SEGÉDKÖNYVEK

A MAGYAR NYELV ÉS IRODALOM TANÍTÁSÁHOZ.

SZERKESZTI: DR. BÁN ALADÁR,

ÁLL. FŐGIMN. TANÁR.

10. füzet

ETELKA KARJELBEN.

SZOMORKÁS TÖRTÉNET.

NÉGY SZAKASZOKBAN.

IRTA

DUGONICS ANDRÁS.

KIADTA ÉS BEVEZETÉSSEL ELLÁTTA:

Dr. PRÓNAI ANTAL,

KEGYESRENDI TANÁR.

POZSONY 1904. BUDAPEST.

KIADJA STAMPFEL KÁROLY

CS. ÉS KIR. UDVARI ÉS KIR. AKAD. KÖNYVKERESKEDŐ.

Eredeti kiadvány: Etelka karjelben : szomorkás történet : négy szakaszokban / Dugonics András ; kiad., bev. Prónai Antal / Posonyban ; Pest : Stampfel Károly, 1904

(Segédkönyvek a magyar nyelv és irodalom tanításához ; 10.)

BEVEZETÉS.

II. József németesítő törekvései fölrázták a nemzeti szellemet s az elnyomással fenyegetett magyar nyelv most már minden téren követelte jogát. Megindul az izgatás a magyar színészet és a színműirodalom érdekében is, oly sikerrel, hogy 1789-ben megalakulhat az egyetemi ifjakból álló első magyar színjátszó társulat, 1790-ben pedig Kelemen László alapítja meg hivatásos színészekből álló társulatát.

Ezzel azonban nem volt még megoldva a magyar színjáték kérdése. Eddig nem volt színpad, mely drámaírókat nevelt volna s hogy most a hazafias buzgóság felállította nagyra hivatott oltárát, alig akadt író, ki áldozhatott volna rajta. Péczeli pályázata eredmény nélkül marad, Bessenyei komoly drámáinak előadását meg sem kisértik. A színpadnak eleinte fordított drámákkal kellett megelégednie. Majd nemsokára Dugonics népszerű, általánosan ismert regényeihez fordul segítségért, hogy kiegészítse szegényes műsorát. Először az Arany pereczeket dolgozza át Endrődy János piarista, s miután e vállalkozás nagy sikerrel járt, az Etelkát is színre alkalmazta egy lelkes egyetemi hallgató, Soós Márton.

Dugonics nagy örömmel látja e darabok sikerét s ez ihleti, hogy bár nincs igazi drámaíró tehetsége, maga is szerezzen eredeti darabokat. S amily élénk érzékkel találta el regényeivel korának izlését, ahogy bele tudott illeszkedni azokban korának érzésvilágába, ahogy szolgálni tudta közönsége szükségleteit ott, ép úgy megfelelt e tekintetben színdarabjaival is: tehát égető hiányt pótolt a közönség izlésének megfelelő módon. Ez az ő színdarabjainak legfőbb érdeme.

Egyébként ő mint színműíró az iskolai dráma tanítványa. Mint a poetika és retorika tanárának szinte évről-évre kellett gondoskodnia darabról, melyet tanítványaival előadathat.[1] A piarista növendékpapokat már korán hozzászoktatták, hogy alaposan megtanulják a drámaírás mesterségét. Mert valóban annak tekintették. Az anyagot vették, ahol kapták, előbb a szentírásból, majd a klasszikusokból, végül modernebb drámaírók műveit is átdolgozták. Tulajdonképen nem is az volt a fődolog, hogy a mese művészi kerekdedséggel legyen megalkotva, vagy hogy igazi jellemek szerepeljenek benne; a cél a tanítás, nevelés és ennek megfelelően erkölcsi példázatok, vallásos igazságok töltik meg e darabokat; ez az erkölcstanítás azonban sokszor erőltetett. A darabokba szőtt beszédek a szónoki előadás gyakorlására valók.

Mindezek azonban inkább az iskolai dráma virágzása első korszakára illenek; abban a korban, amikor Dugonics tanít, szinte háttérbe vonul az iskolai célzat; minél inkább látogatja ezeket az előadásokat a közönség, annál jobban fogy a drámákból a moralisatio. Első sorban mulattatni akarnak, más színház nincs, pótolják a hiányzónak szerepét is. A közönség tetszése irányítja most már az iskolai dráma írójának a tollát s így kerülnek le a színpadról a szentírás tanító irányú darabjai s így jutnak az iskolába a francia és német vígjátékírók művei, sőt a hazai életből vett “közjátékok.”

Az iskolai dráma fejlődésének ezen a fokán vált alkalmassá a világi színpadra való átlépésre. Valóban az írókra ez nem is volt oly nehéz s ez magyarázza meg, hogy első színműíróink között több piarista van.

Mikor Dugonics a regényeiből átdolgozott darabok sikerét látja, elhatározza, hogy irodalmi működését színdarabokkal fogja folytatni. S drámáiban ugyanoly módszer szerint jár el ő is, mint amelyet iskolai színműveiben hatásosnak tapasztalt: darabjai mind átdolgozások, a tárgynak teljes megmagyarosításával.

Színdarabjai Jeles történetek címen jelentek meg két kötetben (1794-95). Az első kötetben van Toldi Miklós és Etelka Karjelben; a második Bátori Mária és Kún László című darabjait foglalja magában.

Mind a négy történeti színmű, bár az Etelka Karjelben történeti háttere költött. Dugonics nagyon jól látta az akkori színpad hiányát, észrevette mi fog tetszeni abban a lelkesedésre szoruló korban. Az ő utmutatója a közönség izlése. Csak ez magyarázza meg óriási sikerét, páratlan népszerűségét, melyet színdarabjaival is gyarapított. Valóban ő az első drámaírónk, aki igazi tekintélyt szerez, aki visszhangot kelt nemzete szivében. Nem igazi drámaíró, nincs kellő színpadismerete sem, de a tehetség hiányát pótolja éles szeme, a nemzet szükségletei iránt való érzéke.

Idegen darabokat dolgoz át, de azokat “talpig megmásolja.” Ő hiszi, hogy a nevek cseréje, a magyar ruha s néhány becsempészett hazafias szólam gyökerében megváltoztatják az idegen darabot. Valójában a magyarosítás ritkán sikerült, mert a jellemek, a darabok szelleme, levegője idegen maradt. De ezt ő maga sem vette észre, közönsége meg éppen nem; ennek elég volt a külső csillogás és – valljuk meg – műveltsége is sokkal csekélyebb, hogysem a történeti háttér igazságát megbirálni tudná. Olvasás közben pedig támogatták képzeletét a nagyszámú jegyzetek, melyekkel Dugonics igazán ügyesen tudta a cselekmény folyamát szegélyezni.

Darabjai közül legnagyobb hatása volt a Bátori Máriának, (1862-ben játszották utoljára), legérdekesebb meséjű színműve azonban az Etelka Karjelben.

E darabjának történeti háttere Sajnovics János Demonstratiójának köszöni keletkezését. Sajnovics könyve nyelvészeti munka, azonban inkább nyelvészeti rajongás, mint igazi nyelvészet.[2]

Sajnovics ugy találja, hogy a lappok nyelve oly közel áll a magyarhoz, hogy ezek a lappot könnyen megértenék. Kutatásai közben annyira elragadta a buzgóság, hogy mikor a lappokat hallotta, szinte a magyarok közé képzelte magát (Demonstratio, 21. l.). Egy szóval igazi testvérnépet talált ott fent északon. Munkájának végén még tovább megy s Hell Miksa után a magyarok őshazáját Karéliába[3] helyezi, amely Finnországnak tartománya és a karjeliak a magyarok ősei. A finnek azonban még ezeknél is régibb néptörzs (Demonstratio, 119. l.). A munkának ez a része hatott leginkább Dugonics írói munkálkodására, már az Etelka c. regényében is, de még jobban később Jólánkában és szóban levő színművében.

Valóban szinte költi a történelmet. Megmagyarázza, miképen kerültek északra a magyarok testvérei, Ed, Csaba fiának vezérlete alatt s megalapították Finomországot, melyet azért neveztek így, mert lakosai csinosak, finomak voltak… Ennek a fejedelemnek ivadéka Etele, színdarabunk egyik főalakja.

Dugonics a hatalmas karjeli birodalmat így írja, le (Jólánka, I. k. 55. jegyz.): “…A karjeli birodalom… éjszak felé vagyon Balta-tengörnek finomi öble mellett. Ezt a sok részekre eloszlott tengört azért nevezhették édes eleink baltának: mert (az ő képzelődésük szerint) balta formája volt, vagyon mostanában is. A karjeli birodalomnak határjai ezek: I-szer a finomi öböl és Honvár (Hongria, Ingria, Ingermanland). II-szor: napkeletre, egy gyönyörű kis ország, melyet így neveztek: Holmi; mostanában: Holmia. III-szor: éjszakfelé vagyon egy hosszú ország, melyet a régiek Savónak mondottak, most Savólandiának, Savólaxiának is. IV-szer: napnyugatra vagyon Botország (mostanában Bothnia). Azután Finomország (most Finnia). Innét Nyílország (most Nylandia). Végtére Kajánország (mostanában Kajánia). Ezek bizonnyára mind magyar nevek s azt jelentik, hogy magyar eleink ezen tartományokat birtokukban tartották és innét mentek aztán a világon széjjel…”

Ime így működik Dugonics képzelete nemcsak a történelem, hanem a földrajz terén is. Amit forrásaiban talál, átalakítja, a földrajzi neveket etymologiai játékkal magyarossá formálja – így népesíti be azokat az ismeretlen tartományokat a magyarok őseivel. Önkéntelenül is eszünkbe jut itt Horvát István, aki valóban egyenes követője Dugonicsnak a fanatikus hazafias érzés irányította történelmi módszer tekintetében.

A történelmi háttért Dugonics Sajnovics után alkotja meg, azonban a darab meséje sem az ő leleménye. Érdekes, hogy Dugonicsnak e darabja az első nyoma irodalmunkban Shakespere hatásának: határozottan észrevehető, hogy meséje a Vihar és a Téli rege cselekményéből készült. Nem valószinü, hogy Dugonics maga olvasztotta össze a két darabot, bár nem volna lehetetlen, mert hisz akkor már Shakespere darabjai megjelentek német fordításban; azonban amint többi darabjait egy-egy kész német darab után alkalmazta magyar színre, úgy valószinübbnek kell tartanunk e darabjánál is, hogy egy kész átdolgozásból merített. Ez a közvetetlen forrása különben is ügyesebb kézre vall.

A darab meséje határozottan érdekesebb többi színdarabjainál, a figyelmet mindvégig leköti s még a mai olvasó is unalom nélkül olvashatja. Kár, hogy sok benne a főcselekményhez nem tartozó részlet s több felesleges szereplő is akadályozza a gyors kifejletet. Éppen ezeknek nincsenek Shakespere darabjaiban megfelelőik. A főbb szereplők mását mind megtaláljuk Shakesperenél. Etele nem más mint Leontesz (Téli rege), Etelka Hermione (Téli r.) és Prospero (Vihar) alakjából olvadt eggyé, Kréka szeretetreméltó, naiv egyénisége Mirandára (Vihar) és Perditára (Téli r.) utal; az aljas cselszövő Hengeri a Vihar Sycoraxa, Nagyhabi Cleomenesre és Sebastianora emlékeztet. Felesleges személyek Márna, Tabán, Ballagi, sőt Széplaki is.[4]

Shakespere idillikus, romantikus színműveiben sok a játsziság, a kedves, fantasztikus jelenetek beleillenek ama darabok keretébe. Dugonics azonban történeti színművet ír, amelyben nagyon is ügyelni kellene a valószinüségre; neki nincs is elegendő ereje a képzelet játékának feltüntetésére, másrészt az ilyes jelenetek nem is valók az ő történeti színművébe. Pedig ami közönségét a figyelmet lekötő mese mellett élénken érdekelhette, az a költött történeti háttér volt. Dugonics jól tudta, mi foglalkoztatja legjobban olvasói képzeletét s azért mutatott rá oly különös szeretettel az ősi dicsőség korára, amikor a magyar rokonság oly hatalmas, oly messze területeken uralkodó volt. A kilencvenes évek nemzeti lelkesedésének így adott táplálékot.

A darab a színpadon nem szerepel oly sokszor, mint gyöngébb társai, például a Bátori Mária. Ezt csak abból magyarázhatjuk, hogy színrehozatala sok áldozatot kivánt, a szini felszerelés, ruházat olyan, amelyet más darabokban nem igen használhattak.

Mikor Dugonicsnak e színdarabját a nyilvánosság elé bocsátjuk, nem mulaszthatjuk el, hogy rá ne mutassunk még az írónak mindenképen figyelemre méltó nyelvére. Dugonics az első író, aki a népnek nyelvét jóformán összes sajátságaival beleviszi az irodalomba. A népnyelv rejtett kincseit, szólásait, közmondásait megbecsüli s hazafias buzgósággal illeszti műveibe. Csak az a kár, hogy túlságosan halmozza a népiességet, úgy hogy stilusa néha szinte roskadozik a népies sallang terhe alatt. De nem is válogatós: kifejezéseinek nagy része így az izlés rovására esik. Stilusából valóban hiányzik a finomság.

Előadásának magyarsága azonban nem merül ki a népiességben: a mondatszerkesztés sem utolsó érdeme. Jól tudja, hogy a magyar stilus szereti a rövidebb, közbeszólásokkal nem nagyon terhelt mondatokat: itt-ott igazán meglep rövid, világos s magyarosan egymás mellé helyezett mondataival. Máskor azonban feltünően bántják nyelvérzékünket felbukkanó latinizmusai, (a feltételes mód használata a mellékmondatokban, acc. c. inf.), sőt germanizmusok is előfordulnak. Szókincse gazdag, a nép szókészlete rendelkezésére áll. Ujonnan alkotott szó is sok akad, ő maga is szivesen alkot új szókat. Ezek közül számos forgalomba került és meg is maradt a használatban. Mint nyelvművelő és nyelvujító valóban egyike legnevezetesebb íróinknak; kevesen vannak, kik a nyelvujítás korában hasonló sikerrel gazdagították a nyelvet. Művei elavulhattak, de szavai között számos van, mely nem avult el a mai napig. Nemcsak a mathematika nyelve utal az ő szavaira – tudvalevő hogy teljesen megmagyarosította a mennyiségtani fogalmakat – hanem mai beszédünk nem egy szavának bölcsője is Dugonics művei között keresendő.[5]

*

Az Etelka Karjelben ez alkalommal jelenik meg második kiadásban. Helyszűke miatt el kellett hagynunk a darab II. szakaszát, ennek csak tartalmát közöljük; elmarad még az I. szakasz bé-vezetése (az előzmények), ezt csak kivonatosan adjuk. Úgyszintén elmaradnak legnagyobb részben Dugonics jegyzetei is, csak egyet-kettőt hagytunk meg mutatónak. Dugonics írása módját megtartottuk, csupán a hiányjeleket hagytuk el az egyes szavak végéről (a’) s az -jét írtuk mai formában.

SZEREPLŐ-SZEMÉLYEK.[6]

Etele: Karjeli fejedelem.

Tabán: Etelének fia.

Ete: a finomi fejedelem fia.

Nagyhabi: Etelének kórmányosa.

Hengeri.

Kréka: Etelének és Ketelának (Etelkának) leánya.

Ketela (Etelka): Etelének felesége.

Széplaki: a lápok fejedelme.

Kanda: Széplaki felesége.

Márna: Széplaki és Kanda leánya.

Vizaknai: Széplaki kórmányosa.

Ballagi (Héjja): Etelének és Ketelának (Etelkának) leánya.

Perbete: Etele hajós legénye.

ELŐ-INTÉS.

Etelkának Karjeli viszontagságait, Etelének reméntelen történeteit vettem irásomban: mert ezen dolgot emlékezetre méltónak lenni gondoltam. Soha el-nem hihetné, el-se gondolhatná az ember, hogy annyi gyötrelmeken mennyen azon ember körösztül, kit egyszer a változó Szerencse forgó kerekére fel-kapott.

Vóltak, kik midőn ezen Munkámba fogtam, azt javallották: hogy ezen könyvemet-is a szerént írjam, mint, hat esztendők előt, Etelka történeteinek két könyveit irtam. És igy e mostani dolgok ama két könyvekben foglaltt történeteknek folytatásai legyenek, igy az-után Etelka, három könyvekben állyon elő.

De, hogy ezt ne cselekedgyem, két okaim vóltak. Első az: mivel Etelka végének ott kelletett szakadni, midőn Etelével Világoson egybe-jött. Akár mi többet adtam vólna ahhoz, az a Szabások és minden jó izlés ellen való lett vólna. Igy szakasztya félbe Virgilius-is Éneissét, midőn Turnus meg-öletett. Igy szakasztottam-el én-is, a Gyapjas Vitézeket, midőn Jázon az Arany gyapjas báránynak bőrét kezéhez vette. Korpázzák-is azért Homérust: hogy Odisseájában többet szóllott, mint midőn Ulisses Feleségéhez érkezett.

Második okom ez vala: meg-kévántam kémélleni azoknak fáradságjokat, kik ezen munkámat-is a Jádzó-szinre akarnák alkalmaztatni. Sóós, Endrődi Urak dicsőségessen fáradoztak: hogy amaz ugyan Etelkát, eme pedig az Arany Pereczeket szem eleibe tegyék. Iparkodásjoknak azon bérét vették, hogy munkájokat mind Magyar-Országban Pesten és Budán, mind Erdély-Országban Kolosvárott örömest látták, és hallották a Magyar szem-fülek.

Én tehát Etelkának Karjeli történeteit vállaimra vettem, és magam kévántam a Játék-szinre állitani, Úgy gondolkozom: hogy ezzel édes Hazámnak, mind örömére, mind hasznára tárgyalok. Irám Pesten 1794-ben. Első Májusban.

ELSŐ SZAKASZ.

Elő-beszéd.

Dugonics elmondja az Etelka Karjelben előzményeit s igy összefüggésbe hozza ezen színdarabját Etelka cimü regényével.

Etelét anyja Héjja többször kéri, hogy térjen vissza hazájába Karjelbe. De mivel Zoltán fejedelem Etelére bizza a németek ellen való hadakozást, nem teljesítheti anyja kérését. Hadviselése győzelemmel végződik. Mig odajár, fia születik, Tabán. Ekkor végre elhatározza, hogy haza megy Etelkával és Tabánnal; mikor haza ér, anyját már halva találja.

Ennyi az előbeszéd foglalata. Hogy azonban e szindarab könnyebben legyen érthető, elmondjuk az előzményeket is, melyek a darab későbbi folyamán tünnek ki. Etelka egyideig boldogan él szeretett Eteléjével, mig Hengeri, egy gaz cselszövő, fel nem dulja boldogságát. Ez ugyanis szemet vet Etelkára, de mivel tudja, hogy megközelithetetlen, furfangosan kieszelt tervvel akar céljához jutni. Etelka szobájába rejtőzik s mikor észreveszi, hogy Etele közeledik, ennek szemeláttára kiugrik. E gaz tettével az a terve, hogy ha Etele eltaszítja bünösnek vélt feleségét, ő könnyebben férkőzhetik hozzá. Etele csakugyan hütlennek, bünösnek tartja Etelkát s nagy bánatában elbujdosik, anélkül, hogy csak valamit is szólna Etelkának. Ez – nem is sejtve mi történt, mert Hengeri tettéről nem tudott semmit – Etele után indul, de a tengeren hajótörést szenved; a szerencsés véletlennek köszönheti csupán, hogy a vihar Kréka leányával egy elhagyott szigetre veti. Itt él már tizenhat éve. E szigetre került már előbb Hengeri is, akit Etele barátja Széplaki a lápok fejedelme tett ki ide büntetésből.

Etele bujdosása közben véletlenül szintén e szigetre kerül s itt kezdődik a darab.

ELSŐ RÉSZ.

Etele a vad Szigetben.[7]

Irgalmatlan nagy szélvészek valának az el-múlt éjtszaka. Minden felől menny-dörgöttek a levegők. Úgy-annyira hányattatott Etelének hajója: hogy ezen vad szigetnek partjára nem szántt akarattyából, hanem a Szél vizeknek kéntelenítéséből származott a ki-költözködés. Ide tehát szükség képpen, és igen véletlenül érkezett.

Mindenütt magával hordozta Tabán-fiát, és más valami felserdült Ifiat-is, kit mindenkoron fiának, Etének-is nevezett. Tabán el-haladta immár a huszonkét esztendőt. Mind-ekkoráig nőtelen lévén, sokszor el-akará venni a Lápok fejedelmének kis-aszszonyát Márnát; de, Attyának kedvetlenségét látván, mindeddig Házasságának kévánságában gyötrődött. Ete két esztendővel vala fiatalabb Tabánnál.

Hogy azon éjjeli zúr-zavarok után reggel a Szigetre értek és szerencséssen ki-is-kötöttek, Etele tüstént meg-parancsolta embereinek: hogy Sátorokat üssenek. E Szigetet, bele únván a sok kódorgásokba, lak-helyéűl választotta: mert leg-vadabbnak, és az emberi munkálkodásnak minden nyomától meddőnek tapasztalta. – Elég kincset, és embereket hozván magával, soha innét Karjelbe vissza-menni nem akart. Ki-hozatván a hajóból mindeneket, azokat sátorjai alá rakatta. Az-után egy kő-darabra űlvén, meg-pihent. Kis várakozás után, így szólla hozzája.

Tabán: Az én atyám talán búskodik? Hiszen, akár mi nyomorúltúl-is, még-is itt vagyunk.

Etele: Igen-is itt vagyunk édes fiaim. Hála légyen a Magyarok Istenének: hogy a tengeri vizek közül ki-szabadultunk. – Fiaim! ezen Sziget igen alkalmatos lészen örök lakásunkra. Itt egy Aszszonyra se találhattok, kik sziveteket meg-ronthatnák, és benneteket magokhoz csábíthatnának.

Tabán: Itt ugyan irrúl se lehetne egygyet találni. De hol-is vennék itten magokat?

Etele: Oh Fiaim! Szaladgyatok ezen késértetektől. Ne higygyetek nékik. Ezek rontyák-meg szivetekben a valóságos Magyar erkölcsöket.

Tabán: De, édes Atyám, irgalmatlan nagy Szélvész vala ám az akkor. És mivel éjtszakára dörgött, annál félelmessebbek vóltak kövei.

Etele: De Tik-is, kedves Magzatim, ugyan-csak emberől viseltétek ám magatokat. A hajós legények csak fittyek hozzátok képpest. Ki-tettszett bennetek a Magyar vér.

Ete: Csak azon örvendettem szél-vizeink között: hogy egy Aszszony se vala hajónkban. Széplaki fejedelemnek Gályájában, tudom, hogy jajgattak az aszszonyok. Az ő hajóját-is a mi Szél-vészünk hányhatta. Mert, a-mint a sötétben észre-vehettem, mindenütt nyomunkba evedzettek.

Tabán: Istenem: ha Széplakinak hajójában mind el-vesztek az Aszszonyok! be irtóztató gondolat! – Atyám! ha ők oda lettek, nem te vagy-é valóságos oka méltatlan haláljoknak?

Etele: Én lehetnék oka? – Talán azt akarád mondani: hogy én vagyok oka ki-szabadulásjoknak. Mert: ha én őket (a-mint esedeztek vala) hajómra vettem vólna; és hajós legénjeim, a szélvészek között, azoknak lármáikat, jajgatásjokat hallották vólna, mind-nyájan szívjeket el-vesztették vólna, és így mind-nyájan most a nedves noszojában fekünnénk a Tenger fenekén.

Ete: De a már bizonyos.

Etele: De pedig én legénjeimhez felkiáltottam: Fiaim! így mondék: Rajta, körösztül a hullámos habokon. Mí aszszonyok nem vagyunk, hogy hasztalanúl jajgassunk. Emberellyük-meg magunkat. Semmit se féllyünk a sívitó szelektől. – Mind ezeket nem mondhattam, s-legényeimet nem bátríthattam vólna, ha azon jajgató partékák hajómban lettek vólna.

Midőn ezeket, és az előbbeineket mondotta Etele, szűntelen imide, és amoda nezegélt Ete, és, e Szigetnek minden részeire vetvén szorgalmatos szemeit, eleget nem csudálhatta annak ékességét. De úgy tettszett, mintha, egy különös helyre vetvén szemeit, csudálkozott vólna. Mind-úntalan lopogató[8] szemekkel nézegelte őtet Etele. De, előbbeni csudálkozásiból még vissza-nem-térhetvén, Etelének előbbeni beszédgyei után, zúr-zavarjai között ezeket mondotta

Ete: De a már igaz – Ugyan úgy-é? – de a már más – És ugyan rendes.

Etele: Hallod-é, Fiók? Mi lelte fejedet, hogy im-ide és ám-oda csavargatod? Mit kukucskálsz annyit ama tájjékokra?

Ete: El-iszonyadva, és álmélkodva: Isten bizony: énnékem úgy tettszik: mintha már egyszer ezen Szigetben tévelyegtem vólna.

Etele: Talán el-ment az eszed?

Tabán: No, édes Öcsém! most ugyan botlottál. Hiszen e Szigetbe a Szelek se botlanak-meg.

Ete: De, Bátya! a-mit én egyszer meg-látok, meg-vagyon az látva. – Látod ama kősziklát? – Látod ama le-hengeredett Cser-fát?

Tabán: Kő-sziklákat, Cser-fákat másutt-is látni. Én-is láttam eleget.

Ete: De én illyet soha se, hanem két esztendő előtt, midőn itt valék. – Ime! Ime! Bátya itt a tűz-hely-is. – Oh irgalmas fények! Immár tudom hol vagyok.

Etele: Jöszte idább Ete-fiam.

Ete: Parancsollyon Uram-atyám.

Etele, megtapogatván homlokát, és erit: Nézz jól a szemembe. Kis várakozás után: Te, Isten úgy tartson, forró betegségbe estél. Ha nem érzed-is, de bizonyossan rószszúl vagy.

Ete, igen nagy lánggal: Ereszszen-el Uram-atyám! – Ime ösztönöz engem valami. – Lám! Lám! – azon Bük-fát-is! ama horgas partokat! – amaz annyit, meg annyit!

Ezeket mondván nagy nyughatatlanságban vala az Ifiú. Meg-fogta néki nagy haraggal kezét, és így szólla

Etele: Egy tapodást se innent, eszeveszett ifiú! Mi lelhetett tégedet?

Ete: Minden tartóztatás haszontalan. – Törjön, vagy szakadgyon, el-kelletik mennem!

Etele, haragossan: Hát én a Te atyád nem vagyok? – Szalma-török[9] talán? – és néked nem parancsolhatok? – Meg-álly, mondom. Avagy tüstént a Hajóra vissza-takarodgy.

Ete, meg-mértékelvén magát: Atyám! lehet-é a Szivnek parancsolhatni? – Mind-az-által: nem bánom – De meg-engedhetni még-is egy engedelmes fiúnak, hogy a Szigetnek ezen erdejében el-mennyen. Viszszajövök, ha valamit meg-látok.

Etele: Soha illy balgatagságot felőlled. No jól vagyon – Hallod-é Tabán! Lelkedre kötöm Öcsédet. – Ha tapasztalod: hogy képzelődései meg-szünnek, avagy hagymászsza el-múlik; erezd, hadd fussa-ki magát.

Tabán: Gondom lészen reája.

Etele: Ha pedig látod: hogy valósággal megbolondult; tapodásnyira se erezd. – Kösd-meg őtet, és vissza vele hajónkba. Ott fog múlni tüze, ahol víz vagyon.

Tabán: Talán nem olly veszedelmes hagymászsza.[10]

Etele, szomorkodva: Szegény Fiók! – bizony sajnállanám, ha meg-bolondulna. Alattomban: De mit használ nékem-is: hogy ép eszem vagyon? – Nyilvánossan: Fiaim! én el-megyek. – Talán le-fekszem. – Három éjjel be-nem-húnhattam szememet. El-méne.

MÁSODIK RÉSZ.

Etének csudálkozása.

Tabán, Attyának el-menetele után: Az Istenre kérlek, édes Öcsém: mi juthatott eszedbe? Ébren vagy-é? avagy álmodozol? – Fontosok-é atyámnak gyanúi? Avagy ezen Sziget…

Ete: Ez az ez, édes Tabánom! Itt vagyon az én Kincsem el-rejtve, mellyet két esztendők előtt láttam.

Tabán: Bizonyossan igazat mondott Atyám. Te meg-tébolyodtál.

Ete: Oh meg-nem-tébolyodtam, édes Bátyám. Két esztendők előtt két napokat töltöttem ezen Szigetben. Itt láttam akkor azon kincsemet, kit még mostanában-is szivemben hordozok. Egy drága teremtést.

Tabán: Így tehát nem álmodozol?

Ete: Oh nem álmodozom, édes Bátyám. Mert az álom illy hathatós nem lehet. Valóságot mondok. Itt van az én angyalom! – Erről én egy szót nem mertem mondani édes Atyánknak.

Tabán: Azt okossan tetted: mert már eddig a hajóban lelted vólna magadat.

Ete: Oh Istenem! ha csak hirét hallya-is valahol az aszszonyoknak, tüstént oda van, és szélvészbe keveredik.

Tabán: Oh pedig, ha azt-is meg-tudgya: hogy én-is szeretek! – Öcsém egy bajunk mind-a-kettőnknek. Szivem hajlandóságát előtted immár nem tagadhatom.

Ete: Eddig-is el-tagadhattad tehát?

Tabán: Nem te tőlled, hanem Atyánktól, valamint te-is, tartottam. Széplakinak hajójában vagyon ama drága Teremtés, ki szivembe bé-hatott, ki-se-léphet belőlle. – Oh! ha az múltt éjtszakai szélvizek között el-veszett! Oh ha őtet többé nem láthatnám! Bocsasd-meg Isten, de talán atyámra-is meg-neheztelnék, hogy őtet, annyi kérései után, mi hajónkba nem vette. – El-veszett-é ő, édes Öcsém?

Ete: El-nem veszett édes Tabánom. – Széplaki Fejedelemnek kormányossa Vizaknai talpra esett ember. Azt igérte: hogy nyomunkban lészen. Ha szerencséje szólgált, még ma itt terem.

Tabán: Igaz ugyan: hogy kétségbe nem kelletik esni a jó kormányosnak. De mi hasznom abban-is: ha szerencséssen ide érkeznek.

Ete: No bátya miért?

Tabán: Oh édes Öcsem: a-mi édes atyánk, minden jósága mellett, igen kemény ember. Egészlen reá-vetette fejét, hogy soha meg-ne-házasodgyam. – Minden-nap hallom azon szavait: hogy az aszszonyoknak a legjobbika sem ér egy törött Rokka-talpat, egy ketté hasadt pereszlent.[11] Ezen szavak körösztül-járják szivemet.

Ete: Nem-is csekélység igy le-gyalázni a szép nemet.

Tabán: Hallyad csak ami inkább hóhérollya szivemet. Széplakinak kis-aszszonyát ha csak emlegetem-is előtte; egy fülén bé-veszi, a másikon pedig hamar ki-ereszti.

Ete: Ez már fájdalmas dolog illyen esztendődben.

Tabán: Midőn leg-is-leg-elsőben beszéllettem a Kis-aszszonyal, és annak elevenségét, ábrázattyának gyönyörű vonásait, tagjainak gyönyörűebb ejtéseit emlegettem előtte; meg-fogta nagy atyai kegyességgel kezemet, valahová vezetni-is akara. Hogy a Kis-aszszony mellett elmentünk, néki illy kurtán szóllott: a kis-aszszony foga az én fiamban nem kopik.

Ete: Ugyan kurta vala a válasz. Hát te néked mit szóllott?

Tabán: Hogy osztán magunk lévénk, illy kurtán szóllott nékem-is: ha még egyszer rajta kaplak benneteket, akkor osztán bővebben. De Te Öcsém hallod-é? Nem-is hallod beszédemet. – Egészlen el-andalodtál. – Hallod-é Ete? Ete-öcsém!

Valóban Tabánnak előbbeni beszédgyeire éppen nem hallgatott Ete: mert: körös-körűl hordozván szemeit, meg-látta azon fát, mellyre maga nevét fel-metszette valaki. Midőn ama fához nagy szivdobogással méne, így szólla

Ete: Oh Tabán, ki hallaná szavadat, ha illy környűlménben vólna? – Látod eme fán Ete-nevemet. Meg-csókolván a fát: Ez az én Szigeti Nimfámnak keze-irása! – Sirt, tudom, midőn akkor tőlle meg-váltam. De mást nem tehettem, mert, akaratom ellen, el-hurczoltanak. Tudom sóhajtozott utánnam. – Isten velünk bátya! Én el-megyek, és fel-keresem őtet.

HARMADIK RÉSZ.

Nagyhabi Tabánnal.

Ezen időben Etelének hires Kórmányossa vala Nagyhabi. Héjjának, Etele annyának, közelről való Atyafia-is vala. Ugyan-azért: mind magától Etelétől, mind annak fiától nagyra böcsültetett. Szerették őtet ezen Ifiak, és előtte bátorságossan ki-is-szokták-adni sziveknek minden titkait. Hogy mostanában dolgát a hajónál el-végzette, Etelét-is kévánsága szerént, az árbócz-fa mellett le-fektette, az Ifiakhoz érkezvén, így szólla hozzájok

Nagyhabi: Soha, még élek, nem örvendettem annyira, mint mikor hajónkat e Szigetnek partjára ki-kötöttem, és az árbócz-fa mellé szegény Atyátokat le-fektettem. Három éjtszaka bé-nem-húnta szemeit. Ezen el-multt éjtszaka én ugyan szemeire vetettem: hogy maga tartaná a kórmányt; az én mesterségemben pedig nem bízna. De ő csak azt mondotta erre: Hallod-é Nagyhabi! Fiaim vannak a hajóban: azoknak nincs jobb kórmányosok édes attyoknál.

Ete: Igen jól mondád, édes Nagyhabim. Etele ugyan valóságossan egy igazi atya. Oh! bár csak fel-tételeiben ne lenne egészlen a nyakasságig állhatatos.

Nagyhabi: Lassabban édes Öcsém; Ő néked atyád.

Tabán: Te-is valóban, Öreg Bátya! bizonyossan jó atya-fi-is, emberséges ember-is vagy. Oh! ha néha-néha többet szóllanál édes Atyánknak; talán eddig meg-lágyithattad vólna kemény gondolatait.

Nagyhabi: Fiaim! én tikteket, mint valóságos atyafi, nagyon szeretlek. De lelkem isméretének csendességét még inkább szeretem. Ha a kórmányosnak lelke-ismérete nincs helyén, bár kezébe se venné a kormánt.

Ete: Úgy, de mi gátolhat-meg abban, hogy sziveink érzékenségeiről, ártatlan szerelmünkről, vele egygyet-kettőt ne szóllyál?

Nagyhabi: Ime, édes Atyámfiai: én Atyátok előtt Testemre-lelkemre meg-esküdtem: hogy soha a szerelemről, soha az aszszonyi személlyekről soha egy szót elő-nem-hozandok előtte. Már most tehát: ha ugyan-csak még-is szóllanék; talán mint attyafiát, magatól el-nem-kergetne; de én, mind lekötött hitemet, mind lelkem isméretét pokolba kergetném; és igy, Isten úgy tartson, eddig a mi hajónk-is a Pokol vidékinél fetrengene.

Ete: De mi okra nézve jó Bátya?

Nagyhabi: Mert én, rosz lelkem ismérete miátt, a veszedelmekben hamar el-tébolyadnám. Szünetlen e szavakkal szóllitanám-meg-magamat: Nagyhabi! ugyan ebűl viselted Urad iránt magadat. Lehetetlen: hogy e veszedelemből ki-menekedgy.

Tabán: Igy tehát én Széplaki kis-aszszonyról-is veled nem szóllhatok.

Nagyhabi: Velem ugyan szóllhattok, mert azt atyátoknak meg-nem-igértem. De nem a végre, hogy azon kis-aszszonyról atyátok előtt beszéllyek.

Tabán: Oda tehát minden reménségem.

Nagyhabi: Még-sem úgy vagyon. Ime: hogy meg-mutassam, hogy titeket valósággal szeretlek; tudtotokra adok valamit, a-miről talán nem gondokoznátok.

Ete: Csak szaporán, édes Nagyhabim: mert nékem sietős dolgom vagyon.

Tabán: El-tökéllette talán édes Atyám, hogy engem Széplaki kis-aszszonnyal, ama kedves Márnámmal, meg-bóldogit?

Nagyhabi: Azt tökellette-el: hogy ezen Szigetben veletek egygyütt holttig meg-marad, de úgy ám, ha Széplaki-fejedelemnek hajója elsüllyedett, és vele együtt az ott lévő aszszonyok mind el-vesztenek.

Tabán: Oh kegyetlen gondolat. Mi oka lehetne osztán itt maradásának?

Nagyhabi: Mert ezen el-hagyattatott vad Szigetben semmi fehér-személlyek nem lesznek, kik benneteket el-csábithassanak.

Ete, el-mosolyodva: No ugyan ki-találta az Atyám!

Nagyhabi: No mért nem?

Ete: De lelkem, ott-is teremnek a Fejér-népek, ahhol őket nem vetik.

Tabán, nevetve: Soha Atyánk igy el-nem-vetette az útat.

Nagyhabi: Mi a Tatárt gondoltok? Atyátoknak ezen okos intézete talán nevetségre méltónak láttszik előttetek? Azt ugyan nem gondolnám.

Tabán: Nevetségre valónak ugyan nem; de csudálkozásra méltónak minden bizonnyal.

Nagyhabi: Hogy-hogy Öcsém?

Tabán: Mert van valami ezen el-hagyattatott Szigetben, a mi atyámnak esze-ágába se tűnhetett. Itt egy gyönyörű Leány tartózkodik, Ete-öcsémnek kedvesse.

Ete: És ezen Virág-szálhoz én tüstént el-futok. Nagyhabi! Soha annak párját nem láttad.

Nagyhabi: Egy szót se többet. Én azon leányról hallani sem akarok valamit.

Tabán: Édes Öcsém! Ne tartson sokáig a beszéd. Szalagygy: hogy hamarébb, viszsza-térj.

Ete: Igen-is szaladok. És ha fel-találom kedvesemet, már akkor engemet itt-felejthet az atyám. Oh szerencse el-ne-hagygy! El megyen.

NEGYEDIK RÉSZ.

A Titok eleje.

Nagyhabi: Ha úgy van a dolog, Etele ugyan gondolataiban meg-csalattatott. A hol egy leány találtatik, vannak ott többen is. Tehát, ha Széplakinak hajója el-süllyedett, talán Tabán-is egy Szigeti Nimfához ragaszkodik. – Márna-kis-aszszonynak halála után, ez igen rendes lenne.

Tabán: De mért ijesztgetel engemet?

Nagyhabi: Nem ijesztgetlek tehát. Hanem csak azt kérdem tőlled, nem tudnád-é nékem meg-mondani az okát, mért gyűlöli Atyád annyira az aszszonyi Személlyeket?

Tabán: Csudálatos dolog! ezt nékem tőlled kellene kérdenem.

Nagyhabi: Hiszen néki is vala Felesége Etelka, kit ő ki mondhatatlan-képpen szeretett. Nem tudsz-é valamit-e történetről?

Tabán: Én erről éppen annyit tudok, a mennyit te tudsz. Csak három esztendős vóltam, midőn édes Atyám Szegedről Budára hozott, és Zoltántól, a Magyarok Fejedelmétől, el-búcsúztatott. Akkor atyám Karjelbe jött egy aszszonyi személlyel, kit én édes anyámnak mondottam.

Nagyhabi: No tovább ezen anyádról.

Tabán: A többiről éppenséggel nem emlékezem. Azt tudom: hogy két esztendők el-folyása után soha többé édes anyámat nem láttam; soha felőlle semmit se hallottam.

Nagyhabi: Atyád nem emlegette többé?

Tabán: Sőtt azon vólt: hogy szivemben az aszszonyok ellen való dühösséget fel-indíttsa; és igy engemet ezen aszszony-gyűlölő állapotomban holtomiglan meg-tartson. Soha se tapasztaltam azután, hogy valami fehér személlyel szóllott vólna, és neki gorombaságokat nem mondott vólna.

Nagyhabi: Igaz igaz: elég vastagon bánt velek.

Tabán: Oh édes Nagyhabim! mennél ocsmányabb festékekkel festette-le előttem a Fehér-népeket, és azoknak Majom-ábrazattyokat (tudgya a Manó, mi okból) de azok mindég szebb angyaloknak látszattattak előttem.

Nagyhabi: Ez nem nagy csuda.

Tabán: Sőtt: minek-utánna Széplaki-kisaszszonyt meg-pillantottam, már akkor atyámnak minden okoskodásaival semmit se gondoltam. – Istenem! ha majd azt-is meg-tudgya, hogy Ete öcsém-is szeret, és Kegyesse ezen Szigetben tartózkodik; már akkor az eget a földdel össze-keveri.

Nagyhabi: De igy hát nem sokára felszedgyük a Vas-macskát, ki-is-terjesztyük vitorjáinkat. Oh be kévánnék betegségének valóságos okára jönni, nem más végre bizonnyal; hanem: hogy ki-tanulhatnám: vólna-é valami reménség ki-gyógyulása felől.

Tabán: És azt ő néked meg-nem-mondotta akkor, midőn Testedre-lelkedre meg-esküdtetett: hogy vele semmi aszszonyok felől ne szollyál.

Nagyhabi: Mindgyárt el-mondom: hogy esett azon nagy esküvés. Hogy egyszer a Baltai tengeren hajóztunk; irtóztató nagy szélvizek támadtak. Én a kórmánt tartottam; ő mellettem állott fejét könyökjére támasztva, és gondolkozva. Szorgalmatossan nézte a Szeleknek honnan-jöttöket, a Gönczöl-szekerét, a fias tyúkot. Uram (mondék) mért vagy olly szomorú? Ő erre igy felelt: Hallod-é Nagyhabi. Éppen tizen-hat esztendők előtt (midőn a Lápok fejedelméhez menni akartam: hogy őtet Országomba híjjam, és néki Etelkámat, az én kedves Etelkámat, meg-mutassam) éppen illy veszedelemben valék. Olly szivessen imádkoztam a Magyarok-Istenének: hogy meg-szabaditson. Meg-is-szabadított. Azt gondolám akkor hogy öröm napjaimból ki-nem-fogyhatok. De adta vólna az Isten, hogy akkor, hajómmal egygyütt el-süllyedtem vólna: mert az-után otthon valamit nem láttam vólna.

Tabán: No mit látott tehát?

Nagyhabi: Ha akkor békét hagytam vólna atyádnak, talán a titkot egészszen ki-tálalta vólna. De, sok kérdéseimre, és úntatásaimra meg-boszszankodván, engemet Testemre-lelkemre megesküdtetett: hogy soha többe e dologról nem kérdezősködöm, soha előtte az aszszonyok felől beszélleni nem fogok.

Tabán: De már most reá-mernék eskünni: hogy őtet valami aszszony nagyon le-gyalázta.

Nagyhabi: Igy jár velek utóllyára a férjfiú.

Tabán: De édes Nagyhabim! nem mindenik fehér-személly egy forma. Oh csak egyszer hallana bennünket édes atyánk, midőn Széplaki-kis-aszszonnyal egygyütt beszéllünk! megmásolná, tudom, gondolatait, és azt mondaná: hogy vannak még a fehér nép között tisztességes Szemellyek.

Nagyhabi: Jól mondád kis Öcsém. – De mi itten csak el-kotyognánk, és a hajóhoz nem látnánk, holott Etele le-heveredett. Mennyünk édes kis Öcsém. El megyen Tabánnal.

ÖTÖDIK RÉSZ.

Hengerinek mi-vóltta.

Gonosz és förtelmes lélek lakott Hengeriben. Eme vad Szigetbe-is (tizenhat esztendők előtt) azért vettetett-ki Urától: hogy az emberek számából ki-veszszen, és senkivel semmi roszszat ne tehessen. Nagyon meg-nyőltt ekkor fekete szakálla.[12] Bőre-is szinte csontyaihoz aszodott, még se hagyták-el a fertelmes kévánságok, mellyekhez magát még Ifiúságában hozzá-szoktatta. Ördöngős gondolatokat forralván most-is magában, a Szigetnek más felére ment, és magában ezeket mondotta

Hengeri: Éppen ma vagyon tizen-hat esztendeje, hogy ezen Szigetbe ki-tétettem, és valamint egy Gonosztévő, örökre itt hagyattam. Egy esztendővel utóbb esett az: hogy két Fehér-személlyet, hajó törésjek után, a veszedelemből ki-szabaditottam, és mind-eddig őket (bizony nagy szorgalommal) meg-is-tartóztattam: mert én a fehér-népekkel örömest társalkodom. Eleinte azt gondolám: tudgya Isten mi nyereségemre válik azoknak ki-fógása. Az aszszonyt ki-mondhatatlan-képpen szerettem: mert még akkor leánya csak három esztendős lehetett. Már most annyát nem annyira szeretem: mert leánya tizen-nyolczadikra fordúlt. Mindég igéri az Annya: hogy egyszer birtokomba adgya. Már tovább reá nem várakozhatom. Orromon fogva többé magamat nem húzatom. Vagy ma ide adgya leányát, vagy a halállal gyűrűt vált. Megölöm a vén medvét; akkor leányával azt tehetem, a-mit akarok. És ime felém tántorodik hantos hátával. – – Lassan-lassan. Nem ő biz az, hanem annak leánya Kréka.

HATODIK RÉSZ.

Krékának ártatlansága.

Ezen gyönyörű Virág-szál, életének mindgyárt elején, a Zúr-zavarok közé hányattatott, és bennek neveltetett. Édes annyával Ketelával hajó-törést szenvedvén, véletlenül ezen Szigetbe vettetett, és, azon annyának vezérlése által olly ártatlanságban neveltetett: hogy, noha Hengeri, ama’ gonosz lélek, szüntelen utánna leskölődne, őtet magához csábítani kévánná, még se pörzsölhetett-le tüzeivel csak egy mák-szemnyit is tiszta erkölcseiből. Hengeri, noha nagy gaz-ember lenne, és alattomban égne; még-is, ha Krékanak eleibe került, annyira böcsülhette benne (pedig akarattya ellen-is) az igazi erkölcsöt; hogy előtte semmi tisztátalanságra nem fakadhatna. Mindenben édes annyának nyomát követte, kit noha a Szerencsétlenség annyira le-gyalázott, hogy ezen vad Szigetből semmi féle képpen Haza nem mehetne (mert egy lelket se láthatott mindeddig, ki e Szigetbe csupa szerencsére érkezhetett vólna) maga magát még-is el-nem-hagyta: hanem édes leányát (a-mint e Szegénységben tőlle ki-telhetett) minden jóra, minden dologra szoktatta. Csudálkozásra méltónak láttszattathatott az-is: hogy ezen vad Szigetben, holott semmi böcsületes szemek nem laktak, még-is Krékát olly tisztességes Ruhában járattatta Ketela: hogy akár minő Szinvárosban se járnának különben. Mert édes Annya, midőn hajó-törést szenvedtek, kiszabadíthatta ládáit, mellyekben maga ruhái vóltanak. Hogy Kréka fel-nőt, Ketela maga czifrázásával semmitse gondolván, minden ruháit reá-egyengette, és minden nap tisztességessen jártatta. Nem vólt tehát csuda: hogy Ete, Etelének fia, két esztendők előtt ezen Szigetbe lévén, és Krékat meg-pillantván, bele szeretett, most-is utánna iparkodott. Ismétt gyönyörűen fel-lévén öltözve, ki-jött, és, szokása szerént vigan igy szólla

Kréka: Jó napot édes Hengerim! – Oh be gyönyörű reggel ez! – Azt mondotta édes anyám: hogy az el-múltt ejtszaka iszonyú nagy szélvészek, és szörnyű nagy menydörgések vóltanak. Én pedig semmit se hallottam: mert mind-a-két fülemre aludtam.

Hengeri: Hát most mire iparkodsz édes Krékám?

Kréka: Most majd össze-futkárom a Szigetnek partjait, az-után a högyre is fel-hágok.

Hengeri: Ismétt azért: hogy valami hajóra találly, melyben egy Ete légyen, kit inkább szeress, mint engemet? Hadd-el ezen szorgalmatosságodat. Eme vad Szigetnek feléje-se-jöhet egy valaki.

Kréka: Talán még-is ide vetődhetett egy hajó. Mert nagy szél vala az el-múltt ejtszaka. Leg-alább igen óhajtya édes Anyám, hogy ezen Szigetből kiszabadullyon. Ő már egy-átallyában itt maradni nem akar. Minden nap új reménye támad, hogy egy hajó egyszer immár el-érkezik, melly bennünket innent ki-szabadít. Az-után: azt-is mondotta: hogy, ha hamar ki-nem-szabadúl, szerencsétlen lészen. Ezt pedig azon jó anya meg-nem-érdemlette. Óh édes kedves Hengerim! teremts ide egy hajót.

Hengeri: Én nem teremthetek. Anyád kévánsága balgatag. Talán azt gondollya: hogy én Isten vagyok?

Kréka: Ő azt nem gondollya. Mert nékünk egy Istenünk vagyon, a Magyarok Istene. Hanem, ha hallgatni tudnál, mondanék én valamit, a-miről édes Anyám gyanakszik.

Hengeri: No hát miről gyanakodhatik?

Kréka: Mindgyárt meg-mondom. Midőn ama Te-nemedhez hasonló Ete-úrfi itt vala (mert ő nem a mi nemünkhöz hasonló) akkor egy hajó-is vala itt. Te pedig azon Hajót el-kergetted, és vele egygyütt azon derék Ete-úr-fi is el-takarodott.

Hengeri: Már ez türhetetlen gyanú. Hiszen akkor egész éjtszaka veletek vóltam. A barlangból egy tapodást ki-nem-mentem. Virradóra pedig Ete-úrfi el-szaladtt.

Kréka: Édes-anyám azt mondgya: hogy el-szaladtának te vóltál az oka. Azt-is mondgya: hogy itt akkor sok illyen férjfiúk vóltanak, a micsodás Te vagy. És te azokkal öszsze-beszéllettél, hogy Etét el-vigyék. Ezt néked cselekedni nem kelletett vólna: mert mi Etét szerettük.

Hengeri: A Te anyád, valamint a kancza-ló, állva álmodozik.

Kréka: Ne mond eztet anyámról, édes Hengerim.

Hengeri: Tehát: hogy igazabban szóllyak, akkor mi mindnyájan álmodtunk. Mert látod-é: Ete itt volt, és mindgyárt el-tünt. Ő tehát valami Lélek vólt. Ember bizonyossan nem vólt: mert az olly hamar el-nem tűnhetik.

Kréka: Ki vólt vólna azon Lélek? Anyám azt mondgya: hogy a Lelkek láthatatlanok. Az-után csókot sem ád a lélek, szeretni se tud. Ő pedig szeretett-is engemet; meg-meg-is-csókolt nem egyszer.

Hengeri, alattomban: Veszett vólna pokolban.

Kréka: Az-után azt is mondotta édes Anyám: hogy vagyon valahol ollyan Ország, ahol sok-sok férjfiak vannak, ollyanok, a-mint te vagy. Ezt én néki elsőbben nem hihettem (noha ő soha se hazudik). Azért nem hihettem pedig, mert ollyan sok-sok férjfiakat nem láttam; hanem csupán tégedet. De minek-utánna Ete-úr-fiat meg-láttam, mindent-mindent el-hittem.

Hengeri: Ete-úrfi, és ismétt csak Ete-úrfi. Valamint képzelheted, hogy lelket láttsz, szinte-úgy képzelheted, hogy meg-csókolt.

Kréka: Ezt édes anyám nem hiszi. – Én se hittem.

Hengeri: Hallod-e, Kréka! Ha anyádat el-akarod hitetni, csak azt mondd néki, hogy Te engemet nagyon szerettsz; hogy nálam nélkül nem élhettsz; hogy, ha feleségem nem lészel, a tengerbe ölöd magadot: meg-látd: hogy anyád, nagy öröme miatt, a bőriből-is ki-ugrik.

Kréka: Oh! ha azt tudnám, hogy ezzel őtet szerencséssé tehetném, ezeket néki bizonyossan meg-mondanám. Mert: hogy ne hazudgyak, én tégedet szeretlek. – Miért ne szeretnélek? – Ezen Szigetben te tartottál bennünket. Te adtál enni-valót. Mi már magunk régen el-veszhettünk vólna.

Hengeri: No már ezt szeretem édes Krékám: hogy meg-isméred a jó tétemenyt. – Szerettsz tehát engemet? pedig egyedül engemet.

Kréka: Azt én Isten-igazában nem mondhatom: mert én Ete-úr-fiat (azt, aki nem Lélek) inkább szeretem. Etének ugyan éppen illyen formája vólt, mind néked; de ő nálad sokkal szebb. Az-után: mikor velem szóllott, igen szépen ejtette a szavakat. Ha ő azt mondotta nékem: Oh édes Krékám, ezt az ő szájából százszorta jobb izűn hallottam, mint a tiédből. Én pedig, látod, nem hazudok: mert anyám se hazudik soha.

HETEDIK RÉSZ.

Ketelának el-jötte.

Midőn amazok így beszéllgettek egy-mással, hozzájok érkezett Ketela, Krékának édes annya. Kedves leányára szánván minden ékes ruháit, magára csak azon öltözetét vette, mellyekkel nem a szemekre, hanem csupán a Tisztességre vigyázott. Előbbeni ékes személlye, a bú-bánatok bokrossága miátt, meg-csappant. Orczájának-is hajdani kellemetes vonásai le-kanyarúltak; de meg-maradott benne azon méltóság, mellyet a leg-gonoszszabb emberek-is méltán imádhattak. És vallyon, kit ne sanyarithatott-vólna-meg a tizen-öt esztendeig tartó magánosság? Ha nagy Szűletésű nem lett vólna, ha sziveben az igazi erkölcs gyökeret nem vert vólna, eddig nem csak hamvai, bé-estek, hanem porai-is el-szóródtak vólna. Magát mindétig bizonyos ártatlanságával, és a Szerencse-keréknek jóra-fordulttával vigasztalván, el-tűrhette azon iszonyú gyötrelmeket, mellyeknél nagyobbakat a haragos Istenek se szállithatnának a gyarló teremtésre. Most-is méltósággal elő állván, és az Egeket nézvén, így szóllott

Ketela: Oh be szép, tiszta és kellemetes reggelre jutottunk az éjtszaki Mennydörgések után. El-nem-hágy bennünket az Isten, noha néha megzavar. Néked-is jó reggelt Hengeri. – Édes leányom! nem mennénk-fel egy kevéssé ama menedékes högyre, ha talán megláthatnók azokat, kik Szigetünk partjaira hányattak? Lészen olly jósága Hengerinek, hogy bennünket viszsza hív; ha a falatozásnak ideje el-jövend.

Hengeri: De Hengerit ugyan Aszszonyságod az illyetén szolgálatokra alkalmatosnak véli. Mind az-által: ha meg-engedné, én el-tökéllettem valamit magamban, és csupán magának akarnám elő-beszélleni. Kréka-kis-aszszony ki-sétálhattya magát.

Ketela: Eredgy tehát, édes leányom, ama högynek bérczjére. Ott igen meszsze el-láthattsz a tengernek szinén – Istenem! tellyesitsd-bé azt, mellynek kellemetes végén már most-is örvendezek. – A Magyarok Istene a Jónál egyebet nem adhat.

Hogy ezeket el-mondotta Ketela, ki-fakadtak könyvei édes leányának. Soha annyát illy szép szinében, illy jó kedvében nem látta. – Meg-ütközött e különös látományra Hengeri-is. Meg-törülvén pedig könyvező szemét, igy szólla

Kréka: Oh édes Anyám! Látom tehát egyszer örvendező orczádat! – Fel-futok a högynek legmagossabb berczjére. Jó az Isten! Meg-könyörül rajtunk. El-szalada.

NYOLCADIK RÉSZ.

Ketela Hengerivel.

Hengeri, Krékának el-menetele után: Már most, hallod-é aszszony! Tedd-félre vállaidnak vonyogatásait. Ertsd-meg szavaimat. Éppen ma vagyon tizen-öt esztendeje, hogy én tégedet, azon leányoddal, nem messze innént, el-terjedve, és fél-halva fekünni láttalak, hogy ezen vállaimon barlangomba hoztalak. Szavadat három nap alatt nem vehettem: mert halál, és élet között küszködtél. Gondgyát viseltem leányodnak-is, még te egészszen három holnapok alatt fel-gyógyulhattál.

Ketela: Ezen jó tettedet meg-ismérem, s-meg-is-köszönöm. Sőtt: ha tehetségemben lészen, meg-is-jutalmazom.

Hengeri: Azon jó akaratomnak nem más bérét kévántam akkor te tőlled, hanem házasságodat. De Te erről hallani sem akartál valamit.

Ketela: Meg-se-hallgathattalak, mert akkoron másnak felesége vóltam.

Hengeri: De, hogy osztán Uradnak halálát meg-hallottad, még jobban el-idegenedtél, és szivedet egészlen kővé-keményítetted.

Ketela: Uram halálának siralma; hogy valaha innett ki-szabadúllyak, azon reménségemnek el-vesztése; el-felejtették velem minden gyönyörűségeimet.

Hengeri: Ezt akkor meg-engedtem néked. Nem-is kénszerítettelek. De az-után-is nem ébresztettem-é fel szerelmedet? Nem szerettelek-é igazán?

Ketela: Igen-is. Egészlen a gonoszságig. Mivel, mind az Isteni, mind az emberi törvényeket le-tapodni akartad. Viszsza-kölletett taszítanom erőszakjaidat – Hány éjtszaka nem aluttam semmit, reám törésedtől tartván? – Hány ezer adtádat szórtad mind ellenem, mind leányom ellen!

Hengeri: Ezeket érzékenségeim facsarták-ki belőllem. De Te akkor, magadhoz térvén, öt esztendő utánra halasztottad házasságodat. Én azzal meg-elégedtem. Ezen idő alatt mit vétettem ellened?

Ketela: Az alatt ugyan semmit se. – De minek utánna azok el-múltak, lábaidhoz kelletet magamat meg-aláznom. El-hervadott szépségemnek elő-hozása meg-nem-orvosolhatta vólna szivedet, ha leányomnak akkor ki-kelő virágjai szó-szóllóim nem lettek vólna. Engem osztán el-utáltál, és leányomat űzőbe vetted. Oh! Néked akkor egy áldozatot adtam, mellyet nem vólt vólna szabad el-ajándékoznom.

Hengeri: Mintha, én akkor Krékát birtokom alá vettem vólna. Ő akkor fel-serdűlni kezdett. Te kegyetlen, Kréka után, ismétt hat esztendeig várakoztattál. Hogy azok-is el-folytak, és én azon tündérkét el-akarnám venni, te szavadat meg-nem tartottad.

Ketela: És ezt nekem szememre mered vetni, Te Gyilkos? – Ki-mentette-ki akkor körmeid közül leányomat? Ki jelent-meg akkor ezen Szigetben? Nem de Istenünknek angyala, ki-törekedéseidet meg-gátolhatta?

Hengeri: Az ördögök kengyel-futója vala, egy Urfinak képében. Mond-meg: hová lett azon tekergő?

Ketela: Én kérdezhetem aztat te tőlled. Nékem iszonyú gyanakodásim vannak ellened. Egész két esztendeig körösztűl-kosúl járom a Szigetet, hogy azon helyet meg-lellyem, holott holtt tetemei fekszenek.

Hengeri: Keresheted a Világ végezetéig.

Ketela: Hogy ha fel-találom! – Te gonosz!

Hengeri: Ketela! és te engem ezzel vádolhattsz?

Ketela: Vádollak mind-addig: még méltó okaiddal gyanúimat el-nem-veheted. Én ugyan mostanában semmit sem akarok szóllani vélekedéseim felől, se nyughatatlan és ijesztő álmaim felől, mellyeket ollyan ember, kinek se Istene, se Pokla, a micsodás te vagy, fen-kaczagással[13] ki-nevet. De, hallod-é, az én szemeim soha se hibáznak. Azon nap, mellyben Ete-úr-fi tőllünk el-tűne, hoszszába jártam az egész Szigetet. – Ennek éjtszaki végén egy Tűz-helyre találtam; rajta sok el-aludt szénre, körülötte több emberi nyomokra. Végtére ime eme keszkenőre találtam, mellyet most nyakamon hordozok. – Ez nem másé, hanem Ete-úr-fié. – Oh ha vércsöppöket láttam vólna rajta!

Hengeri: Már akkor mit cselekedtél vólna?

Ketela: Ne sürgesd feleletemet. Ha ezzel meg-nem elégszel; meg-mondom: Bírád lettem vólna. – Ete-úr-fi azon hajóval el-nem-mehetett. Ő azt nem cselekedhette; mert leányomat, az én jóvá-hagyásomból, nagyon meg-szerette. – Meg-ölted tehát őtet gyalázatos. – Győzz-meg engemet, hogy ezt nem cselekedted. Ha gyanúimat ki-veszed, akkor beszéllhetünk osztán Kréka felől. Veszsz-el, ha fekete gyanúimat meg-nem-világosíthatod. Elment Ketela.

Hengeri: Én meg-nem-öltem ama meg-szeretett Etéteket. De hogy tégedet akkor el-követett ravaszságom felől Világosságba hozzalak, abból semmi se lesz. – Már látom: hogy, ha Te élsz, leányod enyim nem lehet. Dögölly-meg: mert csak Te állasz-körösztül el-intézett útamon.

KILENCEDIK RÉSZ.

Kréka jó hírrel.

Kréka, sebessen elő-jövén: Egy hajó, egy hajó! – Anyám! Édesem! – Hol van édes Anyám? Hengeri! hol van?

Hengeri, meg-hökkenve: Mit? mit? micsodát? – Egy hajó érkezett? Mértékletessen: Talán egy habot láttál? Isméred-é a hajót?

Kréka: Ismérem, a-mint édes anyámtól hallottam. Egy fa-épület. Rajta egy árbocz. Vásznak pedig az árboczon.

Hengeri: Nagy-é? vagy kicsin?

Kréka: Még ugyan kicsinnek láttszik, de talán azért, hogy meszsze van. Gyere csak gyere.

Hengeri: Bolondságot beszélleszsz. Te hajót sohase láthattál.

Kréka: Anyám! Anyám! Édesem! – Ha te el-nem jöszsz, addig kiáltok, még édes Anyám meg-hallya. – Anyám! édes anyám!

Hengeri: Lassan lassan Kréka. Maradgy nálam, egy kevéssé. Ime én javatokra iparkodom. Anyádat fel-lazzasztani nem szükség. Ha ez hajó nem vólna, édes anyádnak könyveit, minden haszon nélkűl, ki-fakasztanád. Egy Hajónak mostani ide jövetele, csupa lehetetlenség.

Kréka: Vagy az, vagy nem az; de ezt édes Anyámnak tudnia kelletik. Meg-vannak a Vitorják feszülve. Úgy tettszik, hogy szigetünk felé iparkodik. Ereszsz-el. Édes anyámhoz megyek.

TIZEDIK RÉSZ.

Hengerinek keménsége.

Ketela, a högyről sietséggel le-jövén: Hajó, Fiam, hajó! – Igen-is hajót láttam Kréka. – Meg-hallgatta Isten forró imádságomat. – Szaporán a högyre Hengeri! – Emellyük-fel a póznát. Intsük őket: hogy felénk tartsanak. – Mi-is, édes leányom, kiabállyunk: hogy ide jőjjenek.

Hengeri: Nem úgy, Asszonyom! Én többé magamat meg-csalatni nem hagyom. Ennek előtte el-ámitattam magamat és tizen-négy esztendőket-is el-vesztegettem: hogy valahára bóldog lehessek. Most már egy szem-pillantás-is káros. Azt már tőllem senki se kivánhattya: hogy azon kincsemet, mellyet immár tulajdonommá tettem, más ölébe szemléllyem. Én a hajó felé egy tapodáskát nem teszek.

Kréka: Édes lelkem Hengerim! Tedd azt az én kedvemért. Hiszen máskor mindent meg-tettél a-mire kértelek. Gyerűnk a högyre. Lásd: édes anyám sír. És, ha ő sír, nékem-is sírnom kelletik.

Ketela: Oh Te embertelen teremtés! Nem segíteszsz tehát bennünket. – No jól vagyon. – Én azt mind el-fogom-követni, a-mi egy aszszonytól ki-telik. A boszszú-állás Istenemnek gondja. Ha pedig iparkodásommal semmire se mehetek, leányomat még-is birtokodba nem adom, mert sárba hagytál veszedelmes ügyemben. Esküszöm az Egekre…

Hengeri: Hadd-el, a-mit akarsz mondani. Hallgasd utólsó meg-határozásomat. Igérd-meg nékem ezen álló helyedben; pedig leányodnak jóvá-hagyásával: hogy, ha téged azon hajóval el-eresztelek, leányodat itt hagyod. – Igérd-meg olyan esküvéssel, melly lelked ismeretét a meg-tartásra vihesse.

Kréka: Igérd-meg édes anyám. Én örömest nála maradok, csak tégedet boldognak lássalak.

Ketela: Óh bár akkor, veled egygyütt a tenger fenekére süllyedtem vólna, midőn Testvéredet Héjját a habokba temettem. De ime a hajó el-kerüli a Szigetet. Szaporán Hengeri szaporán.

Kréka: Oh igérd-meg édes anyam.

Ketela: Meg-igérem igen-is, de azon egy államány alatt: ha azon hajóban Ete-úr-fi nem találtatik. Ha ő ott vagyon, igéretemet meg-nem-tarthatom. Jöszte Hengeri térül a hajó.

Hengeri: No már azt se bánhatom. Alattomban: Azon két napok, mellyekben Ete nálunk múlatott, nem tehettek annyit szívében: hogy Krékát ismét fel-keresse. Nyilvánossan Ketelához: Rajta tehát asszonyom. El-szaladott Ketelával.

Kréka: Hála légyen az Istennek. A hajó Szigetünkbe jő. Édes anyám Szerencsés lészen. Ete-úr-fi-is el-érkezik. Vele egygyütt, sok emberek jönnek. És azokat Kréka meg-láttya. Óh édes anyám szerencsés. Hogy ezeket el-végezte Kréka, egyenesen annya után szaladott.

MÁSODIK SZAKASZ.

ELSŐ RÉSZ.

Kréka szomorúsága.

Ketela, Hengeri és Kréka, amint látták a sziget felé vitorlázó hajót, felmentek egy hegyre, hogy magukat észrevétessék a hajó utasaival. De ez nem sikerült nekik. A hajó Széplakinak, a lápok fejedelmének a hajója volt, ki Etele után iparkodott és a szigetnek egy másik részén észrevétlenül ki is kötött. Idehajózásának oka Tabán levele volt, melyben az megirta neki, hogy Márnát szereti s feleségül akarja venni. De mivel Etele nem hajlandó ezt neki megengedni, arra kéri Széplakit, hogy jöjjön Márnával Karjelbe s nyerje ki atyjának beleegyezését. Mivel Etele elutazott Karjelből, Széplaki a keresésére indult. Etele ehhez a szigethez vetődött, s ide került Széplaki is, mert folyton figyeltette Etele hajóját. Kréka s Ketela azt hitték, hogy a hajó tovább vonult, ami miatt nagyon szomorkodnak.

MÁSODIK RÉSZ.

Ete Krékánál.

Ete elhagyván apja hajóját, a sziget belsejébe indult, hogy Krékát megkeresse. Két esztendővel előbb járt már a szigeten, Etelének bujdosásása közben ott felejtett kincseiért, s ekkor megszerette Krékát, de Hengeri furfangja folytán, emberei elhurcolták őt. – Egyideig “ide-oda kereng a szigeten,” amikor meglátja a hegyre menő Krékát. Egy bokorban vonul meg, mig Kréka visszatér. Ekkor Ete előjön s ezeket mondja: “Kréka! Kréka! itt vagyok!” Kréka: “Ki van itt? …oh Ete! Te vagy-é? – Édes lelkem Etém! Itt vagy tehát énnálam?” Ete meg akarja őt csókolni, de Kréka nem engedi, mert azt hiszi, hogy Ete önként hagyta őt el két évvel ezelőtt. Ete megkérdezi, hogy “mit tettek”, mig odajárt. Kréka: “Édes Anyám mindenkor fohászkodott. Én pedig Ete-nevedet egy fára fel-metszettem, meg-is csókoltam.”

Ete: “Én is megcsókoltam Kréka. Mert mihelyest azon nevemet megláttam, tüstént el-találtam, kinek keze meczczése.” Azután Kréka kérdezi Etétől: “… Hol is voltál eddig? – Hol kaptál kenyeret? Hol aludtál? hol-hol? – No szóllj tehát valamit.”

Ete: “Én semmit se szóllhatok. Csak reád bámulok. Nem nézhetem-ki eléggé magamat.”

Kréka: “No látod: ha itt maradtál vólna, mindig reám nézhettél vólna. Látod, mit cselekedtél. Én is szeretek reád nézni. Hengerit mindennap látom, de még se olly jóizüen, mint tégedet.” – Ete elmondja, hogy Hengeri hurcoltatta őt el a szigetről. De nem beszélnek tovább, Ketela jő s Ete elrejtőzik.

HARMADIK RÉSZ.

Ketela Etével.

Ketela szomorkodik a hajó eltávozása miatt, de bánata örömre fordul, mikor előjön Ete s elmondja a történteket. Hengeri bosszankodik magában, fél, hogy álnok terve meghiusul; de megigéri, hogy Etelénél közbenjár Krékáért s Keteláért. Ám szándéka épen az ellenkező. Kréka pedig elhívja Etét, hogy nézze meg az ő szép barlangjukat. “Ha pedig el-akarnál szaladni, akkor én téged olly erőssen körül-karollak: hogy le-nem-rázhatol; hanem magaddal a hajóba elviszel.”

NEGYEDIK RÉSZ.

Hengerinek intézetei.

Hengeri, maga-maradván: “No csak no. Bár ne tapsolnátok olly hamar. Még nektek Hengeri ollyan vermet áshat, melly mind a hármatokat el-nyelheti. Mi-hasznomra gyötröttem vólna magamat tizen-öt esztendeig? tudni-illik: hogy más szedgye-le azon fáról a gyümölcsöt, mellyet én neveltem?” S elhatározza, hogy mindent elkövet, hogy Etele a szigetről eltávozzék s magával vigye Etét is.

ÖTÖDIK RÉSZ.

Vizaknai el-érkezése.

Vizaknai, Széplaki kormányosa Eteléhez megy s elmondja, hogy Széplaki, felesége s leánya is a szigethez érkeztek, hogy őt visszatérésre birják. Etele dühös lesz, tovább akar hajózni, mig olyan szigetre nem akad, ahol asszonyok nincsenek. Vizaknai csillapitani akarja haragját és igyekszik lebeszélni szándékáról. De Etele megparancsolja Nagyhabinak, kormányosának, hogy készüljön el az útra.

HATODIK RÉSZ.

Széplaki Etelénél.

Széplakiék s Etele találkoznak. Etele haragszik, hogy asszonyokkal jönnek hozzá, annál inkább, mert Vizaknai folyton dicséri Kandát s Márnát, kik az éjjeli viharban férfiasan viselték magukat. Etele felszólítja őket, hogy távozzanak, de Széplaki kérlelni igyekszik őt s arra kéri, hogy egyezzék bele Tabán s Márna házasságába. Etele hajthatatlan s mikor azt kérdezik tőle, mi kifogása van Márna ellen, azt feleli: “az, hogy – leány.”

HETEDIK RÉSZ.

Ballaginak követsége.

Ballagi, kit Etele leány ábrázatja miatt nem szenvedhet hajóján s kit szivesen átenged Vizaknainak, Nagyhabi üzenetét hozza, hogy a hajó készen áll az utra, de Ete hiányzik. Etele ismét haragos lesz és korholja Tabánt, amért nem vigyázott eléggé öcscsére, majd átkozza az asszonyokat, akik miatt a szigeten ki kellett kötnie, s Ete keresésére siet. Tabán pedig Márnával a tengerpartra megy, hogy elbúcsúzzék tőle.

NYOLCADIK RÉSZ.

Kandának gyanúi.

Széplaki s Kanda azon töprengenek, hogyan lehetne Etelét észretéríteni. Kanda azt mondja Széplakinak, hogy először puhatolja ki, hogyan keletkeztek Etele “zúr-zavarjai”, hiszen ő régi jó barátja neki. Azt a gyanuját fejezi ki férje előtt, hogy Etelka tán megcsalta Etelét. De Széplaki kételkedik ebben, mivel Etelka “Magyarországi Ivadék”, … “Magyarországban pedig csak egyszer szeretnek a Magyar-kis-asszonyok; és csupán csak egygyet. Ő nem olly kerteletlen virág, hogy minden ragadó kéz hozzá férhessen”. Csak egyre emlékezik, ami gyanus előtte “…de az-is olly homályos dolog, mint azok éjjeli éjtszakáink, mellyek két holnapokig tartanak.” Eteléről is tudja, hogy “talpig emberséges ember.”

KILENCEDIK RÉSZ.

Etelének boszszúsága.

Hirtelen odajön Etele s kérdi, hova lett Tabán? Amikor megtudja, hogy Márnával van, felbőszül. Majd haragjában elkergeti Széplakit a szigetről, amelyet ő már birtokába vett. Széplaki, Kanda, Vizaknai eltávoznak s Etele magára marad, rágondol Etelkára, elkeseredik és panaszolja sorsát. Azután a hajóhoz indul, hogy megfuvassa az indulót; azt hiszi, hogy erre Tabán s Ete visszatérnek.

TIZEDIK RÉSZ.

Nagyhabi és Hengeri.

Hengeri gonosz szándékkal Eteléhez siet s útközben találkozik Nagyhabival, s ócsárolni kezdi Krékát, aki miatt Ete nagy bajba juthat. De Nagyhabi átlát a szitán s nem akarja őt Eteléhez bocsátani: “Vissza füstfaragó! Hogy lajtorján húzzanak a koporsódba. Egy tapodtat se uramhoz!”

TIZENEGYEDIK RÉSZ.

Hengeri Etelénél.

A lármára odajön Etele, kinek Hengeri elmondja, hogy Ete el akarja tőle ragadni s feleségül akarja venni az ő kedvesét, akiért ő tizenhárom évig szolgált anyjának. Etele felindul s mikor Hengeri azt is elmondja neki, hogy a leány anyja hozzá akar jönni, hogy hajójába vegye: Nagyhabit menten elküldi Hengerivel, hogy “mentse ki Etét azon pokolból” s hozza vissza.

TIZENKETTEDIK RÉSZ.

Etelének gondjai.

Etelének eszébe jut, hogy “ezen Vad-szigeti gaz-embernek annak kölletik lenni”, kit Széplaki gonoszsága miatt kitett. “Azon két fehér személlyeket körme között hagyni nem tanácsos. Hát ha őket el-rontya? Rontsa el-el: mert asszonyok!” De mégis elgondolja, hogy ők is felebarátaink s ha “ők azok: az emberiségnek szabásait meg-kelletik ő-irántok is tartanom.” Elhatározza tehát, hogy kimenti őket és visszahívja Nagyhabit.

TIZENHARMADIK RÉSZ.

Nagyhabinak okoskodásai.

Etele Nagyhabitól tanácsot akar kérni, hogy az asszonyokat kisegítse-e Hengeri körmeiből? De Nagyhabi mindig másra tereli a beszédet, mivel Etele megtiltotta volt neki, hogy az asszonyokról vele beszéljen. Etele feloldja őt adott szava alól s akkor Nagyhabi azt javasolja neki, hogy a nőket vegye hajójába s ha Ete a “Vad-leányba” beleszeretett, “szerencséjeket meg-ne-gátolja.” Etele, habár az utóbbit nem szívesen hallja is, Nagyhabit az asszonyokért küldi. Tabán Márnával jön s Etele elrejtőzik, hogy kihallgassa őket.

TIZENNEGYEDIK RÉSZ.

Tabán Márnával.

Tabán s Márna szerelmükről beszélve jönnek. Tabán szeretete Márna iránt “édes és igen kellemetes”, de atyjához való “kötelessége is erős.” Márna is szereti Tabánt, de ha Tabán atyja nem helyesli szerelmüket, “akkor az ő szeretete a más világra, nem e mostanira teremtetett”. Majd Tabán elmondja, mennyire szereti atyját, csak “ingerjei ne volnának tüzesek és állhatatosak!” Márna arra kéri Tabánt: “ha egyszer jó kedvében látod jelentsd meg néki ártatlan s állhatatos szeretetünket… Majd én is lábaihoz borulok… Egyszer akkor meglágyúl.” Etele meghatva jön elő: “Ha ez sokáig így tart, nincs más mód benne, össze-kell-házasodnotok…” El akar menni, de nem eresztik. “Eresszetek-el: mert másként egészben magatok részére csábitotok.” Azután eltávozik, de Márna s Tabán utána szaladnak.

HARMADIK SZAKASZ.

ELSŐ RÉSZ.

Tabán szerencséje.

A-mint az előtt Etele el-mene, és Tabán utánna erede; ennek hathatós kéréseire, de fő-képpen okaira, mellyeket bokrossan elő-hordott, meg-lágyúlhatott Etelének szive. Eszébe jutván Nagyhabinak, és Márnának-is szavai; nem meszsze vólt immár attól: hogy e két szerelmeseknek házasságjokat meg-engedgye. Ezen el-tökéllését, édes annyához vitte Márna, hozzá szaladván, és magát szerencsésnek lenni állitván. Tabán előtt így jelentette-ki szándékát.

Etele: Mind Te, mind pediglen Nagyhabi, az-után Márna-is egészlen ki-forgattatok intézeteimből. Soha se hittem vólna: hogy nékem, Magyar léttemre, illy ingó szivem lenne. Soha se hittem vólna: hogy, ki az aszszonyokat bizonyossan gyűlölöm, az aszszonyokkal-való társalkodásban valaha gyönyörűségem telhessen.

Tabán: Jóra fordított az Isten mindeneket.

Etele: Midőn én téged Márnával állani láttalak, midőn füleimmel hallottam: hogy azon atyátokat, ki titeket el-akará egymástól választani, nem átkoztátok; akkor egészlen más emberré lettem. Felébredett bennem azon szív, mellyel Magyar-országban szerettelek. Igy gondolkodtam: Az én Tabánom Márnával szerencsés lészen.

Tabán: Oh jut eszembe édes atyám! midőn Magyar-országban laktunkkor, Szegedről Budára vittél, hogy Toksont, Zoltánnak fiát, meglátogassam, bennem minő gyönyörűséged telhetett. Hogy ismértetted-meg velem azon halmokat, mellyeket Magyarjaink hánytak az ellenségnek ki-kémlelésére.

Etele: Úgy van édes Fiam! Még kis-korodban beléd kévántam önteni az igaz magyar vért, a magyar észt, és itéletet.

Tabán: Jut eszemben: minek előtte Partiskomra értünk, miként mutogattad-meg a meszsze-ki-tettsző gatyás fákat-is. Midőn egy kis erdő mellett el-csapánk, ime fiam, így mondád, tüstént Ócsára érünk, melly földet édes Nagy-atyád Árpád Ócsának ajándékozott kedves Inassának.

Etele: Oh azon időmnek örvendetes emlékezete. Sírva fakadván: De mi okra nézve emlékeztettsz ezekre. Jobb vólna bóldog napjaimat el-felejteni; örök homájba és setétségbe temetni.

Tabán: Oh édes atyám! Én téged Magyar-országban soha szomorúnak, hanem mindenkor jó kedvedben láttalak. Ide-haza ellemben soha vígnak, hanem mindenkor el-unakozottnak tapasztaltalak.

Etele: Ne kérdezd ennek okát fiam. – Maradgyon a föld gyomrában, a mély setétségben. Soha senkinek ki-nem-nyilatkoztattam: mert hazám és Házam böcsületét fen-tartani kévántam.

Tabán: Oh édes atyám! Ezen szomorúságaid el-emísztik szívemet. Talán: ha okát tudnám, megkönnyebbülhetnék.

Etele: Semmi-képpen nem édes fiam. Igaz bizony, majd el-is-felejtettem. Mikor kellene el-evezni innent? Mert csak el-tökéllettem immár: hogy Karjelben foglak meg-házasítani. De ime Széplakinét látom ide kullogni. Csak ezt rázhatnám le nyakamról.

MÁSODIK RÉSZ.

Kandának hizelkedése.

Kanda, leányával bé-jövén: Jó napot Fejedelemségednek.

Etele: Nékem jó napom vagyon mindenkor.

Kanda: Beszéllhetett tehát leányom Fejedelemségeddel? Leg-alább dicsekedett ezen szerencséjével.

Etele: Beszéllett igen-is.

Kanda: Olly örömmel jöve hozzám, mint egy meny-aszszony. Fejedelemségednek kegyességét dicsérte.

Etele: Azt ő meg-is-érdemlette.

Kanda: Most én Fejedelemségedet annál inkább kedvellem.

Etele: Ez-is elég hamar jutott eszébe.

Kanda: Ha én azt reméllhettem vólna: hogy Fejedelemséged illy kegyessen meg-fogja másolni intézeteit; minden környülményekben nagyobb tisztelettel viseltettem vólna úri Személlyéhez.

Etele: Soha a Tisztelet a Környülményektől nem függ.

Kanda: Higygye-el Fejedelemséged: hogy az én Márnám derék egy személy.

Tabán: Ő ugyan az, édes Atyám.

Etele: Néked inkább el-hiszem, mint az annyának.

Kanda: Én ugyan, mivel annya vagyok, bár ne dicsérném magzatomat. De mi tagadás benne: ő derék egy személly.

Etele: Arról meg-győzettettem nem annya, hanem Kis-aszszonya által.

Kanda: Azt még annál-inkább szeretem. Mit lehet többet óhajtani?

Etele: Óhajtottam vólna: ha annak annya-is meg-győzött vólna maga eszességéről.

HARMADIK RÉSZ.

Etelének háborúi.

Ballagi, Hirtelen bé-jövén: Kegyes uram! Én semmit se – – –

Etele: No mi újság ismétt?

Ballagi: Én semmit se tudok – – –

Etele: Semmit se tudsz? Ez ugyan, elég kevés. No miről?

Ballagi: Semmit se tudok Ete-uracs felől. Körösztűl-kosúl jártam az egész erdőt. Ő Sehol sincs.

Etele: Semmi fiam semmi. Majd elő-kerül.

Ballagi: Én semmiben nem hibáztam kötelességemre nézve.

Etele: De én hibáztam, mert Ete után egy idétlen ifiat küldöttem. Orczádra, és termetedre nézve ezt cselekednem nem kelletett vólna. No másszor meg-kéméllek fiam.

Nagyhabi: Kegyelmes Fejedelem! mi tagadás benne. Illik-is: hogy meg-kéméltessen nem csak orczájára, hanem fő-képpen nemére-is nézve.

Kanda: Micsodát? Nemére-is nézve? Mit akarsz ezzel mondani?

Nagyhabi: A titkot immár továbbra nem halaszthatom. Ballaginak csak ruhája és neve férjfiú; maga pedig leány.

Kanda: Ballagi leány?

Márna: Az lehetetlenség!

Etele: Menny-dörgős háború! Mi dolog ez? Mennél inkább kerűlöm a Fehér-népeket, annál inkább közelebb taszittyák hozzám a tüzes Tatárok. Ki gondolta volna: hogy férfi ruhában-is én hajómban eveznek! Hát Te Nagyhabi! nem szóllhattál erről valamit?

Nagyhabi: Meg-esküdtettél uram: hogy soha Fejedelemséged előtt az aszszonyokról ne szóllyak.

Etele: Hát esküvésedtől fel-nem-szabadítottalak-é ezelőtt?

Nagyhabi: Jelen nem vólt akkor Ballagi. Éppen most találtam ki-nyilatkoztatásának idejét, Kandának és Márnának jelen-léttekben.

Etele: Hol Pokolba kerítetted kezedre?

Nagyhabi: Ugy vettem őtet kezemhez, mint valóságos szegént, kit minden ember el-hagyott. Őtet édes attya nem isméri, és, ha meg-isméri-is, meg-veti, és leányának nem tartya. Annyát régen el-vesztette. Igy tehát valóságos árva, kiken a Pogányok-is meg-könyörülnek.

Márna: Édes leánkám, árva vagy? Én tégedet nagyon szeretlek, és húgomnak fogallak?

Kanda: És még édes Szüléidet meg-találhatod, addig-is engemet tartsál édes anyádnak.

Ballagi: Oh köszönöm Fejedelemségteknek.

Márna: Had tudgyam tehát valóságos nevedet.

Ballagi: Engem csak Ballaginak hivtak mindenkoron.

Nagyhabi: Fejedelemségednek azon Komornokja Hóbiát, kit Szegedről Karjelbe hozott magával, halála előtt azt mondotta énnékem, midőn Ballagit szorgalmamra bízta: hogy az ő valóságos neve Héjja lenne az ő nagy-annyáról.

Etele, irtózva: Mit? Héjja? Ez nékem édes anyám vala. Menydörgős háború! Mennyünk Tabán mennyünk. Ideje immár: hogy innént el-evezzünk.

Tabán: Oh édes atyám, nyomozzuk-ki leg-elől az igazságot Héjja felől.

Etele: Az most nem lehet. Mennél többet múlatok, annál nagyobb csudákat tapasztalok. Meg-van-é Ete? Hallyátok-é? Hol Ete?

NEGYEDIK RÉSZ.

Etének dolga.

Vizaknai: Etével bé-jövén: Itt van Uram eme szökevény. Ő pedig nem bolond.

Etele: No örvendek fiam: hogy eszedre térhettél. Az atyai szív sokat szenved a Fiúnak szerencsétlenségében.

Ete: Én ugyan az Atyai nevet mindenkor nagyra böcsűllöttem. Gyönyörködtem Herczegi születésemben-is. De kéntelen leszek mind a-kettőről le-mondani, ha azon leányt el-nem-vehetem, kit én (Isten igazában) szeretek. Oh Atyám! Édes Kedves Atyám! könyörüllyön rajtam.

Etele: Isten úgy tartson: nagy szerencsédre válik: hogy jó kedvembe találtál. Egy-két óra előtt másképp beszéllettünk vólna egy-mással.

Ete: Oh hála légyen az Úr Istennek!

Etele: Tüzes Mennydörgő! Azt talán csak nem akarhatod. Hogy vaktába házasíttsalak-meg? Azt mondotta ugyan Nagyhabi: hogy, ha Te valami leányba bele-szeretel, annak hozzád illőnek lenni kelletik. Hogy jó izlésed légyen, azt magam-is tapasztaltam. De hallod-é Ete! Látni-is akarnám ám azon portékát, mellyet meg-akarnál venni. Vallyon meg-érdemel-é tégedet!

Ete: Oh édes atyám! Ide hozhatom tehát őtet?

Etele: Ne késs pedig. Egy óra múlva el-megyünk.

Ete: De valóban meg-akarja őt látni édes atyám?

Etele: Macskát Zsákba nem veszek. – Meg-kell a Csikó-fogat-is vizsgálni. Hozd ide fiam! hozd.

Ete: Oh édes atyám! Miólta ismérlek, soha illy kedvedet nem láttam. Én ebből nagy javamat reméllem.

Etele: De mit ácsorogsz ennyi ideig?

Ete: Nem messze van innét. Hallod-é Édesem! Hallod-é? Szabad el-jönnöd.

ÖTÖDIK RÉSZ.

Kréka Etelénél.

Hogy Etének szavát meg-hallotta Kréka, ki-jött az erdőből, és amazoknak társaságába ereszkedett. Nem tudni: Kréka csudállotta-é azon jövevények számát, és azoknak magájéval nem egygyező viseletjeket, vagy a Jövevények Krékát, annak deli termetét, és még az Orczán-is ki-tettsző színezetlen ártatlanságát. Hogy oda érkezett, és a jelen-levő sokaságon körül-vitte csodálkozó szemeit, így szólla

Kréka: Oh be sok-sok Emberek ezek! Ennyit egyszerre soha nem láttam.

Márna, Krékához menvén és őtet szívessen meg-ölelvén: Oh lelkem! Be nagyon örvendek: hogy ezen vad Szigetből ki-szabadúlhattsz. Nem ezen helynek kietlen magánosságára teremtettek téged a tova-látó Istennek.

Kréka, Márnához: Te a mint látom, az én Nemem közül való vagy. A neved-é néked, a melly ennékem?

Márna: Engem Márnának neveznek.

Kréka: Márnának? Ejnye be csudálatos neved van. Én azt gondoltam: hogy minden leányt úgy neveznek, mint engemet. Anyádat-is Márnának hívják?

Márna: Nem édesem, hanem Kandának. És ime itt vagyon édes anyám. Ez az.

Kréka: Oh Istenem! be sok-sok emberek ezek! Hozott Isten mind-nyájatokat. Ez tehát a Te anyád?

Márna: Ez igen-is.

Kréka: Ejnye be szép anyád van. Nékem-is van édes anyám. Ő-is szép ám.

Márna: Hol vagyon?

Kréka: Majd el-hozom az-után. – Oh édes Márnám! ha ő téged látni fog, bizonyossan meg-szeret. De Te! Márnának annya! Te is szeress engemet.

Kanda: Oh de ki-ne szerethetne tégedet édes lelkem Gyermekem? Hiszen te igen szép teremtés vagy.

Kréka: Azt már nékem Ete-úr-fi-is mondotta: hogy szép vagyok.

Kanda: És Te lelkem! Itt neveltettél-fel ezen kietlen vad-szigetben?

Kréka: Itt igen-is.

Márna: És el-nem-úntad magadat?

Kréka: Hogy únhattam-vólna-el magamat? hiszen édes Anyámmal laktam.

Tabán: Oh édes Öcsém Ete! be bóldog vagy a teremtett állatok között, hogy illy ártatlant szerethettsz.

Kréka: Hiszen Ti-is mind-nyájan ártatlanok vagytok?

Kanda: Azoknak-azoknak kellene ám lenni édes Magzatom.

Kréka: Hát mért nem vagytok?

Kanda: Jaj édesem! a nagy Világban csak hamarébb elbotlik az ember.

Kréka: Sőtt inkább a nagy Setétségben botlunk-el, nem a nagy Világban. Ugyan rendessen beszélletek ám tik, ha el-kezditek.

Kanda: No hiszen meg-látod: mi lesz belőlled-is, ha a Nagy világra jövendeszsz, a meg-világosodtakhoz.

Kréka: Én ezeket csak feliből értem.

Nagyhabi: Most tapasztalom elsőben: hogy Ete-uracsnak izléséről jó itéletet tettem. Nincs ezen leánynál se szebb, se természtessebb.

Vizaknai: Istenem! be szép a Természet! Ki ne szeretné benne az ártatlanságot, mivel azt szeretetre méltónak hiszik a leg-gonoszszabbak-is.

Kréka: Oh be igen örvendek: hogy engemet mind-nyájan szeretnek. Én-is szeretlek benneteket. Oh be jók ezen nagy-világi emberek! De még csak egygyet kérdek tőlletek: Fogjátok-é szeretni édes anyámat-is?

Márna: Szeretni fogjuk igen-is, ha láttyuk.

Kréka: Ha láttyuk? Nékem pedig édes anyám azt szokta mondani: hogy (az emberiségre nézve) azokat-is kell szeretnünk: kiket soha se láttunk. Az én édes anyám pedig nem hazudik.

Ete: Édes atyám! vessen csak fél szemet-is ezen ártatlan teremtésre.

Kréka, Eteléhez közelebb állván: Te mind-eddig egy szót se szóllottál. Pedig én Te-reád-is néztem. Azt mondotta pedig nékem az én kedves Etém: hogy az jó izűn esik: ha egy valaki arra néz, kit igazán szeret.

Etele, igen hideg beszéddel: Nézz reám, nem bánom. Hiszen azért van két szemed. – Talán meg-nem-eszel.

Kréka, Etelének állát czirókálván: Én pedig Tégedet nagyon szeretlek. Ha kérdené valaki: mért szeretlek? Én annak okát soha adni nem tudnám.

Etele, morgolódva: Bizonyossan még arra jutok: hogy, az egész Világ asszonyai mellettem termenek.

Kréka: Oh, Te jó ember! szerettsz-é te-is engemet?

Etele: Igen-is! ha tőllem eltávozol. Az aszszonyokra nézve, azokat szeretem leg-inkább: kiket soha se láttam.

Kréka: Szereted-é édes anyámat?

Etele: Náladnál inkább; mert soha se láttam.

Kréka: Ugyan bizony: Te néked még-is igen rendesnek lenni kelletik. Talán bizony Te vagy azon ember: ki bennünket el-nem-akar vinni?

Etele, édesdeden: Ki ez-előtt el-nem-akartalak; én vagyok. De most el-nem-akarlak, az én nem vagyok.

Kréka: Oh Istenem! Istenem! Ezen nagy világi emberek be méllyen beszéllenek. – Én nem értem feleletedet.

Etele: Én arról nem tehetek.

Kréka: Csak szigeti módra felelly tehát nékem: szerettsz-é engemet?

Etele, kevés haraggal: Leány! Mennél többet beszéllek, annál inkább szeretlek. Mi az oka, nem tudom.

Kréka: Látod, édes Etém: engemet valamennyien szeretnek. Szeret engem ezen nagy Úr-is. Ezek ám a valóságos Magyar emberek. Te pedig azt mondád: hogy Nemünkhöz kegyetlen.

Ete: Igen-is! a gondolattal valék ez-előtt. De íme nagy javunkra fordúltanak míndenek. – Szerelmes édes atyám! Én örömemet ki-nem-adhatom. Lehet-é reméllenem: hogy ezen ártatlan teremtéssel valaha egybe kelhetek?

Etele: No csak lassan a Többivel. – Tík ollyanok vagytok: hogy, ha szátok kérőjére mondok valamit; azt egyszeriben el-nyelitek. Ha mi ellenkezőt hallotok; oda vagytok egészlen.

Kréka: Én ezeket ismétt nem értem.

Etele: Hallod-é leány! Itt születtél-é ezen szigetben?

Kréka: Hiszen én Féreg nem vagyok; hogy a kő-sziklák közt teremjek.

Etele: Ide tehát másunnant jöttél. – Honnant származtál?

Kréka: Azt én Uram nem tudom. De tudgya Hengeri. Ő azt mondotta: hogy anyámat a szigetnek parttyán találta. Szóllott erről édes anyám-is valamit. De azokról meg-feletkeztem.

Etele: Valamit még-is tudnod kelletik!

Kréka: Csak az juthat eszembe: hogy édes anyámat az ő Ura el-hagyta, pedig Karjelben. Anyám pedig hajóra szállott: hogy Urát fel-keresse. Ekkor osztán a hajó el-tévelyedett. Hajó törést szenvedtünk. A Szél-vizek ezen vad szigetbe hajtottak. Itt-is maradtunk, nem szántt akarva; hanem csupán kéntelenségből. – Oh az én édes anyám mindenkor Karjelbe viszsza-vágyódott. De mind eddig egy falat hajót se láttunk.

Etele: Leány! Kinek hívnak tégedet?

Kréka: Krékának.

Etele, Nagyon fel-háborodva: Hát az anyádat?

Kréka: Jaj Istenem! Ennek igen kegyetlennek lenni kelletik. Ime hogy forognak szemei, mint a karikák. Édes Etém! szaladgyunk.

Ete: Édes atyám! mértékellye-meg magát. Kréka ilyenekhez nem szokott. Könyörűllyön rajta.

Etele: No leány! tehát ne félly. Jöszte közelebb. Még-is közelebb. Mond-meg nékem mi neve édes anyádnak?

Kréka: Úgy de haragszol!

Etele: Meg-mértékeltem magamat.

Kréka: Ete! nézd-meg jól nem haragszik-é.

Ete: Nem haragszik lelkem. Előbb se haragudott; hanem csudálkozott. Mond-ki tehát édes Anyádnak nevét; tüstént jó barátod lészen.

Kréka: Az én anyámat mostanában Ketelának nevezik. De ez néki nem igazi neve. Azt mondotta egyszer: hogy nevének bötűit bújjában meg-változtatta. Mondotta ő nékem igazi nevét-is; de már el-felejtettem. Ugyan kérlek találd-ki.

Etele: Nem Leketa?

Kréka: Nem az.

Etele: Talán Ekleta?

Kréka: Az sem az.

Etele: Avagy Elketa?

Kréka: Ugyan közel jársz ám már hozzá; de még sem az.

Etele: Talán Etelka?

Ete: Úgy van úgy! Etelkának hívták.

Etele, El-taszitván Krékát: Félre puruttya nemzettség. Törültessen-ki ezen Tisztességes név a Nemes Magyar-aszszonyoknak neveik közül. Szállyon reája azon átok, mellynek határját nem találhatni. Hasadgyon-kettő a Főd, és nyellye-el őtet hitetlenségével egygyütt.

Kréka, Sirva fakadván: Istenem! édes anyámat gyalázzák!

Etele: Ne szánnya azon hitetlen aszszonyt semmi-féle teremtés, ha annak sír-halmán csupa kórót, és csalányokat szemlél. – Csuszszanak rajta a kígyók! Huhogjanak az éjjeli füles bagjok. Bernyákollyanak a Vad-szigeti macskák.

Hogy ezeket, nagy Menny-dörgései között, kegyetlen indúlatokkal el-hadarta Etele; kevés időre ott hagyta mind-nyájokat. Kréka pedig, ki az illy kemény szavakhoz hozzá nem szokott, azoknak kegyetlenségétől iszonyú-képpen meg-rettenvén el-ájult, és minek elötte lerogyna, így jajgatott

Kréka: Jaj Istenem! oda vagyok.

Ezek után nagy veszedelemmel a földre le-esett. El-gondolhatni mint ijjedtek-meg a Környűl állók, kik se ezen esetet nem reméllették, se Krékának tisztessége felől nem kételkedtek. Hozzá szaladtak mind-nyájan, és Krékát fel-emelték, és lassan-lassan fel-is-ébresztették. – Azomban így jajgatott.

Ete: Oh emberi szívek! keményebbek a Vad-szigeti szikláknál. – Lehet-é valami érzékenség az egész világon? nincs egy Teremtés, a-ki szánakodni tudta. Ezeren vannak azon Gyilkosok, kik bennünket gyötrenek. – Mért kelletett az emberi Nemnek termeni? Mért? Mért?

Kréka, El-ájulásából magához jövén: Oh Ti kies Erdők! – Oh éjtszaki fények! – Hol vagyok? avagy hol vóltam? – – –

Ete: Oh Kréka!

Kréka: Istenem! mit vétettem? – Hiszen én semmi roszszat nem tettem. – Hol van édes anyám.

Ete: Itt vagyok én, édesem. Térj magadhoz kérlek.

Kréka: Oh édes Etém! szaladgyunk-el innett ezen nagy-világi csudáktól. Ennékem a Te embereid nem kellenek. – Mért hoztál ide hozzájok? – tudni-illik hogy elsőbben szeressenek, az-után el-taszittsanak? – Bár soha illy embereket ne láttam vólna. Oh boldog Szigetem, mellyben édes anyám mellett neveltettem. – Kevés ugyan itt az öröm, de annál kevesebb a gyötrelem.

Ete: Ne epezd úgy-annyira magadat, Kréka. Téged azon ember nem gyűlöl; hanem fel-háborodott.

Kréka: Soha többé egy hajó után se fogok kiabálni, ha százat látok-is szigetünk mellett el-menni. Hol van édes anyám? Oh! le-térdepelek előtte: hogy a nagy világra soha se vágygyon. Mennyünk édes Etém. Nékem a Te Nagy-világi embereid nem kellenek. Isten hozzátok, ha így szerettek.

Etele, kevés idő múlva elő-jövén, és a kő-darabra le-ülvén: Vigyázok-é? avagy álmodozom.

Kréka: Jaj itt van ismétt. Mennyünk édes anyámhoz, ő engem magától soha el-nem-taszított. El-ment Etével.

Tabán: Édes Atyám!

Nagyhabi: Uram! Ez szántt-szándékból volt-é? avagy talán – – –

Ballagi: Oh szerencsétlen Kréka! éppen így történik velem-is.

Márna: Oh! Férjfiak! Férjfiak! be könnyen áll nálatok.

Etele: Félre szemem elől valamennyien. Hol van Széplaki? Ez hozhattya helyre csendességemet.

Kanda: Ő most azon embert keresi, kit tizen-hat esztendők előtt e szigetbe ki-vetett.

Etele: Oh Égi fények! mért láttalak benneteket? Mért hoztátok szemem eleibe Krékát? Le-vóltam ezelőtt csillapodva. Ime mostanában új szélvészekbe evezek.

Kanda: Szóllyon Fejedelemséged az én Urammal. Ő le-tudgya csillapítani a zúr-zavarokat.

Etele: Kérlek: mennyetek-el előllem. Távozzál-el Ete Krékával a világ végéig, hogy benneteket soha se lássalak. Ha Tabán-fiam-is el-akar-hagyni, és Márnával el-menni, nem-bánom. – Én magamat egy kietlen magánosságban el-rejtem, és ott megátkozom azon szem-pillantást, mellyben a Világosvári templomba bé-mentem, és a fákját az oltárhoz vittem. Ezek-után mind-nyájan el-oszlottak.

HATODIK RÉSZ.

Perbete Hengerivel.

Hajós legénnye vala Perbete Etelének. Nagyhabitól azért küldetett-el az erdőbe, hogy Etét fel-keresse, és attyához hozza. Ő ugyan eddig fel-nem-találhatta őtet, hanem, elő-találván Hengerit, ezt mondá.

Perbete: No jó, hogy fel-találtalak. Te vagy tehát azon hires Hengeri?

Hengeri: A-mint mondám, én vagyok.

Perbete: A Nevedet se mondhatni emberségesnek. Néked egy Országos Gaz-ember-nek lenned kelletett.

Hengeri: Az csak attúl függ, a-miként a dolgot fel-veszed. Ha akkor meg-győzhettem vólna Széplakit, ő lett vólna Gaz-ember. Mivel pedig ő győzött-meg engemet; nékem kelletik a Gaz-ember nevet viselni.

Perbete: De mért hozott-ő-el tégedet Karjelből? Mért hagyott itt? Mért nem eveztél vele egészen a Lápokig?

Hengeri: Meg-csalt, midőn Karjelbe fel-vett. Kapitánságot igért a hajóba, és hazudott.

Perbete: De lelkem! Illyen-vad-szigetben nem héjjába hagygyák az embert. Megérdemletted Te ezen büntetést. Csak innet-is ki-tettszik: hogy akasztófára való vóltál.

Hengeri: Ugyan csudálhatom esztelenségedet. Te-is hajós vagy, és nem tudod az evezőknek szerencséjeket, vagy szerencsétlenségjeket. Hogy Karjelből el-mentünk, semmi Kapitánságot nem adott, hanem köz-evezőnek tett. Midőn ez ellen morganék, meg-kötöztetett és ez Szigetre ki-vetett, holott immár tizen-hat esztendeig ártatlanúl szenvedek.

Perbete: Oh te ártatlan bárány! Hallod-é! Más előtt hazudhattsz, de én előttem nem. Mert: midőn a hajóban egy szívvel egy lélekkel elkárhoztatnak, és az-után ki-is-tesznek valakit, annak ördög-hadnagyjának lenni kelletik.

Hengeri: Kik engem el-kárhoztattak, azok mind-nyájan Széplakinak emberei vóltanak. Mást várni tőllök éppen nem lehetett.

Perbete: Hallod-é Hengeri! Úgy beszélly, hogy, mint a harist, szavadon meg-ne-fogjanak. E Szigetbe van ám Széplaki. Mondgyák pedig: hogy igen igazságos Fejedelem.

Hengeri: Micsodát? itt lenne?

Perbete: Itt igen-is. Ne búsúlly, el-nem-kerülöd az Eb-ugrasztót. De erről az-után is gondokodhattsz eleget. Mond-meg még csak azt: mivel éltél eddig ezen Szigetben?

Hengeri, egy irást ki-vévén: Ime meg-tudod ezen irásból, mellyet itten egy barlangban találtam egy meg-holtt embernek kezeiben. Olvasd, ha akarod.

Perbete, az irásban foglaltakat igy olvassa el: Ha ezen Szigetben meg-találok halni, tudtára adom annak, ki engemet ezen Barlangban talál: hogy én Etelének, a Karjeliek Fejedelmének embere vagyok. Meg-rakatott egy hajót minden éléssel. Azon kívül sok kincseket-is hordott beléje. Hová intézte úttyát, nem tudom. Elég az: hogy bennünket egy szélvész egymástól el-szakasztott. Őtet többé nem láttam. Az én embereim sárga hideglelésbe esvén, ezen vad Sziget mellett meg-holtak. Én magam a hajóval nem birván, lassan-lassan belőlle mindent ki-hordottam, és e Szigetbe rejtettem. Ha valaki rám talál, temesse-el testemet. Izennye-meg pedig Etele-uramnak, a Karjeliek Fejedelmének, hogy Jószágát, főképpen ama nagy kincsét kezéhez vehesse.

Hengeri: Én tehát (midőn ide ki-vettettem: hogy éhel meghallyak) nem sokára ezen barlangra akadtam és belőlle éltem azon emlitett két aszszonyokkal.

Perbete: Hát a kincs hová lett akasztó-fára való? Szólly szaporán.

Hengeri: Én azokat azon aszszonyoknak ajándékoztam, kik, a-mint mondám, az után e Szigetbe a Szélvészektől vettettek. – A ruhákat ugyan alkalmatossan, de az élést egészlen el-fogyasztottuk. Egy két nap múlva éhel kellett vólna immár meg-halnunk. A kincs pedig egészlen a Barlangban vagyon.

Ime az Magyarok Istenének Gond-viselése, mellyel mindenkoronn Etelkához viseltetett, ezen hajóból-is ki-tettszik. Ezen hajó vólt az, mellyet Etele, ennek-előtte tizen-hat esztendők előtt, mindenekkel meg-rakatott, hogy Karjelből el-bujdoshasson. Egy egész esztendeig tekergett a tengereken, de hogy osztán ezen hajójától el-szakadtt, és, hová vetődött, nem tudta, viszsza-méne Karjelbe, de otthon nem találta, immár Etelkát. Ez leányostól ezen Szigetbe vetődvén, éhel-holt-vólna-meg, ha Etelének ama hajója, olly szerencsétlenül járván, ide nem vetődött vólna.

Perbete: Hol vagyon Ete-úrfi? mert én annak fel-találására küldettem Nagyhabi-kórmányosomtól.

Hengeri: Ő most azon két aszszonyokkal lészen valahol. Sétálgatnak talán e mellék erdőben.

Perbete: Add-elő őtet mennél hamarébb.

Hengeri: De tudod-é vallyon az elő-adásnak leg-bizonyossabb módgyát?

Perbete: Hallyuk az ökörtől a Szamár tanácsot.

Hengeri: Hogy-ha őket elő-talállyuk, ne-beszéllyünk mi-ketten barátságossan: mert azt gondolnák az aszszonyok, hogy én árultam-el Ete-uracsot. És igy reám támadnának, Etét pedig el-dugnák: mert nagyon szeretik. Te tehát ellenem légy: mint-ha el-akarnám őket titkolni.

Perbete: Tök-fejedtől elég jó tanács. De még-is ki-tettszik: hogy rettegsz ama vad aszszonyoktól, ne-hogy szemeidet ki-vájják.

Hengeri: És ime amott jön az aszszony. De se Leányát, se Ete-úr-fiat nem látom. – Rajta Perbete fojtogass. – – Jaj Jaj Ketela Segíts az Istenért.

HETEDIK RÉSZ.

Ketelának szerencsétlensége.

Ketela: No mi dolog ez?

Hengeri: Oh hozott Isten ide! Ez az ember meg-akar engem fojtani.

Perbete: Nem csak fojtani, gaz-ember; hanem diribról-darabra össze-szaggatni, az árbóczra fel-kötni, ha Ete-úr-fiat elő-nem-adod.

Hengeri: Oh Ketela, add-elő Ete-úr-fiat; mert másként egy nyomással meg-fojt.

Ketela: Hagygyatok békét egymásnak. Etével leányom-is elment a Hajónak urához.

Hengeri, alattomban Perbetéhez: Ne hidd azt néki. Hazudik, mint az ördög. Csak fojtogass. Jaj! Jaj!

Perbete: Mért hazudsz Te vad aszszony? A hajónak ura tiz lépésnyire nem ereszti magához az aszszonyokat. Nála lehetne tehát a te leányod?

Ketela: A hajónak urát Ete-uracs jobban isméri. Ő hívta oda leányomat; és talán eddig meg-is-nyerték az engedelmet: hogy öszszeházasodjanak. Térjetek a hajóhoz viszsza, és meg-láttyátok, hogy mind-a-kettő ott vagyon.

Hengeri, alattomban Perbetéhez: Vigyázz magadra. Farkas verembe esel. Ne higygy néki: mert ő ravasz elme. Csak fojtogass. Jaj! Jaj!

Perbete: És te vad aszszony! azt gondolod, hogy én magamat orron-fogva hurczultatom általad? Talán magad akarsz Etéhez férjhez menni; leányodat pedig meg-csalni.

Ketela: Én egyebet semmit sem akarok, hanem ami egy anyához illik. Ete-uracsot szereti az én leányom, őtet el-akarja-venni. Ha erre őtet a hajónak ura reá nem szabadíttya; azt mondgya Ete: hogy el-bocsátását megkéri. Ez pedig néki szántt akarattya.

Hengeri, alattomban Perbetéhez: Látod az öszsze-esküvést! Csak fojtogass. Jaj! jaj!

Perbete: Látom aszszony, hogy minden felé csavarogsz. Ki-húzván kését, és Hengerit el-hagyván: Te vad állat! add elő Ete úr-fiat, mert, mint a halat, fel-hasítalak.

Ketela: Mit akarsz Te Vadabb ember! Hogy bánhattsz illy haramja módra én velem?

Hengeri, alattomban Perbetéhez: Ládd még ő néki áll fellyebb. Szúrd agyon.

Perbete: Aszszony! ha-mit veled el-követek, azt nékem ne tulajdonitsd. Parancsolatomban vagyon: hogy Ete-úr-fiat elő-adgyátok; avagy ezen gaz-embert tüstént egy fára akasztom.

Hengeri: Oh Ketela! add viszsza Ete-úr-fiat. Oh én szerencsétlen teremtés! hogy-hogy jöhetek én az akasztó-fára annyi sok jó cselekvényim után?

Perbete: Téged akasztalak-fel előre, utánnad az aszszonyt, ha Ete-úr-fi elő-nem kerül.

Ketela: De mért vetemedel erre. Vígy engemet a Hajó urához. Jőjjön oda Hengeri-is. Ha Etét leányommal ott nem talállyuk, akkor osztán hajtsd-végre eltökéllésedet.

Perbete, késének viszsza-tétele alatt: Ezt ugyan jól el-találta Vad esze. E mellett meg-indúlhatok.

Hengeri, alattomban Perbetéhez: Azt ne cselekedd hallod-é. Ez csupa mézes madzag. Ha mi a hajóhoz indúlunk, és ő egy parányi időre kap; úgy el-dugja Etét, mint a halálos vétket. Bottal ütheted nyomát. Rajta ama vén szerszámon. Kénozd meg, osztán üsd-agyon. Úgy is semmit sem ér a töpörtő.

Perbete: Te Országos Gaz-ember! Hat illyeket javasolhatsz egy aszszony ellen? Az ember-ölés parancsolatomban nincsen. Azt pedig nagy véteknek-is tartyák Karjelben.

Ketela: Ne haragudgyatok egymásra. Én igazat mondottam. Emberől-is gondolkodom.

Perbete: De mást beszéll ám eme Szemét ember. Azt javasollya a Gyilkos: hogy téged meg-támadgyalak. Az után: mivel igazat nem szóllaszsz, mindaddig kénozzalak, még Etét elő-nem-állítod.

Ketela: Hengeri tanácsolta ezeket? Oh emberi teremtésnek igazi gyalázattya! – Hóhéromnak teszed magadat? El-hiszem: mert e volt régi feltételed: hogy engem meg-ölly; az-után leányomat el-ragadd. Most pedig másra bízod a gyilkolást.

Perbete: Most tapasztalom immár: hogy ezen Istentelen lélek nem csak gonosz, hanem ravasz-is. Ime: hogy meg-csalt: hogy ingerlett engem ezen aszszony ellen.

Ketela: Édes jó barátom! Még egyszer azt mondom: Én igaz-járatú aszszony vagyok. Emberségessen gondolkodom Etének hol-léttéről.

Perbete: Azt immár el-hiszem. Ez pedig Istentelen, és akasztó-fára való.

NYOLCADIK RÉSZ.

Széplaki és Ketela.

Elég sokáig kereste Széplaki azon gyalázatos Hengerit, kit, tizen-hat esztendők előtt (gonoszsága miatt) ki-téve; de, mivel a Szigetnek szög-lukait nem ismérte, reá nem akadhatotott. Most: hogy azon úton jött, mellyen Hengeri Ketelával, és Perbetével beszéllett; mihelyest őket fel-találta, tüstént reá ismért. Ugyan-azért: annak látására fel háborodván, Perbetének-is előbbeni szavait igazaknak lenni vélvén, hirtelen elő állott. Meg-döbbentek amazok; így szólla pedig

Széplaki: Igen-is: jól mondottad Perbete. Az ám ama gonosz ember, ki még annya hasában meg-érdemlette a kereket. Hát te, gonosz lélek, még-is élsz, hogy másokat gyötörj. – El-nem-szóródtak hamvaid, hogy gyökerestől ki-veszszél? – Nem te ütöttél pártot ellenem, hogy hajómat vezéreld, és az-után engemet el-temess?

Perbete, ki-húzván kését: Uram! ez-é ama gonosz ember? Körösztűl döföm, ha parancsolod.

Széplaki: Hadd-el Perbete. Hamar esne a Pokólra szállása. A Karjeli Udvarnak fel-háborítóját nagyobb kénokra kell tartani.

Perbete, viszsza-tévén kését: Jól van Uram. De arra kérem Fejedelemségedet, bízza reám: ha bocskor szíjjat kelletik szelni hantos hátáról.

Széplaki: Ki-kell-vennem belőlle, a-mit alattomban főzött Etele-fejedelemnek Magyar-országi Inassával. Az-után reád bízom Perbete, ha, valamint a csukát, meg-szárítod-is.

Perbete: Hát ő az én uram ellen-is vétett valamit? Oh hogy nincs egy mennykő zsebemben?

Hengeri: Engemet Fejedelemséged hajóba vett, meg-is-igérte a Kapitányságot. – Én most arra magyarázhatom azon szándékát: nem tett egyebet; hanem, hogy Karjelből ki-csallyon. – Ki-csalt igen-is, és igy engemet köz hajósnak tévén, meg-böcstelenített. Fel-lobbant bennem a tűz, nagy lángra-is kapott. Szeme közé mondottam átkaimat: mert magam tudománjáról meg-győződve valék. Szememre vetette Fejedelemséged: hogy Etelének Udvara ellen magamat böcstelenűl viseltem. Erre még jobban meg-tüzesedtem. Fejedelemségedet a Tengerbe vetni akartam. Reá-beszéllette a hajósokat. Engem meg-fogtak, és e Szigetbe ki-tettek. Meg-érdemlettem-é mindezeket? Fejedelemséged lett a Biró. Tanácsnoki vele tartottak. Én pedig le-süllyedtem. Ha más lett vólna a Biró, avagy Magyar-országban a Kárkánok[14] kezébe jutottam vólna; benne veszett vólna Fejedelemséged. Most-is mellettem állana az igazság. Ezt Fejedelemséged szárazon el-nem-viheti.

Perbete: Még pedig fenyegetődzöl akasztó-fáravaló? Hol tanúltad ezen embertelenséget? Ily Szemét-embernek számot agygyon maga tetteiről egy Országló Fejedelem? Uram! ezzel soká késni nem lehet. Mennél hamarébb, annál jobb. Soha nem várhatni meg-jobbulását.

Midőn ezek így vivakodtak egy-mással. Széplaki amazoknak szavára semmit se hajtván, szűnetlen Ketelára nézett. Hol hozzája méne, és szemei közé tekintett. Hol el-állott tőlle, és tetőtől talpig meg-visgálta termetét. Nem külömben Ketela, amannak ábrázattyát visgálván, úgy tettszett: mintha álmélkodott vólna. Sok gondolkozásai után így szólla Ketelához.

Széplaki: Almodok-é? avagy valósággal látok? Mit néz Aszszonyságod oly szegessen szemembe?

Ketela: Talán azon okból, mellyből Uraságod-is szemem közé nézegél.

Széplaki: Nékem úgy tettszik, mint-ha aszszonyságodat ismérném.

Ketela: Nékem-is éppen úgy, mintha Uraságodat valahol láttam vólna.

Széplaki: Talán ugyan Karjelben?

Ketela: Talán a Lápok Fejedelmét Széplakit?

Széplaki: Énpedig talán azt, a-kit itt látni nem kévánnék – Oh Egek! Ő az, nem is más! –

Ketela: Meg-ne háborodgyon Fejedelemséged. Én a nyomorúságnak néki szoktam, ezen irtóztató látományt-is el-szenvedhetem.

Széplaki: Melly nyomorúságokat maga szerzette magának. Nem szégyenli Fejedelemséged: hogy szemem eleibe került.

Ketela: Szégyenellyék magokat az elkárhoztatott gonosz tévők. Én azok számok közűl nem vagyok.

Széplaki: Ezen vad Szigetben? tizen-öt esztendőktől fogva? boldogságban élhetni?

Ketela: Tudtam valaha valamit a bóldogságról. Bóldog ideimben vóltam, midőn Fejedelemségedet leg-elsőbben meg-láttam.

Széplaki: Melly boldogságát méltán el-vesztette, egy törvéntelen cselekvénnye miatt.

Ketela: Ezen illetlen rágalmazások nem egy Országló Fejedelemtől, hanem egy valami Széplakitól jöhetnek. El-nyomorodott vagyok igen-is. De Fejedelemnő vagyok a Születésre nézve; Magyar pedig Isten kegyelmére nézve.

Széplaki: A Magyar születést így le-gyalázni, még-is magát illy ártatlannak tartani, tűrhetetlen dolog. Oh hátra van még a fekete leves, mellyet ha fel-tálalok, ezen nyugott elme el-enyísz.

Ketela: Mi légyen a nyúgott elme, azt mostanában-is jól érzem. Mért nyomorgok pedig ennyi ideig, azt a Magyarok Istene tudgya. Velem nem közlötte.

Széplaki: Oh közölni fogja általam. – Szeme elejébe terítem azon okokat, mellyek a Magyarok Istenét reá vehették: hogy így büntesse azokat, kik megérdemlették a sok esztendei fenyítéket. – Hallod-é Perbete? távozzál-el tőlünk. Vidd-el magaddal Hengerit is. De lelkedre kötöm a gonoszt, hogy el-ne-illantson.

Perbete: Lesz reá gondom uram. Azt mondgyák: hogy Magyar-országban kötve-hisznek a komának. Meg-kötöm, mint a rosz kereket.

Széplaki: Csak addig meg-ne-öld, még egy titkot ki nem-veszek belőlle. Az egész Karjeli zavaréknak ezen gonosz teremtés a fel-indítója.

Perbete: Tehát annál nagyobb gondom lesz reá. Indúlly akasztó-fa virágja. El-megyen Hengerivel.

KILENCEDIK RÉSZ.

Ketelának ki-nyiltta.

Széplaki: Aszszony! magunk vagyunk. – Hogy minden rendetlenséget el-kerűllyűnk (noha bár jól ismérjük egymást) csak azt kérdem előre: maga-é Etelének, a Karjele Fejedelemnek Hitesse?

Ketela: Oh mennyei fények! be kegyesek vagytok, hogy édes Etelémnek nevét tizen-öt esztendők után, füleimbe hangoztattyátok. Hozott Isten benneteket, édes könyveim! hozott Isten benneteket. Igen-is Széplaki, én vagyok azon szerencsétlen Etelka.

Széplaki: Igazán mondgya Fejedelemséged: hogy szerencsétlen. Ki mind Urát, mind magát (pedig olly sok ideig) a bú-bánatoknak tengerébe buktatta.

Ketela: Én buktattam-é Uramat?

Széplaki: Azon igazi Férjet, azon érdemes Fejedelmet, azon hasonlíthatatlan jó embert, gyalázatossan el-hagyta.

Ketela: Teremtő Isten! mit hallok! Lehetett-é nékem Etelémet el-hagynom? Gondolhatta-é ő azt Etelkája felől? Oh ismérem én az én Etelémnek szívét, ő azt nem gondolhatta felőllem.

Széplaki: Lássa bár a teremtett állat. Azon sok nyomorúságok, mellyeken, tizen-öt esztendőktől fogva, által-menni kelletett, meg-nem-törhették úgy szívét, hogy a színlést, azon Istentelen ál-orczát, le-tehette-vólna. Mondgyon igazat Fejedelemséged. Csupán csak a töredelmesség fogja szülni Etelével való meg-egygyezést.

Ketela: Oh bár olly igaz volna az egész Világ, a-mint igazak az én szavaim. – Széplaki! a-ki tizen-öt esztendőkig (sok szenvedések, ezer viszontagságok között) maga ártatlanságától meg-győzettetve marad; az méltán mondhattya maga felől: én ártatlan vagyok.

Széplaki: Teremtő Isten! Lehet-é ennél nagyobb színlést találni! – Hallya Fejedelemséged. Azon tanúbizonyság, ki Fejedelemségednek szavait meg-hazuttollya, a-ki Fejedelemségednek nyakát-is törheti, eme vad Szigetben lakozik. Le-fogja ez az ál-orczát vonni, és szeme közé mondani: Te voltál Te, ki én érettem Etelét el-hagytad, és így egész Karjelt tövestől fel-forgattad.

Ketela: Oh ki-mondhatná ezt szemembe! – Állitsd elő azon gyalázatost: hadd szóllyak magyarossan szivéhez. Soha engem a nyomorúság le-nem-gyalázhatott annyira, hogy testemmel egygyüt böcsűletemet-is le-gyalázta vólna. Állitsd elő azon gyalázatost, ki azt szemembe merné mondani.

Széplaki: Nem isméri tehát azon embert, pedig ezen Szigetben, kiért Eteléjét el-hagyta, és a-ki után ide jött?

Ketela: Ime bizonságul hívom az Istent, hogy, ha bár fejemet le-csapnák-is, egy ollyan útálatos felől semmit se tudok. Állitsd-elő eme Mocsok-embert.

Széplaki, csúfolódva: Hogy-hogy kerülhetett tehát Fejedelemséged egygyüvé (pedig ezen el-hagyatott vad szigetben) ama Hengerivel?

Ketela: Teremtő Isten! lehet-é ennél nagyobb gyalázat?

Széplaki: Én hoztam-ki Hengerit Karjelből, és, hogy Fejedelemségednek gyalázattyát örökre el-temessem, őtet e vad szigetbe ki-tettem, hogy a vadaktól öszsze-szaggattasson.

Ketela: Büntessen-meg az Isten, ha erről csak egy szót-is tudok.

Széplaki: Egy esztendő múlva, meg-hallotta gondolom Fejedelemséged: hová vittem Hengerit. Mert másként hogy jöhetett vólna utánna? Tagadgya ezt Fejedelemséged.

Ketela: Oh egek fénnyei! – Lehet-é ennél ocsmányabb dolgot koholni! – Én a Karjeliek Fejedelem-aszszonya! – Édes Etelémnek igen kedves Hitesse! – egy Hengerinek kedviért el-hagyhattam vólna Uradalmimat, e vad Szigetbe jöhettem vólna: hogy itt a Nyomorúságokkal gyűrűt váltsak, az éhséggel jegybe járjak, a sanyarú gyötrelmekkel ölelkezzem. Oh tüzes Mennykövek, hogy nem húllotok azoknak fejekre, kik felőllem így gyanakodhatnak!

Széplaki: A gyanú kevés vólna, de a tapasztalás?

Ketela: El hagyhattam vólna Etelémet, kit még most is ki-mondhatatlan-képpen szeretek? és pediglen egy puruttya emberért? egy gonosz Hengeriért? kit én soha életemben nem láttam, kivel egy szót, (ezen vad Szigeten kivül) soha nem beszéllettem. – Széplaki! Engemet talán meg-akarsz csalni? Ezt tőlled meg-nem-érdemlettem. Vígyázz magadra: az ártatlanság Istennek védelmezése alatt szokott lenni: meg ne büntessen.

Széplaki: Én Fejedelemségedet meg-csalni nem akarom.

Ketela: Boszszantani tehát? – Ez még am-annál-is roszszabb.

Széplaki: Se nem boszszantani, hanem vallatni.

Ketela: Ki tett téged Bírómnak?

Széplaki: Az atyafiságos Szeretet, melly arra ösztönözött: hogy Fejedelemségedet ki-keressem, töredelmességre vehessem, és Etelével öszsze-békéltessem.

Ketela: Kiknek szíveik soha egymástól el-nem-szakadnak, azokat össze-békéltetni nem szükség.

Széplaki: Aszszonyom! Ezek valósággal mind szép szavak. De, megkövetem, nem igazak, hanem csupa hitetők.

Ketela: És ezt szemembe meri Széplaki mondani? pedig illy bátran?

Széplaki: Éppen olly bátran, mint Fejedelemséged én előttem meri mondani; hogy soha Hengerivel, e Szigeten kívül, nem szóllott. Én előttem mondám, ki ezen két szemeimmel láttam azt, a-mit bár ne láttam volna.

Ketela: Láttál-é valamit, vagy semmit; azt nem tudhatom: mert a te szemeid nem az enyimek. Ha láttad pedig: hogy én valaha, ezen Szigeten kívül, Hengerivel szóllottam, az vagy ördöngös babona, vagy szemfény-vesztő boszorkányság vala. Most-is azt mondom: soha Hengerit életemben nem láttam, soha vele nem beszéllettem.

Széplaki: Veszszek-el, ha valaha ennél nagyobb csudát láttam. Ez után immár szemeimnek se hihetek.

Ketela: Sőtt Magyar-országi hitemre mondom, holott Isten kegyelméből a világra születtem: hogy ha meg-kénoznának-is, soha annak okát adni nem tudnám: mért bujdosott-el Országából kedves Etelém. Hogy tőllem el-evezett, el-se-búcsúzott, egy egész esztendeig viszsza-se-jött.

Széplaki: No már én egészlen oda vagyok.

Ketela: Édes Etelémnek el-bújdosása után ki-száraztottam szemeimet. Kerestem őtet de nem leltem; fohászkodtam utánna, de nem hallotta; Hivogattam hajlékaimban, de nem értette.

Széplaki: Ez az aszszony engemet egészlen bolondá tészen.

Ketela: Egész egy esztendeig bé-zárkozva vártam viszszajövetelét. Végtére sírni nem, hanem, pokolkénnyaimmal magamat emíszteni tudtam. Útra indúltam magam-is: hogy őtet fel-keressem. És íme, hajó-törésem után ezen szigetre ki-vettettem, a honnét mindeddig haza-nem-mehettem: mert soha az-után hajót erre nem láttam.

Széplaki: Most immár olly bizontalanságban vagyok: hogy azt se tudhatom: láttam-é akkor valamit, vagy semmit se. Mi hasznom immár: hogy fejembe szemeket viselek. – Csak azt akarom még kérdeni: tudgya-é Fejedelemséged, hogy e Szigetben légyen az, a-ki, a-mint én láttam, ő-is szemeivel látta.

Ketela: Ki lehet az, Széplaki?

Széplaki: Itt itt e Szigetben vagyon.

Ketela: Kicsoda?

Széplaki: E Szigetben vagyon Etele!

Hogy Etelka e Szavakat hallotta: ki-mondhatatlan nagy csudálkozásra, de még ennél-is nagyobb örömre fordúlt. Tizen-hat esztendőktől fogva semmit se hallván édes Eteléjének élte, avagy holtta felől, hogy most nem csak élne, hanem e Szigetben-is lenne, ezt igen csudállotta: hogy pedig őtet láttya, meg-ölelheti, ezt örömének mondhatni. Alig mondotta-ki Széplaki ama szavakat, nagy örömjébe lévén, így kezdette

Ketela: Mit! – Etelém vagyon itt? Etelém vagyon e Szigetbe?

Széplaki: Itt van igen-is, de nem úgy mint Fejedelemségednek hitese, hanem itélő bírája. Ő-is látta azt, a-mit én láttam. Az ártatlanság elég erős oszlop. Ahhoz támaszkodgyon Fejedelemséged. A-mit én előttem szóval mondott ártatlansága felől, az csupa nád-szál, reá-könyökölni nem lehet. Etele fontos ember. A-mit én el-hihetek; ő azt gyengeségnek tarthattya.

Ketela: Oh Te Széplaki! én beszédeidtől tartok: mert te az én meg-csalásomra iparkodol. Hol venné itt magát az én édes Etelém? – Oh szólly igazán: itt van-é? és hol van?

Széplaki, Alattomban: Ezen aszszonyság, a-mint látom, Urának bírságától nem fél. Ez még annál csudálatossabb.

Ketela: Látod: hogy meg-akarsz csalni. Mi gyönyörűséged benne: ha egy kézzel nyújtod a vigasságot, és azt két kézzel kapdosod viszsza? Mond-meg igazán: e Szigetben van-é édes Etelém?

Széplaki: Itt van igen-is ezen Szigetben. A napnyúgoti partra kötött-ki, innéntt nem meszsze.

Ketela, ki-mondhatatlan nagy öröm-özönei között: Oh hálákat adok néked Magyarok Istene: hogy engem meg vígasztalni akartál, minek-előtte e Világból ki-szóllítani kévántál. Oh Széplaki! soha a Természet okossabban nem gondolkodott, mint mikor a jó-hírt-mondó Fejedelmeknek szájokban a nyelvet teremtette. – Oh Széplaki! ide látnál az én szivembe. – Oh gyere fussunk hozzája! – Hadd ölellyem-meg, ha mindgyárt az-után meg-halok-is. El-akara menni.

Széplaki, Viszsza tartóztatni akarván Ketelát: Még csak egy szót aszszonyom!

Ketela: Egygyet se Széplakitól. Ezreket édes Etelémtől. Ezek-után ki-törte magát Etelka. Alig-is várhatta, hogy édes Eteléjét meg-lássa. De hátra vala ám még a fekete leves.

NEGYEDIK SZAKASZ.

ELSŐ RÉSZ.

Etele okoskodásai.

Etele: Ime! hogy meg-gyökeresedtem ezen útálatos Szigetben. Se előre, se hátra nem mehetek. Se eszem helyén, se szívem. Mintha enyim se vólna a hajó, annak se merek parancsolni. – Ime! Etele el-akarna menni; és ládd se kórmányossa, se fiai. – Etele el-akarna menni, és belől a szívbe kiált valami: maradgy még itt, maradgy itt – Etele tehát a Nagy-semmi immár. Oh Zoltán! mért nem maradtam nálad: hogy, Berengárnak szerencséjére, engemet küldhettél vólna Olasz-Országra. Talán kimúltam vólna eddig és Pápiának hamvai között hallgatnék.

MÁSODIK RÉSZ.

Márna Etelénél.

Hamarébb bé-jött Márna, sem-mint Etele előbbeni szavait el-végezte vólna. Úgy rendelte mindaz-által magát: hogy észre-ne-vétessen. Sajnállotta fel-háborodásait. Fel-fel-emelte az egekre szemeit. Végtére, hogy Etele szavait el-végzette, így szólla hozzája

Márna: Oh ha jobb kedvét láthatnám Fejedelemségednek! De el-halgatok, még meg-szűnttét látom háborúinak. Mi is egygyütt szenvedünk.

Etele: Oh! mit tudtok ti a szenvedésről?

Márna: De nékünk-is esnek ám nehezünkre valamik.

Etele: Ha csizmátok el-szakad; ha hajfürtjeiteket a szél megbontya, ha szeretőtök máshoz áll.

Márna: És még: ha Fejedelemségedet bú-bánatban láttyuk, avagy csak leg-kissebbet szenved.

Etele: Ki-mondhattya azt felőllem: hogy szenvedek? Hallod-é Márna! Én férjfiú vagyok. Te pedig leány. Ez mostanra elég.

Márna: De mit ért ez által Fejedelemséged?

Etele: Azt: hogy én magamnak elegendő vagyok; tik pedig reám nem szorúltatok.

Márna: Oh kegyes Fejedelem! mi eleg-képpen láttyuk: hogy magunknak elegendők nem vagyunk. Ime Tabán-uracs vigasztalhatatlan. – Nincs hatalmamban: hogy bánatjait le-csillapíttsam.

Etele: Isméred őtet; avagy, ha nem isméred, visgáld-meg szívét és gyógyítsd-meg.

Márna: Akár azt isméretségnek mondgyam, melly sok félelemmel vagyon öszve-keverve; akár szivünk gyakor visgálásának nevezzem, van valami még-is a dologban: mellyet kimondani átallok.

Etele: Ki vele, a mi szived gyötri.

Márna: A mi szeretetünk mindenkor állhatatossabb, s-eszessebb.

Etele: No hát rajta. Vegyétek-el egymást.

Márna: De meg-egygyeztünk abban: hogy semmi ollyast ne tegyünk, a-mi Fejedelemségednek ellenére lenne.

Etele: No lássa az ember. Ezen kis falat-is: hogy tudgya mesterségét.

Márna, hizelkedve: Noha bár nehezünkre fog esni: ha azon reményről le kelletik mondanunk, mellyet Fejedelemségednek kegyes tekinteteiről, mint valami rózsákat, le-szakasztunk; még-is csupán azért jöttem ide, hogy arról le-mondgyak, és szerencsétlenségemet meg-vallyam.

Etele: Ez már talán nem tréfa.

Márna: Igaz ugyan: hogy Tabánnak el-válásával, minden világi gyönyörűségemtől meg-válok; de magamat az ő társaságára méltónak nem itélném, ha Fejedelemségedet azon drága fiától meg-fosztanám. Ő se kéván engem el-venni, ha Fejedelemséged meg-nem-engedi. Ez a mi erős fel-tételünk.

Etele: No lássa az ember, minő erős fel-tételek ezek! És ez valósággal így vólna. Nem tettetitek magatokat?

Márna: Oh nem! éppen nem!

Etele: Hallod-é Márna. Engemet az aszszonyok szem-fényvesztése soha többé meg-nem-csal. Azt gondollyátok talán: hogy eme jó szíveteknek ki-adásával engemet meg-lágyitotok? Oh éppen nem. Ugyan azért: mivel Tabán fiamról le-mondaszsz, el-fogadom ajánlásodat. Ti mind-a-ketten Szem-fényvesztő alakosok vagytok.

Márna: Oh mentsen-meg attól az Isten. Mind Tabán, mind Márna olly anyáktól születtek, kiktől a színlelést, az alakosságot meg-nem-tanúlhatták.

Etele: Oh bár igazat mondanál!

Márna: De ugyan hogy-is lehetne másként a mi házasságunk szerencsés? – El-múlhatna-é egy nap, mellyben mi magunk között azt nem kérdenénk: mit csinál most a mi édes Atyánk. Áldgya-é házasságunkat? Örömest láttya-é édes Unokáit, kikre a Karjeli birodalmat bízhattya.

Etele: No lássa az ember, mi módokra fakad.

Márna: És mi magunk között mit felelnénk ezekre? Csupán ezt: Ő szomorkodik, és miattunk szerencsétlen lett. Ugyan ezen okra nézve, a mi fel-tételünk állhatatos. El-sem akarunk tőlle állani. És ime jönnek bizonságaink.

HARMADIK RÉSZ.

Etelének gyötrődése.

Vizaknai: Éppen nem kedveznek a szelek. Az-is csudálatos: hogy Fejedelemségednek emberei egészlen el-széllyedtek. Nagyhabin, és Tabánon kívűl, kiket ide hoztam, a többit nem találhatni. Ete-uracsot se tudgyuk, hol kódorog, hol csatang.[15] A mi hajónk egy óra múlva meg-indul. Minek előtte el-mennyünk, egygyet kérnék.

Etele: Hála Istennek, találkozik még-is egy ember, a-ki kér valamit tőllem! Egyébbként minden ember parancsol. Ugyan hadd hallyam, mit kérsz?

Vizaknai: Ama kis-hajós-legényt Ballagit, ha Fejedelemséged meg-engedné, a-mi hajónkra akarnám venni. Ott az aszszonyok között inkább el-mulathat. Itt el-nem-titkolhatná személlyét. Csúfot is űznének belőlle.

Etele: Hát még nincs valami más okod? Annyit hordaszsz-elő, mintha tudgy Isten, mi nagy kincset nem kérnél tőllem.

Vizaknai: Az-után: Fejedelemséged-is csak fél vállról imígy-amúgy nézzen reája. Nálunk szeretni-is fogják. A-mi több: eredetére nézve tisztelni-is.

Etele: Eredetére nézve? No tiszteld tehát, és vidd el, nem bánom, ha Nagyhabi nem mond ellene. Ha pedig ellene mond, vidd-el vele egygyütt Nagyhabit-is. Ha Márna-kis-aszszony Tabán nélkül el-nem-lehet, vidd el őtet-is.

Vizaknai: Igy tehát magát hagygyuk Fejedelemségedet.

Etele: Igen-is: azt akarom. Én majd azt fogom-fel gondolataimban: hogy valami új világra által-tétettem, holott magamnak új, és szám-íze-szeréntvaló embereket kelletik teremtenem.

Vizaknai: El-vihetem tehát Ballagit?

Etele: Ne kérdezz annyit. Vidd-el örökre.

Vizaknai: De ő, minekelőtte el-mennyen, jó napot akara mondani Fejedelemségednek, és még valami vigasságot hozni.

Etele: Vigasságot? hiszen én elég víg vagyok. Nékem a nagy vigasság meg-árthat. Csak maradgyon-el. Vidd-el őtet mennél hamarébb.

NEGYEDIK RÉSZ.

Ballaginak ki-voltta.

Midőn Vizaknai amazokat beszéllette Etelével, azomban Ballagi már aszszonyi ruhában lévén, fel-öltözve, a Harasztok között el-rejtve maradott, és várta az alkalmatos időt, midőn Etele eleibe állhasson. Etelének utolsó szavai után jelt vévén Vizaknaitól, elő-állott, és, Eteléhez menvén, így szóllott

Ballagi: Én pedig azért jöttem ide, hogy Fejedelemségednek örömére legyek. Oh bár meg-engedné azt az Isten!

Etele, kegyetlenül reá-tekintvén: Mi balgatag reménység ez te tőlled: hogy nékem örömömre lehess.

Ballagi: Oh ne vessen Fejedelemséged olly kegyetlen szemeket reám.

Nagyhabi: Ugyan-azért: hogy ezen kegyetlen szemeket el-kerülhesse, a kis-aszszonyt által fogja tenni Vizaknai a másik hajóba.

Etele: Micsodát? Kis-aszszony. No már a Világon leány sincs. Valamennyien mind Kis-aszszonyok.

Vizaknai: Igen-is, drága Kis-aszszony. A mi hajónkban sokkal barátságosabbak az emberek. Emberségemre fogadom: hogy a szélnek se hagygyuk meg-fújni, és minden reggel tejbe-vajba förösztyük.

Etele: Látd, minő jó dolgod lészen! Vizaknai, vídd-el már egyszer szemem elől.

Ballagi: Oh én örömestebb maradnék Fejedelemségednek hajóján.

Etele: Mi tatár lelhet engemet. Az egész világ ellenem esküdött.

Ballagi: Oh ha mindenkor Fejedelemséged mellett maradhatnék, ez volna az én világi gyönyörűségem.

Etele: Lássa az ember: hogy jádzik velem a gonosz szerencse. Azok szeretnek, kiket én nem szenvedhetek. A-kit pedig életemben egyszer szerettem, az engemet el-hagyott.

Ballagi: Oh be édesdeden, be nagy-örömmel nézek Fejedelemségedre. Nézzen kérem reám-is. Könyörüllyön rajtam. Boldogítson meg csak egy pillantással.

Hogy ezeket el-mondotta Ballagi, Etele annak szemeibe nézett. Leg-elől annak láttására el-bámúlt; az-után: viszsza-lépvén, igy szóllott

Etele: Meg-vagyok-é boszorkányozva? avagy ezen leánynak Orczájában látok valamit?

Ballagi: Oh lát igen-is valamit; melly Fejedelemségedet megvidithattya.

Etele: Sőtt szivemet egészlen körösztűl hasittya. Lodúlly előllem, ne is lássalak. Vigyétek a hajóba, ne-hogy kétségbe ejtsenek gondolataim.

Ballagi, Etelének kezeit térden-állva meg-csókolván: Oh nézzen még reám Fejedelemséged, ha mindgyárt csak egyszer-is.

Tabán: Édes atyám könyörüllyön rajta.

Etele: Oh Tabán! ha tudnád, kinek ábrázattyát viseli ezen leánzó.

Ballagi: Nem másét, hanem Etelkájét az én szegény elveszett anyámét. Ezt mondotta nékem Fejedelemségednek azon Komornokja, kit Magyar-országból magával hozott, és a-ki engem (édes anyámnak a tengerbe veszte után) fel-nevelt. Édes Atyám! Szeressen engemet.

Etele: Mit? Én a Te atyád? Te pedig az én leányom? Lehetetlenség. – Nagyhabi! alattomban: Orczájának vonásai mondhatnak ugyan igazat. Meglehet: hogy hitetlen Etelkámnak leánya; de az enyim soha se.

Tabán: Oh édes atyám! Ez valósággal az én Hugom, Fejedelemséged leánya. Oh érzem belől a Vért kiáltani: Héjja a Te hugod.

Etele: Nem igaz. Nékem nem leányom.

Tabán: Ő az édes atyám. Bizonyossan az ő.

Etele: Tehát arra akartok venni, hogy Házamnak gyalázattyát, mellyet mind-eddig szorgalmatossan el-titkolhattam, ezen egy leányért az egész világ előtt ki-nyilatkoztassam? Meg-mondgyam-é néked-is leány, hogy Te Etelkának fattya vagy?

Ballagi: Én Etelkának fattya? Oh Teremtő Isten! be le-vagyok-gyalázva, édes anyámmal egygyütt!

Nagyhabi: Uram! gyalázni se az ártatlanokat, se a meg-holttakat nem illik. Akár él, akár nem él a Karjeli Fejedelemnő, de az ártatlan. Fejedelemségednek Magyar-országi Komornokja felől nem lehet azt mondani, hogy midőn haldoklott, igazat nem mondott vólna. Ő mondotta pedig halála előtt: hogy Etelka ártatlan; Héjja pedig Fejedelemséged leánya. Ő adta nékem Héjját kezembe. Én ezekről bizonságot tehetek.

Etele: Oh bár mind igazak lehetnének, a-miket a haldoklók hazudtak. – Oh Nagyhabi! Mért vetemedtél erre? – Most gyűlölni-is kezdelek; mert a leány mellett hazudsz. Én ellenem vagy, ki Atyádfia, Fejedelmed-is vagyok.

Nagyhabi: Engedgye-meg Fejedelemséged: hogy Márna-kis-aszszony el-távozzon valahová Ballagival. Olly valamit mondok, mellyet előttök ki-nem mondhatok.

Etele: Távozzatok-el. Soha még Nagyhabi meg-nem-csalta Fejedelmét és attyafiát.

Márna: Adgya Isten: hogy Fejedelemségedhez örvendetessebben viszsza-térhessünk. El-mene Ballagival.

Etele, Márnának és Ballaginak el-menetelek után: Meglett tehát ez-is. Szólly a dologhoz velőssen.

Nagyhabi: Uram! Fejedelmem! Atyámfia! – Soha nem hittem vólna: hogy egy atyának szíve, midőn édes leányát fel-talállya, örömének valami jelét ne mutassa. Most tapasztalom elsőben: hogy rosz világot élünk.

Etele: Tudod: a szó-szaporítást nem szenvedhetem. Ha szavadnak nyele van, meg-markolhatom.

Nagyhabi: Elő-adok tehát olly csudálatos történetet, melly bizonsága lesz annak: hogy Fejedelemséged meg-csalattatott, Etelkája ellen gyanúba esett. És így a Fejedelemséget meg-nem-érdemlett omladékjába döntötte.

Etele: Ha atyámfia nem vólnál, ezen szemre-hányásokat el-nem-szenvedhetném. Mind-az-által tovább.

Nagyhabi: Meg-mutatom azt-is: hogy csupán Fejedelemségednek hirtelenségéből származott, midőn ama két sziveket, mellyek a Világosi várban egybe forrottak, minden meg-vizsgálás nélkül, ketté-szakasztotta.

Etele: Ha csak szóval tartaszsz, el-felejtek minden atyafiságot.

Nagyhabi: Elő-fogok adni olly csudálatos történetet, mellyet mind-eddig el-kelletett titkolnom, mind azért: hogy Fejedelemségednek magával el-hitetett békességét újra fel-ne-zavarjam; mind pedig azért: mert soha valamit szemére vetni nem akartam.

Etele: Add-elő már egyszer, a-mit elő-adnod kelletik.

Nagyhabi: Ha Fejedelemségednek atyai szive erre se fog érzékeny lenni; akkor én Fejedelemségedet, minden tisztességgel, el-hagyom: mert előttem, mindenkor szentebb az ártatlanság, sem-mint vagy az atyafiság, vagy a Fejedelemség. Ha Fejedelemségedben a természetnek törvénye el-oltatik, oltasson-el azon reménye-is: hogy valaha vagy Attyafia, vagy kórmányossa legyek. Ezek után el-mene.

ÖTÖDIK RÉSZ.

Etelének gondjai.

Etele, Nagyhabinak el-menetele után: Lássa a Teremtett állat, mire jutottam! – Hát te néked, édes Tabán-fiam, nincs valami ollyasod, a-mit szememre vethetnél.

Tabán: Oh édes Atyám! Lehet-é az Istennek olly fiút teremteni, ki édes attyát gyötörje? Ha el-szenvedhetem Fejedelemségednek azon gyötrelmeit, mellyekről eleinte a vélekedéssel vóltam: hogy nem egyebek, hanem haszontalan képzelődések; mennél inkább el-szenvedhetem mostan: midőn észre-veszem: hogy fontos okokból származtak.

Etele: Most tapasztalom, édes Tabánom: hogy valóságos fiam vagy. Tégedet én Magyar-országban nemzettelek, holott egy férj-fiúval meg-elégszik egy aszszony. Már most látom: hogy előtted minden titkaimat ki-adhatom.

Tabán: Oh ennyi időtől fogva erre érdemesnek lenni gondolom magamat.

Etele: Tapasztalni fogod: hogy tizen-hat esztendők nem valának arra elegek, hogy szivemnek sérveit ki-gyógyíthatták vólna. És, a-még élek, soha meg-nem-gyógyíthattyák. – Oh fiam! fiam! Te még nem érezheted azt midőn a Szerető szív meg-hasgattatik.

HATODIK RÉSZ.

Márnának elő-jötte.

Márna, Ballagival elő-állván: Meg-engedgyen Fejedelemséged: hogy magára hagyni nem merjük. Héjja-is egészlen el-halaványodott és szinte el-ájult; minek-utánna Fejedelemségedtől el-távozott. Azt mondgya: hogy, ha édes attyát láttya, talpra fog állani. Kérem Fejedelemségedet: könyörüllyön rajta.

Etele: Meg-bocsássatok fiaim. Reátok a titkot nem bízhatom, mert aszszonyok vagytok. Hallod-é Vizaknai! Vidd-ki még őket egy kevés időre. Fiaim! távozzatok-el. Majd ismétt meg-látlak benneteket. Vizaknai! Vedd őket mind arra, hogy el-mennyenek; mind pedig arra-is: hogy ezen kis ideig tartó el-távozást békével szenvedgyék.

Vizaknai: Drága kis-aszszonyok! A Fejedelemnek kérését meg-nem-vethettyük. Én ő szívét ismérem. Bizonyos-is vagyok benne: hogy fölséges esze diadalmat vészen nyughatatlanságain. – Mennyünk édeseim! És ha senki se fogja-is pártotokat, én olly ember lészek, ki az ártatlanságot el-tapodtatni nem hagyom.

Ballagi: Édes atyámnak biztatása többet tenne az egész világénál. Istenem! Én egészlen oda leszek!

Tabán: Édes atyám! Héjja fohászkodik. Kár vólna el-vesznie.

Etele: Ne búsúlly leány. Ha én atyád lennék, leg-nagyobb érzékenségekkel szivemhez szorítanálak, és meg-mutatnám, első látásodra-is, mi ereje légyen az atyai szeretetnek. Most pedig csak jó barátod lehetek. Ez-után pedig még jobb lészek, ha szivemnek kegyetlen háborúi le-csillapodnak. Kedves Márnám, Barátod lészek néked-is. Kérlek távozzatok-el. – Héjja! ismétt mondom: jó barátod vagyok.

Ballagi, meg-csókolván kezeit Etelének: Köszönöm addig-is, még Fejedelemségedet édes atyámnak mondhatom.

Etele: Tudom fiaim: hogy ezen nyughatatlan komor kedvemet nem szeretitek: szememre-is hányhattyátok, hogy a ti kegyes társaságtokban nem gyönyörködhetem. De ezen egy-két órák, mellyekben veletek vagyok, el-nem-nyomhattyák azon gyötrelmeimet, mellyekkel tizen-hat esztendőtől fogva kénoztatom.

Márna: Minek-előtte el-mennyünk, csak azt mondom Fejedelemségednek: hogy Nagyhabi ez-előtt velünk beszéllett, és azt jelentette: hogy olly bizonságot fog elő-hozandani, mellytől Fejedelemséged egészlen meg-fog-győzettetni a felől, mellyről mostanában gyanakszik.

Etele: Azt ő tőlle-is hallottam, de még meg-nem-győzettettem.

Márna: Lehetetlennek állittya az egész világ: hogy Héjja, Etelkának igazi leánya, egy nemtelen aszszonytól születtetett vólna. Visgállya-meg Fejedelemséged Nagyhabinak tanúját, és adgyon örömet azon el-keseredett szíveknek, mellyek mostanában, Fejedelemségeddel egygyütt szenvednek.

Tabán: Oh Istenem add viszsza csendességünket!

Márna: Maga-is, édes Tabánom, vesse-meg minden erejét: hogy édes Atyánknak háborúi le-csillapodgyanak. Szeretetünket csak ollyannak tartsuk, mellynek élesztője édes Atyánknak nyugodalma légyen. Édes Atyánk! adgyon áldást reánk.

Etele: Isten veletek.

Márna: Nem sokára itt termünk. El-mene Ballagival és Vizaknaival.

HETEDIK RÉSZ.

A Titok ki-nyiltta.

Etele: Oh édes Fiam! éppen illy gyönyörű szava járattya vala édes anyádnak-is. Nem kevesebbet hittem hízelkedéseinek, mint Te Márnának. Én őtet hogy sokkal inkább szerettem, mint Te ezen Márnádat; abból lehet el-gondolnod: hogy miatta még mostanában-is nyughatatlankodom. Valamint Te Márnád mellett meg-mernél eskünni, hogy vele bóldogságodat el-nyered, úgy meg-mertem vólna én-is: hogy soha boldogtalan nem leszek.

Tabán: Édes Atyám! de a-mit én másoktól hallok!

Etele: A-mit te másoktól hallaszsz, meg-nem-gyógyíthattya szívemben azt, a-mit két szememmel láttam.

Tabán: Istenem! én borzadozom.

Etele: Nem illik ugyan: hogy egy Fiú az ő annyának böcstelenségét attyának szájából hallya. De mért visztek tehát annak ki-nyilatkoztatására, a-mit tizen-hat esztendőtől fogva olly szorgalmatossan el-titkoltam?

Tabán: Fejedelemségednek le-csillapítása végett. Találunk talán valami módot, mellyel édes atyámnak itéletei meg-másoltatnak. A fiú leg-jobban lelheti-fel a gyógyító szert, mert édes attyát leg-jobban szereti.

Etele: Hallyad tehát fiam. Hogy tizen-nyolcz esztendők előtt Magyar-országból Karjelbe jöttem édes anyáddal, őtet én, mivel igen szerettem, mindegygyik Fejedelemnek meg-mutatni akartam: hogy erkölcseit csudállyák, és nagyra-is-böcsüllyék.

Tabán: Hallottam: hogy tele vólt minden tisztességgel.

Etele: Vóltam vele a Finomok fejedelménél: mert oda szárazon el-mehettem. Nem vólt annyi tehetségem: hogy a Lápokhoz vigyem, mert oda hajón menni kelletett. Ő pedig a Tengeri haboktól nagyon irtózott.

Tabán: El-hiszem, mert: Magyar-országban ugyan, a tengereket meg-nem-szokhatta.

Etele: Ott a Ballagi tónál nagyobb vizet se látott. Fel-ültem tehát nála nélkül a hajóra, hogy Széplakihoz mennyek, őtet Karjelbe le-hozzam, és meg-mutassam néki azon kincsemet, mellynél nagyobbat soha az Istentől nem kévánhattam.

Tabán: Talán szerencsétlenül járt édes Atyám.

Etele: Sőtt igen szerencsés vóltam abban, hogy, csak egy nap hajókázván, este-felé elő-találtam Széplakit, ki hasonló-képpen Karjelbe iparkodott, hogy híres Hitesemet meg-lássa. Oh be örvendettem: hogy tőlle sokáig el-maradnom nem kelletett. Hogy hamarébb vele lehessek, még azon estve viszsza-fordúltam, és mivel a szelek igen kedveztek, hajnal hasadtában Karjelbe érkeztünk.

Tabán: Oh tudom örvendett ezen az én édes anyám.

Etele: Meg-akartam előzni a hírt. – Hogy más valaki meg-ne-vigye viszsza-jövetelemet, magam mentem Széplakival anyádnak háló szobájába. És ime, midőn bé-lépénk, előnkbe jött anyádnak Szeretője; minket el-taszított, s-el-ugrott. Irtóztató el-bámúlásomban nem tudtam magamon segíteni. El-fogott a bú-bánat. Viszsza-mentem hajómba, és szerte-széjjel a tengereken eveztem. E vólt tehát azon híres Etelka, ki engemet így le-gyalázott: hogy osztán az emberek szemei elől el-futnék, és csupán a vad Szigeteket keresném.

Tabán: Irtóztató történet!

Etele: No fiam! mit mondanak felőllem az emberek? Tudom kárhoztatnak: mert bujdosásomnak okát nem tudgyák. Oh bár soha se-is tudnák. Tégedet pedig a Magyarok Istenére kénszerítelek: ki ne-nyilatkoztasd valakinek anyád gyalázattyát. Hadd maradgyon az örök feledékenségnek tartománnyában.

NYOLCADIK RÉSZ.

Ketela Etelénél.

Ketela, kívülről szóllván: Hol van édes Etelém! bé-jövén; és Urának meg-változtatott színén álmélkodván: Oh Egek! – Te vagy-é?

Etele, eliszonyodván: Istenem! mit látok?

Ketela: Lehetetlen: hogy Te légy. El-fonnyadtál Édesem!

Etele: Aszszony! – Ezen szigetben? – Félre!

Ketela: Nem úgy, kedves Etelém! – Már meg-ismértelek. – Hogy tőlled el-vállyak, azt nem tehetem: meg-ölelvén. Magamhoz szorítalak – olly erőssen: mint Budán a csonka-toronyban.

Etele: Félre, mondám, el-taszítván: Félre!

Ketela: Tizen-hat esztendeje: hogy utánnad sohajtozom. – Ez-é bére állhatatosságomnak?

Etele: Még egyszer mondom: Félre.

Ketela, álmélkodva: Nem te vagy. – Ha pedig az én Etelém vagy; tekints reám azon szemekkel, mellyekbe Világoson édesdeden néztem. – Az-után örömest meg-halok.

Etele, Kevés gondolkodása után: Hogy az idő járattya, a bokros esztendők a bú-bánatot meg-enyhítik, azt hallottam, de magamban nem tapasztaltam. Hogy pedig a hitetlent hívé tehessék, azt se nem hallottam, se nem tapasztaltam, se nem hihetem.

Ketela: Édes Etelém! Én ezen szavaidhoz soha nem szoktam. Ugyan-azért: nem-is érthetem.

Etele: Avagy talán nem-is tudgya Fejedelemséged: hogy hitetlensége felől meg-győződve vagyok?

Ketela: Az én hitetlenségem felől?

Etele: Tudom: hogy nem a magamé felől. El-hiszem, hogy engemet az egész Világ előtt Hitetlennek kiáltott, és talán sokan annak-is tartanak. Azonban én hitetlen soha nem vóltam. Felőllem a Világ akár mit tartson, csak arra kérem Fejedelemségedet: távozzon-el tőllem.

Ketela: Mind ezek még-sem az én régi Etelémnek szavai. – Talán el-tévelyedtem? Én édes Etelémhez jöttem: hogy vele élhessek. Mond-meg, akár ki légy, hol van édes Etelém?

Etele: Bár soha őtet fel-ne találhatta vólna Fejedelemséged. Mert ezzel magát, az egész világ előtt, a gyalázatos szégyen-kőre ki-tette.

Ketela: Mondgyon tehát a világ akár-miket ellenem. Kimentenek minden gyanúból szemeimnek viszsza-érő fényei, ezen szívemnek örvendetes dobogásai, hogy édes Etelémet látom. Tedd szívemre kezedet, és lásd azon örvendetes veréseket.

Tabán: Oh szerelmes anyám!

Ketela: Úr Isten! mit hallok? – Te vagy talán az én kedves Tabánom!

Tabán: Én vagyok édes anyám.

Ketela: Oh be szépen fel-nőttél édes Szegedi fajzatom. Már most el-felejtettem minden bánatimat.

Tabán: Oh anyám! szerelmes édes anyám! gyűlölnöm kellene annyai Személlyedet, midőn azon gyötrelmekről gondolkodom, mellyeket édes atyám szenvedett. És valóban nem szerethetnélek, ha ártatlanságod felől jó gondolattal nem volnék.

Ketela: Most látom, hogy nem csak szép, hanem bölcs fiú-is vagy édesem.

Tabán: Oh látom benned az Isten angyalát, ki azért küldettetett ide: hogy könyv-hullatásinkat meg-törüllye, viszsza-is-adgya csendességünket.

Ketela: Mi zúr-zavarban vagytok Édeseim?

Tabán: Tedd-le édes atyám régi gyanúidat. Ezen én anyám bizonyossan ártatlan. Oh! Tedd anyámat-is ismétt szerencséssé.

Etele: Esztelen magzat! Ha egy el vetemedett anyának gyalázattyát magadra vállalod, légyen úgy. Higygy-el néki mindeneket. Nékem semmit se.

Tabán: Oh mennyünk haza édes atyám. Ott vár bennünket a régi csendesség.

Etele: Én ugyan ezen Szigetben örömest lappangottam vólna, ha ezen aszszony magát nem láttatta vólna. Neve hallására egészlen fel-zavaródtak csendgyeim. Körösztűl vagyok verve! – Oh Etelka! tudod-é: hogy szerettelek?

Ketela: Tudom édesem. Éppen ez az oka: hogy mostani szavaidat nem értem – Etele! – El-hagyhattad-é édes Etelkádat?

Tabán: Oh édes Atyám! még szemedre-is hány valamit. Ezt egy vétkes személy nem cselekedhetné – Atya! az élő Istenre kénszerítelek: add viszsza édes anyámnak böcsűletét, és nyugodalmát: mert ezekkel tartozol.

Etele: Ki óhajtaná azt inkább énnálam!

Tabán: Oh be gyönyörűséges állapot, midőn valami fiúnak édes annya van. Midőn azon édes anyának mind szeretetében, mind szenvedésében részt vehet.

Etele: Nálad ezen érzékenség újság. Azért-is veszen erőt gyenge szíveden. Mind-az-által: Ez néked valóságos igazi anyád. – Benned a természet törvénnyét fel-bontani nem akarom. Néked kötelességed vagyon ezen aszszonyhoz; nem csak azért, hogy anyád; hanem azért-is: hogy soha meg-nem bántott. De meg-bántott engem. Hevessen: Ugyan-azért boszszút-boszszút kell állanom. Csendesebben: Fiam! távozz-el innént.

Tabán: Atyám! Tőlled tanultam: hogy a boszszú-állás csupán az Istené.

Etele: Ki-facsarom tehát az igazságot, és magamat meg-nyugtatom.

Ketela: Menny-el édes Fiam! Én édes atyádat jól ismérem. El-végezzük ketten a dolgot.

Tabán: El-megyek tehát, ha úgy parancsollyátok. Oh Istenem add-viszsza édes anyámat. Add viszsza a csendességet. El-megyen.

KILENCEDIK RÉSZ.

Etele kegyetlensége.

Etele: Oh csendes békesség! melly már Magyar-országban uralkodol, be meszsze vagy tőllem. Oh! vallyon hogy kezdgyek panaszimnak és boszszúmnak ki-fejezéséhez.

Ketela: Viszsza-adtak az Istenek. – Hála-adásunkról kezdgyük öröm-beszédeinket. Sokat sohajtoztam utánnad. Most, mivel láthattalak, minden előbbeni gyötrelmimmel semmit se gondolok.

Etele: Oh be tudgya festeni ártatlanságának képét! Aszszonyom! Az Istenre kérem: még az idő kedvez, rejtse-el valahová személlyét. Az én szivemben irtóztatók a háborúk. Boszszú állás után törekedem. Meg-eshetik: hogy életében kárt teszek.

Ketela: Azt az én édes Etelém nem cselekedheti. Ő nem Zalánfi, hogy mellyembe verje a kardot. Mind-az-által: ha boszszúdat meg-érdemlettem, hol egy gyilok, verd belém. Készebb leszek meg-halni, mint Etelémnek szomorúságát látni. De előre azt mondom: hogy lelkem ismérete nem vádol.

Etele: Igaz szavai lennének-é ezek az én régi Etelkámnak. Avagy Urát-csaló mézes madzagok?

Ketela: Olly igazak, valamint hogy én Árpádnak leánya, és ártatlan vagyok.

Etele: Igen jól vagyon. Az ártatlanságnak csupán egy próbája vagyon: tudni-illik: a bátorságos halál. Ki, csendes lélekkel meg-halván, minden félelem nélkül által-költözik a Magyarok Istenéhez, az már maga felől azt mondhattya, minden bizonnyal: én ártatlan vagyok.

Ketela: Etele! mit akarsz ezen kétséges szavaiddal?

Etele: Én a valóságos ártatlanságnak próbáját, a zsebemben hordozom. Ki-húzván egy tokot: Ime ez az a tok, mellyben valaha ezen ereklyéd foglaltatott, mellyet mostanában-is mellyeden hordozol. De most benne nem azon méreg foglaltatik, mellyet Világosváratt Dajkádtól kaptál, és mellyet a Szegedi várban Rókának kebelébe dugtál; hanem valóságos méreg.

Ketela: Az Istenért! mit akarsz?

Etele: Bíráddá tennem magamat, egy hite-szegett feleség ellen. Ezt ugyan el-kelletik költened, és bátorságos haláloddal meg-mutatnod ártatlanságodat.

Ketela: Etele! az Istenre kérlek: meg-ne ölly. Mind-addig ártatlanságomat az Egekbe vinni nem akarnám, még tégedet felőlle meg-nem-győznélek.

Etele: A-mit két szemeim láttak, arról szóval meg-nem-győzettetem. Csupán ezen méregnek el-költése, és bátorságos halálod bizonyithattya-meg: hogy ártatlan vagy.

Ketela: Én ugyan sok viszontagságokban forgott életemmel keveset gondolok. Nem bánom, csak halálommal csendességedet viszsza-téríthetném.

Etele: Bizonyossan viszsza-térítheted.

Ketela: De meg-lásd: hogy holttom után-is ki-tudódik ártatlanságom. És te akkor oly bánatra ereszkedel, melyből soha senki ki-nem-segíthet.

Etele: Ezek mind csak fogások. Vonyogatod úgy-é vállaidat? Oh aszszonyi színlés! Előbb azt mondá: hogy a halálra kész lenne.

Ketela: Most-is kész vagyok, csak azzal nyugodalmadat remélhetném.

Etele: Viszsza adódik minden bizonnyal.

Ketela: Még egyszer a Magyarok Istenére kérlek: Magadért, és magzatimért: szánd-meg életemet.

Etele: Én-is ugyanazon Magyarok Istenére kérlek: Szánd-meg Etelét. Bizonyitsd-meg ártatlanságodat.

Ketela: Ha más módja nincsen ártatlanságom ki-mutatásának, ide a mérget. Isten néki.

Etele: Esküdgy-meg elől az élő Istenre: hogy ártatlan vagy: hogy azon esküvés-is a lelkedhez száradgyon, ha a Magyarok Istene eleibe állaszsz.

Ketela: Esküszöm azon Istenemre, kinek Egyházát Világosvárra rendeltem: hogy lelkem ismérete semmi vétekkel nem vádol, és ártatlan vagyok.

Etele: Aszszony! ha ártatlanságodat hazugúl adod előmbe, meg-lakolsz a más világon. Ki-törűltetik neved az érdemes Magyar Aszszonyoknak neveik közűl. Soha Árpád eleibe nem kerülsz, és ő téged leányának nem fogad. Egygyütt leszel Rókával, ama gyalázatos Titkossal. Gondold-meg mind ezeket, minek-előtte a mérget el-vegyed.

Ketela: Meg-gondoltam mindeneket. Add ide.

Etele, A mérges toknak oda adásával: Itt vagyon.

Ketela: Már látom édes Etelém: hogy irtóztató nagyok a te gyanúságaid. Látom azt is: hogy ezeket le-se-teheted, hanem halálommal. Isten néki édes Etelém. Ezt-is meg-cselekszem, csak nyugodalmad lássam. Mind-az-által: hallgasd-meg utolsó szavaimat és tellyesítsd-bé utolsó kéréseimet. – Vitesd-le holtom után Testemet Magyar-országba, ama híres Budára. El-fakadván sírva: Hadd nyúgodgyam Árpád mellett, édes atyám mellett, mint annak minden-koron ártatlan magzattya. Kérlek arra-is: Szeresd édes Gyermekeimet: Tabánt, és Krékát. Ezeket én néked nagy örömmel szűltem. Most annál nagyobb gyötrelmeim között vállhatok-meg tőllök. Meg-engeded-é: hogy utollyára meg-ölellyem őket?

Etele: Csak az időt vesztegeted. Mennél előbb, annál jobb.

Ketela: Oh fiaim! az anyai szív melly nehezen válik-el tőlletek! – Mind-az-által: többet tűrtem immár, el-tűrhetem eztet-is.

Ezek-után meg-nyitá a Mérget. Ugy tettszett: mintha halálának bizonyossága el rémítette vólna egészben. Meg-változott színében. E változásait látván így szólla

Etele: Aszszony! még egyszer arra intelek: A Magyarok Istene eleibe hazugsággal menni, írtóztató dolog. Vald-ki inkább hítetlenségedet, és ime meg-engedem életedet. – Haza küldelek Magzatiddal Karjelbe. Én itt el-rejtem magamat, és meg-esett Személlyeden egész halálomig síránkozom.

Ketela: Nem illene édesem; ha én vétkes volnék, te lakolnál meg az én vétkemért.

Etele: Most végtére, kérlek: ne hazudgy az Egek rovássára. Mondgy igazat, minek-előtte a mérget meg-iszod. Jól meg-gondold a dolgot.

Ketela: Igen-is: jól meg-gondolván mindeneket, még csak arra kérlek utóllyára tégedet; ha hóltom után ki-tudódik ártatlanságom (bizonyossan ki-tudódik pedig) meg-ne-ölesd magadat a bú-bánatok által. Szükséges a te életed kedves magzatidra nézve. Felejts-el engemet, és élly bóldogabban nálam nélkül, mint velem élhettél. Engedd-meg: hogy utóllyára meg ölellyelek.

Etele: Most ezekről ne-is gondolkozz. Hanem vigyázz boldogságodra. Esküdgy-meg még egyszer ártatlanságod mellett. Az-után edd-meg a mérget.

Ketela: Mindenkor engedelmes Hitesed vóltam. Az akarok lenni halálom óráján-is. Az Egek hallatára mondom: hogy ártatlan vagyok. És íme ezzel meg-halok. Élly Te édesem. Ajánlom Fiaimat! – – –

Ki-se mondhatta jól e szavakat, íme, nagy szív-bátorsággal, megnyitotta a mérget, és azt ajakihoz vitte: hogy valósággal meg-egye. El-írtózott erre Etele: és szíve nagyon dobogott. Csak kevésbé múlt-el; hogy Etelka el-nem-költötte. Hamar oda szaladván, kezeiből ki-csapta, és ezeket mondotta

Etele: Aszszony mit csinálsz? el-tápodván a mérget, és egy kő-darabra magát le-vetvén! Istenem-Teremtőm! már azt se hihetem, a-mit két szememmel láttam.

TIZEDIK RÉSZ.

Krékának elő-jötte.

Tabán, egy felől bé-jövén: Istenem! minő zörgést hallék?

Ketela: Teremtő-Isten! le-térdelve: hálákat adok néked, ha Etelémnek szívét meg-győztem. – Ha pedig meg-nem-győztem, írtsatok-ki engemet, hogy ő gyarapodhasson.

Kréka, más felől elő-kerülvén: Itt vagy, édes anyám? Oh be nagy szorgalommal kerestelek. – De Te mi-okra nézve térdepelsz? Talán valaki el-taszított tégedet-is? Mennyünk édes anyám a mi barlangunkba. Azok a sok-sok emberek semmit sem érnek. El-taszigálnak bennünket. Kelly fel édes anyám. Fel-emelé annyát.

Ketela, Fel-kelése után: Oh szerelmes Magzatim! Legyetek Ti ki-pótolói azon kincsemnek, mellyet édes atyátokban el-vesztettem.

Tabán: Az én édes anyám bizonyossan ártatlan. Oh! vigasztallya magát ezen gondolattal. Lehetetlen: hogy mindenünk el-veszszen.

Kréka pedig, Tabánra nézvén, csupán arról gondolkodott: mi-képpen hívhattya ő annyának azon Ketelát, kit ő-is annyának tartott. Azomban fejét csudálkozásában ide-tova csavarván, hirtelen meg-látta Etelét, és magát el-sikojtván, igy szóllott

Kréka: Jaj amott látom azon gyilkos embert! Ő el-taszított már engemet magától. Talán tégedet-is ő taszított-el édes anyám? Szaladgyunk-el tőlle. Hadd mennyen-el hajóján. Mi Ete-uracscsal itt maradgyunk. Ő most Hengeriért ment. Azt mondgyák: hogy szükségjek vagyon reája.

Etele, hirtelen fel-kellvén, és Etelka ellen nagy méltósággal állván: Aszszonyom! Én még azt akarnám szemeire vetni, a-mit két szememmel láttam. De mivel már olly keverékben vagyok, hogy azt se hihetem, a-mit magam látok, szóllyon Széplakival, a-ki hasonló képpen két szemeivel látta. Ő bátorságossabban fel-fedezheti azt, a-mit én nyelvemre nem vehetek. Mint a tükörben, meg-láthattya akkor hitetlenségét.

Kréka: Mennyünk édes anyám, Lám hogy villog a szeme, ismétt el-akar-taszítani.

Etele: Aszszony! én Tizen-hat esztendőtől fogva sanyargok. Az aszszony annyi esztendők után-is semmi töredelmességre nem jutott. Az ártatlanság széles e világon egy-forma. Az, az aszszonynak ábrázatján igen külömböző festékekkel vagyon le-festve. Ezek-után el-mene.

TIZEN-EGYGYEDIK RÉSZ.

Széplaki Ketelával.

Széplaki: Hol van Etele-fejedelem?

Ketela: Éppen most mene-el innétt.

Széplaki: Meg-engesztelve-é?

Ketela: Azt mondá: hogy Fejedelemségedet fel-keressem. Olly valamit fogna ki-jelenteni ennékem, a-mit két szemei láttának.

Széplaki: Igen-is mondhatok. És ha azt tagadni fogja: akkor osztán mihez kapjon Etele, nem látom.

Tabán: Nékem úgy tettszik: hogy édes atyám igen kegyetlenűl bánt még édessebb anyámmal.

Széplaki: Ha Etele azt cselekedte: arra néki oka volt. Oh nem ok nélkül mozog fán a levél.

Kréka: Oh ezen ember-is gonosz. – Mind-nyájan öszsze-esküdtek édes anyám ellen. Én pedig édes anyámat el-nem-hagyom.

TIZEN-KETTEDIK RÉSZ.

Ketelának fiai.

Kanda, Ballagit bé-hozván: Oh kedves Barátném! Az Isten adott szemem eleibe. Te ugyan szerencsétlen voltál édesem, de meg-segít az Isten. Ime magam-is jó hírrel jövök elődbe.

Kréka: Csak igaz az: ne anna az ember egy aszszont száz Férjfiakért: mert az aszszonyoknak százszorta jobb szívek vagyon. – Ime ezek nem gyötrik édes anyámat. Ugyan mi jó hírrel jöttél Te Márnának annya?

Kanda: Imhol vagyon édesem egy másik leányod-is; kit Héjjának neveztél.

Ketela, El-bámúlva: Az Istenért! Életben vagy még, kit már régen el-veszettnek lenni gondoltam?

Ballagi: Oh édes Anyám, meg-ne-vess úgy-engemet, mint édes atyám meg-vetett.

Ketela: Oh Héjja! édes leányom! Így tehát mindnyájan jelen volnátok édes Magzatim! Engemet-is meg-vetett édes Atyátok.

Ballagi: De immár sokkal lágyabb szive. Meg-könyörűl rajtunk.

Ketela: Oh kedves lányom, hogy-hogy találhattalak-én-fel tégedet. Ő Kanda! nem tudod-é a történetet?

Kanda: Jut-é eszedbe azon Magyar-országi Komornok, ki, midőn két leányoddal a tengerre mentél, veled evezett?

Ketela: Jut igen-is; de őtet tizen-öt esztendőtől fogva nem láttam.

Kanda: Ezen Komornok, midőn hajótok ketté-hasadott, fel-kapta Héjját, és vele nagy szorgalommal úszván, el-ért egy kis hajót, melly, minden ember nélkül, a vizek hátán lebegett.

Ballagi: Úgy mondotta nékem-is azon Komornok.

Kanda: Két napi hányattatása után, egy Gályára talált, mellyel Nagyhabiba[16] jött; és, a Ti veszedelmeket bizonyosnak vélvén, ott-is maradott. Ő a leányt, mint-ha édes attya lett vólna, úgy nevelte-fel.

Ballagi: Igen-is: mindenkor édes atyámnak neveztem, és éppen halála előtt jelentette-meg, ki-légyek. Által-adott Nagyhabinak, minek-utánna ki-vallotta édes anyám ellen el-követett ravaszságát, és anyámnak ártatlanságát bizonyosnak lenni mondotta.

Széplaki: Szeretem azt benned édes leányom: hogy édes anyádnak ártatlanságát támogatod. Oh mért láttam én valamit? Ime el-hinném beszédidet, és meg-nyugodnék.

Ketela: Mond-meg: mit láttál? Etelém-is azt mondá: hogy egy valami gonoszságomat te tőlled hallhatom. Mond-ki minden bátorsággal.

Széplaki: Oh Fejedelem-aszszony! jól ismérem én azon latrot, ki Fejedelemségednek háló szobájából azon reggel ki-jött, midőn én Etelével bé-akartam menni.

Ketela: Tehát az Egeknek haragja szórja reám minden nyilait, ha ezen történetről csak egy szót-is tudok.

Széplaki: Aszszonyom lassabban az átkozódásokkal. Hát ha az Isten meg-talállya halgatni?

Ketela: Ugyan-azért: mi haszna ezen beszédemnek? Az én állhatatosságom, igen nagyon meg-van-rázódva.

Széplaki: De még jobban meg-fog-rázódni, ha azon latrát szeme eleibe hozom. – Tüstént itt leszek. El-mene.

Ketela: Azt ugyan soha szemeim eleibe nem hozod. De elég ez nékem: hogy kedves Magzatimmal vagyok. Leg-alább ezen édes örömemet meg-nem-keseríthetik a rakonczátlan nyelvek.

Kanda: Oh be nagy örömedre lehetnek ezen áldott fiaid, kedves Etelkám.

Ketela: Én ugyan sírni fogok: hogy Etele-uramat örökre el-vesztettem; de egyszer-s-mind örvendeni-is: hogy Tikteket fel-találtalak.

Kréka: Tehát azon vad ember, a-ki engem-is Téged-is magától el-taszított, a Te Urad, édes anyám?

Ketela: Igen-is: a Te édes atyád.

Kréka: Nem bánom én, akár mi légyen. Én atya nélkül eddig-is el-élhettem. Ez-után se köll. Ete-úr-fi az én atyám, és mindenem. Az minket soha el-nem-taszított, sőtt még magához húzott, és mellyéhez szorított. Gyerünk édes anyám, még ismétt ki-nem-taszigálnak bennünket.

Tabán: Édes Húgom, mi ki-nem-taszigálunk tégedet. Meg-látod, hogy édes atyánk se fog téged bántani.

Ballagi: Édes Húgom, mind-nyájan szeretünk tégedet. Szerettyük édes anyánkat-is.

Kréka: No már ezek minő szavak ismétt? – Édes anyám, ez tehát az én bátyám? Ez pedig azon Néném, ki felől azt mondottad: hogy a tengerbe veszett?

Ketela: Igen-is édes leányom. Ők a-mint látod, élnek. És noha csendességemet egészben vissza-nem-adhattyák-is, de reménségemben meg-erősítenek.

Kréka: És te az ő Annyok vagy, valamint az enyim?

Ketela: Éppen ollyas annyok, valamint a tiéd.

Ballagi: Mi pedig nagyon örvendezünk azon: hogy édes anyánkat fel-találtuk, valamint azon is, hogy a mi kedves Húgunkat-is meg-leltük.

Kréka: Oh Istenem! Istenem! én-is nagyon örvendenék, ha azon vad ember eszembe nem jutna. Ha rólla gondolkozom, tüstént oda van minden örömem. Most-is azt nézem: nem jön-é?

Tabán: Én azt néked meg-igérem, édes húgom: hogy azon ember egy rosz szóval se fog téged illetni.

Ballagi: Sőtt azt-is meg-cselekszi, hogy Ete-uracs örökké a tiéd legyen.

Kréka: Azt ő-reá nem bízták. Elég erre Etének szeretete, a-ki engem úgy szeret, mint tik szerettek. Mind-az-által: hát azt meg-igéritek-é: hogy édes anyámnak se tesz valamit?

Ballagi: Meg-igen-is.

Kréka: No most tehát én-is nagyon örvendek. Mert láttyátok: én igen szeretem magam körűl a sok embereket. Csak, ha tőllök félnem kelletik, akkor nem örömest látom. Tik mind-nyájan olly szépek vagytok!

Ballagi: Oh szép vagy Te-is édes hugom, és igen jó.

Kréka: Azon vad ember-is szép termetű és ábrázatú, még-is rosz. Láttyátok: hogy meg-csalódik az ember a szép orczákban!

TIZEN-HARMADIK RÉSZ.

Hengerinek vallása.

Perbete, Etével és Hengerivel elő-állván: Hol vagyon Széplaki-fejedelem? Ő ezen fogolynak meg-őrizését reám bízta volt. De el-szökött kezem közűl. Ete-úrfi meg-látta, hogy magát egy barlangba vette. Onnatt osztán ki-húztuk. És, hogy többé el-ne-illanthasson, inkább ide-hozni akartuk.

Kréka: Oh Édes Etém, mért bántottad Hengerit?

Ete: Azért: mert országos Gaz-ember.

Kréka: Őtet annak nem mondhatni Ete. Ő engem szeret, és itt édes anyámmal ő tartott-ki bennünket.

Ete: Oh édes Krékám! Nagy dolog lappang eme szemét-emberben.

Perbete: Néki valóban gonosznak lenni kelletik. Sok kíncset igért a koldus: ha Ete-úr-fiat ezen Szigetből el-viszem, és ama két fehér személlyeket, s-leg-alább azon Ifjabbikat itt hagyom.

Kréka: No már ez nem szép volt tőlled Hengeri, hogy Ete-úr-fiat el-akartad-kűldeni. Te pedig azt jól tuttad: hogy én Etét szeretem. Keressetek magatoknak akár hol más Etét, de ez az enyim. Úgy-é édes Etém?

Ete: Oh nem vagyok már én a Tiéd édes Krékám!

Kréka: Micsodát? Ki mondotta azt?

Ete: A természet szabása. Csak ez-előtt hallottam Nagyhabitól, hogy Testvérem lennél.

Kréka, örömmel: tehát te az én bátyám volnál?

Ete: Nagyon sajnállom, édes Krékám.

Kréka: Már mért?

Ete: Azért: mert Húgom vagy.

Kréka: Ugyan rendes szokásjok vagyon ezen nagy világi embereknek. Most bennünket magokhoz vesznek, az-után el-taszigálnak; most szeretnek, azután nem szeretnek. Hiszen néked azon örvendeni kellene: hogy én Húgod vagyok.

Ete: Csak inkább örvendeném, ha az nem vólnál.

Kréka: Anyám, édes Anyám! hallyad csak hallyad: hogy boszszant ez-is engemet. Oh anyám! maradgyunk ezen kis Szigetben. – Ne mennyünk ama nagy Világba. Láttad-é: minők ottan a Férjfiak.

Széplaki, most jövén-elő Hengerinek kerestéből: Éppen ama Gaz embernek keresésében fáradoztam. Jó hogy itt talállak akasztó fára való. Íme Etelka! ezen ember ám ama gonosz pára, ki Etelének csendességét fel-háborította. Mondgya most szemébe Fejedelemséged, ha meri: hogy soha Hengerivel semmi barátságban nem vólt Karjelben.

Ketela: Én? – Hengerivel? – Barátságban? – Karjelben? –

Széplaki: Ő suhant-ki akkor Fejedelemségednek háló-szobájából, midőn én Etelével bé-akartam-menni.

Ketela: Az én háló szobámból? azon puruttya ember, kit én soha Karjelben nem ismértem, nem-is láttam soha. Szólly Hengeri: igazat mondok-é?

Hengeri: Igazat mond Fejedelemséged. Soha engem nem látott: velem soha se beszéllett.

Széplaki: Hát Te Országos Gaz-ember! nem azért tettelek-é-ki ezen vad Szigetbe, hogy Etelének Házát meg-böcstelenítetted? Mért nem szólottál akkor valamit? Mért hagytál bennünket illy utálatos hiszemben?

Hengeri: Mert engem akkor meg-nem-akart hallgatni Fejedelemséged. Veszett nevemet költötte, mivel el-akara-veszteni.

Széplaki: Nem te jöttél-ki, azon reggel, Etelkának háló szobájából, midőn én Etelével bé-akartam menni?

Hengeri: Én jöttem-ki igen-is. De ebben a Karjeliek Fejedelemnője ártatlan: mert felőllem semmit se tudott. Másra intéztem akkor czélomat.

Kanda: Oh hála a Magyarok Istenének! Ez másképpen meg-se-eshetett. – Hol vagy Etele?

Tabán: Oh az én édes anyám ártatlan. Oh édes anyám! ha bele-tekinthetnél szívembe: minő öröm foglalta-el minden érzékenségeimet! Kréka! Héjja! Örvendgyetek Ti-is.

Kréka: Tehát tik édes anyámat Rosznak tartották? – Oh Istentelen emberek! Hagygyuk itt édes anyám ezen nagy világi embereket. Még bennünket ollyan lúgba kevernek, hogy lesz mit ki-szappanyozni.

TIZEN-NEGYEDIK RÉSZ.

A Titók ki-menetele.

Etele, Márnával, és Nagyhabival ki-jövén: Már látom édes Nagyhabim, hogy: noha Etelkámnak cselekedete írtóztató, még se kelletik olly keményen bánnom egy aszszonynak gyenge személlyével.

Nagyhabi: Sokat el-kelletik újjaink közt nézni. Ha az Istenek is minden embert minden vétekért meg-nyilaznának, eddig ki-fogytak vólna menyköveikből.

Etele: Te-is édes Márnám, meg-lágyítottad szívemet.

Márna: Édes Tabánom! A mi atyánk olly jó, olly kegyes, hogy csupán azt láttszattatik óhajtani, a-mit mi akarunk.

Nagyhabi, Ketelához: Kegyelmes Fejedelem-aszszony, ha mindgyárt egészben meg-nem-győzhettem-is édes urát Fejedelemségednek ártatlansága felől, leg-alább annyira vittem a dolgot: hogy azon illetlen látományról kételkedni kezdene. Ha ki-nem-űzheti-is egészben emlékezetéből; még-is (amint Etelének jó szívét ismerem) Fejedelemségednek bizonyossan meg-enged.

Etele: Igen-is Etelka, meg-engedek néked.

Ketela: Oh hála, ezer hála ezen szavadért. De engedgy-meg édesem tellyes szivedből.

Etele: Igen-is: tellyes szívemből.

Ketela: Oh köszönöm Nagyszívűségedet.

Széplaki: Fejedelem-aszszony! – A-kinek csak meg-engednek, annak Vétkeznie kelletett. Ezt pedig, valamint el-kezdette, magáról le-rázhattya.

Ketela: Oh lelkem Széplakim! Vagyon egy érzékenség az aszszonyi szívben, melly mindent fölűl halad. Tudni-illik: hogy Etelémnek csupa meg-bocsátásával-is, vele boldogúl élhetek.

Széplaki: De én Fejedelemségedet még-boldogabbnak látni kévánom: mert ártatlanságát el-akarom Etelével hitetni. Igy a bocsánatra szükségünk nem lészen.

Ketela: Oh kedves Széplakim! Talán ez a mái napra elég-is vólna. A bocsánatra-is meg-feszült szívem örömembe; attól tartok, hogy, ha nagyobb örömet vészen, egészben meg-reped.

Etele: És Te, Széplaki, Etelkát ártatlannak-is tarthatod? Rajtam a hitetések nem fognak.

Nagyhabi: Uram! Fejedelemségednek azon Komornokja, kit Magyar-országból hozott, ki Héjját a tengerből ki-mentette, és fel-nevelte, egygyet értett azon Gaz-emberrel ki Etelkának alvó szobájából ki-suhant. Azon ember: sok ajándékok meg-igérésével, arra vitte a Komornokot: hogy őtet éjtszakára a Fejedelemnőnek háló szobájába ereszsze, bé-is-eresztette. Erről pedig Etelka semmit se tudott. Imhol vannak az Irások, mellyekben ama haldokló Komornok bizonságot tészen mindenek felől. Ő ezen Irásokat Héjjának kezeibe adta.

Széplaki: Hála légyen az Ur Istennek. Már most az igazság ki-sülhet. Mert azon Gaz-ember, ki akkor Etelkának háló szobájából ki-suhant, és kit mi-ketten Etelével szemeinkkel láttunk, ezen Hengeri vala.

Etele: Hengeri vólt azon ember? Én dühösségemben lévén, akkor nem-is láttam: ugyan azért ezen Szigetben meg-se-ismérhettem.

Tabán: Oh ha van valami irgalmasság szivedben, édes Hengerim! mondgy igazat. – Tégy bizonyságot édes anyámnak ártatlansága felől.

Márna: Én éretted esedezni fogok, hogy ne bántsanak. Szólly igazat, édes Hengerim.

Etele: Oh átkozott lélek! mit reszkettsz? Avagy inkább, édes lelkem Hengerim! hitesd-el velem: hogy édes Etelkám ártatlan, és íme én Tégedet Test-véremnek fogadlak, Fele-országomat néked adom. Szólly Hengeri szólly.

Hengeri: Már látom: hogy tovább a dolgot el-titkolnom nem lehet. Én Etelka-fejedelemnét, mihelyest Karjelbe érkezett, nagyon megszerettem: mert őtet, szépségjére nézve, a világ csudájának láttam. De mivel szebb erkölcseiről többet hallottam, annak meghódítását alig reménlettem. Még-is, hogy kezemre kerítsem, szívjeknek el-választásáról gondolkodtam.

Kanda: Tudta Mesterségjét a gonosz.

Hengeri: Etelének tüzes indulatairól meg-valék immár győződve. Alkalmatosságot vártam: hogy Karjelből el-mennyen. Midőn Széplaki után indúlt, tudtam, hogy reggelre viszsza-jövendene. Ugyan-azért reá-vettem az Komornokat, ki-engem Etelka szobájába bé-is-eresztett. Etelka aludt immár, és e dologról semmit se tudott. Én ágya alatt meg se moczczantam addig, még Etelének viszsza-jövetelét reménségem szerént, meg-hallottam. Akkor ki-ugrottam, és örvendettem: hogy a két szivet egymástól el-választottam.

Kanda: Istentelen ember.

Hengeri: Hogy ezt Széplaki meg-látta; mintha nem-is tudta vólna, hogy az én vóltam, hajójába csalt és Kapitánságot igért. Azomban eme Szigetbe ki-tett: hogy itt el-veszszek. – Egy esztendővel, egy hajótörés után, ide vetődött Ketela és Kréka. Velek az ólta itt vagyok.

Ketela: Úgy vagyon édes Etelém. Minek-utánna Te engem elhagytál, egész esztendeig utánnad síránkoztam Karjelben. Nem győzvén várni haza-jöveteledet, hajóra ültem Krékámmal és Héjjámmal, azon reménséggel lévén, hogy valahol meg-lellek, Országodba-is térítlek.

Etele: Oh Etelkám! én téged meg-nem-érdemellek. Menny viszsza édes Zoltánodhoz, annak hátra lévő munkáit szemlélvén és abban gyönyörködvén. Oh én téged soha meg-nem-érdemlettelek. Menny viszsza Hanzárhoz: hogy bé-vádold kegyetlen személlyemet.

Ketela: Hallyad a Többit-is, édes Etelém. Hogy a Tengeren megindúltunk (melly utazás nékem egész mételem[17] vala, mivel a tenger vizeit nem szenvedhetem) még-is, a Te kedvedért, örömest hajókáztam mind-eddig, még a Szélvészek meg eredtek, és Héjjámat el-vesztvén, engemet Krékával e szigetbe vetettek.

Etele: Oh Zoltán! Oh Hanzár! ha ezt meg-hallyátok!

Ketela: Itt már ezen Vad Szigetben tizen-öt esztendőtől fogva nyomorgok, róllad gondolkodván, és szünetlen téged látni óhajtván.

Etele: Itt állyak-é még sokáig, ki az egész történetben leg-gyalázatossabb vagyok? Minden velős meg-fontolás nélkül Etelkámat, csupán egy gyanú miátt, el-hagyni, irtóztató dolog.

Ketela: Azt én, édesem, nagy Szereteted jelének tartom. Ha annyira nem kedveltél vólna, soha ennyi ideig érettem nem szenvedtél vólna.

Etele: Nem-nem-azt Te ennékem meg-nem engedheted. Ha Magyar-országba viszsza menni nem akarsz, hogy ott Test-véred előtt bé-vádolly, eredgy magzatiddal viszsza Karjelbe. Tabán-fiamat házasítsd-öszsze Márnával: hogy, a Te hólttod után, ők uralkodgyanak. Add Etének Krékát: mert egymást szeretik. Ete nem az én Fiam, hanem a Finomi Fejedelemé. Úgy bízta reám hóltta előtt: hogy, még fel-nő, országját igazgassam. Mennyetek-viszsza, édeseim, én ezen vad Szigetben maradok. Somot és gyökeret eszem, mint egy szám-ki-vettetett, azon gondolattal emísztvén szívemet: hogy véthettem illy nagyon édes Etelkám ellen.

Kanda: Én Etelkának nemes szívét ismérem. Ő Fejedelemségedet itt nem hagyhattya.

Ketela: Hogy e Vad Szigetben maradhass, arra se én, se a természet szabadságot nem adhat. Fiaim, kérjétek édes Atyátokat.

Etele: Oh ne kérjetek édes fiaim. – Tanúllyátok-meg ezen én esetemből: hogy kellessék a jó személyt mind meg-érdemleni, mind meg-tartani. Én megbocsáthatatlanul vétettem mind Etelkám, mind fiaim ellen.

Kréka: No már most tetszik nékem azon vad ember. Bezzeg, ha el-nem-taszítanál meg-ölelnélek.

Etele: Ide karjaim közé lelkeim, által-ölelvén Krékát, és Héjját: Oh hogy egy Oszloppá nem válhatok veletek egygyütt, szünetlen érezvén azon örömet, melyett mostanában érzek.

Jegyzetek

[1] Iskolai drámái közül azonban csak kettő maradt ránk: Menechmi (Plautus után) és Tárházi (= Gyöngyösi, Gotschedből való átdolgozás).

[2] L. Halász Ignác: Sajnovics hatása a magyar költészetre, Budapesti Szemle 1880.

[3] Karelios finnül Karjala, Finnországnak keleti tartománya, a Kalevalának, a finnek nemzeti époszának hazája. Az itt élő finn törzs mutat legtöbb hasonlóságot a magyarokhoz. Csontos barna emberek, élénk természetüek s nagy költői tehetséggel megáldottak. A finn népköltészet termékeinek háromnegyedrésze tőlük származik.

[4] L. erről bővebben Bayer J.: Shakesperei nyomok (Kisfaludy-Társ. Évi. XXII. 116. l.) és Magy. drámairod. tört. I. 169.

[5] L. Dugonicsról bővebben: Prónai Antal: Dugonics András életrajza. Kiadja a Dugonics-társaság Szegeden 1903.

[6] Dugonics nem közli a szereplő-személyek névsorát.

[7] Dugonics darabjait nem osztja felvonásokra, sem jelenetekre; nála a szakaszok különülnek részekre; az egyes részek előtt többször találkozunk, mint itt is, elbeszélő részletekkel, amelyek jóval meghaladják a színpadi utasítások szokott terjedelmét.

[8] Lopogató: lopva, titkon tekingető.

[9] Szalma-török: szalma-törek, törmelék.

[10] Hagymász: hagymáz, lázas betegség.

[11] Pereszlen: az orsó karikája.

[12] Elejétől fogva mind-eddig a Szakálnak és a Hajnak szinte egy szerencséjek vala. Szakállat viseltek eleinte mindenek. A zsidókat arra kötelezte a Törvény. A Görögök azt férj-fiui ékességnek, valamint a Serényt az Oroszlányénak tartották. Diogenes azért viselé a szakállat, hogy magát férjfiúnak lenni el-ne-felejtené; és annak, kit történet szerént szakállatlant látott, azt mondá: talán szégyellené, hogy aszszonynak nem teremtetett? Egy szálat abból erővel ki-szakasztani, nagy vétek. A Filozofusokét csak illetni-is, szentség-törés vala. A Magyaroknál a Szakállra való fogadásnak bé-kellett tellyesednie. Egy Gallus (nem tudván a Római szokást, melly a Szakállat meg-illetni nem hagyta) hízelkedésből Papiriusnak (Római Tábornoknak) szakállat meg-törülgette. Ezért őtet főbe ütötte Papirus elefánt csontból készűlt páczájával. Melly méltatlanságért felindulván a Gallusok, Rómára rohanának; és a’ fő-embereken kezdvén, az egész Tanácsot meg-ölték. Sokba került Hannonnak (az Ammonitok Királlyának): hogy Dávid-királynak követjeit szakállok, és egész ülepig a Ruhák el-vágattatásával meg-böcstelenítette.

Meg-változott Nagy Sándor idejében a Szakallok böcsűlete. Ez, minden ütközet előtt le-nyírette Katonáinak szakálljokat, mert észre-vette, hogy ez leg-nagyobb fogantyú, mellybe az ellenség bele-kapaszkodhatik. Meg-tettszettek Nagy Sándornak Szakállatlan katonái egész Görög-országban. Nem sok idő múlva csak a Filozofusok maradtak szakállasan. Ki-terjedett ezen Szakallatlanság a Rómaiakra-is. Mert Hadriánus Császárig egynek se láttyuk pénzét, a hol a Császár szakállas állal vólna ki-verve. Ez kezdette ismétt a Szakallnak bücsületét meg-adni. – A-mi a Scithákat illeti, azok mind szakállasak voltanak. Anakbarsis Scitha meg-nem-ismerheté földiét Toksarist, mert álla meg-vala beretválva. Sziciliának kényes Királlya Dionizius, féltvén Torkát a Borbélyok késétől, maga leányai által beretvaltatta-meg magát; de végre, ezeknek hívségjeket-is gyanuba vévén, tüzes dió-hajjal maga pörzsöli-vala-el a szőröket. Az Arábiaiak beretváltatták magokat. A Francziák hol meg-hagyták, hol le-tették a Szakállakat. Illy módi lett Országunkban-is. Királlyaink képeiben hol látunk szakállat, hol nem. De a bajuszt mind-egygyike hordozza.

Az-után a Szakállat csak azok hordozták, akik gyászoltak, vagy nagy bánatot viseltek, vagy külső országokon bújdostak. Oziris, világnak indulván, fel-fogadta: hogy Borbély kezére nem bízza állát, még Országába viszsza-nem-jövend. Midőn Manlius tömlöczbe vettetett, az egész Római nép meg-hagyá bújjában szakállát. A Római közönségnek el-romlása után, Cató-is szakállassan járt. – Mái napon ezek viselik a Szakállat: A Törökök és velek a többi Nap keleti Nemzetség. A Napkeleti Anya-szent-egy-háznak szertartásait követő Muszka, Rácz, Oláh és Orosz papok. A Zsidók, a Kapuczinusok, a Szerviták, és regenten a Paulinusok; némelly vén Oláhokon kivül szakállas Világiakat irul se láthatunk. Mátyus. (Dugonics jegyzete.)

[13] Fen-kaczagás: hangos kaczagás.

[14] Kárkán: Dugonics szerint az ország egyik főtisztviselője, aki a “károknak birája” volt (országbiró).

[15] Csatang: csatangol (szócsonkítás).

[16] Nagyhabi nevezetű szép város ott vala a régi időkben, holott mostanában a Moszka-czároknak Lakhelyek vagyon: mellyet Péter-várnak neveznek. Ez-is Karjelben vagyon, és Nagyhabinak, ki Etelével egy vérből volt, öröksége vala. Midőn Nagyhabi kezeihez vette Héjját, örömest meg-jelentette volna Etelének, de ennek az aszszonyok ellen fel-dühödött indúlatait jól ismérvén; azon-kívűl, hogy felőllök soha emlékezetet se teendene, esküvésével le-köteleztetvén: csupán olly alkalmatosságra várakozott, mellyben a leányt ki-nyilatkoztathassa. Most hogy hajóra keltek, őtet oda-haza hagyni nem akarta, hanem azon okból magával el-vinni, hogy, ki beszélvén néki eredetének fényességét, egyszer osztán édes attya eleibe ereszsze, és vele meg-ismértesse. De tudván: hogy Etele a Fehér népet hajójában nem szenvedhetné, férjfi ruhába öltöztette, és, hogy felőlle annál kevesebbet gyanakodhatna Etele, a hajósok között köz-legénynek rendelte. (Dugonics jegyzete.)

[17] Métel: métely, betegség.

Table of Contents

Címlap

BEVEZETÉS.

SZEREPLŐ-SZEMÉLYEK.

ELŐ-INTÉS.

ELSŐ SZAKASZ.

Elő-beszéd.

ELSŐ RÉSZ. Etele a vad Szigetben.

MÁSODIK RÉSZ. Etének csudálkozása.

HARMADIK RÉSZ. Nagyhabi Tabánnal.

NEGYEDIK RÉSZ. A Titok eleje.

ÖTÖDIK RÉSZ. Hengerinek mi-vóltta.

HATODIK RÉSZ. Krékának ártatlansága.

HETEDIK RÉSZ. Ketelának el-jötte.

NYOLCADIK RÉSZ. Ketela Hengerivel.

KILENCEDIK RÉSZ. Kréka jó hírrel.

TIZEDIK RÉSZ. Hengerinek keménsége.

MÁSODIK SZAKASZ.

ELSŐ RÉSZ. Kréka szomorúsága.

MÁSODIK RÉSZ. Ete Krékánál.

HARMADIK RÉSZ. Ketela Etével.

NEGYEDIK RÉSZ. Hengerinek intézetei.

ÖTÖDIK RÉSZ. Vizaknai el-érkezése.

HATODIK RÉSZ. Széplaki Etelénél.

HETEDIK RÉSZ. Ballaginak követsége.

NYOLCADIK RÉSZ. Kandának gyanúi.

KILENCEDIK RÉSZ. Etelének boszszúsága.

TIZEDIK RÉSZ. Nagyhabi és Hengeri.

TIZENEGYEDIK RÉSZ. Hengeri Etelénél.

TIZENKETTEDIK RÉSZ. Etelének gondjai.

TIZENHARMADIK RÉSZ. Nagyhabinak okoskodásai.

TIZENNEGYEDIK RÉSZ. Tabán Márnával.

HARMADIK SZAKASZ.

ELSŐ RÉSZ. Tabán szerencséje.

MÁSODIK RÉSZ. Kandának hizelkedése.

HARMADIK RÉSZ. Etelének háborúi.

NEGYEDIK RÉSZ. Etének dolga.

ÖTÖDIK RÉSZ. Kréka Etelénél.

HATODIK RÉSZ. Perbete Hengerivel.

HETEDIK RÉSZ. Ketelának szerencsétlensége.

NYOLCADIK RÉSZ. Széplaki és Ketela.

KILENCEDIK RÉSZ. Ketelának ki-nyiltta.

NEGYEDIK SZAKASZ.

ELSŐ RÉSZ. Etele okoskodásai.

MÁSODIK RÉSZ. Márna Etelénél.

HARMADIK RÉSZ. Etelének gyötrődése.

NEGYEDIK RÉSZ. Ballaginak ki-voltta.

ÖTÖDIK RÉSZ. Etelének gondjai.

HATODIK RÉSZ. Márnának elő-jötte.

HETEDIK RÉSZ. A Titok ki-nyiltta.

NYOLCADIK RÉSZ. Ketela Etelénél.

KILENCEDIK RÉSZ. Etele kegyetlensége.

TIZEDIK RÉSZ. Krékának elő-jötte.

TIZEN-EGYGYEDIK RÉSZ. Széplaki Ketelával.

TIZEN-KETTEDIK RÉSZ. Ketelának fiai.

TIZEN-HARMADIK RÉSZ. Hengerinek vallása.

TIZEN-NEGYEDIK RÉSZ. A Titók ki-menetele.

Jegyzetek