta ki, hogy az uralkodó ezentúl a végrehajtó hatalmat – többek közt – egyházi ügyekben is kizárólag a kormány által fogja gyakorolni. A püspökök (főleg Lonovics József csanádi püspök) ebben a király főkegyúri jogainak átruházását látták, ezért tiltakoztak ellene. (Valójában arról volt szó, hogy a korábbi kormányszervekben – kancellária, helytartótanács – az egyházi ügyekben a katolikus főpapságnak széles körű, személyes beavatkozási lehetősége volt.) Batthyány úgy vélte, a szöveg “szerkezete igen világos”, és a főpapok aggodalma teljesen alaptalan. A törvény egyházi ügyekben is az uralkodó és a kormány együttműködését szorgalmazza, vagyis “őfelségének minisztériuma csak őfelsége nevében s az ő helybenhagyásával fogja kormányozni az országot, s tenni a kinevezéseket, s egyáltalában gyakorolni a neki delegált hatalmat”. A főpásztorok (Lonovics mellett Hám János szatmári, Ocskay Antal kassai és Rudnyánszky József besztercebányai püspökök) azonban nem nyugodtak meg, hangot adtak azon aggodalmuknak, hogy akár protestáns személy is lehet ezentúl vallás- és közoktatási miniszter, s egy ilyennek a katolikus egyház ügyeiben való intézkedését eleve elképzelhetetlennek tartották. Különösen aggódtak a főpapok kinevezése, vagyis abban a végrehajtó hatalom beleszólási lehetősége miatt, s szorgalmazták, hogy a törvény külön emelje ki, hogy a kormány leendő intézkedései a csak a katolikus egyház tanainak tiszteletben tartásával foganatosíthatók. Batthyány másodszor is igyekezett megnyugtatni a főpapokat, hogy leendő kormánya nem készül egyházellenes intézkedésekre, ami pedig a püspöki kinevezéseket illeti, azokat “őfelsége nem csupán saját ösztönéből nevezte ki” korábban sem, hanem a végrehajtó hatalom képviselőivel való egyeztetés nyomán. “Ezentúl is szintén így lesz – hangsúlyozta –, őfelségének az illető miniszter elő fogja terjeszteni vallásos ügyekben a dolgokat, s őfelsége bölcsessége szerint az előterjesztést el fogja fogadni, vagy nem.” Az április törvények vonatkozó passzusa változatlanul maradt, Batthyány hatására a többség a katolikus egyház újabb – a kiváltságőrzés tendenciáját őrizni akaró – próbálkozását hiúsította meg.
Kormányának hivatalba lépését követően az egyházpolitika ügyeit elsősorban Eötvös Józsefre és a kultusztárcára bízta, maga ritkán foglalt állást. (Az egyházaktól hozzá érkezett leveleket a miniszterelnökség rendszerint a vallás- és közoktatási minisztériumhoz továbbította megválaszolás céljából.) Batthyány 1848-as miniszterelnöki tevékenysége e téren is megfelelt a reformkorban megfogalmazott politikai irányvonalának, például a megüresedett püspöki székek betöltése tárgyában, a papság nemzetőri szolgálata vonatkozásában stb. Ugyanakkor a honvédelem szervezőjeként is számított arra, hogy a lelkészek, kik “közvetlen érintkezésben állnak a néppel”, segítenek megértetni a lakossággal a béke és a nyugalom fontosságát, a magyar kormány szándékait.

Tanulmányok Granasztói György tiszteletére. 
Szerk.: Czoch Gábor – Klement Judit – Sonkoly Gábor. Bp., 2008. 489-298. p.

Rimely Mihály pannonhalmi főapát 1849-ben
Alábbiakban Rimely Mihály (1793-1865) pannonhalmi főapát 1848–1849-es közéleti tevékenységének egy fejezetét, az 1849-ben történteket foglaljuk össze.
A pannonhalmi főapát kitartott az országgyűlésben 1848 végéig, bár utólag – nem csupán a cs.kir. hatóságoktól való félelem kényszerének hatására – úgy vélte, hogy az már a feloszlatást kimondó október 3-i leiratot követően törvénytelenül működött. A Debrecenbe költözést kimondó határozatnak már végképp nem akart eleget tenni. Nemcsak a “törvénytelen” működés zavarta, hanem még az is, hogy a gyűlést a “kálvinisták fészkébe” helyezték át a honatyák. A felsőház amúgy is nagyon foghíjasan képviseltette magát az új székhelyen, a püspöki kar túlnyomó többsége pedig gondolni sem akart az áttelepülésre. Csupán Horváth Mihály csanádi és Bémer László nagyváradi püspökök jelentek meg a felsőházban, és később is csak további négy püspök, két nagyprépost és egy kanonok akadt, akik – mint a szabadságharc bukása után készült egyik nyomozati anyag megjegyzi – “a debreceni forradalmi kormány és nemzetgyűléssel egyenes érintkezésbe tették magukat”, ők is részben őszinteségből, részben kényszerűségből. Rimelyvel a tavaszi hadjárat sikereiig nem is tudott volna a kormány kapcsolatot keresni, a Pest-Budára 1849. június elején visszaköltöző új kabinet azonban nemcsak kormánybiztosai útján, hanem központilag is egyértelművé tette, hogy számít a Szent Márton-hegyi bencések főnökének együttműködésére. Június 24-én például kifejezett utasítást kapott a Vallás- és Közoktatási Minisztériumtól, hogy mivel a zalavári apátságot – régi követelésnek megfelelően – “tettleg különválasztották” az ausztriai (göttweigi) apátság fennhatóságától, Rimely tegyen körülményes jelentést a Zalavárral fenntartott kapcsolatairól, a konvent tagjainak helyzetéről stb. A válaszadásra Rimely, ha akart sem gondolhatott volna, hiszen 29-én a cs.kir. csapatok (Ferenc Józseffel együtt) már bevonultak Győrbe, ugyanezen a napon Szent Márton-hegyen is megjelentek, élelmiszereket vittek el.
Rimely még tagja volt a január 5-én Pestre bevonuló Windischgrätz előtt tisztelgő (Hám János vezette) püspökkari küldöttségnek, utána azonban a rend sorsáért való aggodalmában sietve Szent Márton-hegyre utazott. Azonnal jelentkezett Zichy Bódog győri cs.kir. biztosnál, és általában abban reménykedett, hogy Windischgrätz előrenyomulása következtében a császáriak győzelmével hamar véget ér a szabadságharc. Bármennyire is hű akart lenni az uralkodóházhoz, ezen érzésénél is alkalmasint erősebbnek bizonyult a rendtársainak védelme. Tudomásul vette, hogy más hazafiakkal ellentétben Rónay Jácint esetében – akinek korábbi “hazafias nyilatkozatait töviskoszorúba fűzék” – a cs.kir. kormánybiztos börtönbüntetés helyett megelégedett a pannonhalmi zárdafogsággal. Csak a rá neheztelő Rimelyvel nem volt tanácsos találkoznia, aki ráadásul az első magyar sikerek hatására “félretette láb alól”, vagyis áthelyeztette Bakonybélbe.
A Hám János vezette püspöki kar 1849 januárjában többször is kinyilvánította Ferenc József iránti hűségét, és kérte az áprilisi vívmányok egyes elemeinek gyors felülvizsgálatát. 11-én Hám a volt helytartótanácson belül működött Commissio Ecclesiastica visszaállításáért folyamodott, 15-én hódoló feliratot intézett a cs.kir. tábornokhoz, 20-án pedig megjelent a püspöki kar Ferenc József iránti hűségre felszólító, a magyar forradalmat elítélő körlevele. Rimely teljesen el is fogadta az abban foglalt felhívást, január és március között számos nyilvánvaló jelét adta az uralkodóház iránti elkötelezettségének. Felszólította a rendtagokat Ferenc József elismerésére, az érte történő imádkozásokra, melyeket maga is buzgón gyakorolt. Bár a vonuló hadak gyakran vittek magukkal élelmiszert Pannonhalmáról, Rimely önként küldött 200 akó bort Windischgrätz és Jellačić katonáinak.
A hadiszerencse fordultát április végén a visszavonuló császáriak jelezték Pannonhalma lakói számára, akik Rimely elnökletével 28-án konventülést tartottak. A főapátban ismét felötlött a vízió, hogy a magyar győzelem a bencés rend számára megtorlást sőt a feloszlatást eredményezheti, ezért úgy döntöttek, hogy aki akar, világi ruhában távozhat. Rimely kijelentette, hogy mindenképp marad, példáját a konvent követte. (Csak később távozott néhány növendék.) 30-án a főapát Rónay Jácintot elbocsátotta Győrbe, búcsúszavaiból ismét a rend sorsa iránti aggódás tűnik ki. (A magyar katonák három nap múlva vonultak be Pannonhalmára.) Kérte továbbá Rónayt, ne feledkezzék meg rendtársairól. Utóbbit annyira megfogadta, hogy Lukács Sándor kormánybiztos előtt mindenben védelmébe vette szerzetét és Rimelyt is, aki ellen először vizsgálatot akartak indítani. Ettől csak az mentette meg, hogy a magyar kormánybiztosoknak ezernyi más dolguk akadt, illetve a főapát magas rangja is elgondolkoztatta őket egy ilyen akció eredményességét illetően. Rimely egyébként már amiatt is kellemetlen helyzetbe került, hogy több, hozzá közelálló plébános ellen indult eljárás. Legismertebbé Császár Hermann esete vált, aki Győrszentmárton plébánosaként nyilvánította ki a legteljesebb ellenszenvét a magyar forradalommal szemben, és – mint később írta – “törvényes királyunkért és a békéért nyilván, ünnep- és vasárnapokon, délutáni isteni szolgálat alkalmával fennszóval” és a néppel együtt imádkozott, dicsérte Jellačić katonáit. A magyarok május 8-án tartóztatták le, Győrben statáriális eljárással halálra ítélték, melyet Lukács Sándor Rónay Jácint közbenjárására sem akart módosítani. A plébánost végül Rónay Pöltenbergnél tett látogatása nyomán Domonkos Mihály komáromi alispán helyezte szabadlábra, ebben egyes adatok szerint Rimelynek is része volt. A főapát később a politikai botrányba keveredett Császárt jó érzékkel helyezte át Sopronba, gyóntatói állásba, hogy elkerülje a 48-as eszmékért lelkesedő diákokkal való konfliktusokat. Hozzá hasonlóan eljárás folyt 1849-ben a tárkányi és Borbély Asztrik füssi plébános ellen is, utóbbi komáromi fogságában a kolera áldozata lett.
Lukács Sándor 1849. május 9-én hívta össze Győr város és megye közgyűlését a Függetlenségi Nyilatkozat közzétételére, melyet beszéde nyomán “kitörő lelkesedés” fogadtak. Lukács helyettese és utóda, Gyapay Dénes május 21-én közzétett felhívásában 26-ra szigorú hangon a megyeház dísztermébe rendelt minden papot és papnövendéket (valláskülönbség nélkül), “mely alkalommal esküt fognak letenni a magyar függetlenségre”. Gyapay keményen elrendelte továbbá, hogy a Függetlenségi Nyilatkozat mellett vasár- és ünnepnapokon felvilágosító, lelkesítő szónoklatokat tartsanak, aki ezt nem teljesíti, azt a haza ellenségének tekintette, s eszerinti büntetést helyezett kilátásba. A falragasz szavainak folytatásából egyértelműen kitűnik, hogy több egyházi személyiség viszolygott a trónfosztás hírétől és az új államrendszertől: “Miután találkoznak az egyháziak között néhány megrögzöttek, kik magas hivatásukat nem fogván fel, nemcsak hogy a magyar haza érdekében mit sem tesznek, de a magyar függetlenségi nyilatkozat felolvasását is álmos szemmel és szunnyadó lélekkel teljesítik; ebbeni visszaélések meggátlása erélyes intézkedést igényel.” A leírás – mint egyéb forrásokból kitűnik – a pannonhalmi főapátra is vonatkoztatható volt. (Az egyházat már az is érzékenyen érinthette, hogy Lukács május 14-én elrendelte nemcsak a középületekről, hanem az egyházi intézményekről is a cs.kir. jelvények eltávolítását illetve a magyar nemzeti színek és a “korona nélküli magyar címerek” kihelyezését.)
Rimely májusban Bakonybélben, majd Tihanyban tartózkodott, itt értesült Gyapay említett felszólításáról. Magatartása lényegében tipikusnak mondható az egyház felső vezetése részéről: tudta, hogy a nyilatkozat alól nem vonhatja ki magát, ezért a független magyar államra felesküdött, de csak “az erőszaknak engedett”, a konvent előtt tiltakozást jelentett be az ellene alkalmazott kényszer miatt. Nem nagy örömmel vette azt sem, hogy a kormánybiztostól magyar nyelvű pecsétet kapott az apátság. Később a Szemere-kormány iránti – önmaga és a bencés rend nevében történő – hódolatnyilvánításra már fenyegetéssel sem tudták rávenni. A Függetlenségi Nyilatkozattal kapcsolatban egyébként az egyháziak más alkalommal is panaszkodtak (előbb vagy utóbb) kényszerítésre. Jellemző példaként említjük, hogy a kultusztárca visszaküldte a kalocsai érseki szentszék és az ottani teológia tanárainak hódolat-nyilatkozatát, mivel az nyilvánvalóan csak feltételes módot használt és hangsúlyozta, hogy nem önkéntesen, hanem csak a kormány parancsának engedelmeskedve tette mindezt. Szász Károly államtitkár válaszában ismét egyértelműen fogalmazott: “ily kényszerített s azon kívül önök által megszabott feltételekhez kötött hódolat-nyilatkozatokra Magyarország törvényes kormányának szüksége nincsen, s ilyeseket nem is várt, különösen Önöktől, kik az álladalom javadalmaiból nem kevéssé vannak részeltetve. Egyébiránt a törvény erejére s a nép bizalmára alapult kormány rendeleteinek mindig fog bárkinek irányában is hatályt és engedelmességet szerezni tudni.”
Visszatérve Rimely és Pannonhalma helyzetére, a szabadságharc utolsó időszakában egyre nehezebb lett a sorsuk, felváltva jöttek a cs.kir. és a magyar honvédcsapatok a nagy múltú apátságba és (az ellátási kötelezettség mellett) egyaránt az engedelmesség kinyilvánítását követelték. Lukács és Gyapay kormánybiztosok magukévá tették a kormány és különösen Szemere Bertalan azon álláspontját, hogy a papság a legalkalmasabb a nép hazafias érzelmeinek felforrósítására, a két nagyhatalom visszaverésére szánt keresztes hadjárat “lelkének és eszméjének” az emberekkel való gyors megértetésére. Az ötlet kétségkívül elhibázottnak bizonyult, elsősorban azért, mert a detronizáció kihirdetésére kényszerített, amúgy is bizalmatlan főpapokra akarta bízni a hadjárat vezetését. (Szemere jellemző módon így írt Gaganecz József eperjesi görög katolikus püspöknek: “Hogy a papságban rejlik az ok, minden állítja. Hogy attul függ a népszelleme, minden hiszi. Ennélfogva főtisztelendő püspök urat felhívom a legerélyesb, leggyökeresb eljárásra, kijelentvén, hogy Ön művének tekintem ott a jót és a rosszat.”) Győr megyében is egymást követték a böjtre, imádságra illetve népgyűléseken való részvételre szóló felhívások, melyeknek Rimely nem nagyon akart eleget tenni. (A népgyűlések rendszerint egyházi és világi jellegűek voltak, melyeken több felekezet is részt vett, lelkészeik – katolikus részről elsősorban Rónay Jácint – szónoklatokat tartottak.) Kiemelkedő jelentőségű volt a Kismegyeren június 7-én tartott “szabadság-ünnep”, melyen a főapát annak ellenére sem jelent meg, hogy Deáky c. püspök mellett öt kanonok is képviseltette magát, a szentmártoniakat Szabó Ottmár vezette, június 17-én pedig az alperjel vezetésével tartottak körmenetet az ország boldogulásáért. Különösen nehéz helyzetbe hozta a főapátot, hogy számos pap, sőt bencés rendtagok is nyíltan hitet tettek a szabadságharc ügye mellett, többször bizonyították hazafias elkötelezettségüket. Ráadásul Rónay Jácintot Lukács június 5-én kinevezte “egyházi főszónoknak”, ami ebben a formában tulajdonképp “egyházügyi helyettes kormánybiztosi” hatáskörnek felelt meg. Rónay szenvedélyes, “keserű, forradalmi lelkesedéssel” írt, a Függetlenségi Nyilatkozat szellemével mindenben azonosuló főszónoki körleveleinek (illetve kisebb részben a győri egyházmegyei hatóság állásfoglalásainak) nem is maradt el a hatása a papságra, tömegesen küldték a haza védelmére fogadkozó jelentéseiket. Bár maga Rónay utólag azt írta, hogy körleveleit csak a kormány és Lukács Sándor parancsára adta ki, gyávaságnak tartotta volna “feladni ügyünket e válságos pillanatban”, hazaszeretete a maradásra biztatta, és elkeserítette, hogy egyesek kétségbe vonták paptársaitól ugyanezt.
Július elejétől Rimely nyíltan az uralkodóház mellett lépett fel, például újra önként jelentős borküldeményekkel látta el a cs.kir. csapatokat. Augusztus 11-én a Komáromból kitörő Klapka katonái vonultak be Pannonhalmára és Gyapay a teljes mozgósítás jegyében el is rendelte a 19 évesnél idősebb rendtagok katonai összeírását. Rimely másnap Győrött felkereste Klapkát, aki kérésére elrendelte az összeíró bizottmánynak, hogy “a klérust a maga épségében meghagyva azt az újoncok közé semmi esetre be ne sorozza”. Nem sokkal később a magyar tábornok értesült a főapát korábbi borküldési akcióiról és dühösen követelt vizsgálatot Rimely ellen, akit ezúttal csak az mentett meg, hogy Klapkának vissza kellett térnie Komárom biztonságos falai közé.
A magyar püspöki karral együtt már szeptember 18-án teljes hódolatot nyilvánított maga és rendje nevében az uralkodónak, amit október elején Bécsben személyesen is megerősített. A végig császárpárti Rimely megdöbbenésére azonban Ferenc József és miniszterei inkább szemrehányásokkal illették “megalkuvó” (a főapát szerint csak a körülményekhez alkalmazkodó) magatartása és számos rendtag forradalmi elkötelezettsége miatt. 1850-ben először vizsgálatot akartak ellene indítani amiért részt vett az országgyűlésen, kihirdette a magyar kormány rendeleteit stb. Hamarosan Bécsbe rendelték, ahol azonban az 1860-ig tartó korszak névadója, Bach belügyminiszter nem kihallgatáson, hanem – megbizonyosodva Rimely valódi nézeteiről – ebéden fogadta.
Bach egyébként korábban általában rossz véleménnyel volt a magyar főpapságról, négy püspök illetve érsek (Horváth Mihály mellett Hám János, Lonovics József és Jekelfalussy Vince) azonnali lemondatását érte el az uralkodónál. Sorai rávilágítanak a kormányzat 1849-es magatartására: elismeri, hogy például Hám inkább gyengeségből és nem meggyőződésből vett részt az eseményekben, mégis a Kossuth-párti meggyőződést gyakorlatilag azonosította a magyar kormánnyal való bármilyen kapcsolattartás tényével. Ezért bélyegezhették rebellisnek az 1848. október 25-i püspökkari körlevelet, mondathatták le – a Kossuthék által szintén hazaárulóként elítélt – Hám Jánost, vagy a végig mérsékelt nézeteket tanúsító, 1849 februárjában szintén Windischgrätz iránti hűséget fogadó Lonovicsot. Ekkor csak az 1848 óta feltétlen császárpártiság, a forradalommal szembeni következetes szembenállás tehetett egy főpapot alkalmassá a püspöki szék betöltésére. Így lett Scitovszky esztergomi érsek, Karner Antal győri, Palugyay Imre nyitrai püspök stb. Mindebben szerepet játszhatott, hogy Bécsben rendszerint jelentősen eltúlozva jelent meg a magyar forradalom egyházellenessége, a nuncius például torzítva adta tovább Rómába a detronizáció elismerésére vonatkozó kényszerítés hírét, valótlanul számolt be egyes püspökök elfogatásáról, halálra ítéléséről stb. A főpapokat pedig megerősíthették meggyőződésükben – a szabadságharc katonai vereségét illető elképzeléseiken túl – a Rómából érkező hírek a pápaságnak az alkotmányos mozgalmakkal történt szembefordulásáról. (Egyes adatok szerint IX. Pius pápa még 1849 tavaszán is tudott közvetlen kapcsolatot teremteni a hazai főpapsággal.)
Rimely császárpárti elkötelezettségéről oly mértékig meggyőződtek, hogy Bachnál tett látogatása alkalmával még püspöki kinevezése is szóba került a korábbi halálesetek, illetve a lemondatott főpapok üres székei miatt. A főapát elhárította a felkérést, de a gesztus mögötti elismerést Ferenc József személyes fogadása és ebédmeghívása is nyomatékosította. A legteljesebb hódolatot tanúsító 1850. augusztusi püspökkari konferencia ülését követően az uralkodóház annyira meggyőződött Rimely hűségéről, hogy – díszes pannonhalmi fogadtatását követően – 1852 szeptemberében a Szent István rend kis keresztjével tüntette ki. Jellemző adalékként megjegyezzük, hogy az uralkodóháznak tett hűségnyilatkozatai esetén semmilyen vélt kényszerre utaló dologgal nem találkozhatunk – ellentétben a magyar kormányhoz intézett 1848–49-es megnyilatkozásaival. A főapát az 1850-es évek második felében is számos alkalommal nyilvánította még ki Ferenc József iránti alázatos elkötelezettségét, és mindent elkövetett, hogy a főapátság területén az általa képviselt katolikus szellem legyen meghatározó.

FORRÁSOK:
Esztergomi Prímási Levéltár (EPL.)
Hám-akták
Győr-Moson-Sopron Megye Soproni Levéltára (SL.)
XV.6. (= Hirdetmények.)
Magyar Országos Levéltár (MOL.)
H 56. (= Vallás- és Közoktatásügyi Minisztérium. Katolikus egyházi osztály iratai.)
H 62. (= A Vallás- és Közoktatásügyi Minisztérium debreceni iratai.)
H 114. (=Különböző kormánybiztosok iratai, 1848-1849.)
H 147. (= 1848-1849. évi vegyes iratok.)
Rimely-önéletrajz: Biographia et Diarium Michaelis Rimely Archiabbatis ab anno 1842 usque annum 1858.[–1864.] – Pannonhalmi Főapátsági Könyvtár Kézirattára, BK. 146/I.6.

Andics Erzsébet 1952-1965: A nagybirtokos arisztokrácia ellenforradalmi szerepe 1848–49-ben. Szerk.: ANDICS ERZSÉBET. II-III. köt. Budapest.
Elmer István 1999: A haza, az egyház és a trón érdekében. A magyar katolikus egyház 1848–1849-ben. Szerk.: Elmer István. Budapest.
KLÖM XIII. 1952: Kossuth Lajos 1848/49-ben. III. Kossuth Lajos az Országos Honvédelmi Bizottmány élén. I. 1848. szeptember – december. Szerk.: Barta István. Budapest. (Kossuth Lajos összes munkái, XIII.)
Pap Dénes 1869: Okmánytár Magyarország függetlenségi harczának történetéhez. 1848–1849. 2. köt. Pest.
Rónay-napló 1996: Rónay Jácint: Napló. Válogatás. Sajtó alá rend.: Hölvényi György. Budapest. (METEM-könyvek, 13.)
Szemere-jellemrajzok 1990: Szemere Bertalan: Politikai jellemrajzok a magyar szabadságharcból. Gróf Batthyány Lajos – Görgei Artúr – Kossuth Lajos. Okmánytár. Szerk.: Hermann Róbert – Pelyach István. Budapest.

HIVATKOZOTT IRODALOM:
Balázs Péter 1975: Viale Prelŕ bécsi pápai nuncius jelentései a magyar forradalomról és szabadságharcról 1849-ben. Levéltári Közlemények. 2. sz. 289-313.
Balázs Péter 1980: Győr a feudalizmus bomlása és a polgári forradalom idején. Budapest.
Beér János – Csizmadia Andor 1954: Az 1848/49. évi népképviseleti országgyűlés. Budapest.
Deák István 1994: A törvényes forradalom. Kossuth Lajos és a magyarok 1848–1849-ben. Budapest. (2. kiadás)
Eckhart Ferenc 1935: A püspöki székek és káptalani javadalmak betöltése Mária Terézia korától 1848-ig. Budapest.
Eördögh István 1996: Az 1848–49-es magyar szabadságharc bukásának diplomáciai háttere a szentszéki iratok fényében. Aetas. 2-3. sz. [Online: http://www.lib.jgytf.u-szeged.hu/aetas/eordogh.htm  – 2002. március.]
Fazekas Csaba 2000: Rimely Mihály pannonhalmi főapát az 1847-48. évi országgyűlésen. In: Győri Tanulmányok, 22. Győr. 65-154.
Fazekas Csaba 2000/a: Rimely Mihály pannonhalmi főapát a Batthyány-kormány iskolapolitikájáról. Egyháztörténeti Szemle. 2. sz. 98-109.
Füssy Tamás 1902: A zalavári apátság története. Budapest. (A Pannonhalmi Szent-Benedek-Rend története, VII. köt.)
Hermann Egyed 1932: A magyar katolikus papság az osztrák katonai diktatúra és az abszolutizmus idejében. Gödöllő.
Hermann Egyed 1973: A katolikus egyház története Magyarországon 1914-ig. München. (Dissertationes Hungaricae ex Historia Ecclesiae, I.) (2. kiad.)
Hermann Róbert 1998: Győr város és megye hadtörténete 1848–49-ben. Győr.
Jónás Károly – Pálmány Béla – Simon Béla 2002: A felsőház jelen lévő tagjai. In: Az 1848–1849. évi első népképviseleti országgyűlés történeti almanachja. Budapest. 1065-1098.
Meszlényi Antal 1928: A magyar katholikus egyház és az állam 1848/49-ben. Budapest. (Szent István könyvek, 58.)
Ruisz Gyula 1906: Bábolna a magyar szabadságharc idején. Komárom.
Sólymos László Szilveszter OSB 1997: Ezer év 100 bencése. Pannonhalma.
Sörös Pongrác 1916: A pannonhalmi főapátság története. Hatodik korszak. A rend új kora, új munkaköre. 1802-től napjainkig. Budapest. (A pannonhalmi Szent-Benedek-rend története. VI.A.)
Szávay Gyula 1896: Győr: monográfia a város jelenkoráról. Győr.

Connecting people: A pedagógia és az emberi kapcsolatok. 
Szakmai konferencia Miskolcon a 60 éves Trencsényi László tiszteletére. 
Szerk.: Knausz Imre. Bp., 2008. 25-32. p.

A karthausi szerzője a szerzetességről 1848-ban
Eötvös József fiatal íróként A karthausi c. regényével nagy sikert aratott, a mű először a Budapesti Árvízkönyvben jelent meg folytatásokban 1839-1841 között, majd 1842-ben könyv formájában is. A magyar irodalomtörténet sokoldalúan foglalkozott a romantikus regény vonatkozásaival, általában részletesen rámutatva arra az idillikus képre, amelyet Eötvös a szerzetességről rajzolt. A vallásosság értékeinek legtisztább megnyilatkozásaként kezeli a szerzetes közösségeket, és összességében egyet is érthetünk Concha Győző megállapításával, miszerint Eötvös A XIX. század uralkodó eszméi... c., emigrációban készült nagy munkájában ugyanúgy megszólal a “keresztény hit fenségétől való meghatottság hangja”, mint A karhausi-ban. Ugyanakkor Eötvös helyenként markánsan megkülönböztette a római katolikus egyházon belül a világi és a szerzetes papság szerepét, nem pusztán teológiai síkon, hanem azok közéleti szerepvállalása szempontjából is, továbbá a szerzetesség szerepének megítélését több ponton is árnyalta politikusi tevékenysége illetve eszmetörténeti munkássága során a szépirodalmi megörökítéshez képest. Ennek egyik epizódja volt 1848. augusztus elején a népoktatási törvény, a középiskolai rendelet vitája kapcsán általában a szerzetességgel, valamint a szerzetesrendi iskolákkal kapcsolatos állásfoglalása.
Alábbi feljegyzést Rimely Mihály János pannonhalmi főapát (1793-1865) hagyatéka őrizte meg az utókornak, melyben a főpap igyekezett pontosan megörökíteni az Eötvös és közötte négyszemközt elhangzottakat. A dátumozása valószínűleg téves, hiszen a szövegkörnyezetből kiderül, hogy Eötvös József vallás- és közoktatásügyi miniszter, valamint a pannonhalmi főapát beszélgetése 1848. augusztus 1-én nem játszódhatott le. (A népiskolai törvény vitáját 3-án kezdte meg az országgyűlés. Rimely említi, hogy Eötvös az országgyűlés üléséről érkezett, viszont 1-én plenáris tanácskozásra nem került sor, elképzelhető persze, hogy egyéb – például bizottsági – elfoglaltsága volt, ugyanakkor rögzítette, hogy épp aznap szavaztak a képviselők a közös iskolák felállítása ügyében. Két alkalommal került sor ilyen voksolásra, augusztus 8-án és 10-én, álláspontunk szerint az előbbi lehetett a beszélgetés időpontja is. Az bizonyos, hogy a megbeszélésre augusztus 24. előtt került sor, ekkor jelent meg ugyanis a beszélgetésük során elhangzott, akkor még csak nyomdai előkészítés fázisában lévő, középiskolai reformról szóló miniszteri rendelet.)
A rövid találkozás során felidézték az Eötvös által kezdeményezett legfontosabb oktatáspolitikai reformokat, a népiskolai törvénytervezetet és a középiskolai reformot egyaránt. E kérdéskörök szorosan kapcsolódtak az éppen formálódó új, polgári magyar állam és az egyház viszonyához, annak is egy speciális, a szerzetesrendek társadalmi és politikai megítélését célzó problémaköréhez. Bár Rimely feljegyzése óhatatlanul elfogult, Eötvös Józsefnek a főapát által megörökített szavai pontosan megfelelnek a miniszter egyéb forrásokból ismert magatartásának, s ebben az értelemben nyújtanak adalékot Eötvös 1848-as tevékenységéhez, egyház- és oktatáspolitikai nézeteinek változásához.
A pannonhalmi főapát érthetően élénk érdeklődéssel fordult a minisztérium oktatáspolitikai reform-elképzeléseihez, utóbbiakat részletesen kommentálta, s igyekezett az egyház ellenlépéseinek képviseletére is felkészülni. A beszélgetés hangvétele jelezte, hogy 1848 nyarán, a fegyveres önvédelmi harc kibontakozását megelőzően is a Batthyány-kormány illetve a katolikus egyház között számos, a polgári átalakulás értelmezésében gyökerező konfliktus keletkezett. Az egyház már a márciusi-áprilisi rendszerváltást is csak nehezen vette tudomásul, s a későbbiekben is a kiváltságainak védelmére irányuló törekvése gyakran ütközött a hatalomra került liberálisok elképzeléseivel, még az olyan mérsékelt modernizációs reformoknak is, melyeket Eötvös képviselt. E beszélgetésből is kitűnik, hogy 1848-ban komoly lehetőségként felmerült a szerzetesrendek megszüntetésének gondolata, nemcsak a szélsőségesen liberális, hanem a mérsékeltebb körökben is úgy gondolták, hogy az idejétmúlt, középkori eredetű intézmény feladatait az egyház másként is el tudja látni, megszüntetésük indokolható. Ez egyértelműen kiderült például a népiskolai törvény vitájából, melynek során az országgyűlés törvénybe akarta iktatni, hogy az eltörölt jezsuita rend tagjai még magántanítókként se dolgozhassanak Magyarországon, vagy abból, hogy Szacsvay Imre törvényjavaslatot is nyújtott be a szerzetesrendek eltörléséről stb. Eötvös ebben a kérdésben is differenciált álláspontot képviselt, és bizonyára nemcsak látogatójának szánt udvariasságból mondta, hogy a bencések – történelmi múltjukra is tekintettel – kivételt képeznek, megtartásukat a miniszter is kívánatosnak tartotta. Amellett azonban, hogy “keresztet vetett” a premontrei és ciszterci rendre, a megtartandó szerzetesrendekkel (elsősorban a bencésekkel) kapcsolatosan is azok feladatainak alapvető átértékelésében, az oktatásban vállalt szerepük megreformálásában, inkább tudományos bázissá alakításában gondolkozott. A külföldi szerzeteseknek az országból való kitiltásával ekkor Eötvös is teljesen egyetértett.
A találkozó másik témája a szaktanítás rendszerére épülő középiskolai reform tervezete volt. Eötvös ragaszkodott ahhoz, hogy az állami tanfelügyelet rendszerének kialakításán belül a középiskolai tanári állások pályázat útján töltessenek be, s ebbe az egyháznak ne legyen közvetlen beavatkozási lehetősége. Így – a miniszter elképzelése szerint – az egyes tantárgyak oktatására a szakmailag leginkább alkalmas személyek kerülnek kiválasztásra, függetlenül attól, hogy milyen kapcsolatban állnak az egyházzal, illetve valamely szerzetesrenddel. Rimely meg volt arról győződve, hogy ebben a rendszerben a bencés gimnáziumok nem a rend tanítóival kerülnek feltöltésre, így oktatási feladataik is elsorvadnak. Eötvös ezúttal is hajlandó volt a bencés rend kivételezettségét hangsúlyozni, sőt, a főapát kérésére az aktuális évre kivenni az intézményeiket a reform hatálya alól – de a reform lényegét illetően meggondolni magát nem. Törekvései egyértelműen az egyház kivételezettségének felszámolására, az oktatók esélyegyenlőségének megteremtésére irányultak, nem véletlen, hogy mindezt – más főpapokhoz hasonlóan – Rimely is szomorúan vette tudomásul. Mindenesetre az Eötvösnél tett látogatásának kulcsszerepe volt abban, hogy nem küldte el az országgyűlési képviselőkhöz intézni tervezett augusztus eleji memorandumát a bencés rend fenntartásáról, illetve megírta a minisztériumnak szánt tiltakozását a szerzetesrendi iskolák rendszerének változatlanul hagyása mellett. (Aztán utóbbit is az asztalfiókban hagyta, tekintettel a középiskolai reform elhalasztására.) Más kérdés, hogy az 1848 nyarán tervezett oktatáspolitikai intézkedések – kisebb részben az egyház heves ellenállása, sokkal inkább az önvédelmi háború kibontakozása miatt – nem valósultak meg, bár Eötvös szeptemberi távozását követően is az Országos Honvédelmi Bizottmány illetve a későbbi Szemere-kabinet folytatni akarta az általa kezdett munkát.
A Rimely által megörökített beszélgetés rávilágít Eötvös oktatáspolitikai elképzeléseinek, másrészt pedig katolicizmusának sajátosságaira. Ami előbbit illeti, kétségtelenül két tűz közé került, hiszen a Batthyány-kormányt támogató politikai erők (vagyis a népképviseleti országgyűlés többsége) sokszor kevésnek, a katolikus egyház pedig túlzottan soknak tartotta reformjait. (Mindazonáltal túlzásnak érezzük a már idézett Concha Győző minősítését, miszerint a népiskolai törvény vitáját csak “üléstölteléknek” tekintették a képviselők, s ez az oka, hogy “Eötvös magatartása is lanyha, nyilatkozatai színtelenek, sőt részben homályosak a közös iskola tekintetében”.) A felekezetileg semleges “közös iskola” ügyében egyszer vereséget is szenvedett a szavazáskor, s inkább a kormányfő későbbi politikai manővereinek volt köszönhető, hogy sikerült a parlamenti többséget visszaállítani a kezdeményezés mögé. A közös iskola ügyében Eötvös teljes elkötelezettségét örökítette meg Rimely is, jóllehet a főapátnak azzal magyarázta mindezt, hogy bár személyesen nem lelkesedik az intézményért, a “kor szelleme” egyértelműen követeli az egyházi érdekekre sérelmes intézmény kialakítását. A középiskola reformja iránt ugyancsak kompromisszumkész és a fokozatos bevezetésre hajlandóságot mutató, viszont a lényegi kérdés tekintetében hajthatatlan államférfi benyomását keltette. A minőségfejlesztést szem előtt tartó reformjával kapcsolatosan jegyezzük meg, hogy – az elemi oktatás átalakítását célzó törvénynél alkalmazott eljárás helyett – rendeleti úton kívánta a folyamatot elindítani, és az intézményrendszert, valamint a képzés tartalmát együttesen átalakítani. “Nem is a sok, hanem a jól rendezett középtanodákban áll a jövő tudós-osztály alapja” – vallotta más helyen, és a Rimelyvel folytatott beszélgetésében is ehhez az elvhez ragaszkodott, a szakmódszertani képzettséget a középpontba állító tanári mesterség szorgalmazásával kétségtelenül sérelmet okozva az egyháznak. Utóbbi megítélése a bencés renden belül is különböző alternatívákhoz vezetett, a rendi káptalan ugyanis – a főapáttal ellentétben – nem pusztán a középiskolai reformmal szembeni ellenállásban, hanem a tanárképzés rendszerének alulról jövő kezdeményezés formájában történő átalakításával, az iskolai gyakorlat előtérbe helyezésével próbált elébe menni.
Ami pedig a vallást általánosságban illeti, a megörökített diskurzus arra utal, hogy Eötvös katolicizmusába “belefért” egy markáns különbségtétel a világi és a szerzetespapság fontossága között, utóbbiról maga sem volt maradéktalanul pozitív véleménnyel. Egyes rendek megszüntetését, vagy legalábbis a polgári társadalomban a szerzetesség alapvető funkcióváltását a “korszellem” logikus következményeként kezelte. Nem sokkal később, már említett nagy eszmetörténeti szintézisében fejtegetései arra utalnak, hogy a világi papságban látta a lehetőséget a polgári társadalomba való sikeres beilleszkedésre, a katolicizmus értékeinek megjelenítésére, a szerzetességben azonban sokkal kevésbé. Sokkal inkább úgy vélte, hogy kora új, ekkor formálódó politikai ideológiájával, a szocializmussal mutatnak rokonságot a szerzetesrendek. “Ha a szocializmus lehető eredményeit az egyéni szabadságra nézve ismét gyakorlati példában akarjuk látni, fordítsuk a zárdákra figyelmünket” – írja művének vonatkozó fejezetében, majd leszögezi: “A zárdákban mindazt feltaláljuk, mi egy szocialista módra rendezett társadalomban szükséges. Megszüntetése az egyéni szabadságnak, közösség az élvekben és foglalkozásokban, a közügyeknek egy, a tagok által választott főnök általi vezetése [...] s a zárdai intézmény az egyéniség teljes feláldozásán nyugszik.” A szocialista, kommunista eszmék előképeinek megtalálása a szerzetességben, művében később is megfogalmazódik. Itt már a világi papsággal való különbséget is fejtegeti, rámutatva, hogy a szerzetességben sokkal inkább bekövetkezik az egyéniség feloldódása, míg a világi papok – a cölibátus, “s annyi egyéb közös rendi érdek dacára” – még mindig sokoldalú érintkezésben állnak az élettel, a szerzetesek zárt világa ugyanakkor személyiségük átalakulását (beszűkülését) hozza magával.
Rimely és Eötvös 1848. augusztusi beszélgetése nagyon is pontosan illeszkedik Eötvös politikai pályafutásába, melynek részleteit a további kutatások tisztázhatják.

DOKUMENTUM

Báró Eötvös József, mint vallás és közoktatás országlárrali beszélgetésem, Aug. 1. 1848.

Az érintett napon megrendeltetve lévén a vallás és közoktatás miniszteréhez reggeli 9 órára, megjelentem, de értenem kellett, hogy Báró Eötvös József miniszter úr ülésben vagyon, honnan 10 órakor jövend meg. Egy pillanatra, ez időre, másodszor keresém őt fel, mikoron még hon nem találván őt, Lonovics József egri érsekkel az előszobában mulattam magamat 11 óráig, amikor is a képviselők üléséből megérkezett a miniszter. Ő először is az érsekkel beszélt, mialatt én a hálószobájában várakoztam. Bevégezvén beszédjét Lonoviccsal, bejött a szobába, s szokott nyájassággal fogadván engem. Mondám [a] báró úrnak, hogy két okom volt látogatására, az egyike, hogy valahára szerencsém legyen személyes tiszteletemet tehetnem, mert számtalanszor keresvén őt, soha hon nem értem. A másodika, hogy szíves köszönetemet mondjam a kegyességéért, melynél fogva engem a nádornál mentegetni méltóztatott, hogy ebédre nem jöhettem.
Ezek után azonnal belebocsátkoztam aggodalmaim fejtegetésébe, és első vala a kérdés: mi kinézet, kilátás vagyon a szerzet állandóságára? Mondá, hogy tudom, miként tiszteli a szerzetet, és hogy az ő elve az, hogy semmi szerzet el ne törültessék. De azt meg kell neki mondani őszintén, hogy a világ szenve, szelleme minden szerzetes ellen vagyon, ő mi erejéből telik, noha a világ őt fanatikusnak kereszteli, azok fenntartását fogja sürgetni, végez, amit végez, de azt megvallja, hogy a luteránusok, kálamisták is e kárhozat alól mindig kiveszik a bencéket, mert hisztorikus szerzet és a nemzettel egybeforrott, mert tanult szerzet, mert a világnak bajt nem szerzett s.a.t. Mire én köszönetemet mondván, ajánlám a szerzetet kegyeibe.
Ezután a másik aggodalmamra mentem át, kérdezvén, mi lesz az oskolákkal, a tanítókkal, miután hallom, hogy új rendszerű gimnáziumok állíttatnak fel. Mire ő így nyilatkozott: ez úgy vagyon, 12 gimnázium fog jövő évre új modorban betöltetni, és erre a konkurzus ki fog hirdettetni, ha jól emlékezem, szeptemberre. Eme új gimnáziumokban leend két görög nyelv tanító, kettő, kik a latin nyelvet tanítják, egy matematikus s.a.t. Mondám, hogyan fognak konkurálni a tanítók, kik azt sem tudják még, mibűl készüljenek? És az idő rövid, azon felül igazságtalanság az, hogy a 10-20 évi tanító most konkuráljon. Felelé a miniszter: konkurzust kell mindeniknek tenni, az idő sem rövid, mert a görögből, grammatikákból, elementar mathesisből elkészülhet, ez, amit a világ kíván, és ő erre kényszeríttetik. Midőn aggodalmamat látta, kérdezé: micsoda gimnáziumaik vannak e vidéken? Mondám: Esztergom, Komárom, Győr. Felele: ezek mind beleesnek az új rendszerbe, valamint az már nyomtatás alatt vagyon. Kérésemre mégis oda hajlott, hogy megígéré, hogy a nyomdába küld, és [a] mi gimnáziumainkat az idénre kihagyja és másokat fog helyükbe tenni, különösen valami franciskánusi gimnáziumokat, noha tudja, hogy nagy összeütközésbe jövend a minisztériumban, de szakállára veszi. (Így tehát az idén még meg volna a szerzet.) Én ezt a gráciát is megköszöném, mivel azonban a szerzet körülnézheti magát és a tanítók is készülhetnek. Ekkor figyelmeztetém a minisztert, hogy a közös oskolák a katolikusok megszomorítására fognak behozattatni, mi reájok annyival sérelmesb, mert az oskolai alapítványok a katolikusoké s.a.t. Mondá, az igaz, de ez a kor kívánata, és ami szomorítóbb, ő sem volt volna a közös oskolákért, de a világ szelleme és a katolikusok voksolnak érette, mint ez éppen ma történt a képviselőknél, a luter és helvét mellettem voksolt az elemi tanodákra nézve, hogy a katolikus és más vallású elkülönözve legyen, és éppen a katolikus követek voltak ellenem, és leszavaztak. (Ez szomorú! Ilyen a katolikus! Tulajdon keblét szaggatja!)
Ezeket értvén, mondám a miniszternek: ha ez a sorsa a gimnáziumnak, úgy a szerzetek fennállása kockáztatva. Mert ha a szerzet ama gimnáziumokat, melyek neki adattak, tanítókkal el nem láthatja és a tanszékek konkurzus által töltetnek be, úgy járhat a szerzet, hogy kebeléből egy tanító sem leend, és akkor a sejdíthető következés az, hogy ily szerzet, mint felesleges, vagy hivatásának meg nem felelhető, az élők sorából kitörültetik, mi igen szomorú kilátás, veszem p.o. bármely gimnáziumot. Felele a miniszter: a benedekieket ne féltse, hiszen én fogom kinevezni. Sok kegyelem – mondám – de mivel az ellenkező is lehetséges, kérdem, bizonytalanságra hogyan vehetek, nevelhetek tanítókat s.a.t., én úgy gondolnám, hogy hagyattassanak kizárólag a szerzetes gimnáziumok a szerzetesek kezeiben, és excellenciád hirdessen konkurzust, ha hibázik tanító, mely konkurzusra csak a szerzet tagjai bocsáttassanak, és a legalkalmasbat nevezze ki miniszter úr. Úgy legalább biztos lábon áll a szerzet, és tagjait nem veszi fel s neveli hiában. Felele a miniszter: ezt az ország el nem fogadja, és minden vallási felekezet ellenem fordul, mivel azonban nem gondolnék, de a konkurzus már Mária Terézia alatt is divatban volt a jezsuitákra nézve, én, ha kivihető volna, a benedekiekre nézve tennék kivételt. Mondám: ily rigorózum maiglan is divatozott nálunk, mert minden alkalmazandó tanító eleve szigorúan megvizsgáltatott a fődirektor előtt, és csak ennek helybenhagyása után alkalmaztatott. Én mindenből látom – mondám –, hogy fennmaradásunkhoz vagy semmi vagy csekély reményünk. Felele: a[z] nem elkerülhetetlen, hogy a gimnáziumok valami szerzethez különösen köttessenek, és azért én fenn nem tartandhatom, hogy a benedeki gimnáziumok tanítókkali ellátása a szerzet mellett maradjon, de a szerzet fenntartását reménlem, és mindent el is fogok érette követni, miután az ország hajlandósága is mellette szól. De azért más célt kell kitűzni a szerzetnek, t.i. hogy ez tudományos társulat legyen, mint mindig voltak a benedekiek, és a szerzet feladata legyen a magyar történet kidolgozása, az oklevelek gyűjtése s.a.t., és aki tanító akar lenni, tanítson, nyerje meg a katedrát, ide fogok működni, és ez oknál a szerzetet fenntartani keresni.
A többi szerzetekre keresztet vetek, cisztercitákat, premonstratensieket és a többit fenn nem tarthatjuk!
Az én elvem és elhatározott akaratom, mondá a miniszter, hogy a külföldi szerzeteseket az országban meg ne tartsam. Inkább miután a nagy munkák kiadására költségük lenne a benedekieknek, erre szánom, amennyire lehet, a jövedelmet.
Én, látván, hogy már tűhegyen áll a miniszter, és borotvái elkészülten, megkövetém őt, és kérém, hogy máskor parancsoljon. Mondá, az országgyűlés végével akar bővebben értekezni, de mindenesetre eljön Szentmártonba, hogy magát kipihenje, és ekkor terveiről fog velem bővebben értekezni, mit kétszer is megígért, miután elváltam. Mindezekből csak azt tanulhatjuk, hogy tanítói rend megszűnendünk lenni, ha a miniszter terveit végrehajtja és hogy a szent szerzetnek reménye vagyon a megmaradásra, csakhogy más destinációja leend, melyen Istennek és a nemzetnek szolgáljon.

A birodalom felettes énje: egyház és állam. In: Egy közép-európai birodalom. 
Az Osztrák-Magyar Monarchia (1867-1918). 
Szerk.: Gáspár Zsuzsa – Gerő András. Bp., 2008. 152-175. p.

A Birodalom felettes énje: egyház és állam
Az állam-egyház viszonyában a legmaradandóbb változásokat II. József (1780−90) uralkodása eredményezte. József a társadalom egészének közös érdekeit feltételezve jutott el arra a felismerésre, hogy átfogó egyházpolitikai változásokat kell kezdeményeznie. Ez elsősorban a katolikus egyház szerepének átértékelését, valamint a nem katolikus keresztény felekezetekkel szembeni vallási türelem meghirdetését jelentette, s ez 1918-ig meghatározta a birodalmat. 1790 után Magyarországon illetve Erdélyben a reformátusok, evangélikusok, a görögkeletiek, az unitáriusok vallásszabadságát – a katolikusoknál korlátozottabb jogokkal – törvényes alapra is helyezték. Az állam azonban fenntartotta jogát a katolikus egyház püspökeinek kinevezésére.
A 19. század első felében mind a birodalom keleti, mind nyugati felében a felerősödött liberalizmus az egyházi kiváltságok felszámolásáért és a teljes felekezeti egyenjogúságért küzdött, melyek jó részét az 1848-as alkotmányok biztosították is. Az 1848-49. évi magyar forradalom és szabadságharc leverése alapvetően új helyzetet teremtett. Az 1850-es évek elején újra berendezkedő abszolutizmus elégtelennek ítélte a magyar püspökök forradalom idején tanúsított magatartását, sokukat lemondatták pozíciójukról. A vezető egyháziak másik csoportja ugyanakkor nem adta fel konzervatív politikai álláspontját. Az 1850-es évek elején az egyház nem elégedett meg Ferenc Józsefnek a jozefinizmust megnyirbáló intézkedéseivel, s ez a folyamat vezetett 1855-ben a Szentszék és a Habsburg Birodalom konkordátumának megkötéséhez. Az állam teljes egészében a katolikus egyház álláspontját tette magáévá a házasságjog terén, továbbá az oktatás katolikus jellegét is széles körben biztosította. Rauscher bécsi érsek törekvései a birodalom politikai egységét vallási egységgel is párosítani kívánták. A konkordátum számos előnyét élvező magyar püspöki kar azonban nem tudott maradéktalanul örülni, mert az nem vették figyelembe a magyar katolikus egyház önállóságát. Az abszolutizmus egyházpolitikája ugyanakkor Magyarországon is fontosnak tartotta a katolikus egyház befolyásának erősítését, amit elsősorban a jezsuita rend magyarországi visszatelepítése fejezett ki 1853-ban. Bécsben az 1850-es évek végétől egyre kevésbé tartották magukat a konkordátum betűjéhez és szelleméhez.

Állam és egyház viszonyának alakulása a birodalom két felében
Közvetlenül az 1867. évi kiegyezést követően a legfontosabb egyházpolitikai kérdések alapvetően két problémakörre koncentrálódtak: egyrészt arra, hogyan tudja az állam a konkordátum örökségét kezelni (pontosabban az egyházi érdekek figyelembe vétele mellett felszámolni), másrészt arra, hogy a modernizálódó társadalom által megkívánt egyházpolitikai reformokat, az állam és az egyház elválasztását milyen mértékben képes megvalósítani. 1867 után a birodalom mindkét felének egyházpolitikáját a liberalizmus örökségének újraéledése határozta meg. A monarchia egész történetére igaz, hogy bár a kiegyezés a felekezetek jogegyenlőségének elvi lehetőségeit megteremtette, még mindig megmaradtak a katolikus egyháznak bizonyos, feudális eredetű előjogai. Az állam a katolikus egyházzal szemben főkegyúri jogával, a többi vallásfelekezettel szemben a felügyelet jogával élt. A katolikus egyház a birodalom legfontosabb nagybirtokosainak egyike volt, emellett részesülhettek az állami költségvetésből is, más bevett egyház csak utóbbi révén egészíthette ki saját, híveitől szedett bevételeit.
A fontosabb egyházpolitikai reformok időbeli súlypontja Ciszlajtániában az 1870-es évekre, Magyarországon az 1890-es évekre tehetők. Az osztrák liberálisok már az 1860-as évek első felében társadalmi reformokra készültek, a kiegyezés előestéjén a konkordátum felszámolása számukra az alkotmányosság szimbóluma lett. Törekvéseiket mutatja, hogy az 1867 végén elfogadott osztrák alaptörvény az egyén alapvető jogainak biztosítása között kimondta a teljes vallás- és lelkiismereti szabadságot, beleértve a törvényesen el nem ismert vallások szabad gyakorlásának jogát is. A magyar 48-as nemzedék újra aktivizálódó vagy épp emigrációból hazatért liberálisait viszont sokkal inkább az 1848-as polgári törvények érvényességének elismertetése foglalkoztatta, melyek óhatatlanul felszínre hozták az állam-egyház viszony egyes kérdéseit is. Az Ausztriában leginkább neuralgikusnak számító konkordátum-kérdés Magyarországon fel sem merült, magyar értelmezés szerint ugyanis ezt olyan időszakban kötötték, amikor az ország alkotmányos önállósága nem létezett.
1867 nyarán és őszén azonban a kormányra készülő liberálisok számára ez szakítópróbának számított, a vonatkozó törvénytervezetek is elkészültek, nem véletlen, hogy 25 főpap közös beadványban követelte Ferenc Józseftől a konkordátum változatlan fenntartását, mely igényt IX. Pius pápa külön is kifejezésre juttatott. 1868 elején Karl Auersperg kabinetjének igazságügy-minisztere, Eduard Herbst három törvénytervezetet nyújtott be, melyek a konkordátum alapvető pilléreit érintették. A házasságjog terén az egyház által bármilyen okból akadályozott házasság esetére a polgári házasságkötést indítványozta, a házassági perek ügyét pedig kivette az egyházi bíróságok kezéből. A “birodalmi népiskolai törvény” – mely bár fenntartotta a kötelező vallásoktatást és a nevelés valláserkölcsi alapjait – kötelező, felekezetektől független, 8 éves iskolai oktatást írt elő, valamint rögzítette az állam legfőbb felügyeleti jogát oktatáspolitikai kérdésekben. A markánsan liberális hangvételű törvényeket az uralkodó 1868. május 25-én szentesítette.
Magyarországon az 1860-as évek végén az Andrássy-kabinet vallás- és közoktatásügyi minisztere, Eötvös József mindenekelőtt a katolikus autonómia megteremtésével kívánta megalapozni a jövendő egyházpolitikai reformjait. A magyar püspöki kar ugyanis támogatni kívánta a kormányzatot, amennyiben az újra életbe lépett 1848-as egyházi törvénynek nem ad szekularizációs illetve oktatásügyi monopóliumát veszélyeztető értelmezést. Míg Eötvös az autonómiát a katolikus egyházat a papság és a hívők közös önkormányzati szervének tekintette, a Simor János esztergomi érsek vezette főpapság önvédelmi, az állami beavatkozás lehetőségét elhárító kezdeményezésnek. Az 1868-as népiskolai törvény lehetőséget adott felekezetektől független, illetve felekezetközi alsófokú iskolák állítására, s e lehetőséget az egyház az iskolaügyben élvezett monopóliuma elleni támadásként élte át. Legalább ekkora vihart kavart, és a későbbi egyházpolitikai viták kiindulópontja lett a vegyes házasságok ügye, tágabb értelemben a házasságjog általános szabályozása. A negyvennyolcas liberalizmus hagyományait átörökítő, a “törvényesen bevett keresztény vallásfelekezetek viszonosságáról” szóló törvény vonatkozó passzusa azt mondta ki, hogy a vegyes házasságból születendő gyermekek nemük szerint követik szüleik vallását. A katolikus egyház ugyanakkor fent kívánta azt a gyakorlatot, hogy vegyes házasságot csak akkor áldanak meg a papjai, ha a protestáns házasfél nyilatkozik gyermekei katolikus hitben való kereszteléséről. Bár e kötelezvények állami érvényességüket már elveszítették, a katolikus egyház továbbra is alkalmazni kívánta, akkor is, ha ezzel jogilag más vallású gyermekeket is megkereszteltek.
A sors fintoraként 1870 nyarán a Potocki gróf vezette, konzervatív színezetű osztrák kormány volt kénytelen a liberálisok régi követelését, vagyis a konkordátum felmondását tető alá hozni. A konkordátum felmondásával kialakult új helyzetben megnyílt az út a további egyházpolitikai reformok irányába, amelynek gátat szabott, hogy az 1870-es választási vereségük miatt a liberálisok kikerültek a kormányzatból, a hatalomra lépő konzervatív Hohenwart-kabinet pedig elfektette a vonatkozó törvényjavaslatokat. A magyar kormányzat jóval kényelmetlenebb helyzetben volt a vatikáni zsinat idején. Andrássyék ugyanis az amúgy is bizonytalan, a kiegyezés rendszerét stabilizálni hivatott időszakban nem kívántak újabb frontokat nyitni, például a katolikus egyház irányába, azt azonban jó előre leszögezték, hogy az ország hagyományaival és érdekeivel ellentétes zsinati döntést el fogják utasítani. A magyar püspöki kar végül – hasonlóan a közép-európai püspökökhöz – nem vett részt a végső szavazáson. A placetum körüli harc következménye lett még Magyarországon, hogy 1874-75 folyamán a magyar parlament liberálisainak követelésére sor került egy, az egyház és állam viszonyát átfogóan szabályozó törvénytervezet kidolgozására.
Az 1870-es évek első felében Bécsben gyorsultak fel a szeparáció liberális híveinek törekvései. Az Alkotmánypárt “valódi és igazi szellemmel megtöltött egyházügyi törvényjavaslatokat, valódi reformot” sürgetett, elsősorban a kötelező polgári házasság törvénybe iktatása révén. A javaslatok parlamenti vitáiban számos alkotmánypárti képviselő követelte a kormány előterjesztésén túlmutató (a kötelező polgári anyakönyvezést is kimondani kívánó) törvény elfogadását, a pápai csalatkozhatatlansággal szembeforduló ókatolikus egyházközségek helyzetének rendezését, a felekezetek állami ellenőrzésének garantálását. A katolikus egyház minden változtatást egyház- és keresztényellenes támadásnak minősített (Rauscher érsek szerint a kormány tervei “magukon viselik a bizalmatlanság és a kíméletlenség különös bélyegét”), s a pápa is újra tiltakozott. A jozefinizmus hagyományához való visszatérés jegyében a kabinet azzal érvelt, hogy nem az egyház ellen irányulnak a reformok, hanem egy új típusú, a polgári társadalomnak megfelelő állam-egyház modellt kívánnak megvalósítani. Így kerül sor például az ókatolikusok helyzetének rendezésére, illetve az iskolatörvény vívmányainak biztosítására. Az 1870-es évek közepének egyházpolitikai törvényei a monarchia végéig alapvetően meghatározták Ciszlajtánia egyházpolitikai viszonyait, radikális átrendeződésre már nem került sor. 1879-től, a konzervatív Taaffe-kabinet megalakulásától már nem is lehetett további eredményekre számítani. A liberálisok mégsem szenvedtek vereséget, egy alapvetően államegyházi (abszolutista) rendszer átalakítása során sikerült új alapokra helyezniük az állam-egyház viszonyt Ausztriában, a két szférát oly mértékben szétválasztani, amelynek nyomán már nem kérdőjeleződhetett meg az állam világi jellege, s az egyház befolyása egyre inkább saját belső ügyeire koncentrálódhatott, a közéleti szerepvállalását pedig csak a meglévő keretek között gyakorolhatta. Ferenc József már 1871-ben leszögezte, hogy Stremayr törvényjavaslatait tudomásul veszi, azokon túllépni azonban nem hajlandó. Magyarországon az Andrássy Gyulát követő, egymást váltó kormányok a belpolitikai bizonytalanság miatt kevesebb figyelmet fordítottak az egyházpolitikára (nem akarták a közéletet újabb konfliktussal terhelni), és paradox módon ugyanez mondható el Tisza Kálmán hosszú (1875-1890 közötti) miniszterelnökségéről is. Az állam és az egyház elválasztásának folyamata leginkább oktatáspolitikai téren folytatódott, különösen az 1883. évi középiskolai törvény kapcsán. 1881-ben készült törvénytervezet a keresztények és zsidók közötti házasságkötés biztosítására, ám ezt Tisza – már csak az antiszemita vérvádper ingerült bel- és külpolitikai viszonyai miatt is – el akarta odázni, végül az országgyűlés felsőházában a püspöki kar ellenállása folytán megbukott. Ciszlajtániában a Taaffe-kormány idején az egyház illetve a velük szövetséges konzervatív-klerikális politikai erők több kísérletet is tettek a korábbi reformok megnyirbálására. Ennek során a legjelentősebb sikerük az volt, amikor 1883-ban elérték az iskolatörvény újraszabályozását. Az új törvény nemcsak azt mondta ki, hogy a községek hatáskörébe utalja az elemi oktatás 6 vagy 8 osztályos jellegének eldöntését, hanem azt is, hogy figyelembe kell venni a tanulók vallási hovatartozását, az iskolai hitoktatást pedig csak katolikus személy végezheti. A Taaffe-kormány időszakát jellemezte még, hogy a klérus anyagi helyzetén számos kisebb-nagyobb intézkedéssel próbált meg javítani. Bosznia-Hercegovina annexióját követte az az 1912-es törvény, mely az iszlámot állami elismertetésben részesítette.
A sokáig halogatott egyházpolitikai küzdelmet végül a magyar kormányzat nem kerülhette el, igaz, egy idő után nem is akarta. A legfontosabb, házasságjogi kérdések szabályozását sürgette, hogy egyre szaporodott a vegyes házasságok száma, továbbá a bevett keresztény felekezetek kánonjogi szabályozásai meglehetősen eltérő képet mutattak. A soknemzetiségű és sokvallású királyságban a felekezetek együttélésének kérdését az 1868-as viszonossági törvény csak részben oldotta meg, nem is beszélve az állam-egyház elválasztás jogi alapjainak hiányosságairól. Amit azonban a liberálisok kevésnek éreztek, a katolikus egyház nagyon is sokallotta. Az 1879-es büntetőjogi törvény egyik passzusa szankcionálta a 18 éven aluli személyek felvételét valamely más vallásfelekezetbe. A kultuszminiszter, Trefort Ágoston kiadott egy rendeletet, amelyben kötelezték az “elkeresztelő” lelkészeket, hogy a jogilag illetékes egyházközségnek továbbítsák a gyermekek keresztlevelét. A katolikus egyház ellenezte a kérdés puszta felvetését is, inkább az intézkedések jogalapját, az 1868-as törvényt akarta megnyirbálni. 1890-ben, az egyházi érdekeket még inkább figyelembe vevő szövegezésben megújították az “elkeresztelést” tiltó rendeletet, az egyházi válasz azonban ismét merev elutasítás, sőt heves szószéki és sajtókampány lett. A kormány még Rómával is megpróbálta a megegyezés útját keresni, XIII. Leó azonban válaszában leszögezte, hogy ragaszkodik az “egyház jogait lábbal tipró” 1868-as törvény megsemmisítéséhez. A kormány kényszerpályára került, hiszen a pápai levél nyomán tömeges egyházi ellenállás, az elkeresztelő papok megbüntetéséből pedig belpolitikai feszültségek keletkeztek, így nem maradt más megoldás, újra elő kellett venni az állami anyakönyvezés és ahhoz kapcsolódóan a polgári házasság alternatíváját. A konzervatív-egyházias politikai erők abban bíztak, hogy ha már eddig sikerült kompromisszumok révén elodázni az egyházpolitikai törvényeket, akkor végleg meg is akadályozhatják azt. Simort az érseki székben Vaszary Kolos váltotta 1891-ben, aki kezdetben kompromisszumkészebbnek mutatkozott. De ekkor már a kormány sem akart félmegoldást. A parlamentben elővették a polgári házasságról illetve állami anyakönyvezésről szóló törvényjavaslatokat. Közben a miniszterelnöki széket az egyházpolitikai reformok iránt elkötelezett Wekerle Sándor (1892-1895) foglalta el. A katolikus egyház számára a tét óriási volt: az államegyházi örökség maradványainak megőrzése és a polgárosodás követelményei jogszabályokba foglalásának elhárítása. 1893 őszén a pápa külön Magyarországnak szentelt, “Constanti Hungarorum” kezdetű enciklikájában kifejezetten ellenállásra buzdította a katolikus egyházat és híveit, nem sokkal később azonban (az izraelita felekezet egyenjogúsítását, az állami anyakönyvezés bevezetését, a vallás szabad gyakorlását indítványozó jogszabály-tervezetek után) elkészült a kötelező polgári házasságról szóló törvényjavaslat. Ferenc József – a ciszlajtániai gyakorlathoz hasonlóan – ezúttal is a liberális követelések minimalizálására törekedett. A magyar parlamentben az az érdekes helyzet fordult elő, hogy az ellenzék liberálisai által régóta követelt egyházpolitikai törvényekkel a kormányoldal állt elő, ezért dilemma elé kerültek: vagy támogatják a kormányt, vagy saját programjukkal fordulnak szembe. A parlamenti vitát fel kellett függeszteni a 92 éves korában elhunyt Kossuth Lajos halálhírére, a katolikus egyház hivatalosan nem is vett részt a gyászban, sőt a harangozást is megtiltotta az esemény kapcsán. Hosszas parlamenti huzavona után végül minimális többséggel a liberálisok nyertek, Wekerle pedig lemondásának kilátásba helyezésével elérte az uralkodói szentesítést is. A polgári házasságról és az állami anyakönyvezésről szóló törvények az egyház régi monopóliumát szüntették meg, és megteremtették a felekezeti egyenjogúság, az állam világi jellegének gyakorlati megvalósulását. A gyermekek vallásáról szóló törvény felújította az 1868-as rendelkezést (vagyis a gyermekek nemük szerint követik szüleik vallását), megtoldotta viszont azzal, hogy a szülők a házasságkötés előtt szabadon megegyezhetnek az ettől eltérő felekezetben való keresztelésről. E megegyezést viszont nem egyházi, hanem csak állami hivatalnok előtt lehetett törvényesíteni. Wekerle után, Bánffy Dezső miniszterelnöksége alatt került sor az izraelita vallás bevetté nyilvánítására és az egész egyházpolitikai reformot megkoronázó, a vallás szabad gyakorlásáról szóló törvény szentesítésére. A törvény kimondta, hogy bárki szabadon követhet bármilyen vallási meggyőződést, értelemszerűen a törvényes rend és a közerkölcsiség korlátai között. Teljes szabadságot biztosított a vallásváltoztatás területén, sőt – az ausztriai törvénykezés gyakorlatát követve – deklarálta a felekezeten kívüliség lehetőségét is. A felekezeteket állami egyházjog szempontjából három csoportba sorolta: a bevett, a törvényesen elismert és a törvényesen el nem ismert csoportba. A bevett felekezeteket az állam költségvetéséből való részesedés, intézményfenntartás stb. széles körű jogosítványai illették meg, s jól jelzi a törvényalkotó szándékát, hogy a paragrafusok elfogadásakor a “törvényesen elismert” kategória még üres volt: lehetőségnek szánta az állam, hogy a megalakulni kívánó új vallási mozgalmak legális módon illeszkedjenek a társadalomba. 1905-ben például miniszteri rendelettel ilyenné nyilvánították a baptista egyházat, majd 1916-ban a mohamedán vallás kapott törvényes felhatalmazás alapján ugyanilyen státust.
A katolikus egyház figyelme Ausztriában a századfordulón – összefüggésben a keresztényszocializmus kibontakozásával – az egyre inkább válságjeleket mutató vallásos élet felvirágoztatására irányult. Ez utóbbiban szerepet játszott a Georg Schönerer-féle pángermán mozgalom, melynek kezdeményezésére a “Los von Rom Bewegung” (“El Rómától Mozgalom”) a katolikus egyházból való kilépést és elsősorban protestáns hitre való áttérést terjesztette. A mozgalom az 1900-as évek elején komolyan megosztotta egyes tartományok (Csehország, Alsó-Ausztria, Stájerország) katolikus egyházát, a protestáns hitre áttértek száma több tízezer főre tehető. Az egyház igyekezett szembenézni a kihívásokkal, elsősorban a vallásos egyesületek fellendítésével, és ebben nagy segítséget kaptak a Karl Lueger polgármester irányította Bécs városától.
Magyarországon az egyházpolitikai törvények utórezgései között első helyen kell említeni a politikai katolicizmus addig lappangó, ekkor viharos gyorsasággal színre lépő és szervezkedő, majd párttá alakuló mozgalmát, mely egyértelműen fő politikai célját az egyházpolitikai törvények visszafordításában jelölte meg. Az egyházpolitikai rendszer változatlanul tartásához a későbbi kormányok is ragaszkodtak, kisebb kérdésekben azonban respektáltak egyes egyházi igényeket, jelezve, hogy nem elnyomó, egyházellenes kormányzásra készülnek. 1898-ban a nem katolikus lelkészek állami fizetés-kiegészítéséről született törvény, melyet 1909-ben kiterjesztettek a katolikus alsópapságra is. A legfontosabb egyházpolitikai vonatkozású esemény a hajdúdorogi görög katolikus püspökség felállítása volt 1912-ben. A püspöki kar tagjai – a budapesti német főkonzul szavaival – “inkább voltak hazafiak, mint római főpapok”, vagyis sokkal inkább közéleti tevékenységre koncentráltak, és nem arra, hogy a társadalmi átalakulások között az egyház megújulásának útját keressék. A liberalizmus kihívásait elsősorban politikai eszközökkel, a kormányzattal való alkuk megkötésével akarták elhárítani. A katolikus öntudat felébresztésének és megerősítésének legfőbb fórumai a katolikus nagygyűlések lettek. Az első, igazán társadalmi mozgósítást, egyházi megújulást szorgalmazó gyűlésre 1900-ban került sor.
Az egyházpolitikai folyamatokban domináns katolikus egyház tevékenységét is átszőtték nemzetiségi problémák. A széles körű önállósággal rendelkező Horvátországban a katolikus egyház befolyása kizárólagosnak mondható. Ezt erősítette a katolicizmusnak a horvát nemzeti öntudatban való meghatározó szerepe is. A horvát katolikus egyháznak nemcsak a kiegyezéssel kialakult rendszerben nőtt meg a közéleti-politikai súlya, hanem a lakosság mintegy negyedét kitevő szerbek nemzeti és egyházi törekvéseinek ellensúlyozásában, a Dalmáciával való egyesülés politikai céljainak biztosításában is. A csehországi katolikus egyházat hasonló törekvések jellemzik Ausztria vonatkozásában. A ciszlajtán kormányokat rendszerint támogatták, ugyanakkor német származásuk ellenére (Schwarzenberg illetve Schönborn érsekek esetén) a cseh nemzeti önállóság ügye iránt sem voltak mindig érzéketlenek. A nemzetiségi kérdés különösen élesen a magyarországi egyháznál jelentkezett. A kiegyezést követő években még egyes püspökök próbálták a nemzetiségi plébániákat is fejleszteni, később e törekvések teljesen háttérbe szorultak. Az egyházon belüli asszimiláció jóval visszafogottabb volt, Vaszary Kolos például a szlovák, a pécsi püspök a német és horvát ajkú papjait támogatta. A katolikus iskolarendszeren belül meghatározó maradt a nemzetiségi iskolák száma. Különösen fontos volt a szlovák nemzeti mozgalmon belül az egyház és a papság szerepe, például az önvédelem álláspontját képviselő Andrej Hlinka plébános tevékenysége révén. A magyarországi rutének (ruszinok) szinte kizárólag görög katolikus vallásúak voltak, egyházi szervezetüket a munkácsi és az eperjesi püspökség alkotta. Püspökeik a nemzetiségi megbékélést hirdették. A rutének számára szintén az egyházi egyesületek biztosítottak nyelvi-kulturális jogaik gyakorlásához hátteret. A rutén görög katolikus papság erőteljes asszimilációja mellett a korszak jellemző és fontos folyamata volt a jelentős részben oroszországi (illetve amerikai emigráns) támogatású szkizma-mozgalom, vagyis a görög katolikusok görög keleti egyházba való visszatérítését célzó, sok esetben nem is sikertelen mozgalom. A románság mintegy 1/3-ad része a görög katolikus egyházhoz tartozott, ők a monarchián belül kívántak markáns nemzeti törekvéseket megfogalmazni. A magyar törvényhozás 1868-ban elismerte a független román görög katolikus hierarchiát, a polgári és politikai egyenjogúságot, és az egyházmegye önkormányzatát. Az esztergomi érsektől való függetlenségüket leghatározottabban 1900-ban nyilvánították ki újra. A román görög katolikusok körében is felerősödött nemzetiségi mozgalom látványos jele volt, hogy egyik papjukat, Vasiliu Lucaciu-t az 1893-as Memorandum-per fő vádlottjai között ítélték el.
A románság másik nagy csoportját a századfordulón mintegy 1,7 millió fővel a görög keleti egyház foglalta magában. A 19. század közepén és az abszolutizmus éveiben a román nemzeti mozgalomban is meghatározó szerepet játszott Andrei Şaguna nagyszebeni püspök, majd érsek, aki elkötelezett császárhű politikájáról vált ismertté. A kiegyezést követően élénken tiltakoztak az ellen, hogy – Erdély uniója révén – a magyar kormány fennhatósága alá kerüljenek, jóllehet 1868-ban a magyar törvényhozás megerősítette a nagyszebeni főegyházmegye önállóságát. Egyházi és iskolai ügyeik intézésében így igen széles jogkörrel felruházott – 90 tagú, egyharmad részt egyháziakból álló – önkormányzatot élveztek. A román nemzeti mozgalomban a görög keleti egyház papjainak szerepét egyre inkább világiak vették át. A magyar kormány rendszeresen próbálta akadályozni a Romániából juttatott egyházi pénzsegélyeket. A Magyar Királyság területén mintegy 1 millió szerb élt, de jelentős volt a számuk Horvátországban és Dalmáciában is. A görög keleti egyház hagyományosan a szerb kultúra és nemzetiségi mozgalom intézménye volt, 1848-1849-ben (a románokhoz hasonlóan) a magyar függetlenségi harc ellen az osztrák abszolutizmussal kötött szövetséget, Josip Rajačić érsek irányítása alatt. A kongresszusuk fennhatósága alatt álló – rendi jellegű helyett népképviseleti alapra helyezett – önkormányzatukat a kiegyezés után a magyar törvényhozás is elismerte, 1875-ben az uralkodó újólag megerősítette. Pénzalapjuk és iskoláik ügyeit az érsek irányítása alatt álló testület intézte. A kiegyezést követő években a szerbek számítottak a politikailag legaktívabb nemzetiségnek, a magyar kormány erőteljes fellépésének hatására azonban visszavonultak a nemzeti-egyházi önkormányzat keretei közé, politikai aktivitásuk pedig a magyarországi Délvidék helyett inkább Horvátországba helyeződött át. Magyarország vonatkozásában az 1890-es évekre megerősödött a kormánnyal való együttműködési törekvésük, a világi szerb nacionalista és szeparatista törekvések ellensúlyozására, amiben persze szerepet játszott, hogy az uralkodó a magyar kormány javaslatát vette figyelembe a választott pátriárka megerősítésekor. A szerb főpapság sokáig együtt tudott működni a koalíciós illetve munkapárti kormányokkal is. 1912-ben a szerb egyházi önkormányzat felfüggesztését, a világiak beleszólásának teljes megtiltását, az egyházi pénzalapok kezelésére kormánybiztos kinevezését azonban egyházi berkeken belül sem nézték jó szemmel.
A monarchiában élő reformátusok szinte kizárólag Magyarországon éltek, és a népszámlálások alkalmával magyar nemzetiségűnek vallották magukat. A kiegyezés rendszerét a magyarországi reformátusok is elfogadták, a felekezeti egyenlőséget szem előtt tartó, a katolikus egyház kiváltságait visszaszorító egyházpolitikai törvényeknek általában haszonélvezői voltak. Olyan problémáik jelentkeztek csak, mint hogy például az 1868-as népiskolai törvény következtében sok szegényebb református egyházközség nem tudta előteremteni a jog szerint előírt iskolai felszereléseket, ezért több esetben állami vagy önkormányzati intézményekké kellett átalakulniuk. A dualizmus éveiben azonban sokkal nagyobb problémát jelentett, hogy bár vezetőik figyelmét a közéleti küzdelmek lekötötték, a laicizálódás folyamata feltartóztathatatlannak tűnt. A kálvini egyházmodellnek számos, a polgárosodás folyamatában más felekezetekhez képest hátrányokat eredményező vonása rajzolódott ki. Az egyház belső életét a vallási liberalizmus és az “ortodox kálvinizmus” híveinek terméketlen vitái nehezítették, előbbiek a kor kívánataihoz illeszkedő vallási felfogásába jobban belefért a hagyományos intézményrendszer átalakulása, utóbbiak merev hagyományőrzése ellehetetlenítette az egyház missziós lendületét, amely pedig – például a szabad áttérés és felekezetválasztás nyomán – lehetőséget adhatott volna új hívek megnyerésére. 1881-ben országos zsinatot tartottak Debrecenben, mely alapvetően újította meg az egyház szervezetét. Rögzítette ugyan, hogy az egyház alulról építkező jellegű a továbbiakban is, de szabályozta a presbitériumok alakításának rendszerét, továbbá kimondta, hogy az öt egyházkerület felett központi kormányzó testület, az egyetemes konvent működik, a legfőbb jogszabály-alkotó testület pedig az egyetemes zsinat. A zsinat legfőbb következményei később érvényesültek, megteremtődtek a feltételei az ún. belmissziós mozgalomnak.
A Magyarország mellett Sziléziában is jelentős lélekszámmal éltek evangélikusok, utóbbi tartományban a németajkú lakosság dominanciája figyelhető meg. A Magyar Királyságban élő evangélikusok 35-40 %-a szlovák anyanyelvűnek vallotta magát, további mintegy egyharmaduk volt magyar illetve német nemzetiségű. Az evangélikus népesség hagyományosan a városias településeken élt, leszámítva elsősorban a felvidéki illetve délkelet-magyarországi szlovák ajkú evangélikusokat. Az egyház kulturális központjai (Budapest, Pozsony, Eperjes, Sopron, Lőcse, Selmecbánya, Brassó) magukon viselték az etnikai sokszínűséget, bár a dualizmus évtizedei alatt erőteljesebb lett a magyarosodás tendenciája. Az észak-magyarországi evangélikus esperességek tiltakoztak az egyházkerületek 1893. évi – etnikai szempontokat szem előtt tartó – módosítása ellen. (Félelmük arra irányult, hogy evangélikus szlovákból a többségi nemzet “magyar kálvinistát” akar faragni.) Az evangélikus egyház belső élete sok párhuzamosságot mutat a reformátusokéval. Itt is hasonlóképp jelentkezett a “liberálisok” és az “ortodox” lutheránusok teológiai vitája, melynek egyik következménye a századforduló után a missziós mozgalom fellendülése lett. Az egyház szervezete részben hasonlít a reformátusokéhoz, fontos különbség azonban, hogy az erdélyi szászok nem önálló egyházkerületet, hanem a magyar egyházszervezettől független, országos egyházat alkottak. A szász evangélikus egyház például idegenkedéssel fogadta Erdély és Magyarország unióját 1867-ben, és a korszak végéig a szász nemzeti-kulturális autonómia legfőbb intézményének számított. A kiegyezés rendszerébe végül is beilleszkedtek, a magyar állammal kisebb volumenű konfliktusaik azért maradtak. Magyarországon az egyház szervezeti rendjének egységesítését az 1891-1892-es budapesti alkotmányozó zsinat készítette el. A legfőbb központi szerv az egyetemes gyűlés, a választott testületek – a reformátusokhoz hasonlóan – paritásos alapon szerveződtek.
Jelentős lélekszámot tett ki a törvények által egyenjogú, bevett egyháznak számító, bár lényegében csak Erdélyben működő unitárius egyház is. A kolozsvári székhelyű, lényegében teljesen magyar nemzetiségű egyház korszakunk végéig megmaradt a sajátos protestáns ideológiáját őrző, ugyanakkor a szellemi élet terén is maradandót alkotni hivatott közösségnek. Csak a századfordulótól történtek erőteljesebb kísérletek unitárius gyülekezetek létesítésére Budapesten illetve az ország más városaiban.
Az izraeliták a korszak polgárosodásának egyik legfontosabb tényezőjét jelentették, hiszen befogadásuk (az asszimiláció és az emancipáció problémaköre) a társadalom általános állapotát és a politikai modernizációját általánosságban meghatározó kérdés. Számuk a monarchia különböző tartományaiban nagyon is eltérő volt. A zsidóság tömegei városokban koncentrálódtak: Budapesten 1910-ben a lakosság majdnem egynegyede volt izraelita, magasabb volt az arányuk Krakkóban és Lembergben, Bécsben és Prágában hozzávetőlegesen 8 % körül mozgott. Az 1868-as ciszlajtániai egyházpolitikai törvények sorában a zsidóság egyéni jogegyenlőségének deklarálását összekapcsolták a felekezeti egyenjogúság kimondásával is, Magyarországon az előbbi a kiegyezést követően, utóbbi csak 1895-ben történt meg. A jogi egyenlősítés és a modernizáció azonban nem maradt hatástalan az izraelita hitközségek belső életére sem. Folyamatos viták jellemezték a közösségeket a vallási hagyományápolás lehetőségéről és korlátairól, a többségi társadalomhoz való asszimiláció mértékéről és módjáról. Magyarországon – Európában egyedülálló módon – e viták szervezeti elkülönüléshez is vezettek. 1868-1869-ben az elsőként összehívott egyetemes izraelita gyűlés (kongresszus) célja a hitközségek országos képviseletének kialakítása volt. Az elkészült szervezeti szabályzatot azonban a konzervatív felfogás hívei nem fogadták el, ók alkották az ortodox izraelita, a többség pedig az ún. neológ (kongresszusi) hitközségeket, sőt, az egyik félhez sem csatlakozók status quo ante-nak minősítették önmagukat. A kialakult állapotokat a magyar országgyűlés 1871-ben tudomásul vette, ami felgyorsította egyes zsidó vallási tanok (istentiszteleti rend, öltözködés, sírkövek használata stb.) eltérő értelmezésének térnyerését is. A csehországi és ausztriai hitközségek általában a modernista irányzathoz tartoztak, míg a galíciai, bukovinai illetve északkelet-magyarországi izraeliták a merev hagyományőrzés álláspontját képviselték. A neológ irányzatok hívei körében felgyorsult a nyelvi és identitásbeli asszimiláció, Bécsben ez értelemszerűen a német, Magyarországon a magyar anyanyelvűség rohamos térnyerését jelentette. A zsidóság úgy tudott a többségi társadalomba – azon belül is a városi iparos, kereskedő, értelmiségi rétegekbe – illeszkedni, hogy nem kellett feladnia vallási identitását, hagyományait. A liberális polgári állam lehetőségeit tökéletesen kihasználva az emancipáció sikertörténetnek számított, amit indirekt módon az is jelez, hogy megszületett és terjedt a modern politikai antiszemitizmus. Mindez visszahatott a zsidóságra, s nem véletlen, hogy épp a monarchia lett a szülőföldje a zsidóság egyik legfontosabb szellemi-politikai mozgalmának, a cionizmusnak. Az asszimiláció fogadtatásának korlátait továbbá tanulságosan jelezte 1883-ban a tiszaeszlári vérvádper tárgyalása Magyarországon, általában az osztrák keresztényszocialisták vagy a magyarországi konzervatív irányzatok zsidóellenessége.
A századforduló időszakában felgyorsult az újabb keletű vallási mozgalmak térnyerése a monarchiában. A birodalom nyugati felében az ókatolikusok száma volt kiemelkedő, ezen kívül inkább érdekességük miatt figyelhetünk fel a “herrnhuti”, a mennonita és a lippován gyülekezetekre, melyek szigorú erkölcsiséget, a reformáció radikális irányzatait képviselték. Magyarországon a nazarénus mozgalom volt utóbbiakhoz hasonló, és különösen sok hívet gyűjtöttek a baptisták, s megjelentek az első adventista, metodista és jehovista prédikátorok is. A történelmi keresztény egyházak többnyire szigorú hatósági fellépést sürgettek velük szemben, de nem egy katolikus illetve protestáns teológus figyelmeztetett, hogy a “szektás” prédikátorok sikerei egyben a nagy egyházak tevékenységének, erkölcsi magatartásának kritikáját is jelentik.

Pártok, egyesületek
Az Osztrák-Magyar Monarchia politikai szerkezete alapvetően kétarcú volt. Egyrészt a modern politikai fejlődés tendenciájának megfelelően a kormányzati hatalom megszerzésére való törekvés “működtette” a hagyományos politikai ideológiákat, elsősorban a liberalizmust és konzervativizmust. Másrészt viszont a monarchia egyedülálló szerkezetének következtében − a pártok alakulását és tevékenységét alapvetően nem valamely ideológiai elkötelezettség indukálta, hanem a kiegyezés közjogi rendszeréhez való viszony. Párhuzamos pártszerkezetek jöttek létre, politikai váltógazdálkodás viszont nem alakulhatott ki, és a választásokon minden pártpolitikai fordulat lehetősége a 67-es rendszer fennmaradását kockáztatta. A pártstruktúrát alapvetően a bécsi illetve budapesti törvényhozás határozta meg. A kiegyezés rendszeréhez való viszony mellett a pártrendszert két tényező tagolta: egyrészt a monarchia mindkét felében működtek “klasszikus”, bizonyos értékek mentén szerveződő mozgalmak, másrészt a birodalom mindkét felében érvényesült a nemzetiségi mozgalmak önálló pártalakulásokat is kezdeményező hatása.
Az 1867-es kiegyezést Ciszlajtániában és Magyarországon a század első felének liberális nemzedéke hozta tető alá. A klasszikus liberális értékek mellett fontos volt mindkét oldalon a birodalom egységben, közép-európai meghatározó szerepben való megtartása. Általánosságban elmondhatjuk, hogy a hivatalba lépő kormányokat eleinte inkább a liberális gazdaság- és társadalompolitikai reformok kezdeményezésével, később az állagőrzés előtérbe kerülésével jellemezhetjük. Bécsben Taaffe hatalomra kerüléséig – kisebb megszakításokkal – az Alkotmánypárt liberálisai domináltak. Társadalmi bázisuk az 1880-as évek elejére leszűkült, pozícióik jelentős részét kénytelenek voltak feladni, hatalomba való visszatérésüket Taaffe választójogi reformja lényegében ellehetetlenítette. (A cenzus csökkentésével az antikapitalista kispolgárság konzervativizmusa, a klerikális hagyományok, valamint a szláv nemzetiségűek jelentőségének felértékelődése figyelhető meg.) Az Alkotmánypárt mellett, részben abból kiválva, számos parlamenti klub, egyesület illetve irányzat jelent meg (Haladó Párt, Egyesült Baloldal, ifjúliberálisok stb.), melyek állandó átalakulásban próbálták meg érdekeiket érvényesíteni. Ettől kezdve a Bécsben a konzervativizmus elemei kerültek túlsúlyba, jóllehet – a monarchia egészére jellemző módon – nem különültek el a “tisztán” konzervatív és liberális irányzatok. Taaffe a kormányválságok elkerülésére stabil koalíciót csak a régi konzervatívokból, valamint a szláv föderalista (elsősorban cseh és lengyel) elittel kötött megegyezésből tudott létrehozni. A formáció nem véletlenül kapta a “vasgyűrű” elnevezést. A cseheknek és a szlovénoknak tett számos engedmény, illetve konzervatív szociálpolitika jellemezte 15 éves miniszterelnökségét. Ciszlajtániában a pártszerkezet kikristályosításában komoly szerepe volt az 1906-os választójogi reformnak. Az általános (bár csak férfiakra vonatkozó) választójog következtében a pártrendszerben érvényesült egyes társadalmi csoportok képviselete (agrárpárt, radikálisok stb.), továbbá a nemzetiségekkel kötött “kiegyezések” konzervatív színezetű, ám működőképes pártrendszer alternatíváját vázolták fel. A bécsi kormányok, a birodalmi tanács és a kúriák számos krízisen át, mégis a monarchia végéig meg tudták őrizni a dualizmus rendszerét – bár ehhez számos különalkura volt szükség. A liberálisok századforduló utáni háttérbe szorulása a német nacionalizmus és a politikai katolicizmus tömegpártként való megjelenésével függött össze. A jobboldal radikális pártjainak térnyerése csak gyorsította ezt a folyamatot.
Magyarországon a kiegyezést követően a Deák Ferenc körül csoportosult párt a közjogi rendszer ellenzékével szemben kevéssé volt hatékony. A Taafféhoz hasonló stabilizációt Tisza Kálmán tudott felmutatni, azáltal, hogy korábbi ellenzékiségét feladva 1875-ben létrehozta a Szabadelvű Pártot. Az erős, biztos parlamenti háttérre támaszkodó kormánypárt lehetővé tette az 1870-1880-as évek számos modernizációs törvényét és a gazdasági fejlődést – ugyanakkor integrálta a kiegyezés fenntartásában érdekelt konzervatívokat. Az ellenzéket alkotó Függetlenségi Párt gyakran ugyanazon a liberális talapzaton állt, mint a kormányzat. Az 1890-es évekre nyilvánvalóvá vált a birodalom mindkét felében a kiegyezés eredeti rendszerének korszerűtlensége. Hogy a pártrendszer Magyarországon mennyire erősen közjogi alapokon nyugodott, mutatja, hogy a Szabadelvű Párt 1905-ös bukását (és az átmeneti kormányválságot) követően a Függetlenségi Párt dominanciájával alakult kabinetnek Wekerle Sándor lehetett a miniszterelnöke. 1910-ben, a Nemzeti Munkapárt néven újjászervezett egykori szabadelvű kormánypártban már a konzervatív tendenciák a meghatározóak, ami a nemzetiségekkel szembeni fokozódó türelmetlenségben nyilvánult meg.
A monarchiában jelentős szerepet játszottak sajátos társadalmi program alapján szerveződő politikai mozgalmak, például a politikai katolicizmus különböző árnyalatai. Ciszlajtániában katolikus társadalmi és politikai egyesületek már a kiegyezést követően szerveződtek. A keresztényszociális illetve konzervatív-keresztény mozgalmak megerősödése XIII. Leó pápaságához, az ún. “ralliement”-politikához (vagyis a polgári társadalom és a modernizáció bizonyos realitásainak elfogadásához) köthető. Az igazi lökést a “Rerum novarum” enciklika adta (1891). Ciszlajtániában a katolikus politikai szerveződés alapja kezdettől inkább társadalmi töltetű volt, vagyis a kereszténység szociális küldetéséből kiindulva próbálta a társadalmi igazságtalanságokat orvosolni. Magyarországon a politikai katolicizmus inkább közéleti jellegű volt, a mozgalom kibontakozását az 1890-es évek egyházpolitikai reformjainak ellensúlyozása váltotta ki. A Keresztényszociális Egyesületet 1889-ben Karl Lueger fejlesztette erős politikai párttá. Lueger a szociális kereszténységet konzervatív, antidemokratikus és antiszemita programmal párosította, ami a kispolgárság széles körű rokonszenvével találkozott. Az osztrák keresztényszociálisok legnagyobb sikere a pártvezető Bécs polgármesterévé történt megválasztása volt 1897-ben. A századfordulót követően a birodalmi tanács meghatározó frakcióját alkották, sőt konzervatív törekvéseik találkoztak Ferenc Ferdinánd trónörökös szimpátiájával is. Luegerék a pángermán vonzalom helyett a Habsburg-hűséget helyezték előtérbe. Magyarországon 1895-ben bontott zászlót a Katolikus Néppárt, Zichy Nándor bábáskodása mellett. A kezdeti viták hamar eldőltek, a katolikus politika irányát csak aulikus és konzervatív irányban tudták elképzelni. Kifejezték ragaszkodásukat a kiegyezés rendszeréhez, ami lehetővé tette az 1906 és 1910 közötti években kormányzati szerepvállalásukat. A magyar keresztényszocialisták előbb egyesületet, majd 1907-ben országos pártot alapítottak, melynek Giesswein Sándor volt a fő szervezője. Jellemző, hogy míg Lueger pártja az 1900-as évek elején népszerű volt Bécsben, addig a “kereszténység egészséges, tisztító szellemét” a budapesti városházára behozni kívánó magyar keresztényszocialisták nem tudtak kitörni az elszigeteltségből. A századforduló idején alakult keresztényszociális szakszervezetek elsősorban a ciszlajtán iparvidékeken értek el sikereket, 1909-ben a mozgalom központi bizottmányát is létrehozták. Magyarországon az első ilyen szakszervezet ugyan már 1898-ban megalakult Győrben, fontosabb szerepet azonban nem tudtak játszani.
A 19. században színre lépő munkásmozgalom pártjai közül a birodalom mindkét felében ki kell emelni a szociáldemokraták tevékenységét. Ausztriában 1888-ban, Magyarországon 1890-ben alakultak meg pártjaik, előbbiben a meghatározó személyiségek Viktor Adler, Karl Renner és Otto Bauer voltak, utóbbiban Engelmann Pál. A munkásság érdekképviselete illetve a választójogi küzdelem mellett mindkét pártnak szembe kellett néznie a nemzetiségi kérdéssel. Az 1899-es brünni kongresszus erre az együtt élő nemzetiségek egyenjogúságának programjával válaszolt. Magyarországon az 1903-ban formába öntött pártprogram jóval visszafogottabb megfogalmazásra tett kísérletet. A birodalom keleti felében – összefüggésben a társadalmi szerkezet eltéréseivel – legalább akkora hangsúlyt kaptak a mezőgazdasági munkások szervezésére irányuló pártok, például a Parasztpárt, Független Szocialista Párt stb. A magyar szociáldemokraták a monarchia végéig nem játszottak érdemi szerepet a parlamenti politikában, osztrák elvbarátaik viszont a századfordulótól igen.
Az agráriusok a mezőgazdasági érdekképviselet nyomán ütköztek az iparosodást segítő gazdaságpolitika korlátaiba; a hagyományos mezőgazdasági kultúra védelmét, a szabad birtokforgalom korlátozását követelték. Nagy visszhangot kapott a politikai antiszemitizmus is, mely Ausztriában elsősorban a keresztényszociális illetve pángermán pártokhoz volt köthető, Magyarországon azonban önálló antiszemita párt jött létre.
A nemzetiségi területeken az “országos” politika nagy pártjai mellett szerveződtek a különböző etnikai alapú pártok. Csehországban a két legfontosabb irányzatot a Béccsel való feltétlen együttműködést favorizáló ócsehek, illetve a monarchián belül nagyobb önállóságot kívánó ifjúcsehek jelentették. E két politikai irányzattal párhuzamosan kiépült egy önálló, a nemzeti követelések mellett társadalmi programmal is fellépő pártstruktúra. A Csehszláv Szociáldemokrata Munkáspárt például a II. Internacionálé egyik legerősebb pártja lett. Megjelent a mezőgazdasági érdekeket felvállaló agrárpárt vagy a polgári értelmiséget tömörítő Cseh Haladó Párt. Horvátországban a kiegyezéskor a Horvát Alkotmányos (Unionista) Párt került hatalomra, Bécs és Pest-Buda érdekeinek megfelelően. Az ellenzéki Nemzeti Párt egyik vezetője Josip Juraj Strossmayer püspök volt, az ő közreműködésével a függetlenségi irányzat hívei elfogadták a kiegyezés rendszerét. A horvát politika alapvető kérdését – Csehországhoz, valamint Magyarországhoz hasonlóan – saját országuk közjogi helyzete határozta meg. A legnagyobb visszhangot kiváltó formáció az Ante Starčević vezette Jogpárt volt. A Szerb Önálló Párt 1903-ig inkább a magyar érdekeket szem előtt tartó báni vezetéssel szimpatizált, ezt követően azonban a horvátokkal való koalíció mellett döntöttek. 1894-ben létrejött a horvát szociáldemokrata párt, később pedig a nagy jelentőségű parasztpárt, ami jól jelezte a közjogi alapú pártstruktúra erózióját, de erre utal a kulturális egyesületek (Matica Hrvatska) térnyerése is. A magyarországi szerbek körében Miletić újvidéki polgármester alapította a legnagyobb hatású, Szerb Nemzeti Liberális Párt nevű szervezetet, mely elsősorban a kongresszusi választások befolyásolása révén tudott pozíciókat szerezni, továbbá a magyar országgyűlésben kívánta elérni az önkormányzati jogok szélesítését. Legalább ilyen jelentős volt a fiatal szerb értelmiség társadalmi egyesülete, az Omladina, mely működését a határon túlra is kiterjesztette. Az erdélyi és magyarországi románok már a kiegyezést követően a politikai képviselet megteremtésén munkálkodtak, létrehozva a Román Nemzeti Pártot. 1881-es programjuk követelte a románok nemzeti sérelmeinek, az erdélyi unió, számukra hátrányos, következményeinek orvoslását. A Ioan Raţiu elnöksége alatt markáns követeléseket megfogalmazó párt mellett fontos szerepet játszottak a radikális fiatalok egyesületei, a Carpaţii, a Liga Culturală. A szlovákok körében kezdetben szintén egy kulturális egyesület, a Matica Slovenska végzett közéleti tevékenységet. Az 1870-es évek közepén feloszlatták, miképp súlyos sérelem volt az evangélikus szlovák középiskolák bezáratása. Az egyházi egyesületek szintén jelentős szerepet játszottak a világiak mellett. A Szlovák Nemzeti Párt az evangélikus értelmiség kezdeményezésére jött létre, az 1890-es években azonban politikai szövetséget kötött a magyar Katolikus Néppárttal. Utóbbi megértéssel fordult a szlovák katolikusok sérelmei felé, míg a vallásosság és a nemzeti érzés összefonódása a konzervatív program iránti szimpátiát váltotta ki a szlovákokból. A Néppárt konzervatív, egyházias programja nemzetiségi keretek között megvalósuló, annál radikálisabb katolikus mozgalomhoz vezetett.
A lakosság önszerveződésének természetes folyamataként, a dualizmus időszaka egyben az egyesületi élet virágkora is volt a monarchiában. Az országos illetve regionális jelentőségű szakmai, kulturális és közéleti egyesületek mellett különösen fontosak voltak a polgárosodás szempontjából a helyi kezdeményezések nyomán egy-egy lakóhelyen élők hasonló szerveződései. Az országos kezdeményezések leképeződései (fiókjai) mellett természetesen a jótékonysági, vagy épp a szórakozást segítő (sport-) egyesületek jelentőségét kell kiemelni. Mindkét birodalomfélben szabályozták (többnyire belügyminisztériumi hatáskörben) az egyesületek alakulását, alapszabálynak megfelelő működését. A városokban rendszerint a polgármesteri hivatalok, vidéken pedig a törvényhatóságok feladatává tették az ellenőrzést. Az egyesületi mozgalomra jellemző, hogy például Budapesten 1875-ben 265 egyesületet tartottak nyilván, 1914-ben már mintegy 1000-et, a korábbi mintegy 120 ezres taglétszámuk félmilliósra nőtt. A 19. század első felében alakult jótékonysági, temetkezési, segélyező, tűzoltó társulatok sokrétű szociális feladatokat is elláttak a kiegyezést követően, emellett rendezvényeikkel alapvetően járultak hozzá olyan közösségi terek létrehozásához, mely a polgárok hétköznapi életét, gondolkodását határozta meg. A kifejezetten valamely egyházhoz vagy nemzetiséghez köthető egyesületek szerepe különösen fontos, hiszen a vallásossághoz való kötődés átörökítésében kiemelkedő szerepet játszottak – többnyire alulról jövő kezdeményezések nyomán. A civil társadalom kiépülése jelezte továbbá, hogy az állam – polgári jellegének megfelelően – alig vagy egyáltalán nem akar beleszólni lakosainak magánéletébe, sőt a jogszabályi feltételeket épp azért teremti meg, mert bizonyos feladatokat nem tud, de nem is akarhat az állam adminisztrációja ellátni. Tisza Kálmán egyszer találóan megfogalmazta: “Nem tehet mindent az állam, tegyen valamit a társadalom is!”

Ünnepek
Egy adott állam jellegét, politikai és társadalmi értékrendjét híven tükrözik az ünnepnapjai. A dualizmus az az időszak, amikor a birodalom mindkét felében felértékelődött az állam által kitüntetetten kezelt ünnepnap(ok) kérdése, hiszen ez egyfajta értékválasztást, politikai irányvonalat tükrözött. Az ünnepek, melyeket a hatalom birtokosai favorizáltak, nem mindig estek egybe a társadalom értékítéletével. A hivatalos ünnepek gyakran párhuzamot mutatnak a szélesebb néptömegek által fontosnak tartott történelmi vagy egyéb kiemelkedő események évfordulójával.
Az Osztrák-Magyar Monarchia egészében egy állami ünnepnek tulajdonítottak kiemelkedő jelentőséget: Ferenc József születésnapjának. A birodalmat személyében évtizedekig reprezentáló uralkodó 1830. augusztus 18-án született, ezt minden esztendőben hivatalos ünnepségek, illetve ahhoz kapcsolódó népünnepélyek kísérték. A nagyvárosokban (Bécsben, Budapesten, Prágában, Zágrábban) az ünnep koreográfiájának nélkülözhetetlen kellékei egyrészt katonai jellegűek voltak (különböző fegyveres testületek felvonulása, katonazenekari produkció, ágyúsortűz), másrészt egyháziak, az ünnepi szentmise elmaradhatatlannak számított. Valamennyi program a “népnek” is szólt, a rendezvények jelentős társadalmi érdeklődés mellett zajlottak.
A társadalom többsége által fontosnak tartott ünnepek vallási vagy nemzetiségi gyökerűek, sőt gyakran e két szempont kiegészítette egymást, például a nemzeti védőszentek ünnepeinek esetében. Az egyházi ünnepek valamennyi nemzetiség esetén megőrizték méltóságukat és fontosságukat a korszakban. Sőt, a monarchia katolikus egyházaiban fennmaradt máshol nem tartott ünnep, az ádventi időszakhoz kapcsolódó ún. hajnali (“rorate”) szentmise szokása. A nemzetiségi történelem kiemelkedő eseményéhez vagy valamely múltbeli személyiségének életéhez kapcsolódó események évfordulói nemcsak identitásteremtő, hanem gyakran a nemzeti illetve politikai szembenállás kifejezői lettek. Magyarország legfontosabb nemzeti ünnepe például augusztus 20-án, az államalapító Szent István király ünnepén volt, ami kényelmetlenül közel esett Ferenc József születésnapjához. A magyarok másik fontos ünnepe viszont 1848-hoz kapcsolódott, ami súlyosan terhelte az uralkodó és a keleti országrész viszonyát. A magyarság számára a pesti forradalom kitörésének napja (március 15.) volt az igazán nevezetes nap, hiszen ez a nemzet önrendelkezésének megnyilvánulását, sőt a Béccsel szembeni függetlenség hagyományát sugallta – ráadásul Magyarország trónján ugyanaz a Ferenc József ült, akit személyes felelősség terhelt a magyar szabadságharc katonai leveréséért. 1898-ban, az ötven éves évfordulón felmerült a forradalom és szabadságharc valamiféle hivatalos elismertetése. Az uralkodó azonban nem lett volna hajlandó március 15. állami pompával történő megünnepléséhez hozzájárulni, ezért a magyar törvényhozás április 11-ét jelölte meg nemzeti ünnepként.
A magyarság legnagyobb ünnepségsorozata 1896-ban, a magyar honfoglalás 1000. évfordulóján zajlott. A nemzetiségek ellenérzésekkel fogadták a grandiózus megemlékezéseket, hiszen mindez számukra az ország domináns etnikumának demonstrációját jelentette.

Himnuszok, idolok, ikonok
Az Osztrák-Magyar Monarchiának két hivatalos állami himnusza volt: az osztrák császári himnusz, a Gotterhalte és a magyar Himnusz. A Gotterhalte eredetileg I. Ferenc császár és király 1792-es trónra lépésekor készült, zenéjét Haydn komponálta. 1826 óta a Habsburg örökös tartományok himnusza. Szövege számos változáson ment keresztül, már csak azért is, mert a benne szereplő személynevet az uralkodó személyének változásához kellett igazítani. Végleges, vagyis a monarchiában használt szövegét 1854-ben Johann Gabriel Seidl alakította ki, mely már nem tartalmaz személynevet. A Gotterhalte különösen a magyarok körében váltott ki idegenkedést, hiszen egyrészt a birodalmat összekötő “szent hit” az állam és egyház elválasztásán munkálkodó korszakban anakronisztikusan utalt a katolikus vallásra, ahogy a magyar királyság történelmi hagyományaival összeegyeztethetetlennek tartották a Habsburgok trónját a birodalom tartományaival egyesítő “égi kéz”-re való hivatkozást is. A magyarok hivatalos himnusza Kölcsey Ferenc 1823-ban írt, Erkel Ferenc által 1844-ben megzenésített költeménye volt. A monarchia éveiben széles körben énekelték hivatalos és félhivatalos ünnepségeken egyaránt. A magyaroknak kialakultak egyéb hivatalos énekei is, amelyek a nemzeti összetartozás érzését erősítették: a szintén 1848 előtt keletkezett Szózat, a Habsburg-ellenes hagyományai miatt különösen kedvelt Rákóczi-induló, vagy a magyar katolikusok között elterjedt, az ország védőszentjére, Szűz Máriára utaló “Boldogasszony Anyánk”. A himnuszok számos érzékeny közéleti polémia forrásává váltak.
A monarchia valamennyi nemzetiségére igaz, ami a magyarokra: himnuszuk a nemzeti ébredés korában, többnyire a 19. század első felében keletkezett, s a dualizmus idején vált széles körben ismert, a nemzeti identitástudatot kifejező és erősítő tényezővé. Csehországban például Josef Kajetán Tyl eredetileg egy színdarab részeként 1834-ben írt szövegét zenésítették meg. A szlovének nemzeti himnusza legnagyobb költőjük, France Prešeren 1844-ben keletkezett “Zdravljica” (“Áldomás”) c. versének megzenésített változata. A magyarországi szlovákok himnusza 1844-ben a pozsonyi evangélikus líceum diákjainak tiltakozásakor született, szövegét Janko Matúška írta, dallamát egy korabeli népdal szolgáltatta. Az erdélyi román Andrei Mureşanu először 1848-ban publikálta honfitársai számára költeményét, melyet megzenésítése után “ébredj, román” (“Deşteaptă-te, române”) címen énekeltek. A horvátok legfontosabb nemzeti éneke Antun Mihanović: Horvát haza c. 1835-ben írt verse, melyet – érdekes módon – a szerb nemzetiségű Josip Runjanin zenésített meg. Igazán csak a kiegyezés után “fedezték fel”: első ízben a horvátok himnuszaként 1891-ben játszották, egy zágrábi gazdasági kiállítás előestéjén. A monarchiában élő szerbek voltak az egyetlenek, akik a határon túli anyaországból vették himnuszukat. 1872-ben született Jovan Djordjević szövegével a “Bože pravde” (“Igazság Istene”) kezdetű himnusz, melyet a monarchiában élő szerbek azért is fogadtak szívesen, hiszen nyilvánvaló utalásokat tartalmaz a “szerb testvérekkel” való összeköttetések óhajtására. Tipológiailag általában elmondható ezekről a himnuszokról, hogy ünnepélyességük mellett nem annyira egy nemzet már meglévő dicsőségét és annak védelmét, hanem inkább a történelmi megpróbáltatásokat követően egy közösségi (nemzeti) identitás létrehozásának vágyát fogalmazzák meg.
A monarchiában elterjedt ikonok, idolok elsősorban a nemzetiségek öntudatához kapcsolódtak – a magyarok és a csehek esetén rendszerint a Habsburgokkal, a magyarországi nemzetiségek esetén a többségi nemzettel szembeni önállóságot demonstrálva. A nemzeti kánonokban kiemelkedő szerepet játszottak a védőszentek illetve államalapító uralkodók (Szent Václav; Szent István; Szűz Mária – akit a magyarok és szlovákok egyaránt védőszentjükként tisztelnek; Szent József, Horvátország patrónusa stb.), valamint a nemzeti függetlenség történelmi személyiségei. Utóbbiak közül a cseheknél fontos szerepet játszott Husz János illetve a huszitizmus, a horvátoknál, a románoknál és a szerbeknél az 1848-as eseményekben részt vevő, a nemzeti önállóságért vívott harc vezetői. A magyarok körében szintén a Habsburg-ellenes függetlenségi harcok hősei váltak idolokká. A 16-17. századi mozgalmak emigrációban elhunyt személyiségeit (Thököly Imrét és Rákóczi Ferencet) 1906-ban fényes külsőségek között temették újra. Korábban Kossuth Lajos 1894-es temetése zajlott hasonlóan grandiózus körülmények között Budapesten.
A nemzeti idolok ugyanakkor gyakran egymás ellenében fejtették ki hatásukat. Még 1866-ban állították fel Zágráb főterén Josip Jellačić szobrát, s már a kortársak is azonnal felfigyeltek arra, hogy a szobor kardját pontosan Budapest irányába tartotta. A magyarok is gyűlölték a függetlenségi háború osztrák vonatkozású emlékeit, például az 1849-ben Pestet lövető császári tábornok, Heinrich Hentzi budai várban 1852-ben felállított emlékművét. A szobor függetlenségi tüntetések rendszeres színhelye lett, később eltávolították a köztérről.

Irodalom
Munkánkhoz legtöbbet az Osztrák-Magyar Monarchia egyháztörténetének máig legalaposabb, monografikus összefoglalását forgattuk: Die Konfessionen. Hrsg.: Wandruschka, Adam – Urbanitsch, Peter. Wien, 1985. (Die Habsburgmonarchie, 1848-1918. Bd. IV.)
További fontosabb, felhasznált irodalom: A Katolikus Egyház Ausztriában. Szerk.: Citterio, Ferdinando – Vaccaro, Luciano. Bp., 2005.; Adriányi, Gábor: Ungarn und das I. Vaticanum. Köln, 1973.; Boyer, John W.: Political Radicalism in Late Imperial Vienna: Origins of the Christian Social Movement, 1848-1897. Chicago-London, 1981.; Boyer, John W.: Culture and Political Crisis in Vienna: Christian Socialism in Power,1897-1918. Chicago, 1995.; Csáky, Moritz: Der Kulturkampf in Ungarn. Graz-Bécs-Köln, 1967.; Csehország a Habsburg-monarchiában, 1618-1918. Szerk.: Szarka László. Bp., 1989.; Gergely Jenő: A keresztényszocializmus Magyarországon, 1903-1923. Bp., 1977.; Heka László: Horvátország kulturális és művészettörténete. Szeged, 2004.; Kápolnai Iván: Ausztria népességi viszonyai a 19. században. Bp., 2002.; Magyarország a XX. században. II. köt. Szekszárd, 1997. [Online: Magyar Elektronikus Könyvtár, mek.oszk.hu – hozzáférés: 2007. június.]; Magyarország és a Szentszék kapcsolatának 1000 éve. Szerk.: Zombori István. Bp., 1996.; Magyarország története, 1848-1890. Főszerk.: Kovács Endre. Bp., 1979.; Magyarország története, 1890-1918. Főszerk.: Hanák Péter. Bp., 1978.; Polányi Imre: A szlovák társadalom és polgári nemzeti mozgalom a századfordulón (1895-1905). Bp., 1987.; Prepuk Anikó: A zsidóság Közép- és Kelet-Európában a 19-20. században. Debrecen, 1997.; Schmidt-Egger, Barbara: Klerus und Politik in Böhmen um 1900. München, 1974.; Szántó Konrád OFM: A katolikus egyház története. II. köt. Bp., 1985.; Trauner, Karl-Reinhart: Die Los-von-Rom-Bewegung: gesellschaftspolitische und kirchliche Strömung in der ausgehenden Habsburgermonarchie. Szentendre, 1999.; Zachar József: Az osztrák-német liberális Alkotmánypárt és a politikai hatalom, 1861-1881. Bp., 1981.; Zajac, Peter: Közép-európai himnuszok. In: Fórum, 2006. 1. sz. 135-142. p.; Zöllner, Erich: Ausztria története. Bp., 1998.

MELLÉKLET
Az Osztrák-Magyar Monarchia felekezeti összetétele 
az 1880. évi népszámlálás idején (%)

	katolikus összesen	katolikusok közül	görög keleti	evangélikus	református	unitárius	izraelita	egyéb	
		római katolikus	görög katolikus*							
Ausztria										
Alsó-Ausztria	93,96	93,86	0,10	0,09	1,49	0,22	–	4,08	0,16	
Felső-Ausztria	97,63	97,62	0,01	0,01	2,13	0,02	–	0,13	0,08	
Salzburg	99,46	99,45	0,01	0,00	0,42	0,04	–	0,07	0,01	
Stájerország	99,06	99,06	0,00	0,02	0,72	0,04	–	0,15	0,01	
Karintia	94,93	94,93	0,00	0,01	5,01	0,01	–	0,04	0,00	
Krajna	99,80	99,76	0,04	0,07	0,08	0,03	–	0,02	0,00	
Tengerpartvidék	98,29	98,27	0,02	0,50	0,23	0,11	–	0,79	0,08	
Tirol és Vorarlberg	99,69	99,68	0,01	0,01	0,18	0,06	–	0,06	0,00	
Csehország	96,04	96,02	0,02	0,01	1,01	1,14	–	1,70	0,10	
Morvaország	95,23	95,18	0,05	0,03	1,05	1,63	–	2,05	0,01	
Szilézia	84,48	84,48	0,00	0,00	13,96	0,02	–	1,52	0,02	
Galícia	87,72	45,43	42,29	0,05	0,62	0,06	–	11,52	0,03	
Bukovina	14,35	11,14	3,21	70,87	2,32	0,17	–	11,79	0,50	
Dalmácia	83,38	83,35	0,03	16,54	0,01	0,01	–	0,06	0,00	
Összesen	91,35	79,86	11,49	2,23	1,31	0,49	–	4,54	0,08	
N	20229825	17645648	2544177	493542	289005	110525		1005394	15953	
										
A magyar korona országai										
Magyarország	58,07	47,22	10,85	14,11	8,07	14,74	0,40	4,55	0,06	
Ebből Erdély	40,36	12,68	27,68	31,87	9,59	14,05	2,64	1,44	0,20	
Fiume (és környéke)	98,38	98,24	0,14	0,19	0,44	0,49	–	0,43	0,07	
Horvát-Szlavonország	71,71	71,15	0,56	26,30	0,81	0,45	0,00	0,71	0,02	
Összesen	59,77	50,18	9,59	15,56	7,18	12,99	0,37	4,08	0,05	
N	9350183	7849692	1500491	2434890	1122849	2031803	55792	638314	8271	
										
Osztrák-Magyar Monarchia	78,28	67,58	10,70	7,75	3,74	5,67	0,15	4,35	0,06	
N	29580008	25495340	4044668	2928432	1411854	2142328	55792	1643708	24224	
* Az örmény katolikusok (Ausztriában 3223, Magyarországon 2854, összesen 6077 fő) adataival együtt.

Forrás: Statistisches Handuch der Österreichisch-Ungarischen Monarchie. Neue Folge. Wien, 1888. 6-7. p.

Egyháztörténeti Szemle, 2008. 3. sz. 71-86. p.

Két el nem küldött petíció 1848-ból
Rimely Mihály pannonhalmi főapát 1848. augusztus 11-én, majd néhány nap híján egy hónappal később egy-egy jól szerkesztett és patetikus hangvételű nyilatkozatot készített: az elsőt az országgyűlési képviselőkhöz, a másodikat pedig a Vallás- és Közoktatásügyi Minisztériumhoz címezte. A “nagy év” fordulatai azonban úgy hozták, hogy végül egyiket sem kellett postáznia, a megírásukra okot adó félelmei – legalábbis egyelőre – alaptalannak bizonyultak. Az asztalfiókba süllyesztett nyilatkozatok azonban megmaradtak a főapát hagyatékában, s felidézésüket nagyon is indokolttá teszi, hogy bár történetírásunk sokoldalúan igyekezett feltárni 1848-1849 egyháztörténeti vonatkozásait, az új utakra lépő polgári állam által képviselt egyházpolitika számos részlete vár még tisztázásra. Ide sorolhatjuk a végrehajtó hatalom intézkedéseinek a katolikus főpapság szempontjából történő egykorú interpretációját, utóbbiak reakcióinak elemzését, valamint a kormányzatnak a szerzetesrendekkel kapcsolatos terveit. Az alábbiakban közölt Rimely-nyilatkozattervezetek mindkét szempontból érdemesek a figyelemre.
A végül kéziratban maradt szövegek a pannonhalmi főapát 1848-as közéleti tevékenységének érdekes dokumentumai. Az első néhány nappal azután keletkezett, hogy az országgyűlésben lezajlott a népiskolai törvény szokatlan hevességű vitája, melynek részét képezte, hogy egyes radikális képviselők éles támadásokat intéztek a szerzetesség intézménye ellen, bár a túlnyomó többséget képviselő liberálisok általában nem szimpatizáltak a szerzetességgel, különösen a jezsuitákkal. A dokumentum keletkezésének közvetlen előzménye volt, hogy Eötvös József kultuszminiszter Rimelyvel bizalmasan közölte, hogy a magyarországi szerzetesrendek sorsát kétségesnek látja, könnyen napirendre kerülhet a modernizációval összeegyeztethetetlen, középkori eredetű szerzetesrendek feloszlatása. A miniszter 1848 augusztus elején pontosan azt közölte a főapáttal, hogy a ciszterciek és a premontreiek megszüntetését szinte biztosra lehet venni, a bencések – tekintettel történelmi érdemeikre – tudományos kutató és iratőrző funkciójuk miatt esetleg megmaradhatnak, de nem biztatott sok jóval. Bizonyára e bizalmas találkozás élménye, tágabban a magyar polgári kormányzat egyházellenesnek minősülő tevékenysége arra késztette a főpapot, hogy megpróbálja megszólítani a szerzetesrendek feloszlatása ügyében döntő országgyűlési képviselőket. Rimely kész tényként kezelte a megszűnés alternatíváját, ebben bizonyára döntő szerepet játszhatott, hogy túl közel volt még a II. József-féle feloszlatás és az 1802. évi újraindulás élménye. Hosszan ecsetelte a rend történelmi érdemeit, emellett a honatyák érzelmeire is próbált apellálni a bencések által végzett hasznos, a katolikus hívek és a nemzet szempontjából fontos tevékenységének bemutatásával, valamint a bezárt monostort elhagyni kénytelen szerzetesek személyes megpróbáltatásainak számbavételével.
A népiskolai törvény radikális változatának megbuktatása az országgyűlés alsóházában egyben azt is jelentette, hogy 1848. augusztus második felében már nem kellett olyan súlyú egyházpolitikai fordulattal számolni, mint például egyes szerzetesrendek felszámolása. A félelem ugyan megmaradt (ezt Rimely második tervezett beadványa is bizonyítja), viszont legalább olyan fontosnak bizonyult az egyház számára az Eötvös József által augusztus 24-én közreadott rendeletben foglalt középiskolai reform. Ennek lényegét az ún. szaktanrendszer jelentette, vagyis az, hogy – az “osztályrendszerrel” szemben – egy-egy oktató nem valamennyi tárgyat tanítja egy-egy osztály egésze részére, hanem egy-egy nyilvános pályázat útján kiválasztott tanár valamely szaktárgyat több osztályban is oktathatja. Az elképzelés, a népiskolai törvénytervezetben is szereplő “közös” – vagyis felekezetek közötti, nem egyház által fenntartott – iskola programjával együtt mély aggodalommal töltötte el a bencés rendet is, elsősorban a tanárképzés sorsa miatt, illetve azért, mert félő volt, hogy a tanári állások betöltésénél nem az egyházias, hanem a szaktárgy oktatására való alkalmasság lesz a meghatározó. Rimely – az egyház több képviselőjéhez hasonlóan – éles szemmel vette észre, hogy az Eötvös által jegyzett jogszabály a politikai bizonytalanság fokozódása miatt elhalasztott népiskolai törvény főbb pontjainak (például a “közös iskola” rendszerének) rendeleti úton való megteremtésére irányul. Elsősorban ez ellen tiltakozott, a vallásosság visszaszorulásától, az egyház társadalmi befolyásának csökkenésétől tartva. A főapát, nem is annyira burkoltan, törvényszegéssel és alkotmányellenességgel vádolta a minisztériumot, amiért nem az országgyűlés által alkotandó törvény, hanem rendelet útján akart ilyen súlyú reformot életbe léptetni. A törvénytelenség vádját régebbi paragrafusok hosszas idézésével is igyekezett alátámasztani. “Az egyének azért hagyák oda a világot és léptek a szerzetbe, hogy elkészült tanítók legyenek” – írta bencés rendtársairól, attól tartva, hogy a felekezetileg semleges, “közös” iskolákban nem fognak tudni a bencés paptanárok oktatói álláshoz jutni. Érdekes, hogy Rimely még a szakrendszer behozatalát is el tudta volna fogadni, csak annak biztosítását kérte, hogy a bencés rend láthassa el tanárokkal az oktatási intézményeket. (Jellemző módon az egyház oktatási monopóliumának fenntartásakor a vallásszabadság és a felekezeti viszonosság liberális elvére is hivatkozott.)
Rimelynek az elkészült szövegterveit – mint említettük – a szabadságharc eseményei következtében nem kellett letisztáznia és elküldenie. Utólagos, szeptemberi és decemberi széljegyzetei azonban azt bizonyítják, hogy (legalábbis az iskolaüggyel foglalkozó “felírási tervet”) később is elővette és foglalkozott a gondolattal, hogy ilyen módon szólítsa meg a magyar oktatási kormányzatot.

DOKUMENTUMOK

1. Rimely Mihály tervezett levele, melyben a bencés rend fenntartását kívánta, 1848. augusztus 11.
Folyamodás, mely a honatyáknak azon esetben lett volna benyújtandó, 
ha általuk a szent szerzet eltörültetik.

Mélyen tisztelt Honatyák!
Miután kimondatott a magyar nemzet által a nagy szó s végítélet, hogy magyar földön és egyházban ne legyenek szerzetesrendek, megjött és ütött Szent Mártonnak is régtől sejtelmezett végórája, és a setéten tornyuló s vészt fenyegető felhők súlyokkal elnyomták a hármas szent hegyet, s nincs többé Szent Benedek rende! Eldűlt egy csapással a nyolc százados tölgy, mely a magyar nemzet alkotásakor első szent királya által oly gondosan plántáltatott, s a nemzettől felkaroltatva szívesen ápoltatott, mely is lombjaival századokon át a nemzetet jótékonyan árnyékolta! Igaz, nincs semmi állandó a nap alatt.
Nem zokog a szerzet este felett, mert csak addig akar és tud élni, míg Istenén kívül szeretett nemzetének, hazájának hasznos lehet és híven szolgálhat! Értvén tehát szeretett nemzetének győződését, hogy nemléte a hon boldogságát inkább eszközlendi s előmozdítandja, teljesen megnyugszik a nagy nemzet bölcs végzésén, az isteni gondviselésen! Nem is forral lelkében setét s erőtlen bosszút, mely együgyű lelkéhez soha sem fért, hanem mint imádkozott éltében szeretett fejedelméért, nemzetéért, hazájáért, úgy imádkozandik holtában is a seregek urához, kinek kezében vagyon a nemzetek s királyok sorsa, hogy áldja meg a magyar hazát, oltalmazza meg a magyar nemzetet, egyházat erős karjaival, minden kül- s belellenségeitől. Elszánt s nyugodt lélekkel hajol meg a szerzet a kor kívánatának, és a váratlan, nehéz csapás alatt vigasztalja őt öntudata, hogy nem Istene, nem édes nemzete elleni vétke érdemlé meg esetét, s nem készíté végpusztulását, a miért is csendes kebellel lép le működése teréről, a világ színpadáról.
Nincs tehát többé Magyarhonban s egyházban Szent Benedek rende, nincs ama szerzet, mely eredetétől 15 századon át annyi jót és üdvöset eszközlött a keresztény anyaszentegyházban, annyi áldást hintett a kerek föld minden keresztény népeire, melynek lelkesedését, jellemét egyházi és polgári érdemeit dicsérettel jelelte fel az egyházi és világi történet, mely tulajdonok reábírák a szerzetesrendnek hadat üzenő 18. századot, hogy a Szent Benedek rendével kéméletesben bánnék! Sőt a 19. század a tettet mintegy megbánván, felkereste a benedekieket és enyészetükből feltámasztotta, a szabadelvű francia, a republikánus helveta [= svájci], a vallásos tirol és a katolikus bajor óhajtotta ismét bírni a szerzetet, melyet Magyarország lelkes rendei is felhangon visszaköveteltek, miután azt II. József császár önhatalmasan elpusztította!
És mi volt különösen a szentmártoni apátság, a pannonhegyi Szent Benedek rende eredetétől, Geiza vezér idejétől a magyaroknak? És miként törekedett a benne helyezett nemzeti bizodalomnak megfelelni? A felelet ezekre meg vagyon írva a magyar történet könyvében, tántoríthatatlan hív s ragaszkodó minden időben egyházához, szeretett nemzetéhez, fejedelméhez; férfiasan működvén kimutatott körében. Övé Magyarhonban a keresztény hit, a hon, felebaráti szeretet megalapítása, terjesztése, övé az első népnevelési érdem, a tudományok megízlelése, a földmívelés megismertetése, s megkedveltetése a magyarok között. A nagyhírű Fessler történetíró vallomása szerint a benedekiek jámborsággal párult tanultságuk, szerénységük, hívségük által már Szent László király idejében annyira megnyerték a fejedelem, a nemzet drága hajlandóságát és bizodalmát, hogy a fejedelem és a nemzet őket tanácsaikra méltatták, megtiszteltettek követségekkel a külnemzetekhez, ők állottak tanácsaikkal a király oldalán, midőn ádász ellenség a hazára rontani készült, ők részt vettek a nemzet elrendezésében, mely a magyart európai nemzetté képzé, ismeretesek Asztrik, Sebestyén apátok és érsekek, tudatnak Mór, Gellért, Bonifác püspökök és apátok. És valamint a benedekiek tudományosságukkal, jó s hív tanácsaikkal szolgálatot tenni, úgy vagyonukkal s éltükkel készen állottak a hon védelmére, a haza becsületének, szabadságának megmentésére. Ousz apát Második Endre oldalán viaskodott a Szentföldön, Krisztus születése helyén a magyar dicsőségért, a keresztények szabadságáért, a vad arab és ocsmány török ellen. A siralmas emlékű tatárjárás és pusztulás idejében három ízben verte vissza diadalmasan Szent Márton várfalai alól a dühösen megrohanó mongolokat, szűzen fenntartván a várat, mikor is a megszűkült szerzetesek a szorongatott királyt el nem tudván hagyni, a Dalmáciába menekvő Negyedik Bélának 800 márka aranyot nyújtának. A török berohanásakor megosztotta Szent Márton a mohácsi vészt, és 2. Pál apát keresztül törvén vitézül Sinán nagyvezér fiának hadseregén, mellyel a szentmártoni várt ostrom alá vette, bandériumával Zemplin megyében, a keresztesi ütközetben rová le dicsteljesen nemzetének tartozó adóját, hol vitézen harcolván övéivel, a töröktől lekoncoltatott. Szóval minden időben rajta voltak a szentmártoni benedekiek, hogy megadják az Istennek, ami az Istené, a királynak, a nemzetnek, mi a királyé, nemzeté! Mely jellemük kiérdemlé a nemzet drága megelégedését, melyet a haza az 1723:44. törvénycikkben e szavakkal kijelentett: consideratis conventus sancti Martini sacri montis Pannoniae tum ipsa peculiari vetustate, tum etiam eiusdem ordinis meritis.
Boldog volt tehát a szent szerzet a derék magyar nemzet megbecsülhetetlen megelégedését kinyerni és bírni, mely is mindenkori főfeladata vala. Mindazáltal ez sem mentheté meg Szent Mártont, hogy az II. József császár által a szerzetesrendekre mért halálos csapást elkerülhette volna! Fájlalta a magyar nemzet veszteségét, és rokonszenvét az eltűnt benedekiek iránt nyilvánította az 1790. [évi] hongyűlésen, lelkesen visszakövetelvén a halhatatlan és dicső emlékezetű Gróf Battyányi József kardinális és prímással az elárvult rendet. Mely nemzeti óhajtást töltendő a dicsőült Ferenc apostoli király Szent István király hamvai és első alapítványa iránti tiszteletből, a szerzet iránti fejedelmi vonzalomból, a siránkozó szerzetet 1802. évben 15 évi szenderüléséből feltámasztotta, és a magyar nemzetnek, egyháznak visszaadta. Áldás a boldogult dicső második alkotónak hamvaira!
Nem álmodta volna feléledésekor a szent szerzet a mai változását, nem, hogy azon nemzet, mely újjászületését annyi lelkesedéssel szorgalta, azon nemzet fél század elfolyta után nélkülözhetőnek, fölöslegesnek tartandja ama szerzetet, mely a nemzettel egy korú és minden jó s bal sorsában testvérileg osztozott! Mit ha sejdíthetett volna, kérendi a nagylelkű nemzetet, hogy azt csendes álmában nyugodni hagyja. Feltámadt tehát újólag a Szent Benedek rende Magyarországban, és új életének, a kor kívánata szerint új és korszerű kör mutattatott ki, feladatul tétetvén neki az istenes foglalkozáson túl a lelkipásztorkodás és az oktatás, az ifjúság nevelése. A lelkészet 23 plébániában minden kegyúri tartozásokkal, az oktatás és nevelés 6 gimnáziumokban, de égvén a szerzet honszeretettől, oktatási vágytól, mi terjedelmesben óhajtván a hazának szolgálni, 6 gimnázium helyett 10[-et] kért és nyert, melyeket nemcsak alkalmas tanítókkal ellátni, hanem az oskolaházakat, templomokat, a tanítók lakházait minden szükségesekkel ellátni s fenntartani ígérkezett s kötelezte magát. Tágas és valóban terhes működési tér mutattatott ki az újólag életbe lépett szerzetnek, mely távol az enyészet félelmétől, biztosíttatván a fejedelem szent szava, a nemzet kegyes hajlama által és a törvény pajzsa alatt, honszeretetből s háládatosságból éltét, minden tehetségét édes hazájának felvirágzására, a szent vallás megtestesülésére szentelve.
Azonban, miként járt el a szent szerzet, élte rövid napjain át, hivatásában? Miként oldotta meg magasztos feladatát? Erről az ítélet nem az övé. Szóljanak a hívek, kiket a szerzet tagjai, mint lelkipásztorok tápláltak az örök élet tápjával; szóljanak a nevendékek, kik a szerzet oktatóitól vették tanításukat, nevelésüket; szóljanak a szülők, szóljanak az oskolai főkormányzók, a főkormányszékek, melyek alatt a szerzet szolgálatát tevé. Az egyet bátran merjük kimondani, hogy a haza, az egyház várakozásának megfelelni egyetlen törekedésünk vala, hogy hivatásunkat, szerzetes életünket szemünk elől téveszteni soha nem akartuk, és hogy ezt Isten segedelmével nem is tévesztettük. Hivatkozunk e tekintetben az örök időre emlékezetes és drága levélre, mellyel az idén a magyar egyháznak egész szentséges püspöki kara a szerzetet boldogította, és melyben magas megelégedését kinyilatkoztatta; hivatkozunk a mélyen tisztelt vallás és közoktatás miniszter úrnak nyilvános kijelentésére, hogy a szerzet eljárásával megelégszik, mely két nemzeti drága nyilatkozat és vallástétel után a szerzet (melynek meg kell halni) a tudattal, hogy az egyház, a haza sáfárkodásával megelégedett, mint a hős, ki kötelessége pontos töltésének érzetében szívesen meghal – vigasztaltan működésének, hivataloskodásának teréről az óhajtással lép le, bár a szeretett haza mielőbb felejthesse a Szent Benedek rendét! Mely fürge méhekként megtakarított gíráit a haza és egyház oltárára szokta lerakni, mit tanúsítnak a Szentmártonban emelt templom és nagyszerű könyvtár, minden nagy és drága kincseivel, a roppant és minden kényelemre emelt épületek Balatonfüreden a szenvedő emberiség enyhülésére.
Miután tehát a szerencsétlen szerzetes társulat fölött félszázados létele után, nem önvétke által másodszor is eltöretett a pálca, bizton reménylik a tagok s erősen hiszik, hogy az igazságos és nagylelkű magyar nemzet, mely semmi hív szolgája érdemeit figyelem és méltó jutalom nélkül hagyni nem szokta, nem tudja; minket, a honnak szülöttjeit, hív polgárait, kiknek szolgálatával többé élni nem akar, sem hagyand vigasztalatlanul. Hanem rólunk is kegyesen és atyailag gondoskodandik, kik a világról lemondtunk, a szerzetbe léptünk, hogy egész éltünket a haza szolgálatának szenteljük, kik elmetehetségeink szerint a világban szerencsénket feltaláltuk volna, kik hazaszeretetből reánk néző szülői, ősi, rokoni, örökösödési jogunkról lemondottunk – gondoskodandik; nehogy a haza, a vallás, az oktatás s nevelés körül gyűjtött érdemeink után életünk alkonyodásán szegényebb s nyomorultabb sorsra jussunk, mi, kik a megválasztott és a nemzettől garantírozott életünk fonalának kettészakasztásával szerencsétlenekké levénk. Kiknek is üdvösebb lett volna szunnyadó apáink hamvaiból fel nem támadni!
Esdünk azért a nagylelkű, igazságos és könyörülni tudó honatyák kegyes színe előtt: méltóztassanak csüggött, de halálig hív honfiaikon könyörülni, és minket tulajdon vagyonainkból életünk fogytáig kegyesen úgy ellátni, valamint erre magát a szerzet kötelezte, és mely életmódra felesküdtünk, mit a viszonyos igazság megkíván. Mely alázatos és fiúi bizodalommal teljes könyörgésünk után örök hívséggel és mély tisztelettel elhalunk
Mélyen tisztelt honatyák
alázatos káplánjai és szolgái
Pesten, Aug. 11. 1848.

2. Rimely Mihálynak a minisztériumhoz intézendő felirat-tervezete a szerzetesrendek iskoláival kapcsolatban, 1848. szeptember 8.

Lásd Relig. Nevel. 73. szám, 1848
Felírási terv,
hogy a tanodák a szent szerzetek kezén maradjanak

Tisztelt Közoktatási Minisztérium!

Kétségtelen feladata a nemzetnek gondoskodni a népnevelésről, az ifjúság vallásos és tudományos kiképezéséről; és az álladalom, a kormány szoros kötelessége felügyelni, hogy a nevendék polgárok a nevelésben részesüljenek. Rendezheti tehát, reformálhatja a végrehajtó hatalom az oskolákat, rendezze is a tanulmányokat, a tanítókat, hogy mi tökéletesb s avatottabb polgárok lépjenek a polgári élet pályájára.
Megismervén és tisztelvén tehát a kormány jogát és kötelességét és bevallván rendeletei iránt teljes készségemet és engedelmességemet, mégis illő tisztelettel könyörögni kényteleníttetem, hogy a tisztelt kormány magas rendeletét, mely szerint az [...] középtanoda közös tanodára átváltozandó volna, míg a törvény nem rendelkezendik, felfüggeszteni méltóztatnék.
Mert elhallgatván a kétes kérdést, vajon a közös oskolák üdvösebbek, hasznosabbak-e, mint a felekezetiek, elhallgatván azt, hogy a közös oskolák, melyekben vallás-tekintet nélkül a tanárok alkalmaztatnak, semmi hitfelekezetnek ínyére nincsenek, és ellenek erélyes szót emelnek (15 Mart. 155 szám, 12 Septemb. 1848.), amiért is méltán lehet tartani, hogy a közös oskolák üresen fognak állani vagy átváltoztatásuk nagy ellenszenvre fognak találtatni, győződésünk az, hogy a kormány, mely a törvény őrének és végrehajtójának felállíttatott és azért a törvényen túl vagy felett nem intézkedhetik, a közös oskolákat a törvényen kívül állítná fel, mely intézkedés, hogy hatásának körén túl fekszik, azt a kormány tettlegesen bebizonyította, midőn megkészült törvényjavaslatát az elemi tanodákról a hongyűlésen a két ház elébe terjesztette, mely éppen a közös oskolák elve miatt törvényre nem emeltetett. Ha tehát nemcsak a hitfelekezetek tusakodnak a közös oskolák ellen, hanem a nemzet sem fogadta el az elvet, nem lehet a nemzet akaratának ellenére nézetünk szerint a felsőbb tanodákra azt alkalmazni s gyakorlatba hozni, míg a törvény nem rendelkezik, és azért én sem merem mindaddig a közös oskoláknak felekezeti tanodáimat átengedni. Még azért sem, mert mélyen tisztelvén a felsőbb hatalmat, a fejedelem törvényben kimondott jogait, míg ezek állnak, ezek iránt teljes engedelmességgel tartozom. Az oskolák elrendezése, a tanulmányok meghatározása egyenesen és egyedül őfelségének jogaihoz tartoznak, mondja a király 1723:70.: ubi status modum formam, media regi submiserint – rex annuet petito statuum, et eaterus sufficiater influeret Consilium suum. Őfelségéé tehát utasítást adni, rendelkezni, mi és hogyan taníttassék, és hogy ez a törvény értelme, nyíltan kiviláglik az 1791:26. törv. 5. §-ából, hol mondatik, hogy az országos rendek kérelmére és előterjesztésére őfelsége által meghatározandó oskolai rendszer az evangélikusok tanodáikra is kiterjesztessék: Coordinatione litteraria institutionis, erga demissam statuum propositionem per suam majestatem determinanda, ad has perinde scholas (evangelicus) extendenda, mely törvényes jogával élt őfelsége maiglan, mint azt az 1843/4. 2. törv. 8-9. §-a tanúsítja, hol mondatik, hogy őfelsége már kegyelmesen elrendelte, hogy a magyar nyelv a kapcsolt részekbeli fő- és középoskolákban, mint rendszerinti tudomány taníttassék. És nemkülönben őfelsége rendeléseket tett immár, hogy az ország határain belüli oskolákban a közoktatási nyelv a magyar legyen.
Miután tehát őfelsége az oskolákat elrendezte, hitem szerint a kormány őfelségének nyilvános beleegyezése nélkül azokban lényeges változásokat nem tehet, nézetem szerint penig lényeges változás volna a felekezeti oskolákat közösökre átváltoztatni, a tiszta evangélikus vagy katolikus oskolákba, melyek kiváltképpen a vallásfelekezetek számára alapíttattak, külön vallású tanárokat alkalmazni, amibe még a törvényszerzés sem tudott beleegyezni.
Azért nincs hatalmamban a fennálló felekezeti oskolai rendszertől elállani és a tervezett közös oskolai rendszert elfogadni, míg őfelsége és a törvényhozás nem intézkedendik.
Még azért sem alkalmazhatom magamat az új rendszeri közös oskolák befogadására, mivel kötelességemben áll a tanodákat a minéműségükben megtartani, melyben kezemre adattak. Visszaállíttatván 1802. évben a benedeki rend, fejedelmi akarattal az oklevélben megnevezett 10 középtanoda átadattak a szerzetnek oly meghagyással és kötelességgel, hogy azokat tulajdon alkalmas egyéneivel ellássa. Valamint tehát eme oskolákat csak az adományozó fejedelem foghatja elvenni, úgy a szent szerzet kötelessége, a tanodákat eredeti minőségükben megtartani és tulajdon szerzetes tanárokkal ellátni.
Mindkét kötelességének meg nem felelhetne, ha a közös oskolákat elfogadná, mert ezek által a tanodák lényegben megváltoztatnának, és a szerzet eredeti kötelességét egészen nem tölthetné, midőn más, mint szerzetes tanárok alkalmaztatnának, a szerzet penig kötelességét híven akarván tölteni, meg nem engedheti, hogy iskoláiba idegen s nem szerzetes [tehát még kevesebbet: hogy más vallású oktató a katolikus oskolába] alkalmaztassanak, mindaddig, míg az adományozó fejedelem által kötelezése alól fel nem oldatik, melynek tanáregyénei egyébkint készek a kormány által előterjesztett tudományi rendszerhez magokat mindenben alkalmaztatni, és képességüket, alkalmatosságukat, ha szükséges? próbatétel által is kimutatni, miáltal a tisztelt minisztérium a célját érendi, hogy általa kitűzött tanulmányok, a nyilvános oskolákban alkalmas és megvizsgált tanárok előterjesztessenek, taníttassanak!
És hogy semmit el ne hallgassak, az szerzet önfenntartásának érzete s természetes kötelessége kénytet, hogy a kormány intézvényét tisztelettel tudomásul vegyem, mert ezáltal nemcsak a szerzet egyénei rendíttetnek meg a biztosított rendeltetésükben, és úgy mondván, elmozdíttatnak attól, hanem az egész szerzet alapja aláásatott, melyre újjászületése és élete építtetett. Az egyének azért hagyák oda a világot és léptek a szerzetbe, hogy elkészült tanítók legyenek. A közös oskolák fogalmában penig alkalmasin[t] az rejlik, hogy nemcsak mindannyian tanítók nem lehetnek, hanem még a valóságos és jelenleges, érdemekkel teljes és alkalmas tanárok közül is többen kiszorítandók! Mely intézkedés által tehát hivatásukban, rendeltetésükben (melyet már mint szerzetesek nem változtathatnak), ha nem csalattatnak is meg, de bizonyára rövidséget szenvednek. Mely szomorú sorsra iparuk által méltókká nem tevén magukat, teljes bizodalommal számolnak a nagylelkű és igazságos kormány kéméletére! Hogy penig a közös oskolák behozatala által a szerzet léte, mely félszázados éltén át egyedül a hazájának és a helyes nevelésnek élt, veszélyeztetik; kérdésen kívül vagyon, mert azért állíttatott vissza, hogy a neki szánt és átadott tíz középtanodában az ifjúságot tanítsa és nevelje; mely feladata teljesítésétől a közös oskolák által kiszoríttatván, alig lehet nagy reménye manapon állandóságához ama magyar szerzetnek, mellyel a magyar civilizált történet mindenesetre kezdőpontját veszti!
Mely felhordott okaim fonalán alázatosan könyörgöm a tisztelt közoktatási minisztériumnak, méltóztassék engemet addig is, míg őfelsége, ki a szerzetnek adá a gimnáziumot, legnagyobb akaratját ki nem jelenti, és a honatyák törvény által nem intézkednek, hogy vallásfelekezeti oskolák közösökre átváltozandók, kegyesen felmenteni, hogy tanodáimat eredetiségükben, tisztán megtartván szerzetes egyéneimmel, mint tanítókkal azokat elláthassam, mit a vallási egyenlőség és viszonosság elvénél [fogva] is kérek, mert tudom, hogy a más vallású felekezetek aligha befogadandják a közös oskolákat, és úgy csak a katolikus oskolák volnának szorultabb állapotban. Ígérvén és fogadván a szerzetem nevében, hogy tanáraim bármely behozandó új tanulmányi rendszerhez magokat pontosan alkalmazni és eszerint tanítani fognak.
Mely alázatos könyörgésemre a kegyes rendeletet bevárván, mély s hóduló tisztelettel és kész engedelmességgel maradok
A tisztelt közoktatási minisztérium
aláz.[atos] szolgája
N. N.
Pesten Sept. 8. napj. 1848.

Ekkor készült, de be nem adatott!

Lajcsák Ferenc nagyváradi püspök és Beöthy Ödön két levélváltása 
a vegyes házasságokról (1839). In: Sárospataki Füzetek, 2009. 1. sz. 11-32. p.

Lajcsák Ferenc nagyváradi püspök és Beöthy Ödön 
két levélváltása a vegyes házasságokról (1839)
Az 1830–1840-es évek egyházpolitikai vitáinak talán legfontosabb eseménye volt, amikor Lajcsák Ferenc (1772-1843) nagyváradi püspök 1839. március 15-én körlevélben fordult egyházmegyéje papságához, megtiltva számukra az olyan vegyes házasságok megáldását, ahol a protestáns vőlegény nem ad reverzálist valamennyi születendő gyermek katolikus neveléséről. A felségsértési perek miatt amúgy is felfokozott belpolitikai légkörben a liberális ellenzék hevesen reagált a – vegyes házasságokat katolikus pap előtt kötendőnek, ám azt az egyház által semmilyen módon nem akadályozhatónak deklaráló – 1791/26. tc. megsértésére. A területileg illetékes Bihar vármegye nyilatkozatban ítélte el a püspök eljárását, aminek külön nyomatékot adott, hogy a helyi ellenzék meghatározó személyisége, az egyébként katolikus vallású Beöthy Ödön (1796-1854) volt. Beöthy már az 1832-1836. illetve 1839-1840. évi országgyűléseken is exponálta magát a protestánsok vallásszabadságát korlátozó törvények megszüntetése, a katolikus egyház által okozott felekezeti sérelmek orvoslása kapcsán. A vármegye nyilatkozatát követően Lajcsák magánlevélben fordult a közéletben tekintélyes súlyú Beöthy Ödönhöz, amelyre utóbbi válaszolt is.
E két – az egyházpolitikai érvek tartalmas összefoglalásainak számító – levelek egykorúan széles körben elterjedtek, számos kéziratos másolatuk keletkezett az 1839-1840. évi országgyűlés idején, és mind a diéta, mind a vármegyék vitáiban gyakran hangoztattak a felek azokból származó, vagy legalábbis azokat újra megszólaltató érveket, a másolatokat katolikus egyháziak ugyanúgy küldözgették egymásnak, mint az ellenzék politikai személyiségei. 1848 előtt a levelek nyomtatásban csak németül, külföldön jelenhettek meg. A Sárospataki Füzetek 1864-ben elsőként adta közre magyarul e levélváltást, melyet húsz évvel később újra sajtó alá rendeztek. Azonban a püspök és a politikus levelezése ezzel nem ért véget, s a folytatás (vagyis Lajcsák viszontválasza Beöthy levelére, utóbbi újabb reflexiójával) egykorúan jóval kisebb figyelmet keltett. Nem ismeretes utóbbiak nyomtatott kiadása, és jóval kevesebb kéziratos másolatot is ismerünk, mint az első levélváltás kapcsán. A levelezés folytatódásának puszta ténye is feledésbe merülhetett (a közvélemény figyelme az országgyűlésre, majd az azt követően megújult erővel kibontakozó egyházpolitikai harcra irányult), amit jelez, hogy az 1884-es kiadás sajtó alá rendezője már csupán “két levélből álló korreszpondenciának” nevezte Lajcsák és Beöthy írásos vitáját. (Ugyanerre utalt egyébként már az első közzétételt követően a Sárospataki Füzetek szerkesztője, Erdélyi János is a Lajcsák nevezetes körlevelét tartalmazó forrásközlés kommentárjában, továbbá a Beöthy-Lajcsák-levélváltást ismertető szakirodalom is csak az első két levél elemzését végezte el.)
Alábbiakban teljes terjedelmében újra közreadjuk a nem két, hanem bizonyosan négy levélből álló “korreszpondenciát”, amelyet indokol, hogy az első kettő kiadása is alig hozzáférhető már, továbbá ezek nélkül az utóbbi két levél nehezebben értelmezhető, az érvek-ellenérvek részletesebb kifejtése pedig további adalékokkal gazdagítja e minden ponton fontos és jellegzetes egyházpolitikai vitát. Az első két levél közlése esetében felhasználtuk az említett nyomtatott kiadásokat, pontosan jelezve a szövegek eltéréseit. Utóbbi eltérések nagy száma is érdekes, egyrészt utal arra, hogy az egymásról készült másolatok esetében milyen sok szövegváltozás következhetett be, másrészt utalhat a 19. századi szövegközlők pontatlanságára is, figyelmeztetve a mindenkori sajtó alá rendezők felelősségére. Az eltérések többségében nem tartalmi vonatkozásúak. Csak azokra a szövegváltozatokra utaltunk, ahol a módosulás a szöveg értelmét is befolyásolhatta, a személyes íráshasználat sajátosságait nem jeleztük külön. Például felyül – felül, iránt – eránt, önkénytes – önkéntes, gyengíteni – gyengítni, kinek – akinek, hitbeli – hitbéli, eddigelé – eddigelő, hinteget – hint, házassági – házasságbeli, lelke ismerete – lelkiismerete – lélekismerete, ilyes – ilyen, alkotja (főnévi értelemben) – alkotása stb. Ha nem volt jelentősége, nem jeleztük a névelők hiányát (pl. Jézus – a Jézus), a kötőszók változatait (s – és stb.), a rövidítések különböző használatát (kat. – katol. [katolikus], t. – tek. [tekintetes]), a szöveg tagolásakor a jelenlegi központozási szabályokat tekintettük irányadónak. Így is feltűnő, hogy a másolatok közötti eltérések több esetben fontos tartalmi eltérést takarnak. (Ezekre a lábjegyzetekben “sic!”-kel utalunk.) Előfordul teljes mondatrész hiánya; a konkrét (például bibliai) idézetek következetlen használata; tagadószó (nem) elhagyása, ami eltérő szövegértelmezést tesz lehetővé; helységnév tulajdonnévként való téves értelmezése (bihari alesperes – Bihary alesperes; Traján császár – trójai császár); számnevek eltévesztése (kétszeres – hétszeres); “üzenetértékű” tévesztés (katolikus – aulikus) stb.
Lajcsák 1839. március 15-én kelt püspöki körlevelét, illetve az annak nyomán az egyházmegye papságához április 22-én készült végrehajtási utasítását Bihar vármegye közgyűlésének heves tiltakozása fogadta. A vármegye az uralkodóhoz intézett feliratban tiltakozott Lajcsák eljárása ellen, melyre a püspök írásban válaszolt a megyének. A kedélyeket különösen borzolta, hogy ezen a közgyűlésen (pontosan másnap, május 7-én) került sor a megye országgyűlési követeinek megválasztására, ahol a tét – Beöthyre való tekintettel – országos jelentőségűnek számított. Beöthy egyébként ekkor alulmaradt a konzervatív mozgósítás által támogatott riválisával szemben, csak később sikerült mandátumot szereznie. A heves politikai események óhatatlanul különleges egyházpolitikai színezetet kaptak azáltal, hogy a vallásszabadságért küzdő liberálisok vezetője Beöthy római katolikus, a klérus által anyagilag is erőteljesen támogatott konzervatív jelölt, Tisza Lajos pedig református vallású volt – jelezve, hogy a politikai álláspontok polarizálódtak, végleg átlépték a felekezeti határokat. A közgyűlésen Beöthy nemcsak politikai meggyőződésében, hanem személyében is megtámadva érezte magát, rámutatva, hogy a vegyes házasságok áldásmegtagadásának indoklásakor Lajcsák súlyosan beavatkozott a házaspárok magánéletébe, vallási identitásának megítélésébe: “a pasztoráléban [= Lajcsák püspöki körlevelében] kitűzött elv szerint azon házasságkötési áldás, melyet a pap a házasságkötési szertartásban oly nagy pompával reám ruházott, engem sem illet, mint akinek feleségem evangelika [= evangélikus]. Azt az áldást részemről örömest visszaadom, s adják, akiknek tetszik, sorozva az egyház több haszontalan áldásai közé.” Beöthy szenvedélyes beszédének oroszlánrésze volt a vármegye – Lajcsák eljárását törvénytelennek és a társadalmi békesség megbontójának minősítő – határozata megalkotásában. (A tét nagyságát jelzi, hogy állítólag 60 ezer forinttal kínálták meg az egyházból, ha visszavonja indítványát, az összeg épp a duplája volt annak, amit a váradi káptalan Tisza követválasztásának támogatására folyósított.)
Ezt, illetve Beöthy más hasonló megnyilatkozásait követte Lajcsák május végén a politikushoz intézett levele (1. sz. dokumentum), melyre utóbbi csak egy hónap elteltével válaszolt. (2. sz. dokumentum.) A bihari eseményeket testközelből szemlélő, már a vármegye 1839. májusi akciójában is tevékeny szerepet vállaló Szilágyi Lajos visszaemlékezésében úgy jellemezte Lajcsák vitaindító levelét, hogy abban kiátkozással fenyegette Beöthyt. “Beöthy igen lelkesen válaszolt, [levele] meg is érdemli az olvasást” – írta Szilágyi húsz évvel az események után, ami azért is fontos, mert az 1840-es évek elejétől nagyon megromlott a viszonya a korábban barátként tisztelt Beöthyvel, utóbbit radikális nézetei miatt élesen elítélte.
Exkommunkációt ugyan nem fogalmazott meg a püspök “vitaindító” levele, viszont figyelmeztetést igen, kemény szavakkal rótta meg Beöthyt, amiért katolikusként szembehelyezkedett egyházával, ráadásul nyilvános fórumon tette ezt. Azzal is vádolta, hogy “nevetség tárgyává teszi” a házasság szentségét, továbbá személyes motívumot is bevont a vitába, amikor emlékeztette Beöthyt, hogy ő is vegyes házasságban él és házasságát az egyház megáldotta. (A vitatott esetek azonban nem ilyenek voltak, az áldásmegtagadás csak protestáns vőlegény – katolikus menyasszony egybekelésénél merült fel.) Kétségtelen, hogy burkolt szavakkal, de határozottan kétségbe vonta, hogy Beöthy katolikus lehetne, ha ily módon szembehelyezkedik saját egyházával, és azzal érvelt, hogy “a vallásbeli, egyedül lelkiismeretet érdeklő” ügyről lévén szó, vallási kötelessége álláspontját alárendelni az egyházénak, konkrétan pedig püspökének. A néhány bekezdésbe foglalt megintésre Beöthy terjedelmes levélben fejtette ki álláspontját. Bibliai idézetekkel figyelmeztette a püspököt annak felekezeti intoleranciától vezérelt eljárására, és – liberális meggyőződése részeként – azt a vallásos magatartást nevezte társadalmi szempontból károsnak, mely saját felekezete érdekében kész mások rovására terjeszkedni, vagy felhatalmazva érzi magát törvénytelenség elkövetésére. A katolikus egyház hatalmi ambícióit képmutatónak minősítette, hiszen a lelki dolgokról való állásfoglalás mellett “a vallást mint eszközt tekintik a magok hatalma terjesztésére, a színmutatásra tárt kaput nyitnak”. Beöthy ráadásul kemény szavakkal ítélte el azt az egyházi magatartást, amely szemet huny az egyén belső vallásosságának hiányosságai felett, ha az külsőleg az egyház hatalmának elfogadásával és támogatásával párosul. (“Csak hódoljon a vallás külső szertartásainak, húzza a papság győzedelmi szekerét”.) Lajcsák körlevelét elemezve, egyértelműen mutatott rá az abból áradó felekezeti kirekesztésre, valamint arra, hogy a teológiailag képviselt “egyedül üdvözítő vallás” álláspontja a társadalmi életben és a jogalkalmazásban is következményekkel bírt. Emlékeztette a püspököt, hogy vitájuk nem újkeletű, már korábban is “ateistának, minden protestánsoknál rosszabbnak” minősítette Beöthyt, pedig utóbbi a keresztyén vallás elveinek buzgó követője, egyházának – lehetőségei szerint – hű fia kívánt maradni. Felhívta a figyelmet a püspöki körlevél következetlenségeire, önellentmondására (az 1791/26. tc. óta az egyház reverzális nélkül is megáldotta a vegyes házasságokat, most pedig ugyanezt bűnnek minősítette). Beöthy visszautasította Lajcsák valamennyi vádját, például azt, hogy magatartásával a vallástalanságot terjeszti az ifjúság körében (azzal a szellemes érvvel, hogy az egész iskolarendszer az egyház kezében van, vagyis ha neki annál nagyobb a befolyása, annak okát “tanítási s nevelési rendszerükben lehet keresni”), továbbá levele személyes egyházpolitikai felfogásának is összefoglalása. (“Egy, a világot és minden teremtéseket személyválogatás, felekezetre tekintés nélkül szeretettel ölelő s boldogító Istennek hite él keblemben. S ezen legszentebb hitem következtében embertársaimat én is felekezetre tekintés s személyválogatás nélkül szeretve ölelem, s azok erőmtől telhető tettleges boldogításának szent ösztöne mozgatja szívemet mind magános, mind közönséges életemben.”) Végül felszólította a püspököt, hogy hagyjon fel ilyen irányú dorgálásával és fenyegetésével.
Lajcsák bő két héttel később válaszolt, ami azért érdekes, mert közben, a vármegye július 8-i közgyűlésén elfogadta Szilágyi Lajos tiltakozását a püspöki körlevél ellen, és annak – a később “antipasztorálé” néven elhíresült, röpiratnak tekinthető beadvány téziseinek – elveit magáévá tette. A vármegye határozottan kiállt május 6-i határozata mellett, sürgette az uralkodót, hogy szüntesse meg a “türedelmetlenséget lehellő, de egyszersmind a világos törvény el nem magyarázható szavaiba homlokegyenest ütköző” körlevél következményeit, büntesse meg Lajcsákot és követőit. Kifogásolták, hogy az uralkodó “hathatós rendelkezései megfoghatatlanul késnek, az elhintett rossznak magvai erőre kapva növekednek, s ami eddigelő csak mint elv, a törvénytelenség borítékjában lappangott, most abból kivetkezve, tettleg törvényszegéssé vált” – utalva arra, hogy a papok püspöki rendelkezés alapján megtagadták a vegyes házasságok megáldását. A Lajcsákot kemény szavakkal megrovó határozat egyben az egyház hatalmát a világi hatalom fölébe emelni akaró katolikus törekvések elutasítása is volt.
Mind Beöthy válasza, mind e megyei határozat szerepet játszhatott abban, hogy Lajcsák július 14-én kelt válaszának (ld. 3. sz. dokumentum) hangneme jóval kevésbé fölényeskedő, utasító, inkább – megpróbálva átvenni Beöthy vitastílusát – részletesebb kifejtéssel próbálkozott. Nem pusztán parancsolja Beöthynek, hogy rendelje alá magát az egyház tekintélyének, hanem megkísérli meggyőzését, már csak azért is, mert – tipikusan katolikus egyházi érvet megszólaltatva – tájékozatlansággal, a katolikus egyházi tanítás egyoldalú, felületes ismeretével magyarázta egyik híve (Beöthy Ödön) egyházellenes felfogásának kialakulását. Kiindulópontja mindazonáltal nem változott. Teljes nyíltsággal leírja, hogy csak ők lehetnek “teljes és tökéletes birtokában Jézus tanításainak”, rajtuk kívül üdvösség elképzelhetetlen. Utóbbi pedig – írja – “a katolikus hitnek fő és sarkalatos, közönségesen ösmért elve, mely nélkül lenni megszűnt, melyet tanítani, tartani és terjeszteni nemcsak szabad, hanem kötelessége is”. Ebből pedig következik – a későbbi egyházpolitikai vitákban gyakran felmerülő egyházi álláspont –, miszerint a reverzálist nem adó vegyes házaspárok áldásmegtagadása lényegében nem más, mint a katolikus hitvédelem eszköze. Az egyház mindig is ellenezte a vegyes házasságokat (hiszen így a katolikus egyházban biztosan üdvözülő fél egy biztosan elkárhozóval kötötte össze életét), azzal, hogy reverzális esetén mégis megtette, csak pozitív hozzáállását bizonyította, illetve azon reménységét nyilvánította ki, hogy a születendő gyermekek kötelező katolikus kereszteltetése révén újabb lelkeket ment meg. Lajcsák érvelésében Beöthy vallási tévelygése nem különböztethető meg a végső elvallástalanodástól, amit – szerinte – is kifejez, hogy a bibliai igéket pusztán önmagukban kezelte, nem párosította az egyház tekintélyével, hagyományával. (“Egynéhány textust kölcsönözött [...] az Írás szavaiból, [...] melynek jelentősége, értelme és ereje csak akkor vagyon, ha el nem szakasztatik a katolikus anyaszentegyház kebelében felette őrködő, azt tisztán fenntartó isteni szentléleknek éltető igéjétől, azon Írásnak szavaiból, mely az egyházon kívül kinek-kinek szabad önkényére hagyva egyesek korlátlan önkényeinek palástjául szolgálva száz meg száz ellenkező felekezeteknek nyújt ürügyet a szakadásra.”) A jézusi parancsolatokat azonosította a katolikus egyház bármilyen megnyilatkozásával – jelen esetben a vegyes házasságok ügyében tett püspöki intézkedésével –, és “hitetlennek, pogánynak” tekintette az azokra nem hallgatókat, így kimondatlanul Beöthyt is. Márpedig – folytatta logikáját Lajcsák – ha az egyedül üdvözítő egyház jézusi tekintélyű tanításainak birtokában van, kötelessége azt másokkal megosztani és annak követésére bírni. A határozott figyelmeztetések és fenyegetések keveredtek békülékenyebb megfogalmazásokkal: “Hívésre kényszeríteni, meggyőződést erőltetni nem lehet, de az igazságnak s önmagának és mindennek, mi előtte kedves, szeretetére kérem, mint lelkipásztor tekintetes urat, mint hívemet, függessze fel egy darab időre azon csalékony megnyugtatást, mintha jelen véleményei a vallásra nézve igazak lennének, győzze le magában a gúnyra való határtalan hajlandóságot.” Javasolta, olvasson a Biblia mellett egyházi hitvédő szerzőket, “ilyes utakon szerezzen magának tiszta fogalmakat, helyes nézeteket és állandó igaz meggyőződést, az isteni megváltónak egyedül üdvözítő tanításáról”.
Lajcsák így érvelt Beöthynek, hogy utóbbit engedelmes katolikussá tegye, végig következetesen lelki, hitbeli ügynek tekintve a vegyes házasságokat, holott Beöthy – másokhoz hasonlóan – attól elválasztva, közéleti kérdésnek tekintette a történteket. Ezt erősítette meg július 26-án kelt viszontválaszában. (4. sz. dokumentum.) Most Beöthyn volt a sor, hogy rövidebb, sarkalatosabb mondatokat fogalmazzon. Lényegében mellébeszélésnek minősítette Lajcsák terjedelmes válaszát, és kinyilvánította, hogy – bár szívesen diskurál vallási kérdésekről – vitájukat nem teológiai jellegűnek tekinti, ahogy a vegyes házasságok áldásmegtagadását sem. Saját vallási meggyőződésében, üdvösségében biztos, hívő emberként utasította vissza Lajcsák figyelmeztetéseit, valamint azt, hogy sértőnek, személyeskedőnek vélte első levelére adott válaszát.
Beöthy válaszlevelével a kétségtelenül meddőre fordult vitát lezártnak tekintette. Mintegy két héttel később a megismételt választáson a vármegye országgyűlési követévé választották, ebben nyilván az élesedő egyházpolitikai harcban képviselt álláspontja is szerepet játszott. A diétán aztán ismét a felekezeti egyenjogúságért, valamint a nagyváradi püspöki körlevél nyomán keletkezett sérelmek orvoslásáért szót emelő ellenzéki szónokok sorát gyarapította. Lajcsák püspök 1840 júniusában egészségi állapota miatt visszavonult a közélettől, így nyilvánosan nem is folytathatta vitáját Beöthy Ödönnel, neve mégis összeforrott a vegyes házasságok áldásmegtagadásával, a katolikus felekezeti érdekek mindenáron való képviseletének igényével.

DOKUMENTUMOK

1. Lajcsák Ferenc nagyváradi püspök levele Beöthy Ödönhöz, 1839. május 27.

Tekintetes Táblabíró Úr!

Vallást érdeklő ismételt bántalmai elérték a türedelemnek azon határát, melyen túl engedni gyengeség lenne. Ha őseinek hite iránt minden jó érzés kihalt volna is szívéből, ha azon egyház, melynek kebelében született, kereszteltetett és boldog emlékezetű jó szüleinek gondja alatt neveltetett, nem tárgya többé tisztelő szeretetének, s a katolikus név csak üres hang lenne is tekintetes uraságodra nézve, de nem szabadult fel semmi esetre sem az illedelemnek azon közönséges törvényei alól, melyek nyilvánságos életben kétszeresen köteleznek, hódolni tartozik azon közérzelemnek, mely a vallást minden esetben sérthetetlen közügynek tekinti és tisztelni köteles embertársainak hitbéli meggyőződését.
Midőn tehát mindezeknek ellenére nem szűnik meg sértegető, a dolgok érdeméhez nem tartozó önkénytes célzásokkal a vallásnak tiszteletét gyengítni, a jobb lelkűeknek hitbeli érzelmét fájdalmasan érinteni s a könnyelmű ifjúság szívébe a vallástalanság kártékony magvait hintegetni, midőn lealacsonyító gúnyolódások által nyilvános helyeken közbotránkozást szülő példáit nyújtja a vallásbeli tiszteletlenségnek, midőn legújabban egészen méltatlanul és igazságtalanul (mert a házasságbeli áldásnak megtagadása tekintetes uraságodat, mint kinek gyermekei hazai törvényeink erejénél fogva is katolikusok leendenek, éppen nem érdekelte), megvetés tárgyává tette azon hitbéli szertartást, melyet a haza polgárainak tetemesb része buzgó meggyőződéssel szentségeinek sorában tisztel, el nem mulasztható kötelességemnek érzem ezennel atyailag szívesen, de egyszersmind komolyan és lelki főpásztori hivatalomhoz képest először óvólag meginteni afelől, hogy érdeklett sérelmeit a vallásbeli, egyedül lelkiismeretet érdeklő ügyeknek és különösen az isteni eredetű keresztyén katolika hitnek és anyaszentegyháznak jövendőben eltávoztassa, s magának az igaz hitbeli meggyőződést szerezni s ehhez képest vallásbeli kötelességeinek híven megfelelni igyekezzék és mind különös, mind nyilvános életében a kölcsönös illedelem szabályaihoz magát alkalmaztassa.
Egyébiránt ezen intésemet önmagának, tekintetes táblabíró úrnak, továbbá híveimnek és a társasági vallásos erkölcsiségnek érdekében hathatósan ismételve illendő tisztelettel maradok

tekintetes táblabíró úrnak

Váradolasziban, május 27. 1839.
Krisztusban szerető lelkipásztora és szolgája
Lajcsák Ferenc m.k.
váradi püspök

2. Beöthy Ödön válasza Lajcsák Ferencnek, 1839. június 27.

Nagyméltóságú Főlelkipásztor Úr!

Vettem nagyméltóságodnak május 27-éről költ s hozzám főtisztelendő alesperes s bihari lelkész úr által küldött intő, dorgáló levelét. Sokáig tusakodtam magammal, szóljak-e vagy hallgatással mellőzzem-e. Nehogy azonban elnémulásom más magyarázatot nyerjen, vagy éppen gyengeségnek tartassék, kénytelennek érzem magamat kiszállani a fövenyre, a lábaimhoz dobott kesztyűt felemelni s egy általam eddigelé szorgalommal került harctérre általköltözni.
Ha ugyan méltóságod lelkem idvessége iránt viseltető aggodalmából intézte ezen dorgáló s főpásztori kötelességéből származott filippikáját, úgy lelkiismerete menten áll. De azon céljától, melyet talán szemei előtt kell vala tartani, egy tévelygő vaksággal megvert juhát az igaz útra vezérelni, s az által a mennyeieknek Jézus tanítása szerént (Luk. 15,8.) nagyobb örömöt okozni mint 99 igazak által, kik nem szűkölködnek megtérés nélkül, azon céljától, mondom, nagyméltóságod, e levele után távolabb esett, mint eddig, sőt nemcsak, de minden közlekedésnek útját úgy zárta el, hogy azt többé próbálni is hasztalan.
Méltatlan szemrehányás tétetik nekem botránkoztató vallási sértegetésekért, gúnyolódásokért, embertársaim hitbeli meggyőződésök nem tiszteléséért. Mi a vallást illeti, ezt soha gúnytárgyul nem tettem, mert tudva van nálam mindennapi tapasztalásból, mily erős támasz az a gyengének, mily vigasztaló a kétségbeesettnek, mily mennyei gyógyszer s jótékony a sors által üldözöttnek. Ezen hatalmas támaszt valaki kezéből kiragadni, mindenkor többnek tartottam véteknél és senkit soha de soha vallásos meggyőződéséből, hitszülte nyugodalmából rablóként felzaklatni nem csak célom, de gondolatom sem vala. Higgyen ki bármit, de higgye azt igazán, belső tiszta meggyőződéséből, nem színmutatás, önség, világi tekintet, nyereség alacsony ösztönéből, szent és tisztelt lesz előttem meggyőződése, Kerub- és Szeraf-lelkeknek fogom őket tartani. S bár embertársaim hitbeli meggyőződését, lelkiesmérete szabadságát mindenki úgy tisztelné mint én, aki azért annyit és oly hévvel harcoltam. S ha szólottam nagyméltóságod által állítólag, szóm nem a vallás szentségét illette, hanem a vallás ürügye alatt türelmetlen szolgái által elkövetett, törvényekbe ütköző üldözések megszüntetését tárgyazta. Szólottam azon törvények iránti tiszteletből, mint polgár, melyeknek mindenki hódolni köteles, legyen bár palotáknak vagy alacsony szalmás kunyhóknak lakosa, szólottam a törvény engedte úton, a törvény oltalma alatt, s nem római, nem protestáns állott előttem, hanem ember, lélekisméret, szabadság és jézusi szelíd türedelem. S hogy ilyen alkalommal erősebb szavakat is használtam, igaz, mert volt ok reá, de hogy az illendőséget s vallást nem sértették, mutatja az, hogy az elkerülhetetlen törvény bosszúját csak egyszer is magok után nem húzták. De ugyan lehetne-e valaki oly dőre, hogy a keresztyén vallás ellen kikeljen és azt sértegesse, melynek oly mennyei származása, oly felszámíthatatlan jótékony és a maga következéseiben oly tiszta, erkölcsi alakjában oly okos, oly szelíd égi alkotjában? Ily dőrét, ily ésszel esztelenkedőt én képzelni sem tudok. Felszólamlásaim érdeklették azokat, kik ezen isteni tudományt legszentebb céljától eltekerték, kik az úr Istennek akarván szolgálni, a vallás talpkövét, a felebaráti szeretetet száműzik s eltértek Jézus szelíd lelkétől, kik ez aranyszabályt, melyet még a pogány Traján császár is kapuja felibe vésetett, parancsolta hirdettetni: amit nem akarsz, hogy az emberek véled cselekedjenek, te se cselekedd azt másokkal. (Máté 7,12 és Luk. 6,31.) S ehelyett a más felekezet embereit, mintha azok nem is ugyanazon egy isten teremtményei, nem is emberek volnának, vég és határ nélkül még házi viszonyaikban is háborgatják, üldözik, kik rendeltetésök és hivatásuk magas ösvényéről leszállva, világi, sokszor alacsony dolgokba őgyelednek, a vallást mint eszközt tekintik a magok hatalma terjesztésére, a színmutatásra tárt kaput nyitnak. Mert legyen bár valakinek mind nyilvános, mind magános élete erkölcsi fogyatkozásokkal, hibákkal bélyegzett, csak hódoljon a vallás külső szertartásainak, húzza a papság győzedelmi szekerét, feledve van minden, és számot tarthat pártfogásra s világi jutalmakra. Miként fog azonban odafent a mindent elhatározó végső nap mérlege reája mutatkozni, nem fog-e jajszava s fogai csikorgatása hallatni? Ez már más kérdés.
Jelenleg váradi nagyprépost, Hohenlau Sándor őhercegsége az isteni tiszteletre oktató beszédében egy alkalommal ezt mondá: Guten Priester, gutes Volk, schlechten Priester, schlechtes Volk. Arany mondás! Ezen egynéhány szóban foglaltatik azon nagy mesterség, a népnek szívébe tiszta erkölcsiséget, keresztyéni nemes érzéseket csepegtetni. Legyen az egyházi szolga beszéddel, tettel, magaviselettel az, aminek lennie kell, menjen jó példaadással elő, legyen az idvezitő parancsa szerént hegyen épült város, közhelyen meggyújtott szövétnek, úgy fényljék világa, hogy mások is látván jó cselekedetét, dicsőíthessék a mennyei atyát. (Márk 5.) Igyekezzék olyas szenvedélyeitől tisztulni, mi mindenkiben nagy hiba, a lelkipásztorban kétszeres, szűnjék meg párt embere lenni, tartsa távol magát a világi dolgokba való avatkozástól, szem előtt tartván, hogy a fő mester intéseként az ő országok nem e világból való. (Ján. 17,36) Hagyjon fel az uralkodás- és hatalomvággyal, megemlékezvén, hogy ők csak pásztoraik juhaiknak és nem uraik. (1Pét. 6,4.) Légyen ő szelíd, jámbor, szerény, türelmes, oktató, szeretve intő, s nem szeretetlenül dorgáló, s látni fogják azonnal tetemesebb erejök növekedését, minek napjainkban – fájdalom! – mind inkább-inkább csökkenésének okait nem másutt, hanem önmagokban keressék. Ennyit általánosan nagyméltóságod levelére, de különösen is kell szólanom annak egyes pontjaira.
Legfőbb ezek között a házassági áldás visszaadásáérti szemrehányást illető. Mondatik, hogy én tettem által gúny és nevetség tárgyává tettem a házassági áldás szertartásait, mégpedig egészen méltatlanul és igazságtalanul, mert a pasztoráléban hirdetett áldás megtagadása engemet, mint akinek gyermekeim hazai törvényeink erejénél fogva is katolikusok leendenek, éppen nem érdekel. Én pedig azt vagyok hinni és erősíteni bátor, hogy éppen érdekel. Mert a házassági áldás a pasztorálé szerént nem a gyermekekért, a házasság vegyességéért tagadtatik meg. Ott áll ugyanis nagyméltóságod említett pásztori körlevelének 2. lapján határozottan kimondva, s a 3., 4., 5. sorokban tisztán és bőven kifejtve ezen elv, hogy “a valóságos, Isten előtt kedves, lelki idvességre vezérlő, tehát a papi áldást is megnyerhető házasságnak legelső és legfőbb feltétele a hitnek egysége”. Csak ottan lehet a keresztyén katolika anyaszentegyház kebelében szó házasságról, hol ugyanezen anyaszentegyház iránt valódi szeretet és buzgalom köti össze a szíveket, s hogy azon frigyet szemlélheti az egyház anyai örömmel, csupán arra nyújthatja szentelő áldását, melyből a hitnek tiszta megőrzésére, az igaz vallásnak fentmaradására nézve jót reménylhet, ahol a vallásbéli különbség választófalat nem emel a házastársak között, szóval ahol tisztán mind a két fél katolikus. E lévén a pasztorálé világos elve, engemet kikerülhetetlenül érdekelt a szentelő áldásnak megtagadása. Mert hiszen az én házasságomban sincs az áldást megnyerhető legfőbb feltétel, a hitnek egysége, s a katolika anyaszentegyház eránti szeretet és buzgóság sem kötheti egybe szíveinket, nőm evangelika lévén, közöttünk is választó falat emel a vallási különbség, és végre nőm részéről a katolika hitnek megőrzésére és fennmaradására nézve tőlem valami jót nem reménylhet sem méltóságod, sem a római egyház. Sőt, én magam is nagyméltóságod előtt sokkal rosszabb véleményben állok, mintsem hogy az igaz katolika vallásnak fennmaradására nézve tőlem valami jót tudjon reményleni, mert bizonyosan fog emlékezni nagyméltóságod, midőn 1832-ben egy megyei gyűlés következtében engemet nem katolikusnak nyilvánított, fog emlékezni, hogy ateistának, s minden protestánsoknál rosszabbnak több alkalommal mondogatott, s ily nyilvánításai által hívei sorából önmaga kizárt. Így állván az előzmények, hogy a pasztoráléban közönségesített áldás megtagadása engemet mégsem érdekelt légyen, ez logikám előtt megfoghatatlan. Az egyháznak azon elvéből, melyre megvallom, nagyméltóságod pasztoráléja tanított, először az én okosságom ezt következteti: sem nagyméltóságod, sem semmi pap megszentelő áldást a vegyes házasokra s közöttök reám is nem adhatott és nem adhat, hogy sem én, sem semminémű vegyes házasok azon megszentelő áldás elfogadhatóságával teljességgel nem bírunk. S midőn az az egyház elve ellen mégis reám adatott, bármint akarjam, egyebet gondolni nem tudok, mint vagy azt, hogy nagyméltóságtok ez elvvel s magukkal nincsenek tisztában, amit én ugyan nem hihetek, vagy azt, hogy azon áldás csak játsziságból származott, s kimondása s rám adása alatt valami mentaliter reservalt más valami lappangott. S már ha az ily rezerváció mellett adott áldásnak visszaadása a házassági áldásnak szertartását nevetség tárgyává tenni mondathatik, úgy én is csak azt mondhatom, a mentális rezerváció mellett reám adott áldásra nézve. Innen megérthető mind az, hogy a pasztorálébani áldás megtagadása engemet kikerülhetetlenül érdekelt, mind az, hogy az áldásnak, mely az elvben tőlem megtagadtatott és melynek elfogadhatóságával nagyméltóságod pasztoráléja szerént úgysem bírtam, visszaadása botránkoztató, igazságtalanul és méltatlanul bántó nem lehete, annálfogva tisztelettel kérem nagyméltóságodat e tettemért irántami neheztelését méltóztassék megszüntetni s azt egyenesen csak a pasztoráléra fordítani, mint tettem egyedüli okára. Egyébiránt sok volna még, mit ezen pontra nézve mondanom lehetne, de hogy sem nagyméltóságodat, sem magamat hosszasan ne untassam, legyenek mellőzve.
Azon pontra nézve továbbá, hogy a könnyelmű ifjúság szívébe a vallástalanság kártékony magvait hinteni állíttatom, legyen elég rövideden annyit jegyezni meg: Az ifjúság oktatása és nevelése nagyméltóságtok keze között nyugszik, s ha az általam mondottak reájok nézve nagyobb hatással vagynak, mint az iskolai oktatások úgy az okot nem bennem, hanem tanítási s nevelési rendszerükben lehet keresni.
Végre azon intésre, hogy magamnak igaz hitbeli meggyőződést szerezni, ahhoz képest vallásbeli kötelességemnek híven megfelelni igyekezzem, ez légyen válaszom: Egy, a világot és minden teremtéseket személyválogatás, felekezetre tekintés nélkül szeretettel ölelő s boldogító Istennek hite él keblemben. S ezen legszentebb hitem következtében embertársaimat én is felekezetre tekintés s személyválogatás nélkül szeretve ölelem, s azok erőmtől telhető tettleges boldogításának szent ösztöne mozgatja szívemet mind magános, mind közönséges életemben. A vallás külső szertartásaira nézve ez lévén a mennyei tanítóval meggyőződésem: “Nem minden, aki ezt mondja: uram! uram! megyen be az Isten országába, hanem aki cselekszi a mennyei atyának akaratját.” (Máté 7,21.)
Ha a külsőkre nézve tartana valaki indifferensnek vagy éppen vallástalannak, nagyon megcsalatkoznék. Én lelkiösméretemmel háborítatlan nyugodalomban, békében élek, s aggodalmát irántam szüntesse meg más is. Isteni tiszteletem a templom szűk falai közé szorítva nincs, nem is lehet, sőt Jézus tanítása szerént nem is kell, mert mint ő mondá: “Eljő az idő és már jelen vagyon, amelyben az igaz imádók imádják az Istent lélekben és valóságban.” (Ján. 5,14.)
Ezek nagyméltóságod hozzám intézett levelére megjegyzéseim, melyeknek berekesztéséül fogadja el nagyméltóságod ezen főpásztori s atyai szívéhez irányzott őszinte nyilatkozásomat, hogy azon hitben, melyben születtem, neveltettem, s jelenleg élek, melyben jó emlékezetű szüléim s őseim elhunytak, kívánok én is elenyészni, anélkül azonban, hogy a mártírok koronáját, melyre nagyméltóságod törekedni láttatik, sajátommá tegyem. De ezen hitben háborítatlanul és békességben akarom végórám bévárni. Azért, nehogy akaratom elleni lépésre kényszeríttessem, fiúi bizodalommal s egész alázatossággal kérni bátor vagyok nagyméltóságodat, méltóztassék jövendőre az ilyes intésektől megkímélni, s ha akár különös, akár nyilvános életemben közbotránkoztatást okozó lépésre, vetemedném, azoknak megtorlását egyedül a világi bíráskodásra – hová természeténél fogva is tartozik – hagyni. Mely alázatos kérésemet újra ismételve teljes tisztelettel maradok

nagyméltóságú főlelkipásztor úrnak

Újmarján, június 27. 1839.
alázatos szolgája s híve
Beöthy Ödön m.k.

3. Lajcsák Ferenc nagyváradi püspök levele Beöthy Ödönhöz, 1839. július 14.

Tekintetes Táblabíró Úr!

Midőn június 27-i levelét több tekintetben örömmel olvastam, nem lehetett másrészről nem sajnálkozva tapasztalnom azon elfogultságot, mely soraiból több tárgyakra nézve kitetszett. Méltánylani fogja tehát, tekintetes táblabíró úr azon pásztori és atyai gondosságot, mely nem engedheti, hogy egy nevezetes hívemet oly fontos igazságokra nézve homályban vesztegelni hagyjam, kivált, midőn biztos reménységem lehet kellő felvilágosítást nyújtva őtet helytelen nézeteinek módosítására bírni.
Kettő az főképpen, ami engem, mint lelki atyát s pásztort a levélben sajnosan érdekel, a vegyes házasságok ügyének egyoldalú felfogása t.[udni]i.[llik], és másodszor a vallásbeli elveknek s kötelezéseknek igen hangos, sőt fonák tekintete, s ezekre nézve kívánnék jelenleg tisztább képzeteket eszközleni, nem kételkedve arról, hogy tekintetes táblabíró úr a helyesebb meggyőződésnek engedni, s a világos igazság előtt kebelét el nem fogja zárni.
Én azt vártam volna tekintetes táblabíró úrtól, hogy a dolognak fenekére szokott tekinteni, hogy az állításoknak alapját is vizsgálgatja, azt tettem volna fel a vegyes házasság ügyében képes leend a katol.[ikus] tanításnak egész összefüggését alapjában és következéseiben egyszerre felfogni, hogy első pillanatra által tudja látni, miért tanítja s miért kell azt tanítani a kat.[olikus] egyháznak a vegyes házasságokról, amit tanít. S íme ehelyett azt kell iratában észrevennem, hogy csak a felületen állva betűkkel és szavakkal bíbelődik, míg oly közel vagyon a tárgynak alapos megfejtése, s előtte fekszik azon kulcs, melyet egy Bihar vármegyei nem katol.[ikus] táblabíró oly szerencsés tapintattal azonnal felfedezett. A katol.[ikus] egyház ugyanis azt hiszi, hogy egyedül vagyon, teljes és tökéletes birtokában Jézus tanításainak, vallásának s az általa rendelt üdvösségi eszközöknek, azt hiszi, hogy minden, aki őkívüle létezik, hitének és üdvösségének veszedelmében vagyon. Ez a kat.[olikus] hitnek fő és sarkalatos, közönségesen ösmért elve, mely nélkül lenni megszűnt, melyet tanítani, tartani és terjeszteni nemcsak szabad, hanem kötelessége is.
Ezen önigazságáról és szükséges voltáról való meggyőződésnek természetes következése, ahogy híveitől mindent, ami ezen hitnek tisztaságát és erejét veszélyezteti, eltávoztatni igyekszik, eltávoztatnia kell. Minthogy pedig a más felekezetűekkeli házas életet ily veszélyeztetőnek élet és elfogulatlan vizsgálat bizonyítja, ismét csak természetes következése a fő elvnek, és magában másod- vagy harmadik rendű, de éppen oly tagadhatatlan elv, mint az előbbiek, az, hogy a katol.[ikus] egyház a vegyes házasságra való lépésnek barátja nem lehet.
S az röviden, ami a pasztoráléban a 2., 3., 4. és 5. lapon mondva s kifejtve vagyon, s amiben tekintetes táblabíró úrnak megállapodni tetszett, holott egy kevés türedelemnek tovább olvasva azon szavaknál, s ha kivételt szenvedett is ezen törvény ugyanazon 5 lapnak végén és 6-nak elején világosan méltóztatott volna kimondva szemlélni azt, hogy az áldásmegtagadás csak azon kat.[olikus]-t érdekli, ki gyermekének katol.[ikus] nevelését is elhanyagolja, s megfosztja az anyaszentegyházat azon utolsó biztosítéktól is hitének megőrizhetésére nézve, mely mellett, de csak egyedül amellett hajlandó a katolikust a veszélyes útra, bár félve, sajnálva, ellenezve, de mégis áldva bocsátani.
Ha félteni, sajnállani és mégis megáldani tekintetes táblabíró úrnak logikája előtt megfoghatatlan is, szíve előtt bizonyosan természetesnek fog tetszeni, s mondhatom, logikáját is igen könnyen rendbe szedheti, ha meggondolja, hogy egy atyától fiát a szabad folyamban való fördéstől eltiltani, de bizonyos óvások s biztosítások mellett ugyanazt megengedi, egy anyától gyermekét a tél hidegétől féltve tartóztatni, s mégis jól beburkolva, meleg öltönnyel védve kibocsájtani, nem következetlenség.
Hasonlólag cselekszik az egyház, midőn a társaságos élet szükségeinek engedve megáldja még az ellenzett vegyes házasságot is, azzal legyen bizonyos biztosítéka a hitet érdeklő veszedelmek ellen. S hogy ezen józan és előre látó engedékenységet ezen valóban anyai nevelői bánásmódot tekintetes táblabíró úr a kat.[olikus] szentegyházban talán kárhoztatni tudná, nem hihetem.
Hogy pediglen ily biztosítékrul is következendőleg a megáldhatás feltételéül a vegyes házasságban legalább a gyermekeknek kat.[olikus] neveltetését kívánja, de evvel meg is elégszik az egyház, könnyen megmagyarázható, mert midőn a kat.[olikus] fél a kat.[olikus] kész lelkiösmeretével ezen engedményét a házasságnak kezdetében megtenni, csalatkozhatunk ugyan benne, de emberileg és erkölcsi bizonysággal ítélve azt kell felőle tartanunk, hogy azon jó szívnél és méltányosságnál fogva, melynek ily első jelét adá, a házassági élet folytában se fogja annak lelkiösmereti, hitbeli meggyőződését veszéleztetni, sőt állandó igazságos tiszteletet, illendőséget s mintegy hajlandóságot, vagy mint legalább nem idegenkedést reménylünk tőle hitünkre nézve. Az ilyenre különösen alkalmaztatható az, mit egy író általjában mond, hogy nekünk minden más felekezetűt úgy kell tekintenünk, mint jövendő kat-t és bánásmódunkat ehhez módosítanunk. Midőn efelett maga a kat.[olikus] fél ily módon eleget tett anyai hitbeli kötelességének és nem helyhezi magát gyermekei jövendő vallásának megvetése által méltatlan állapotba, a szentségnek felvételére ily környülmények között, ily előzmények után nincsen helyes ok az áldásnak megtagadására, azt nyújtani lehet, szabad, sőt szükséges.
Ezekből elégségesen kiviláguland, miért nem érdekelte, igazságosan nem is érdekelhette az áldástagadás valamint tekintetes táblabíró urat, úgy általjában a magyarországi törvények mellett egy kat.[olikus] férfiút sem, s mily teljes joggal lehet épp azért a kikelést méltatlannak nevezni.
De ezen vegyes házassági ügynél, ha lehetséges, még sajnosabban esék nekem azon félszeg álláspont, melyet vallásbeli elveire s keresztényi kötelességeire nézve nyilvánít azon “vagus christianismus”, melyet a vallási végső egykedvűségtől vagy éppen vallástalanságtól megkülönböztetni oly igen nehezen, vagy éppen nem tudok. És ennek igazolására egynéhány textust kölcsönözött tekintetes táblabíró úr az Írás szavaiból, azon Írásnak szavaiból, melynek jelentősége, értelme és ereje csak akkor vagyon, ha el nem szakasztatik a katol.[ikus] anyaszentegyház kebelében felette őrködő, azt tisztán fenntartó isteni szentléleknek éltető igéjétől, azon Írásnak szavaiból, mely az egyházon kívül kinek-kinek szabad önkényére hagyva egyesek korlátlan önkényeinek palástjául szolgálva száz meg száz ellenkező felekezeteknek nyújt ürügyet a szakadásra, s amelyből tekintetes úr történeti ösméreteire hivatkozom, legalacsonyabb tettekre találhatni elferdített védhelyeket.
Sőt, ami több, magának az isteni üdvözítőnek igéit tetszik bizonyítványul felhozni. Tehát ő, ki a buzgóságnak és ájtatosságnak szünteleni példánya levén, éjszakákat tölte el folytonos könyörgések között, s minket imádkozni szavakkal, imádkozni együtt és egymásért tanított esedezni. Ő, ki az akkoron még időben lévő zsidó nemzeti vallásos kötelességeknek is hű teljesítője, a jeruzsálemi templomok gyakori látogatója volt. Ő, ki is közönséges egyházat, híveinek látható gyülekezetét alakítva, apostolait kiküldötte tanítani a népeket, hogy megtartsanak mindent, amit ő parancsolt, ki utolsó búcsúvételekor sz.[ent] testét és vérét nyújtva nyilván meghagyta: “Ezt cselekedjétek az én emlékezetemre.” Ki végtére kivétel nélkül nyilvánítja, hogy aki az anyaszentegyházat nem hallgatja, olyan, mint a hitetlen és pogány. Vajon ezek lévén az előzmények, ő fogja megnyugtatni vagy éppen talán felszólítani tekintetes urat arra, hogy megvetve hozzá hasonló embertársainak vallásbeli házasságát, felyülemelkedve minden egyházi, lelki engedelmességen, feleslegesnek tartva magára nézve az egész hitbeli oktatást és Jézus áldozatát, és emlékezetét tulajdon rendeletéhez képest szüntelen életben tartó kat.[olikus] nyilvános isteni szolgálatát haszontalannak tekintve, csak magában és magának tartson isteni tiszteletet?
S most hivatkozom józan belátására és tiszta öntudatára: Nem nyilvánvaló ellentmondás-é az? Nem természetes következménye-é a vallásbeli belső érzelemnek, hogy azokat nyilvánítsam, társaimmal közöljem, nyilvánítva és közölve másokat is személyes példaadásommal, mely nemcsak a lelkipásztoroknak, hanem világi elöljáróknak és kivált főbb tekintetű férfiaknak az ifjúságra és köznépre nézve különös sz.[ent] kötelességük, hasonló isteni tiszteletre gerjesszek, s önmagam is épüljek? És ismét így állván az előzmények, az igaz imádást magának tulajdonítva másokat is, kik az Istent is parancsolatja és nyereségvágyódásnak gyanújába keverni, mennyire légyen igazságos és méltányos, önmaga fogja érezni.
Most pedig mindezeket, melyekkel sértő személyességeket és többeket, mik kölcsönös viszonyaikhoz éppen nem tartoznak, feledve, mint lelkiatya az ügynek és tekintetes úrnak tartoztam, méltóztassék oly őszinteséggel, oly szíves jóakarattal fogadni, mint azokat közleni óhajtom. Hívésre kényszeríteni, meggyőződést erőltetni nem lehet, de az igazságnak s önmagának és mindennek, mi előtte kedves, szeretetére kérem, mint lelkipásztor tekintetes urat, mint hívemet, függessze fel egy darab időre azon csalékony megnyugtatást, mintha jelen véleményei a vallásra nézve igazak lennének, győzze le magában a gúnyra való határtalan hajlandóságot, vegyen kezébe egy könyvet, mely műveltségéhez képest közelebbről alaposabban megismertesse atyáinak hitével, forduljon bizodalommal egy olyanhoz, ki szerető tiszteletének tárgya, mint talán igen kedvelt Hohenlohe hercegünkben ki is jelelhetek, és ilyes utakon szerezzen magának tiszta fogalmakat, helyes nézeteket és állandó igaz meggyőződést, az isteni megváltónak egyedül üdvözítő tanításáról, azon hitről, melyet csak ismerni kell igazán, hogy azt azonnal teljes mivoltában, lelkünk egész erejével elfogadjuk tiszteletünk és szeretetünk legfőbb tárgyakint szűnni nem tudó szorgalommal magunkban őrizzük, neveljük és gyakoroljuk.
S ilyen valóságos nyugodalmat, ilyen teljesen kielégítő hitbeli meggyőződést, ily boldogítva üdvözítő lelkiállapotot nem szűn meg soha óhajtani

tekintetes úrnak
jóakaró lelkipásztora s szolgája,
Lajcsák Ferenc m.k.
nagyváradi püspök

4. Beöthy Ödön válasza Lajcsák Ferenc nagyváradi püspöknek, 1839. július 26.

Nagyméltóságú Főlelkipásztor Úr!

Jóllehet nagyméltóságodnak hozzám intézett elsőbb levele nemcsak váratlan volt reám nézve, de fájdalmasan is érintő, amennyiben olyas vádakat foglalt magában, melyek reám éppen nem illettek, mégis örömest hallgattam volna el, ha csak távolról is gyaníthatám vala, hogy nagyméltóságának július 14-ről kelt válaszát hozándja maga után.
Azon két pont ugyanis, mely nagyméltóságodat, mint lelki atyát és pásztort feleletemben sajnosan érdekli, s melyeknek egyedüli megcáfolására bővebben kiereszkedni kegyeskedik, a többieket, mint sértő személyességeket tárgyazókat, szorgalmatosan mellőzve, holott válasznyerés esetében éppen ezekre kívántam volna megcáfolást, éppen azon két pont, mely vitatkozásom tárgya nem lehet. Az első nem gyengéd helyzetemnél fogva, a másik polemica theologiai értekezéseket vonván maguk után, melyekbe bonyolódni nem kívánok, nem azért pedig mintha megmenekedésre e tömkelegből Ariadné fonalára nem találván, utoljára elbukástól lehetne tartanom; sem azért, mintha e harcot is kivívni nem merném, hanem elveimmel homlokütközésben állván, valamint most, úgy mindörökké kerülni fogom.
Nem veszem én nagyméltóságod jó szívét, nem irántami atyáskodó gondoskodását kétségbe, méginkább hiszem, hogy vallásunk iránti fogalmai nagyméltóságodnak tisztábbak, s urunk Jézus Krisztus tanításaival csak olyas fogalmak egyeztethetők. De ha mindkettőnkének gyümölcse, következményei egy ugy[an]azon célt, melyre törekszünk, mely egyedüli föladásunk, s melynél többet kívánni nem is lehet, elértük, nagyméltóságod hitbeli meggyőződése után élvezi lelki nyugalmát – én is; hiszi s reményli az öröklétet – én is; nem lehetvén pedig senkit hívésre kényszeríteni, meggyőződést erőltetni, nyugodjék meg nagyméltóságod is, valamint én, ki éltem végpercét több ízben láttam már állani előttem, s akkor is, most is éppen nem csalékony, de teljes és tökéletes nyugalmat érzettem s érzek.
Ami a kijelelt oktatót illeti, mélyen tisztelem azon nagy tekintetű férfiút, méltánylani tudom azon fáradhatlan munkásságát, melyet különösen az isteni tisztelet oktató részében keresztény vallásunkat öregbíteni igyekszik, de éppen azért, mivel teljes tiszteletem tárgya, kísértetbe vinni nem szándékom.
Végezetre ismételve és ismételve megolvasván nagyméltóságodhoz intézett levelemet, mi lehetett benne sértő, magam is ismervén az illendőség szabályait, mi személyeskedő, ha nem az igazság, feltalálni nem tudom. S hogy válaszomban valamiket írtam, mind beleillettek, ezt nemcsak a múlt, de talán a jelen szempillanat még inkább igazolandja, s aminek tökéletes értelmét nagyméltóságod finom tapintata kétség kívül felfogandja.
S ezek általában észrevételeim, teljesen hívén, hogy e tárgy nagyméltóságod és közöttem ezennel bevégezve van. Ájtatos könyörgéseibe zárt, mély tisztelettel maradtam

nagyméltóságú főlelkipásztor úrnak
alázatos engedelmes híve,
Beöthy Ödön m.k.
Újmarján, július 26-án 839.