NAGY ISTVÁN ATTILA

A CSODA SZOMJÚSÁGA

(Válogatott versek)

A kötet címlapját
 MADARASSY GYÖRGY
 festőművész készítette

© Nagy István Attila, 1995

ISBN 963 650 015 0

Nyíregyháza
1995

TARTALOM

TÁRSADUL SZEGŐDÖM
Elindult egyszer
Tenyérnyi haza
Egyszer magához ölel
Tárt karú semmiségek
Töredék ének
Mellém álltál
Szerelem
Szomjúság
Nem jöttél
Délelőtt és délután
Parafrázis két népdalra
Pillanatkép
Védtelenül
Búcsú
Halálra ítélt jegenye
Fűtés félálomban
Báthory István
Az éjszaka
Székesegyház Szuzdalban
A csönd partjai
Még nem
Hajózásra ítélve
Fohász
Virágaim
Kopjafa-arcú sámán ősöm
Concerto grosso
ARCOD FÉLHOMÁLYA
Portré I.
Jegenyék jönnek
Ébrenlét
Ha
Találkozás I.
Ami fontos
Hallgatásod
Protokoll
Győzelem
Virágszirom-levél szavaim
Virágok I.
Szerelemféltő
Álom között
Zelnicemeggy
Dal
Bezártalak
Álltál
Daphnisz éneke
Vallomás I.
Ködszitáló éjszakák
Ötsoros
Elrejtem magam
Rád bíznám
Kint álomba
Messze futó
Vallatóra fogom
Kérdések
Vállainkon
Csőreikben hulló csillagok
Anna
Kelemen
A férfi
Nyári éjjel
Möbius beszélgetése Salamonnal
Futó percek
Ujjaid nyomából
Világot rombolok
Ha eljössz
Nézném az arcod
Arcában az emlék
Kettőzött némaság
Halk zene szól
Áldozatra váró csönd
Az emlékezet
Kutadba néztem
Játék
Mozdulatok
A vágy
Szerelembúcsúztató
Fehér inged úszik
Volt bennem
Nyitott és behunyt szemmel
Levél I.
14 610
Lobog az ősz
Levél II.
Ha messzire
Idő fordul
Hegyek templomában
Köszönöm
Csigolyák ütközőin
Háttal az éjszakának
A szerelem volt
Hazugság épül
Mert az idő
Átölelnek a csillagok
Letérdepelnek
Mert ami
Búcsúzás
Nézzük a zuhanást
Kardvirág
Búcsúztató
Ismétlés
Mit ér a szó?
Konok virágok
Emlékek hímpora
SZAVAK FOGLYA
Mennyi halállal
Bezárul
Elvegyülök
Itt
Mindegy
Végállomás
Szavak foglya
Valahonnan
Idegen égbolt
Reggel a park füvén
A csoda szomjúsága
Talán
Valaha I.
Amint
Aki elment
Elindulni
Csillagfény
Éjszaka
Csak a bánat
Koszorú
Végképp
Amit lehet
A felhők
Dal II.
A kelta lány
Forrás vize
Májusfa
Fagyott fák között
Hányszor voltam
Néhány órája
Csendes ágyban
Ha volna
Minden nap
Félhomályban
Valamit kellene
Estéli hallgatás
Vadvirág
A végtelen
Szótár
Ahogy elmentél
Hallgatok
Könnyek nélkül
Véget ért
Reggel
Mégis
Szárnyatlan szálló
Égi vadász
Kalimera
AZ ÁLOM VÉGE
Hajnali vers
Térdednél térek
Vasárnap
Máglyán
Parázslik
Ne hidd
Szomorú szemem
Nincs nyugalom
Lakodalom
Egyedül
Álom
Éjféli hold
Szegényen
Nehéz sírás
Ma minden
Hullám
Öledben ringass
Nélküled I.
Ki ad választ?
Nincs élet
Hiányok
Karnyújtásnyira
Hajnalban
Elégek
Eltűntél
Elsuttogom
Hívtalak
Lobogtunk
Ölébe vesz
Csöndes szólam
Minden leszek
Faggattalak
Kiléptél
A folyó
Halhatatlanság
Tenyereden
Reggelig
Bársonyos öledben
Önfeladás
Ott jársz
Mi jöhet még?
Kettős fájás
Megérkezel
Szimfónia
Közelebb került
Villám
Üzenet
Kettős fal
Arcod derűjében
Kora ősz
Látomások
Várakozás
Dilemma
Fában, virágban
Mozaik
Szobor
Kibomlasz
Randevú
Ha most
Elfutnak
Fájdalom
Hiány
Birodalom
Fekete rózsa
Ne hidd el
Kiáltás
Kilincs
Az idő
Halk zene
Tele van
Portré II.
Lassú hullámok
Reménytelen
Hullámok
Találkozás II.
Temetés
Magány
Csalódás
Most
Befészkeled
Árva vagyok
Nincs hangom
Megmártózom
Téged hívlak
Ködös reggel
Valaha II.
Elmondhatatlan
Porlik az idő
Sirályok tánca
Vita
To be or not to be
Elengedlek
Parttalan éjszakák
Tengerár
Magaddal viszed
Siratóének
Tenyérben
Metszéspont
Varázsló
Utószó
Utazás
Minden ablak
Szótlanul
Nem láttalak
Megbotlik
Esti utazás
Egy másik mosoly
Visszazuhanok
Ébredés
Ha rám nyílik
Örök éjszaka
Kirajzolódik
Szeretnék
Haldokló idő
Bejegyzés
Vallomás II.
Telefon
Tiltakozás
Szavazás
Hiányzol
Áradás
Csónak
Mosoly
Maradj velem
Messze még
Véget ér
A jövő
Kopogtass
Suttogás
Távoli üzenet
Hány nap még
Özönvíz
Messzebb vagy
Gyász
Csönd
Templomban
Megmerülök
Ma is
Este van
Mosolyod nélkül
Bizakodás
Szép volt, igen
Csak te segíthetsz
Még néhány nap
Virradat
Oxford
Megpihenek
Illatodban
Mielőtt
Vénusz
Türelem
Egy pillanat
Elválás
Küszöbön
Harminckettő
Magamra maradtam
Maradj még
Beúszik
Platon
Repülés
Kiad egy madár
Bűnbánat
Kudarc
Sírás I.
Távolság
Gyónás
Virágok II.
Felszárad
Szívdobogás
Felejtés
Börtön
Harc
Szüret
Láttad volna
Készülődés
Kétségbeesés
Kívánság
Nélküled II.
Önkritika
Önvizsgálat
Realitás
Sírás II.
Ne mondd el
Kamasz dalok
Az álom vége

TÁRSADUL SZEGŐDÖM
Elindult egyszer
Elindult egyszer valaki, 
talpát homok sütötte, 
szeméből kiszakadtak a fák, 
torkát dűlőutak szorongatták.
A tanya fölött kavargó varjak,
a fuldokló csönd az ablakokban,
a moha lepte kút az udvaron,
a jegenyék gőgös némasága,
a tölgyes kitárulkozó mélye, 
végképp múlt már, ami elhagyott?
Milyen szorongás lobogtatja vérem?
Hova sodor a nyugtalanság?
Mi késztet, hogy hiányokat
húsz év után újraéljem?
Ki sír fel éjjelente bennem?
Kinek kell ma is énekelnem?
Elindult egyszer valaki, 
talpát homok sütötte, 
szeméből kiszakadtak a fák, 
torkát dűlőutak szorongatták. 
Elszálltak a varjak:
vak szemgödör minden ablak.
Betemette a kutat az idő, 
kiszáradt minden jegenye.
A legkisebb királyfi
elvarázsolt kőerdőben
város füstjét azóta kaszálja. 
Kőarca van a magánynak,
a halotti siratásnak, 
árva kőfény bujdosik 
apáink csontjai között.
Táltos öreg énekelget,
medvehangon dudorászgat, 
kiragyogna az elmúlásból,
a föléje nőtt kősziklából, 
kőkriptája nem engedi,
ágas karját nyesegeti.
Szeméből makacs virág szökken:
átvirágzik az életemen.

Tenyérnyi haza
Innen mindenki messze széled:
röptető fészek ez a táj.
Jó lenne mégis itt maradni,
s hazát találni, új hazát.
Vállalt hazád megtagadott, 
vagy te kódorogtál messze? 
Lehajtják fejüket a jegenyék, 
eső veri a felkavart homokot.
Keserűbb itt a gyötrelem, 
kínzóbbak a fellobbanó vágyak,
sósabbak a ritka könnyek,
s reménytelenebb a halál.
Menekülnél? Mi lenne véled?
Hazátlan sorban mivé magasodnál? 
Felsebzett ajkad begyógyulna,
de felejthetnéd a látomást, 
a magunkból kifordítót,
a teremteni, a változtatni hívót?
A lehajtott fejű nemzedéknek
vers kell, nem torpanó akarat, 
tisztelő segítség, nem méricskélő 
lobogás, menekülő szándék!

Egyszer magához ölel
Társadul szegődöm vidék vándora, Vitéz Mihály!
Hallgat az éjszaka, mit mondhatna árva magunknak?
Vacog a szívünk: megtagadott bennünket a Város,
és kitett a küszöbre, ránk zuhogó éjszakába, 
az egetlen ég alá, ország utak vánkosára. 
Elküldött bennünket, neki a hallgató határnak, 
városok ajtaját kulcsolni, meleg szót koldulni.
Itt állunk kelet felé, arcunkat a reggelbe mártjuk, 
megtörülközünk a puha, ember nélküli csöndbe.
Elindulunk, és magányunkat magunkra gomboljuk:
ne érjen el a hiábavalóság igézete,
páncél legyen a dal, szívünket védő madár szárnya:
ne érezzük, hogy fuldoklunk alatta észrevétlen.
Messze előttünk a délceg Dorottya botladozik,
kacagása arcunkat barázdává hasogatja,
és tekintetében álommá vált jövőnk vergődik:
nem tud ragyogni, ha önmagában is bizonytalan.
Újra elindulunk, neki a hallgató határnak.
Most elküldött, de egyszer magához ölel a Város,
és nem csak árva testünket fogadja be a földje.

Tárt karú semmiségek
I.
Kiskocsmák, kávéházak bajnoka, 
poros utak, városok vándora, 
öregasszony kezére révedő, 
minden nőhöz hűséges szerető.
Gőzölgő húslevesek aranyát
nem mérte soha szigorú karát. 
Felvidéki borok mámorára
nem felelt senkinek a magánya.
Holdvilágos, pusztuló temető. 
Halottakat is szóra bűvölő 
magányos múltad újra ott kísért, 
hol a csend is hajdan a földig ért.
Kalandokban elparázsló évek, 
vágyott s bejáratlan messziségek. 
Kutak ízei, fölszálló pára,
könnyű gyógyszer lányok bánatára.
Legendává szépülő tegnapok.
A széllel tovalibbenő karok, 
puha tenyerekben sorsvonalak,
s a vágyak fókuszában: csak szavak.

II.
Tudtad, hogy a hétköznapok minden 
ünneppé csiszolt pillanata,
minden megálmodott ragyogása,
a test, a szellem könnyűsége,
a fellobbanó furcsa vágyak,
a várakozó asszonyszerelem 
messze fúródó utak vánkosán, 
a csontból puhán kibukó velő
s a többi: tárt karú semmiségek, 
álommá varázsolt valóság, 
hangulatok tompán ragyogó 
aranya, kimondatlan szándékok 
megmosolygott rettegése
egyetlen hazugságnak apró részei?

III.
Ugye, tudtad, hogy az álmosan 
ringató nyírségi dűlőutak
nem vezetnek már sehová,
Szindbád nem találhat magának
az elárvult hazában új hazát,
hogy sem a bor, sem a szerelem 
mámora többé fel nem melegít,
hogy a tervek csak tervek,
a vágyak csupán pusztuló vágyak,
a rettegés is csak festett vérzés,
és a gyötrelem sem igazi áldozat,
ha hiányzik az életedből
a leküzdhető valóság.

IV.
De ha mindezt te is tudtad,
ha váz volt a szépség meg a jóság, 
magadat mégis eltakartad,
nótázó arcod mögé ki látott?
Ki hallgatta benned a csöndet?
Így könnyebb, vagy úgy volt könnyebb, 
ahogy egykor te csináltad?
Ki segített, ki vigasztalt
a menekülés szégyenében?
Ha jöttek a kétségek éjszakái, 
árvaságod volt a páncél,
az volt egyetlen menedéked, 
s hiányra épülő világod
haláláig óvó otthonod.

Töredék ének
Elragadtak a habos szájú csődörök
szikrázó csillaggal a homlokukon.
Téged sirat ma minden tücsökhegedű,
az ágakat január szele csörgeti,
koppan a szó, ha szólni akar.
Arcra bukik a csönd előtted.
Játszott a szíved, halálig énekeltél 
deresedő ágra, konok elmúlásra – 
ráhajoltál e világnyi magányra.
Te, költő Hephaisztosz, vérugató tündér,
élet és szerelem, tisztító kínok énekese –
dúlt hittel katedrálist építő!

Mellém álltál
mellém álltál
kardvirágnak 
tavasz éji 
pillantásnak 
homlok ráncát 
simítani
sebet osztva 
gyógyítani 
testőrömnek 
elszegődtél 
sisakrostélyt 
eresztettél 
szívem vontad 
jó páncélba 
sosincs vége 
éjszakába

Szerelem
Elment, elment az én párom,
világgá ment egy fűszálon.
                (Mezőségi népdal)
Messze futó utak sátorába’
öltött haragos ruhát magára,
kicsi arca estére megázott, 
szemében elrejtette a lángot,
de hold-homloka remegve fénylett, 
szélhaját odaadta az éjnek,
mosolyát a kelő sugaraknak, 
derekát a mohó pillanatnak.
Reggelre virágot hajtott értem:
álltam előtte, s csak néztem, néztem.

Szomjúság
adj egy korty vizet innom 
takarj be az éjszakával
ne engedd el a madarakat 
vissza nem tér hozzám
ez az egyetlen fecske sem 
ma Te fésülj meg engem 
egy korty vizet adj innom 
összezárult bennem az ég 
homlokom ránccá száradt 
forrás vizét hozzad 
hallgatásom megtörik 
kezed minden mozdulatán.

Nem jöttél
Nem jöttél, hiába vártalak, 
ugrottam pedig minden neszre,
nevedet kopogta valami,
leült a csönd a házereszre, 
fölsírt, rólad akart vallani, 
de megfogta az éj varázsa,
a földig érő égi fáklya. 
Helyette ezért én dalolok,
mert a csönd is mindig én vagyok,
én vagyok a fájó hallgatás, 
szívedben a gyilkos robbanás,
a lélegzet a halál előtt,
és a lassan múló délelőtt, 
éjszaka a gyötrő látomás,
alvó tenyérben simogatás, 
csípődben a lázas izgalom,
csókok helye kedves arcodon,
én vagyok a fájó hallgatás,
és bennem lobog, mint a máglya
szép melled puha félhomálya.

Délelőtt és délután
A kertedben a kardvirág 
a véremtől haragos, 
beomlott szemű dáliák 
üzennek még illatot. 
Ablakot dárdázik a fény 
délelőtt és délután, 
repülőhangyák puha kék 
szárnya csukódik sután, 
kiül a templom az útra 
hallgatni a híreket, 
fölizzik a vágy a múltra: 
szembejön a szeretet, 
álarc van rajta, iszapos.
Fut előle a járda.
Vándorút keresztjén halott:
vigyázz az éjszakádra!

Parafrázis két népdalra
Megrakják a tüzet,
mégis elaluszik.
Nincs az a szerelem, 
ami el nem múlik.
voltam én gyenge fa 
levele meg ága 
voltam én erős szél 
sivatag virága 
tereltem bánatot
kis szakállú pásztor 
gyűjtöttem örömöt 
meghaltam vagy százszor 
kigyulladt az erdő 
tüzemet akarta
eldőlt egy fenyőfa 
utamat takarta 
lángolt a hajam is 
szétrobbanó csillag 
hangokat hallottam 
messzi útra hívtak 
hajoltam hajoltam 
leveles fa ága 
szerelem szerelem 
porladó virága

Tavaszi szél vizet áraszt
virágom, virágom.
Minden madár társat választ 
virágom, virágom.
jaj virágom
kardvirágom 
könnyű szellő 
kívánságom 
merre fussak 
hol találjam
ki lesz nekem 
gyötrő vágyam 
ki ölel meg 
keseregve 
kinek támad 
sírni kedve
ki lesz bátor 
illatozni
mezők mentén 
szétszóródni
ki űz majd el 
minden varjat 
ki lesz aki 
sose hallgat
csöndben megbújt 
kicsi asszony
hold homlokod 
hadd ragyogjon 
várakozzon 
puha éjjel 
fürdessen meg
új reménnyel

Pillanatkép
Arcodon napsugár játszik, 
szellő sétál nyakadon, 
virágok bársonyán lépked, 
bánatunk zászlaját lengeti.

Védtelenül
Először váza nő a csöndnek
és kifordul az idő arca,
szótlan percre nappalok jönnek:
kölcsönmosoly erőtlen harca.
Azután lesz csak határtalan, 
ha már elvesztettük a csodát. 
Minden dolgunknak határa van 
csalhatjuk magunkat is tovább.
Csak sejtem még, ami visszatart: 
lassan mozduló új türelem.
Becsapott magányom kitakart, 
így állok előtted védtelen.

Búcsú
A pillanat testünkről leválik, 
csöndbe merevedik a száj, a kéz.
Mosolyod utoljára megállít, 
pilláidon még ott a remegés.
Megtalálsz még önmagamra lelten? 
Verem a földet, hiányom fájjon.
Lásd, szádtól a szót is elpereltem, 
de nem jutok túl a hallgatáson.
Siettem, most az idő kavarog, 
beszór a csend esti hamujával.
Álmokká súlyosodnak a karok, 
csókjaink ellobbannak a mával.

Halálra ítélt jegenye
Önmagad fölemésztő Magyarország,
ne gyönyörködj halotti maszkodban!
Folyók folyása mentén nóta sír, 
cigányok húzzák a búcsúztatót,
kastélyok pókhálós ablakát 
eltitkolt vágyak feszegetik,
Csipkerózsika-kisasszonyok 
a lefekvéshez készülődnek.
A Tisza-parton a múlt század, 
Álmos Andor újra lovagol.
Te
élet-hegedűs
öröm-rózsa szíved kiabál
szemedben rab holdsugár kesereg
halálra ítélt jegenye lángol.
Ki véd meg téged az elmúlástól?
Falstaff magyar unokája
nyírségi csókok pásztora
tiszta kurtanemes
Pisztoli
Te!	

Fűtés félálomban
Szenet raktam a tűzre páfrányok susogását
a bányászok fülledt káromkodását 
futószalagok nyávogását aknák hűvösét
lovak izzadását a fuvarosnak adott
száz forint borravalót Izmaim erejét 
a kényes hólyagokat tollhoz szokott 
tenyeremen Honoráriumomat a 
tűzbe dobtam létfintoraimat a lángok
közé vetettem (lobogott a tűz persze)
Összeszűkült pupilláimban eretnekek 
táncoltak keringtek forogtak
(a berentei darabos hamar lángra lobbant) 
Savonarola méltósággal üvöltözött
amíg karvaly orra el nem olvadt
S jöttek a többiek is sorban
lánglelkű álmodozók álmukban lángolók
előtűnt ő is fehéren izzott koronája
vas trónszéke fröcskölte a tüzet
(meleg lesz itt nemsokára –
csak az előírt hőfokot túl ne lépjem)
maradjon hát veszteg a szén a kannában 
becsukom az ajtót hadd ordítsanak 
odabent

Báthory István
Kenyérmező, 1479. október 13.
Elhullatott vérből kakukkfű szökken,
világra bomlik pipacs, rózsa, zsálya, 
jegenyék fúródnak síró felhőkbe, 
kihajt minden bánat levele, ága.
Eldobott kardból történelem támad, 
páncéling simul az üres bordákra,
fűillatú csend csókolgat, becézget,
őszi köd borít feledést a tájra.
Szelek hordoznak elhagyott lovakat, 
kiáltások fagynak tűnő habokba,
nincs csillag, ami lehulljon az égről. 
Szétszed az idő apró darabokra.

Az éjszaka
Az éjszaka belefullad a csöndbe:
a fákon a levelek kifeszülnek,
szavára már nem felel az örömnek
a mozdulat. Engemet ide küldtek.
A bánat útjait benőtte a gond.
Egy szavam sincs már az árvaságra.
Kizöldül vagy elszárad lassan a lomb –
van, aki bánja? Marad minden másra.
Ritka viharaim sorban elülnek, 
helyem is kimérve az elmúlásban. 
Késő van. A barátok elkerülnek, 
szavaikban felejtett lángolás van.

Székesegyház Szuzdalban
Harangtornyok jajdulnak az égre. 
Fehérben fürdik a pillanat.
Az idő előtt tántorogva megállunk. 
Az ajtón vaslakat
ikonok tekintetét rejti.
Bennünk meg felnyitódik, zárul 
a múlt. De kezünk elfelejti
a falak szikrázó mosolyát.
Albumok beszélnek helyettünk, 
megalázzák e percnyi csodát.
A kupolákban szóra vár a csönd.

A csönd partjai
Feloldja az éjszakát a reggel.
A csönd partjai lassan távolodnak.
Fény-dárdások jönnek a sereggel,
győzni akarók tüzei lobognak.
Sebeit rejtegeti az álom,
díszeit szórva menekül az úton. 
Szekerek vonulnak át a tájon.
Messziről is felfehérlik az otthon.
Felizzanak a fák koronái.
Harmat fészkelődik a leveleken. 
Mosdanak a nappalok csodái,
elindul átváltozni a szerelem.

Még nem
még nem futottam végig a marathoni távot
nem öleltem magamhoz a dáliákat
arcomat sem festettem még lángvörösre
a bohócok fehér maszkját sem viseltem
nem feküdtem hanyatt a domboldalon 
amikor a magvak ernyője alá fúj a szél
s nem zuhannak hanem szállnak fényesedve 
madárröpték huzatos nyomában
kaméleoningeimet nem találom
elszakadoztak elszóródtak az időben
nem sirattam el halott szegfűimet
a napjaimon átfúródott kardvirágokat
arcom nem ázott még az esőben
nem keveredtem el a könnyeimmel 
zokogtam pedig rázkódott a vállam
nem a fájdalom művelte a csodákat 
hanem az önsajnálat groteszk gőgje
nem szóltam a beomlott szemű kutak bánatáról
kétszer született akácerdőm se szólít
nem kóboroltam a gyerekkor tölgyesében
ahol óriási hálókat fonnak az unatkozó pókok
a bőregerek surrogását elfeledtem
a diófánkon kétszer is megszólalt a kuvik
anyánk szoknyájának a ráncaiba bújtunk 
izzadtunk az ősi félelemtől
a kuvik azóta védett madár
százféle nótát énekelget 
ujjaink hegyére telepszik 
remegő vállainkra ül
behunyt szemmel a fülünkbe dúdol 
megtanultuk jól a verset
az éjszakánként szólót 
az álmainkat bélelőt
nem akarok még meghalni 
félelem eressz el

Hajózásra ítélve
mostanában összegyűltek a kérdések:
kívül is belül is
találkozom valakivel látom a szemén beszélni akar
csak kérdései vannak
egyforma hiányok buknak ki a szájon
a mellkas ugyanattól a sóhajtól süllyed
meg emelkedik
az első mondatok százféle változatban
az otthontalanság korélményét rajzolják
a munkában a családban a magánélet köreiben
de pontatlanok a kérdések és feleletet adni
csak a jól megfogalmazott kérdésekre lehet
a sejtés szorítja össze a torkokat
a gyomoridegek lassú remegése
a szív meg-megújuló ritmuszavarai 
a térdek a bokák nyugtalansága
tompa elvágyódás születik meg az agyban
de parttalan élmény ez is akárcsak a döbbeneté
hogy megmozdult a talaj alattunk
a csillagok fénye a parti fény
ami vibrálni kezd mielőtt végleg eltűnik
hajózásra ítéltettünk

Fohász
harmat hullik fű kiszárad
ne menj át a hídon
őszes szikla rád zuhanna
éjszaka hullna két szemembe 
csend tolulna ujjaimra
kiáltásom mentsen téged
ne menj át a hídon 
harmat hullik fű kiszárad 
eső esik mégsem árad 
megszüli magát a rettenet

Virágaim
Vonulnak az ünnepek névtelen katonái,
a halálra születettek arca tűzvörös, hófehér, 
zöld pántlika az oldalukon,
szemükben hajnali könnycsepp ragyog. 
Még élnek, de már áldozati szomorúság 
gyűrődik a homlokukon.
A mámor-vérű rózsák forognak,
a nárcisz-menyasszonyok sugdolóznak,
a szegfű-menyecskék a kontyukat tűzik,
a gyöngyvirág rémülten menekül.
Áldozati virágaim, kicsi testvéreim,
ünnepeken pörkölődők,
lefejezett reményeim, 
nem tiltakoztok!
Csak vonultok a szomjas szélben,
csak suttogjátok: lepréselt virág a pillanat. 
Kiárusított az élet, maga alá gyűrt az erő.
Álltok a kegyetlen kések előtt,
arcotokon a nemlét piciny osztagai 
döntő támadáshoz rendeződnek.
A tömegből valaki elkapja pillantásotokat, 
segíteni akar, furakodik hozzátok,
de csak állnak a tehetetlenség bálványai, 
eltorlaszolják az utat, félrelökik, 
rátaposnak, meggyalázzák, kinevetik.
Ítéletet hirdet a pillanat:
áldozati virágaim, 
kicsi testvéreim, 
lefejezett reményeim,
nem menekültök!

Kopjafa-arcú sámán ősöm
Kopjafa-arcú sámán ősöm 
lovad merre abrakol? 
Felrúgtattál az őrhalmokra, 
tüzet raktál valahol?
Elhullt harcosokban megfulladt 
az áldozati ének,
mondák, hitek forró hamuját 
odaadtad a szélnek.
Asszonyok szeméből cseppkövek 
raknak köréd hegyeket,
kormos kezedre eső esik:
megaláz a szeretet.
A torkod döglött madár torka.
Nem volt igaz a jóslat,
kár volt az élőkből kiválni, 
bűvölni bűvös szókat.
Nem menekülnél habos lovon, 
békélnél a halállal,
nem kísérne alkonyi égbolt, 
nem lidérces madárdal.
Kopjafa-arcú sámán ősöm 
utánad mondogatom:
a Tisza partján kihajt az ének, 
sámán csontom felragyog.

Concerto grosso
I.
szavad ha nincs forrás fölé hajolj
és hallgasd a vizek suhogását
súlyos hullámok ívén emelkedj 
vagy törj szét a parton darabokra
szavad ha nincs a csönd fölé hajolj
majd kilüktetsz minden hallgatásból
rád csukódhat félgömbje az égnek: 
tenyereidben halott csillagok
szavad ha nincs a hiányra hajolj 
szóljanak kövek erdők tengerek
eső húrokon szél muzsikáljon 
hegyekben források fakadjanak
szavad ha nincs az utakra hajolj 
megsápadnak mint a halott arca
koptatják belőled a csodákat 
szemed színét lassanként feloldják

II.
Nem tudok már lágyan vallani, 
régen meghalt bennem valami,
ami vigasztalt és elkísért,
ha már a csönd is a földig ért,
segített, ápolt és kitakart, 
fölém is küldött zöld zivatart.
Nem tudok már lágyan vallani, 
szavamat is ritkán hallani,
ha elbujdosik az ősz velem, 
hiába fogja meg két kezem,
csak nézem szótlan az ágakat, 
magamban a bomló tájakat.
Ha járom az erdőt egyedül,
a fák homlokára rárepül
az alkony ijedt rettegése:
gyorsul a bokrok szívverése.

III.
(Várkonyi Anikó halálára)
Elrepült a griff madár!
Csőrében elvitte a magvakat,
az élet-magvakat,
az alkotás teremtő gömbjeit. 
Honnan repül, hová repül?
El nem mondott szavak
fájnak utána,
el nem dalolt szók
sírnak utána,
tavaszi éjszakák 
holdfénysuhanása,
nyári csöndek vágynak utána,
téli nappalok
fehér sikolya 
kúszik utána.
Jaj, a magvakkal
nem tér vissza a griff madár! 
Elszáradnak a csodateremtés 
növekvő virágai,
betokozódik a félelem:
várakozás-csöndű magányunk 
kihajtja pici spóráit.
Jaj, ha így sodor a végzet
a tilalmas idő partjára!
Jaj, ha készületlenül ér
a folytathatatlanság riadalma!
Jaj, ha végezetlen maradnak 
elkezdődött álmaink!
Helyettünk senki sem mondja el
az öröm pillanatait,
az őszi levelek szomorúságát,
a fűszálak gótikáját.
Fiunkra, lányunkra 
ki mosolyog vissza?
Ki gyújtja fel bennünk a hitet,
az értelmes küzdés máglyáját,
hogy pusztuló
agyunk, szívünk,
tüdőnk
ellenére is érdemes, 
érdemes Orpheusnak
a világra születni!
Hogy nem pusztul el semmi,
ami élni akar!
Virágot hajt újra az ének, 
dallammá változik a forrás, 
erdők szólítanak,
madarak szólítanak, 
összesimuló tenyerek 
szólítanak.

ARCOD FÉLHOMÁLYA
Portré I.
Ezt az arcot nem lehet ünnepelni,
csodák sem rejtőznek mély ráncaiban,
a szem, ha csillog, már csupán a láztól,
üveges fényen szárad a holt idő.
Félárbocra ereszkedett a hit is,
emelkedő mellkasok látomása.
Elszórta jelmezét a realitás – 
királyságunkban mindenki meztelen.
Ezt az arcot nem lehet megszeretni,
taszít, és vonz, mégis idegen marad,
a fájdalom ős-hieroglifáit 
megfejteni nem jön újabb utazó,
csak karok, lábak és csípők mozognak,
csókba bújtatott iszonyat vallomás, 
leleplezéstől félő ujjak tánca.
Az arcod: arcom, te férfi Kasszandra.

Jegenyék jönnek
fekete felkiáltójelek:
vonagló imperatívuszok
az apokalipszis döbbenetében 
kimerevített mozdulatok
stigmák a fák homlokán
összeégett levéltüdő
füstölgő ujjak rajza az égen 
virágok szeméből cseppkövek 
füvek tánca a törzs körül
madarak hullnak szárnyas csillagok
lobognak a rémület tüzei
menekülnek a könnyű gyökerek
szarvasok csontjai ragyognak
az erdő közepén 
harminckét tölgyfa: 
üszkösödő oltár
áldozatul jegenyék jönnek 
összesúgnak imádkoznak

Ébrenlét
ébrenlét vagy csak álom 
magamat kitalálom? 
felsejlik minden éjszaka 
szép arcod sós magánya 
lepedőn kucorogva 
virágot hajt minden óra
nem hatnak az altatók
csitító szók lázítók 
harcoltam én eleget
világom már szétesett 
ébrenlét vagy csak álom 
átlépem a halálom

Ha
Ha torkunkban marad a szó: 
kifagynak a remény virágai, 
kétkedővé ittasult világunkban
kinek a vállára dől a bánat?
Ha torkunkban marad a szó:
az éjszaka fehér hajat növeszt,
új-mitológiát-szült világunkban
kinek a tenyere hív, marasztal?
Ha torkunkban marad a szó
arcod óvó ráncaiba térek,
maga alá gyűrt hősi világunkban 
törpévé nő a kifosztott élet.

Találkozás I.
Egy szeptember végi éjszakán a Tejút leple alatt
találkoztam az ősszel.
Sokáig babráltuk egymás arcán a szántások 
nedvesedő barázdáit,
megbeszélésünk szigorúan négyszemközti jellege 
lényegtelenné oldotta
az elmúlt évszakok lelkesült pillanatait. 
Döbbenten vizsgáltam a szemét,
benne mostani magamat a sebesült foncsoron át. 
Szemhéjaim börtönében
az egykori kamasz nézett maga elé
már akkor is szomorúbban,
mint amennyire a helyzet indokolta volna.
Láttam az őszt, ő engem.
Álltunk a buszmegállóban, vártunk.
Hallgattunk, néztük a zsugorodó féklámpákat. 
Szólhattunk volna valamiről,
de nagy volt a zaj bennünk.

Ami fontos
Ami fontos, magammal viszem. 
Mindent, ami...............
............................................
Nem marad más, csak kísérletek,
az összerakhatónak vélt világ cserepei, 
gondolatok, sorok, töredékek,
csókok, visszhangtalan ölelések. 
Küzdelmek, hitek, látomások,
átizzított éjszakák, nagynak látott szerepek.
Mind itt maradnak, tanúskodnak,
ha szólítja őket a vigasz.
De semmit sem őriznek a tárgyak,
a kezünkhöz, a szívünkhöz nőttek, 
elkódorog a toll, gyűrődik a papír,
kitárt szárnnyal repül a könyv,
s a játékok suta mozdulatait 
nem őrzi a várakozó tekintet.

Hallgatásod
Elárul a szó, fehéren rád világol:
nem állhatsz tehetetlen mosolyod mögött,
csalás nélkül nem várhatsz újabb csodát. 
Árvaságod kibukik fogaid közül,
váratlan alázza meg mímelt tetteid.
Nem takarózhatsz a hűvös csenddel: 
hallgatásod szól szavaid helyett.

Protokoll
e férfi éjszaka érkezett
feszes vigyázzban álltak a fák 
és a kicsorbult kardvirágok 
sorfala előtt
ellépett a hold
a vendég táskájában zokni 
egy szovjet felhúzós borotva 
elmosódott bélyegzőjű 
felhasználatlan vasúti jegy
a lift megállt a nyolcadikon 
nyikorogva kitárulkozott
s aludt tovább
a férfi még jól emlékezett 
az ódivatú csengőgombra 
homloka az ajtóra koppant 
várta
        megadóan
                   a 
feltámadást

Győzelem
az éjszakába hullva újra elkerült az álom
jajszó bukott ki számon agyam eltemette
győztes ifjúkorom láztól piros képeit
nem világított csak az arcod fehére
a kezem melletted virrasztott fel
húzott óra vert a sötétben elné
ztem az álom játékait kibomló
sugarait a tavaszok ünnepét
szép arcodon minden zenél
izzik lobog él aztán to
vatűnik ez a pillanat
kifakul a vágy foto
emléket őriz láng
lobban ellobban 
étlen éjszaka 
látomás elh
aló gyász 
szeress
rejts
elí
V	

Virágszirom-levél szavaim
Te, bőrömet borzoló április! 
Temető, építő, vágyakozó! 
Virágszirom-levél szavaimat
ne add oda szélnek, förgetegnek,
mert várakozó-csöndű magányom 
ég felé nyújtja pici spóráit,
levelet hajt hitem, hadd zöldüljön!
A szavak páncélját szétfeszítem, 
készülődnek szivárvány-bogarak,
mezők illata álmosan moccan.
Világot akarunk összerakni,
de minden vágyunk darabokban.
Virágszirom-levél szavaimat 
elkódorgó áprilistól féltem,
jaj, a hajad illatától féltem!

Virágok I.
nem ígértek: illatoztok
nem kértek csak elfogadtok
de az ember telhetetlen 
vágyakozik: semmi ellen 
készíti a menedéket
kitalál hát minden szépet 
bástyát rendel önmagának 
vizes árkot honnan támad 
hajnal fénye kakasszóra
még egy óra még egy óra 
halálban is illatozók
örök némák sose szólók 
fejeteket meghajtjátok 
éles kés a reggel rátok

Szerelemféltő
1.
Szerelmünket üldözi a tél
jegenyék ujjai görbülnek a földre
varjak szárnyai alatt melegszik a csend 
kristályokon lépked a szó
kettészeli torkomat egy kiáltás 
megreped előttem a föld
s fagyott rögök robbannak szívemen 
kedvemet a nap torkára szorítom 
zokogjon a horizont felett

2.
Szerelmünkben virágra vár a csend,
ágait a napba nyújtja,
őszi harmat szárad rajta.
Teste hogyha szárba robban, 
súlya alatt ketté roppan. 
Tudom, a fény, ha bekerít, 
minden keresztre ráfeszít.
A hallgatásom nem teremt,
ha nem old meg semmit a csend.

Álom között
Felviszlek a hegyre, hajad
meglobogtatja pimasz 
mosollyal a szél, és hosszan 
sírsz majd, nem tudod miért, 
csak úgy fáj valami, tegnap 
még illatos volt a fű, ma állig 
gondban.
Megsimogatom az arcodat,
s kezeim görcsökké válnak, 
körmeim tövisekké, aztán 
elered az eső, süvít a szél,
s egy dallamot dúdolok,
a völgy hahózva felel szavamra. 
Hallgatom az erdőt, mosolyod 
csupasz cinkéket melegít,
behunyom a szemem, forrás
lép ki az éjből, vállamra borulsz
és kacagsz, nevetésed harmat
a fák levelein, súlytalan.
Állok a sziklán, villan a hold
ezüst szomorúság válladon hajad, 
zokogásod virágok hallgatják,
és alakod szemembe zárva elzuhan,
hiába kiáltok utánad.

Zelnicemeggy
Emeli az este a ködöt, 
álomfehér csönd a rétre száll,
a vékony ágakra levelek ülnek,
amíg a hold arcomra szitál.
Magához hív a nyírfaerdő leánya:
zelnicemeggy fehéren habzó virága –
messziről imát suttog az ifjúság.

Dal
Ma fújni fog a szél!
Kibontod hajad és énekelsz,
a fák összecsukódnak fölötted.
Vörös tulipánok hajolnak arcodra, 
árvácskák szemében
csillog a csepp nevetés. 
Megállunk a szélben.
Zöld az ég, a házak, szemedben 
vidáman párásodik a mosoly... 
Hajad zöldjén az este sötétlik. 
Elindulunk.
Mögöttünk egyedül játszik a szél.

Bezártalak
Bezártalak magamba,
s most nem menekülhetek, 
szöknék már, de nem lehet, 
fogva tart a képzelet: 
igéznek látomások, 
gyötrődő lobogások,
szavak bomlanak bennem:
legyőzött a szerelem,
s kívánom, mint a fuldokló, 
napjaimon átparázsló 
életedet, életemet.

Álltál
Álltál a sugárözönben 
Röntgen-sugár ölelésben 
torokszorító magányban 
lezuhant vállakkal
nyitódni készülő
hűvös tenyerekkel
álltál a fuldokló csöndben 
hallgatásra kárhozottan
befelé kiabálva
vártál a sugárözönben
Röntgen-sugár virradatban
a megszülető szóra simogató
csöndjére parázsló lobogására
ott dobogtam szíved alatt 
mellkasodnak feszültem 
kilüktettem bőröd alól
hűs tenyeredbe csukódtam

Daphnisz éneke
Olyan az arcod, a szemed is, 
ugyanúgy simogat a kezed is, 
úgy lobban fel benned is a vágy,
mint a nyári kazalban a láng,
formás két melled is úgy ragyog,
mint szerelmes szájban a fogsorok,
kulcsoló lábad is úgy szorít,
hogy boldogan vállalom a kínt,
a gyötrődés, fájdalom, harag 
elsimul jó tenyered alatt, 
messze fut az esti félelem,
ha öledbe hajthatom fejem,
és olyan a hangod neked is,
nem tudom, az álom neszez itt,
vagy a sípok szólnak messze lent
a völgybe nyúló réteken.
Fűszálak harmatcseppjeiben
rég kihunyt csillagok remegnek.

Vallomás I.
nagyon szeretlek 
bogláros szellőrózsa 
erdei madársóska
és újra várlak 
galambvirág pókbangó 
apróvirágú pimpó
de te messze jársz 
indás ínfű gólyahír 
gubóvirág nőszirom 
arcodra szomjas 
ösztörűs veronika 
kamilla kék ibolya 
lázas tenyerem
gyöngyvirág ernyős sárma 
daravirág tőzike
hívlak gyere már 
téltemető hóvirág 
vicsorgó tarka sáfrány

Ködszitáló éjszakák
kéz a kézben láng a lángban 
folyton-folyvást zuhanásban 
virradatban álom nélkül 
asztalomon papír szédül 
álom nélkül virradatban 
megvolt-hitem darabokban
egyszer-egyszer úgy képzeltem 
nem gondoltam soha szebben
tévelyegtem vándoroltam 
szabadultam elrohantam
kibámulok ablakomon
papír szédül asztalomon 
hallgatom a sötét fákat 
ködszitáló éjszakákat

Ötsoros
Összébb húzódnak bennünk a vágyak:
egy ócska heverőről álmodozunk,
ahol csak miénk a fáradtság,
nem kérdezi senki örömünk,
és a falak reggelenként felkacagnak.

Elrejtem magam
elrejtem magam hogy megtalálhass 
alkonyatból vetek neked ágyat
kiszólok érted az éjszakámból
elengedlek ha a hajnal lángol
tűnődő ujjaimmal vigyázok
ne riassza el a csönd az álmot
elrejtem magam hogy megtalálhass 
szavaimból vetek neked ágyat 
metaforákkal üzenek érted
végigfut a láz ha megérted
vacogsz? borítalak takaróval:
melledre hajlok perzselő szókkal
elrejtem magam hogy megtalálhass 
karjaimból vetek neked ágyat
szólok a májusi orgonának
a már elköszönő gyöngyvirágnak
és neked is ne siess maradj még –
hullajtja szirmát a tavaszi ég

Rád bíznám
Itt örökké fúj a szél. Homokot hord,
nyugtalan álmaimmal viselőset.
Pentaton álmaimat próbálja egy nyírfa: 
magára maradt csönd a válasz.
Rád bíznám a szavaimat,
dermedjenek a könnyek cseppkövébe,
mert ha már egyszer elérek oda végül, 
szemem az arcodba ott is beleszédül, 
belőlem is kiszakad majd a sírás,
ahogy az égen épül a szivárvány.
Elindul a két vége felől árván,
középen izzik, öröm-zászlót lenget, 
derűt dobál a tűnő fellegeknek.
Mindez csak játék, mai sorsom csendje. 
Reszket fölöttem a nyári éjszaka,
földre hullanak vibráló díszei. 
Kavicsokat simogat a képzelet – 
eltemet e földi matematika.
Mert, ha már egyszer elérek oda végül, 
szemem az arcodba ott is beleszédül, 
lázálom torkomat nem szorítja,
homlokom megérinti egy asszony ujja.

Kint álomba
Kint álomba fanyalodik az éjszaka,
féléber állatként nyújtózik a város, 
száraz falevelek zörögnek a szélben, 
csodákra váró ablakokban ég a fény.
Sötét betűkkel rajzol a képzeletem:
fehér papíron imát kulcsol két kezem, 
hangtalanul, mint ahogy az emlékezet 
borítja rőt lángba a téli képeket,
út mentén a tavaszi nyíló orgonát.
Egy pohár szódavíz, könyvek az asztalon,
lassú mosoly az otthagyott pillanaton,
befelé növekvő öröm, mely úgy hevít.
S azóta minden elém kanyarodó út 
gyötrődés és szorongás nélkül is 
befutható.

Messze futó
Messze futó vonatok ha visznek 
északnak nyugatnak keletnek 
hullámzó vagonokban ébren 
szundítva vagy ülve tétlen 
nappalra várva mindig velem 
átfutod tűnő életem
s ha rád riadok 
felemelt fejjel 
visszamosolyogsz rám

Vallatóra fogom
Vallatóra fogom a villámfényes tájat,
arcod hűvösét, jó illatú hajad,
rejtőzködő örömöd, kezed mozdulását, 
gondolataid finom gázlóit.
Alkudozom a settenkedő elmúlással. 
Elhaladsz előttem: vallatom a tájat,
remegő falevelek mesélnek rólad,
zivatarok eső susogása árulkodik,
s te állsz az ablak előtt védtelenül,
érzed, hogy nem engedelmeskedik a szíved,
botlik ebben a hiábavaló időben.
Elhagysz, de megaláz a hiány,
térdedhez, látod, nem menekülhetek.

Kérdések
te is? még mindig?
ma ugyanúgy mint tegnap? 
éjszaka? gyötrelem a párnán? 
nappal a fenyőfák ölében?
a zavarosan kanyargó utakon?
te is? a félelem szorításában? 
egyedül? riadtan vánszorgó
a délután szakadékaiban? 
szavak? hangok? üzenetek? 
könyvek? olvasás? fülelés
az óracsörgésig tartó éjszakában?
te is? a fehéren világító fák?
a levegő íze? a kétségbeesett tekintet?
fölötted a napkorong:
felemelt kezed gótikája

Vállainkon
Vállainkra hull a csend.
Képzelt játékaink kacagásra várnak,
utolsó útját repüli a tiszavirág.
Fogom a kezed, mennék veled,
s csak hallgat bennem az éjszaka.
Köd borítja arcunkat,
szemedben érintetlen a világ, 
várnom kellene még,
kegyetlenül égnek a közöny-lámpák, 
várnom kellene még.
Szemedben megmártanám magam. 
Sóhajomban madarak tollászkodnak.

Csőreikben hulló csillagok
szerettem mindegyiket: Évát Marit Ilonát
Zsuzsi vállamra boruló büszke hallgatását
csókja csöndjét éjszaka villámló kacagását
szerettem mindegyiket: Tündét Csillát Violát
Elza nyíló tenyerében reggel mozdulását
őszi domboldalakon fűszálak gótikáját
szerettem mindegyiket: Nórát Zsókát Júliát
Anna szemének kitárulkozó lobogását
kamasz arcom fölé épített haj kupoláját
szerettem mindegyiket: Ágit Terézt Ibolyát
Olga erdő-puha hangját patak-zokogását
karjainak feledtető lián-szorítását
szerettem mindegyiket: Adélt Mártát Arankát
Kati menekülő szégyenét lány duzzogását
nyári záporokkal fürdető meleg mosolyát
szerettem mindegyikben szerettem azt az egyet
jónál rossznál életnél halálnál teljesebbet
az egyetlen menedéket megszülető sóhajt
a konok reményt, mely minden pillanatban kihajt 
megszelídíti szívünket öleli magához
hogy minden mozdulatunk öröm után kiáltoz 
dallammá változtatja megbotló énekünket
tenyerére veszi megárvuló életünket
mellkasunk bokrában megbújva riadtan dobol
én is itt vagyok megszülettem egyszer valahol
vállaimra borítottam a tavaszi éjjelt
megbirkóztam a múltat építő fürge széllel
mégis hányszor megtörtént hogy tekintetem 
mögött fekete varjak serege károgott körözött:
csőreikben ott ragyogtak a hulló csillagok

Anna
Kelemen menyasszonya sírva siratta a férfit,
a vállára omlót, a nyakába fodrozódó hajút,
szemhéjait könnyek feszegették, szóra nem mozdult,
csak tartotta a drága terhet, a vigasztalan súlyút,
forró leheletét érezte, a nyártüzű csókot,
a szempilla verdesését, állon a mozgó borostát.
Kelemen menyasszonya sírva ölelte a férfit,
a vonagló fejűt, a megosztott vágyban is gyönyörűt,
magához vonta, kulcsolta derekát, játékait,
az ajkak árulkodó mozdulatait és a hangját,
s a férfiból, ledöntve sorra a gátakat,
óvó reményeket megtagadva, ember előtti mélységből,
a kihűlő sziklák üzenetével, az animális
lét iszonyatát cipelve, és a kiszolgáltatott test 
öntudatlan lüktetésében üvöltve kiszakadt
a sírás. Átcsapott a fején, arcával szembefordult,
kétkedő mosolya sós káromkodásba menekült.
Kelemen menyasszonya akkor hirtelen tudni vélte,
hogy amikor elhagyja ezt a férfit, a szép szavút,
és szombaton fehéren a pap elé áll, nincs bocsánat:
Kelemen örökre befalazza a szeretetbe.

Kelemen
Fátyladnál is fehérebben állsz mellettem Anna.
Az arcod olyan, mint a Charon ladikjában ülőké,
pedig június virágával hintettem az utat.
Az áldozati rózsák üzenetét hozom a szívemben,
titok a szerelem, titok a hajnalillatú vágy,
a messzi égbolt és körülöttünk a szárnyas csillagok.
De reménytelenül titok vagy te is, nyármosolyú.
Merre bujdokol bátor tekinteted, a mindig éber?
Elém idézte elhagyott folyómat, halaimat,
de most a templom kövét tördeli a bezárt pillantás.
Ne hagyj engemet árván e rám szabott szerelemben,
jó szó, kenyérhez kovász, izmaimban az erő te vagy
kora reggelek napfényes látomása, éjszakák
életre kelő neszei, a falevelek zenéje.
Magamat is halkan biztatom: Kelemen meg ne állj, 
kezed nyomán házak feszülnek, jövő a rengetegnek.
De a szemed ilyenkor megállít, hűvös borzongás 
dermeszt, hulló téglákat, falakat látok mélyen benne,
félelem kavarja a vérem, a titok nem ereszt.
Itt vagy mellettem, de nem velem egészen,
hullnak, hullnak a téglák, csak kicsi arcodat féltem.

A férfi
A férfi a templomkertben ült egy elkorhadt padon,
egy ottfelejtett öreg fűz tartotta fölé az árnyat,
béke volt körülötte, jó illatú, ünnepélyes.
Könnyű szél remegtette a mára nyílt virágok szirmát,
szemét behunyta, homloka mögött forogtak, 
süllyedtek, emelkedtek, születtek, halni készülődtek 
rétek és kertek, éjszakák és virradatok, szavak, 
mosolyok és ölelések, a félelem lázálmai.
Minden ott volt, ami most megsemmisülni törekszik:
Anna megénekelt nyaka, vágyban lezuhanó válla, 
kardvirágtüzű gerince, viaskodó csípője,
a két őrhalom jobb- és bal felől, a combok árnyéka,
az arc keretében a játékos tekintet, a száj
meg az orr, a karok, a simogatni vágyó tenyerek, 
a lélek és a test szomjúsága, a múlté, a jelené.
A férfi az igenre váró percekben tudni vélte,
hogy nem lehet szótlan a vágy, a millió sugarú.
Hiányzik a dallam a bőr messze hangzó énekéből:
a szavaké, az elsuttogott reményeké. Anna 
elindul a kimért mondatok mámorában az úton, 
egyszer visszatér, mert rágombolódik a félelem.

Nyári éjjel
nyári éjjel 
felragyogjon
nyári éjjel 
harmatozzon 
kedvem bokra 
meg ne szúrjon 
bú kutyája
ne harapjon 
jaj szeressen 
az az asszony 
jaj gyűlöljön 
az az asszony várakozó
el ne fusson 
toll kezemből 
ki ne hulljon 
az ének is
mindig szóljon 
öröm rózsa
ne száradjon 
minden gondom 
arcra bukjon

Möbius beszélgetése Salamonnal
Az én ágyasházamban éjjeleken
keresém azt, akit szeret az én lelkem, 
keresém őt, és meg nem találtam. 
Immár felkelek és eljárom a várost,
a tereket és az utcákat,
keresem azt, akit szeret az én lelkem:
keresém őt, és nem találám.

Engedj utamra, Salamon! 
Magamba kövülten állok előtted. 
Te ismered a szót és a csöndet is, 
a várakozás gyászát és örömét, 
csodáltál kettős kupolákat, 
letérdepeltél a források előtt.
Engedd el a végső pillanatot!
Értem már a természet titkait, 
minden dolgok összefüggéseit,
de megbotlottam önmagamban, 
leolvadt elmebeteg arcom,
görcsbe futnak bennem a mozdulatok.
Engedj utamra, Salamon!
Nem akarom megölni a lányt: 
hajában fészkel minden bánat, 
hitetlenség, félve mozduló öröm. 
Mégis csak ő lát engem,
rácsok mögött elhaladó lépteimet,
kifosztott homlokomat.
Halántékomat ujjaival elsimítja, 
megcsókol a délutáni csendben. 
Nem akarom megölni őt, Salamon!
Ember szeretnék lenni, nem Möbius.

Futó percek
Futó percek futó órák 
napokban mért asszony-jóság 
fejem fölé bánatfelhők 
felszakadó szépségernyők 
gyülekeznek várakoznak 
fenyegetnek nem riadnak
mi lesz velünk hogyha tél lesz?
hideg csöndtől nagyon félek 
mi lesz majd ha gyönge vállad 
nem feszül az éjszakának?
ki dobbantja meg a vágyad
ha két kezem görcsbe fárad?
hová készülsz messzi útra 
szemem elől szabadulva? 
haragodnak fenyvesében 
villámodnak ívfényében 
sápadt arcom holtra dermed 
lángos szavak térdepelnek 
negyven tölgyfa árnyékában 
időtenger morajában

Ujjaid nyomából
hanyatt a fűben fekszem 
egymásra torlódik sok világ
piciny kardélek arcom hasogatják 
hajam fésülik
falevelek úsznak apró vitorlázógépek
a kora őszi csöndben
olyan ragyogás árad rád is 
meggyújtalak múlt idő máglyája
kicsi arcod megégetem
hajad vitorláját megfeszítem 
összeraklak az elfutó vonatok 
szorongó ámulatából
sok ezer arc hószínéből 
szoknyák apró ráncaiból
vonuló felhők hideg cseppjeiből
búvó szerelmek sóhajaiból
ujjaid nyomából összeraklak
Eszténa

Világot rombolok
Világot rombolok magamban:
arcra borul bennem a félelem,
rád gondolok e vakufényű pillanatban. 
Gépesített garabonciásként száguldok, 
adósom az égbolt szüntelen fenyeget, 
elmúlással riaszt, tüzes nyilaival 
rétjeimet szurkálja, hasogatja.
Zihál a szó, visszafelé fut az időben, 
sókristályok könnyekből rakódnak, 
érted szól az áldozati ének, 
botorkál, homlokodat simogatja, 
engem sirat, büszke vállamra ül, 
titkaimat kifecsegi szüntelen.

Ha eljössz
Ha eljössz hozzám éjszaka 
tekinteted engem vádol,
megóvnak bennünket mozdulataid. 
Elmehetsz, visszatérhetsz,
eléd kanyarodik az út.
Kapaszkodhatsz fában, virágban, 
hajadon átfújhat a szél.
Ha magamra maradok 
a szobában
arcra borul a csend.

Nézném az arcod
felragyog az este szeme 
bokrok ráncaiban az éj 
a hajnallal csókolózik
arcom fintora kilátszik 
aggódnak megnyúlt karjaim 
megaláz a csend egészen
kifosztott már a hallgatás 
bőrödbe karcolnám magam 
ülnék melletted tétlenül
míg elindul az éjszaka 
nézném az arcod hogy pihen: 
ellepik izzó csillagok

Arcában az emlék
Kilincs nyikorogja:
van visszafordíthatatlan!
Úton ballag,
szép vállait a köd 
lassan feloldja.
Kilincs nyikorogja: fáj, 
még meleg a mozdulat, 
magányra vár,
arcában az emlék
kifehéredik.
Ami nincs az visszatér, 
a térhez törleszkedik. 
Rászámoltan
reggeltől estig ér 
az ősz illata.
Ami nincs, alámerül, 
a jövőt fosztogatja. 
Hiába vársz, 
szemedtől sötét ég 
reménytelenül.

Kettőzött némaság
A hallgatás össze kapcsol vagy eltaszít?
Állunk szemben a nappal, szemben a széllel, 
arcunkat elrejtjük, elbújnak szavaink.
Tenyerünkben kettőzött némaság fészkel.
Egymás elől magunkhoz menekülhetünk, 
és magunkra lelni csak egymásban lehet.
Az ifjúság határán fut az életünk.
Éjszaka vállunkon alszik a képzelet.
A félelem ráncokba fut az arcomon.
Melletted magányom kifosztva kesereg. 
Szédülten állunk: megrészegült alkalom,
és a pillanat érett szemként kipereg.

Halk zene szól
Mentem, jöttem.
Ködös utak mögöttem,
feloldható félelmek, bánatok,
lélek alatti titkos járatok.
Bőrünkön a remény kivirágzik, 
egyszer eljutunk a közös vágyig.
Falak négyszögében lenyelt sóhajunk,
ezek ketten itt mi vagyunk,
ujjad begye még nem parázslik,
s így marad már az eltékozolt halálig.
Az életemet régen elvesztettem,
sötét felhők riadnak felettem, 
jajszót kiabál
a tüskékre hulló jégszilánk,
ki lát meg ebben a ködben, ki lát?
Ezek ketten itt mi vagyunk,
beosztva az éjszakánk, a nappalunk,
halk zene szól a bőröd alól,
rád hajolok,
hogy egészen el ne vesszek.

Áldozatra váró csönd
néhány percre óvatos órára 
közénk lopakodik a látomás 
kitárt tenyereinkben a pillanatok
ujjainkban emlékek botladoznak
kívül az őszi köd belül a félelem
a hiány rárakódik a szájra:
lesz vallomások nappali magánya 
bűnbánón előttem térdepelsz
az áldozatra váró csöndben
gyors csókok peregnek arcodon
elhal a vágy az éjszakában

Az emlékezet
Kérdések, kétségek, remények!
Vágyak szorításában az emlékezet,
mely kihajt, váratlanul kivirágzik,
s aztán dideregve dermed 
a vállakra, karokra,
a búcsúzó szempillákra, 
ajkakra, bozontos ölekre!
Ha megsebzetten lerogyott már a csend,
ki énekel, hogy kiénekelje
a hitet a fagyott rögökből,
tavaszt gyújtson a bóbiskoló égbolt alatt,
hogy a magunkhoz szorított
s álomra becézett kispárna 
fülünkbe suttogja minden éjszaka:
te vagy,
s jó, hogy 
itt vagy?

Kutadba néztem
Kutadba néztem, s elsötétült a víz. 
Régóta félek ettől a mozdulattól,
a magamra ismerés döbbenetétől,
a nyomában járó új száműzetéstől.
Kivonulok az életedből, érzékeny 
bőröd gazdag tartományát tenyerembe 
zárom, véráramod nem szűnő kórusát
sejtjeim ős emlékezetére bízom.
De mit őriz meg belőlem az idő, 
ez a csodákat maga alá temető,
a folytonos menekülés lázálmait:
értelmes létünket magával cipelő
szürkévé silányított, megittasult idő?
Ki őriz meg engem,
ha már megkövesült bőröd se szólít?
tekintetemben senki se 
akar megmártózni, életre születni.
Üres pillantások körös-körül. Hát mondd, 
miért romlik el minden, ha hozzáfogunk?
Milyen átok ül rajtunk és milyen végzet,
hogy nem tudjuk átölelni az egészet,
hogy szánkban a rész is keserűvé válik, 
sohasem jutunk el a teljesült vágyig?
Minek a fénye ez és minek a lángja,
mely botló szívünket most is körüljárja?
Tudom én jól: még nincsen erre benned válasz,
ma még a létezés rabszolgagondja fáraszt,
s a megrajzolt világon át csak néha látod:
valaki a te szemeddel nézi a táncot,
amelyet benned, kívüled, mindenütt ropnak 
nekifeszülve a mámoros alkonyatnak.
Megállsz olykor fáradtan az ablakod előtt:
szemben az utcán lassan kúszik a délelőtt,
és mélyül benned a visszafojtott látomás:
kutadba néztem, s elsötétült a víz,
régóta félek ettől a mozdulattól,
a magamra ismerés döbbenetétől,
a nyomában járó új száműzetéstől.

Játék
Hajadban holdfény bujdokol, 
megrezzen az alvó pillanat – 
jó volna, ha még így lehetne,
s nem lenne cinikus éppen ez,
és az éjszakai ellágyulás.
Koreografált jelenet a színpadon, 
megtanult és tévesztett szerepek 
álarcban, jelmezben, de a jövő 
vonzó illúziója nélkül.
“Játszótársam, mondd...” –
hol van a játék,
az öröm öröme? s ehhez társ?
Ha leveted magadról az inget,
állsz a szobában dideregve,
s rád gombolódik a félelem.

Mozdulatok
Az izmok elvadult ösvényein
éjszaka útra kelnek a mozdulatok,
messziről, a kamaszkor elhagyott állomásairól,
ahol derékig nő a fű a céltalan sínek között,
csodára vágyó óvatos tenyerekből,
hallgatások ihlető szorongásaiból indul,
az első hálószoba falaiból,
az elhagyottság olcsó pózaiból.
Felparázslanak az elfelejtett mozdulatok, 
tiltakoznak, gátakat emelnek,
vágyakat, csókokat fenyegetnek. 
Múltam némán tátogó őrei,
haláltól menekülő vérerek csatornáiban 
fuldokló partot nem érő látomások,
ne engedjetek a múltamba visszahullni,
fel kell oldódnotok az időben,
mert maga alá temet
az élet.

A vágy
A vágy nem ismeri az utakat,
sem a félelem útvesztőit,
csikorító télben virágzik, 
rozsdamarta őszben tündököl.
A vágy nem ismeri a rácsokat,
a megbotló szív rohamait,
hínáros szavakat nem suttog,
nem hazudik vérbő dáliákat.
A vágy nem ismeri az álmokat,
a lélek feketülő éjszakáit,
látomások hálójában nem remeg
ablak négyszögében nem istenül.
A vágy nem ismeri az elmúlást, 
krizantémok szirmain nem pihen,
él kortalanul homlokunk mögött: 
lobogtatja a létezés szele.
A vágy csupán önmagát ismeri.

Szerelembúcsúztató
Szalad a szél, üres zacskót kerget,
fölér a dombtetőre, szédülten megpörög,
hosszú haját, a színes szalagokat lobogtatja,
őrülten táncol, hanyagul dobálja lábait.
Vonaglás ez inkább, bajvívás a térrel,
belerúg egy sörös üvegbe, az másiknak ütődik, 
lavina indul lefelé, sűrűsödik a folyam,
dagad, hánykolódik, barnán, zölden,
hullámból fröcskölődik, üvegszilánkok 
permeteznek, a kiszáradt fűszálak torkára 
poshadt sör bugyborékol, habzik.
Átkozódik a szél, átpréselődik
a felhasított sátrakon, a fekvőhelyek 
matracait függönyként szétteríti,
a törülközők úsznak, mint vitorlázógépek
a kora nyári alkonyatban.
Gyűrött plakát csavarodik egy oszlopra:
remeg a fenyőfahúr, a huzalok 
ijedten más nótát muzsikálnak,
a reflektorok kifolyt szemmel a színpadra 
merednek, ahol felborított székek sírnak,
krepp-papír menyasszonyok sugdolóznak,
virágok bársonyán a bőr felhólyagzik.
A konzervdobozokon egy kettétört dobverő 
csüggedt szólót improvizál,
a mikrofon, mint hatalmas tengeri kagyló
önmagától megmámorosodik,
ez az én hatalmam, hörög, s lázam:
másban visszhangot kelteni,
felerősödni benne, mint a vágyban a szerelem,
mint szorított csuklóban a lüktetés,
mint az utolsó lélegzet az elszáradó tüdőben.
Felborult az állvány, lerogyott a szerelem, 
kiüresedett lélekkel hevert a mikrofon.
Fejét lehajtotta, mint az oktalan
állat, várta a halált, arcát a szalagok 
elmaszatolták, többé ki nem fényesedik.

Fehér inged úszik
halotti szemfedőm: fehér inged úszik 
vérszalag bukdácsol utánad
nyakad köré citerás szomorúság 
árnyékok hűvösébe temetkezik
fehér inged úszik: halotti szemfedőm
nézd a csizmád: csupa vér csupa vér 
szoknyák ránca: pengeél pengeél
halotti szemfedőm úszik: fehér inged 
hegedűk húrjai pengve elpattannak
pentaton álmok csöndesülnek
így múlik el minden: csupa vér ragyog
az arcomon a csókod helyén

Volt bennem
Volt bennem egy kert, késő június várakozott
a gyümölcsfák alatt, a levelek nem mozdultak:
riadtan vigyázták az idegent.
Gazdátlan kerítés téblábolt a túlsó végén,
ablak négyszögéből végképp láthatatlanul.
Eltűnődtem (tudom, ma már ez korszerűtlen),
régi pázsitok futottak a talpam alá,
zöldben fürdött minden pillanat, 
suttogtak a délutáni árnyékok,
és harmónia íze volt a csöndnek is.
Betelt az emlékek csöppnyi pohara,
elmúlt a kerti otthonosság.
Talán a nyár is, az is elmarad.

Nyitott és behunyt szemmel
Nyitott szemmel indul felfedező útra a vágy,
ujjak ágbogán megpihen, töpreng erőt gyűjtve,
de a nyak meredélyén kapaszkodik lázasan,
megbújik játékra várva a fülcimpák mögött,
forró levegőt dúdol a komoly frizurába.
A dombokon már izgatottabban ver a szíve, 
szomjat olt, mielőtt a sötétben elmerülne, 
ujjong, táncol a hason, a csípők kerületén, 
sietősen kúszik a bokáktól a combokon, 
mint aki halálát keresi, a boldog véget. 
Remegő teste, a hogy megérkezik:
behunyt szemmel indul felfedező útra a vágy,
amit eddig látott, jaj, kavargó látomás lett,
és csak érzi már, hogy egyetlen lüktetés 
ez a létezés előtti rendosztó zűrzavar.
Felsír a vágy, idegek cibálják, tépik egymást,
a két ember némán egyszerre alámerülne, 
lebegne, sodródna, mint a remény a tengeren, 
vagy kiszakadna, elnyúlna a halál öblében,
mit a riadó szív olykor magának festeget.
Ó, a felfedezés öröme! Öröm az ember,
nem nyílik lelke csupán a büszke fájdalomra,
a másikban ébred szerethető önmagára,
amikor teste elpihen és lát, és újra lát.

Levél I.
Zizeg az eső a nyári éjszakában,
susognak a félénk fűszálak,
udvarol a szél a tetőcserepeknek,
zavaros víz bugyborékol az úton.
Sohasem mutatja magát így a nappal
abban a levélnyi mozdulatban,
nem látom már a délelőtt fényét,
nem érzem a várakozás csöndjét –
az ablak alatt felsír egy mentő szirénája.

14 610
Tizennégyezer-hatszáztíz remény
az éjszakák fenyvesében,
s ugyanennyi józanság a nappal 
hitet oszlató égboltja alatt.
Magad gyújtod meg a bánat 
bombához futó zsinórját
hamuszínre váltó arcod hiába lángol. 
Ölelésbe szakadó rettegések
löknek a másnapok kifent kardjaiba.
A mégis-remény veled suttogja:
építhető ház pillanat-téglákból,
mosolyok kötik a falakat.
A kezed, ha tétován elindul
tizennégyezer-hatszáztíz nappal
elhamvadni készül, s mert nagyon fázol,
betakar bennünket ez a felnőtt éjszaka.

Lobog az ősz
Lobog az ősz, hideg szél perzseli a leveleket,
ott, ahol lábnyomainkat dajkálta a nyár,
vigyázó kezemmel homlokodról a gondot elsimítottam,
álldogáltunk a csodálkozó tekintetek előtt,
susogtak a régi emlékek,
zizegve lehullottak a pöndörödött aranyfillérek.
Zajongva keringőznek a bánat károgó madarai, 
szárnyaikkal takarják ritka reggeleinket:
úton van már a tél, sűrűsödik a felhő,
zimankót lehelnek a fákra az északi szelek –
siessünk, mielőtt végleg megkeseredik az álom,
ablakodon már csak a jégvirág díszeleg,
nézd arcomat, keményedő barázdáimat,
ne várjuk meg, amíg csipkét rajzol a zúzmara
a világra, hunyd be a szemedet, aludjunk!

Levél II.
Kutatni jelent és jövőt ha mersz
alkotni a mindennapok törmelékéből 
tagadni a bánatot ha térdre lök
inni a források vizére hajolva
nézni az elfutó vonatok után sírva 
adhatóra gyúrni félő önmagunkat
kérő tenyérben sokáig pihenni

Ha messzire
Ha messzire fut tőlünk a vonat 
csodálatunkból mi marad?
Kettétört ág búcsúzó kezünk, 
összezáruló ég fölöttünk.
Térdre bukó bánat szorítja a szádat,
nem kulcsolom már az éjszakádat.
Kattog a vonat, ütemet ver a kereke, 
behallatszik a nyírfák éneke:
ágammal, ha hozzád érek
nyoma sem marad a télnek. 
Megszerettelek olyan nagyon – 
görcsbe fut bennem a fájdalom.

Idő fordul
álmod lebben 
fáradt éjjel 
párnád gyűröd 
szenvedéllyel 
kopogva szól 
minden óra
idő fordul
rosszra jóra 
megláthatod
ébren várva
hogyan kúszik 
reggel lángja 
szobád falán
egyre feljebb
csönd növekszik 
beljebb beljebb

Hegyek templomában
Hegyek templomában homlokomat
patak vizére ejtem,
fenyőfák súgják az imát, 
hallgat bennem az ének.
Képek a messze futó utak fölött:
szomjas vándor behajol az éjszakába,
a hold kapukulcsot keresgél,
fehéren világít a házfal,
az ajtóban árnyékos szempár 
közeledő lépteimet vigyázza.
Hegyek templomában elhal a dallam,
álmok settenkednek
északnak, keletnek,
elhullajtja terhét az éjszaka,
világos udvarba tér a gondolat, 
színtelenné alázódik a látomás. 
Valahol havazik a zelnicemeggy 
illatos virága.

Köszönöm
Köszönöm a szóra bírt hallgatást,
a kamaszos ölelések lázát,
bőröd forró kitárulkozását,
köszönöm két kezed puhaságát, 
csókjaid mélytengeri gyöngyét,
az első rózsa puha szirmát,
jó szavaidnak esti csöndjét, 
tekinteted felgyújtó varázsát.
Úgy nézlek, mint évezredes csodát, 
hitetlenül és reménytelenül.
Úgy nézlek, hogy nincsen közöm hozzád,
nem figyelem, mennyire fáj belül
ez a visszafojtott látomás,
csak ne szólna karod, szád, szemed,
ne volnál olthatatlan lobogás,
hogy ne tudnám: megszerettelek.

Csigolyák ütközőin
csigolyák ütközőin utazunk mind a ketten
huzatos szélben vacogó félelemben
kattogó hétköznapokon át ritkán látszik a város 
messziről felsejlik a táj odavon magához
hallgatjuk a holdat permetez az éjszaka
negatív varázslat minden szava
körülöttünk lassú halál szövi a csöndet
megdermeszti arcunkon az utolsó könnyet
elhagyott állomásokra nem tér vissza a vonat
csak egy irányban halad mint az elárvult gondolat 
valamikor... valahol... valaki... valami...
megfejthetetlen vallomásokat hallani
jó volt az íze a dércsípte galagonya
kétszer is meghalt az erdő álmaim otthona 
kökénybokor kincsét kitáró vadszeder
a tanya mögött az út ő vitt engem el 
villámlik dörög már harmadik éjjel 
ütközőn utazom kihűlő reménnyel
a felhasadó sötétben újra látom
térdre bukik egyetlen virágom
látom látjuk mind a ketten
csigolyák ütközőin vacogó félelemben
a kardvirág vére elfolyik föld nyeli
köd vastagszik maga alá temeti
nincs mozdulatunk dermedten kiáltunk
de csak hörgünk nem rezdül a vállunk
szó ha lenne kinek szólna ebbe az éjszakába 
szárnyatlan szállunk két öngyilkos árva
megérint olykor a futkosás szele
arcunkat karmolja a túlélők éneke
hitek örömök a létezés horizontján
a jövő füvetlen réten feszeng egy pányván
két öngyilkos árva szárnyatlan zuhanunk
hallgatjuk az éjszakát nincsen már nappalunk
két kisírt szemünk mint egy-egy forró kráter
hamuban hamu a partokon fellobbanó lángnyelv
arcunk barázdáit ujjhegyek be nem vetik
csigolyák ütközőin száradunk az utolsó reggelig

Háttal az éjszakának
Vörös, sárga és lila: öledben három szál gerbera
Az asztalon elszórt jegyzetlapok: kinyitott ablakok
Suttogom az ájult éjszakát, mely a múltnak adott át,
arcod színével tüntetek, hajad zászlóját lengetem.
Az idő játszik velem, ha most a szélre emlékezem,
az eső sötét függönyére, szemed rémületére.
Elizzanak a hónapok: júniusok, júliusok,
hiába óvtam megsérült a nyár, nem ölel karja már,
csak vére fogy, ereje, haláltól óvó lendülete.
A szeptemberi gyászban felsikolt és elporlad, ami volt.
Az anyag arcom nélkül még megőriz, lesz menyegző is,
jókedvbe bújtatott igened, végigjátszott szereped
majd hálás tapsokat aratnak, csak benned fuldokolnak.
Háttal az éjszakának, torkod feszítő kiáltásban,
te is némán, én is csöndben, 
ránk rakódott gyötrelemben.
Vörös, sárga és lila: öledben három szál gerbera.

A szerelem volt
Téged megvéd a hallgatás,
nem árulnak el mozdulataid,
nem nevezed meg szíved csöndjét,
nem adsz nevet a fuldoklásnak, 
vágyaidat nem faggatod,
nem perelsz kihűlt csókokkal,
nem bánt a megdermedt ölelés,
mert nem tudod, hogy, ami benned 
hosszú heteken át lángolt,
s most lassan elhamvadni készül,
feszes bőrödön átsugárzott,
karjaidba erőt lüktetett,
combjaidat keménnyé tette,
a fejedtől a sarkadig 
kifordított önmagadból,
a szerelem volt, a szerelem. 
Azóta én szólok általa.

Hazugság épül
Hazugság épül hazugságra,
de nem úgy, mint Déva vára,
nem egyetlen éjszaka alatt 
omlanak össze a falak,
napokra hetek,
hónapokra évek, 
megbicsaklott szenvedélyek 
mélyítik egyre a réseket.
Nincsen hit a várba,
talán nem is volt,
csak az elhagyott májusi hold 
ragyogtatja fel a szobát,
talán csak a szemek, a vállak,
a szomjat oltó csípő,
a gondolattalan tenyér
s az éjszaka: olyan fehér, 
hogy szinte bánt.
A mondatok emlékeznek.
A mozdulatok újra élnek.
Nem egyetlen pillanat alatt,
nem úgy, mint Déva vára,
nem egyetlen éjszaka alatt 
omlanak össze a falak.
Fölénk nő a törmelék,
nem látjuk, csak érezzük.
Álldogálunk elveszetten,
nincsen hit a várba, 
talán nem is volt –
mégis félünk: elveszítjük,
ami talán még lehet,
mert újra épít az emlékezet.

Mert az idő
Mert az idő így múlaszt:
nincs már szédület
csak arcod félhomálya 
félárbocon a remény
szárazföldnek nincs határa 
ködbevesző vitorlák
a múltat nem suhogják
valaha-volt lett a tengerész
tenyere alól bámul az óceánba

Átölelnek a csillagok
Egyszer levetsz magadról, mint egy inget, 
kihajolsz az ablakon, szárítod a könnyet,
elnézel az utca magasában a fák fölött,
nem érzed még csak az alázó áldozatot.
Lemosod arcodról az arcomat,
ujjaim nyomát lassan elsimítod,
melleid nem ragyognak fel többé,
nem szorít magához a csodálat,
mert itt a csoda, a szóban felparázsló,
az éjszakádat felborító,
kidübögi benned a csöndet,
a szerelmes hiszekegyet,
hiszek az egyetlen folytatásban,
a megszülető kettős magányban, 
hiszek az egyetlen menedékben,
a körülfolyó reggeli fényben,
hiszek az illatodban,
félve mozduló mámorodban,
a hajadban, ha felragyog: 
átölelnek a csillagok.

Letérdepelnek
a szavak letérdepelnek
a végső pillanatok előtt
érvelnek halkan vitáznak 
kapkodnak mentségek után 
haladékért könyörögnek 
megtagadják a múltat
jövendőért sírnak
igazultan árván szólnak 
pusztulóban is hajtanak 
virágot ígérnek óvó álmot 
messzelátó tisztaságot
szótlan szóval esengenek
a végső pillanatok előtt
mégis csak letérdepelnek
de a test az fölkiabál
ha vonaglik is sose enged 
önmagára fordít lángot 
pusztulhatnak kardvirágok 
vérerekbe dermedt cseppek 
akkor is kiénekelnek
néma szájjal szólintgatnak
test ritmusán fönnakadnak 
meghalt szavak éjszakája 
páros csöndünk fuvolája
mert csak a test emlékezik
izmaiba temetkezik
mozdulatok ösvényein 
kóborló furcsa állat
tátott szájjal szaladt neki
a megnyíló nagyvilágnak 
koppant orra: nagyot vétett 
megölelte akit féltett
szánta védte megszerette 
múló szókkal dédelgette
és most itt áll és vitázna 
szavaiban régi lángja
de a végső döntés előtt
térdre hullnak a mondatok

Mert ami
mert ami fáj csak az dalol
sebet üt rajtad valahol
nyársra tűz mint egy kardvirág
a nyári kertek illatát
kihajt benned mint daganat
a görcsbe rándult pillanat
itt állsz magaddal vitázva
csak lobog benned a fáklya
unt fény korszerűtlen szerep 
belesápadsz ki érti meg?
mert ami fáj csak az dalol
sebet üt rajtad valahol

Búcsúzás
Kihaltak a búcsúzók,
mint ősállat-maradványokat
a múzeumban,
bámulnak az emberek. 
Félbemaradnak a csodák,
mint a lélegzetvételek,
a görcsbe rándult szívverések.
A hiány ünnepe a búcsúzás,
még igen s már nem.
A nemlét tereit méregetjük,
eljön a nap, az az óra,
s a tétlenségben arcra bukik
a tegnap.

Nézzük a zuhanást
most hogy csöndesül a vágy
s csukódnak
szárnyai a szónak 
megköszöntünk mindent 
mindkét búcsúzónak
nézzük a zuhanást 
megtagadott szemmel
simítod a számat
sebzett tenyereddel
tudjuk mind a ketten: 
nincs szó magányra 
nézzük a zuhanást
és szánjuk magunkat

Kardvirág
megtagadnál 
kardvirágot
nyári szellő 
kívánságot? 
szívem rétjét 
letipornád
erdőm csöndjét 
megzavarnád? 
tegnap voltam 
nyári zápor 
szemed alatt
könnycsepp-mámor 
égig érő
napsütésben
kezed izzott 
hófehérben 
kezem tegnap 
simogatott 
megőriztem 
illatodat
hogy lehetne 
mindez mára 
szemfényvesztés 
füstje lángja?
nem látlak az
ablakodban
függöny ránca 
nem is moccan 
úgy eltűntél 
haragodban
fekete szél 
bánatodban 
megtagadtál 
kardvirágot
nyári szellő 
kívánságot
szívem rétjét 
letiportad
erdőm csöndjét 
megzavartad

Búcsúztató
minden utam tekeredjen
lábaidra ráfonódjon
gyönge szellő fojtogasson
ágak körme simogasson 
bárhová mész azt kívánom
ne lelj csöndet puha ágyon 
találj éjjel kis hatalmat
ne lelj soha nyugodalmat 
visszhangomat elraboltad 
szavaimat szélnek adtad
hitem fordult önmagába
ne harapjon hát hiába
húsom adom tápláléknak 
véremből meg jót ihatnak
szemem zöldjét ráadásnak
nem kell többé ősi lángnak
erdő mélyén zöld tisztáson 
harminchárom szarvas táncol 
agancsaik fölizzanak
gyertyái az alkonyatnak
szarvas táncát neked adom
köd vastagszik rád borítom 
beburkollak eltemetlek
sírod fölött szól az ének:
vidd magaddal erdő csendjét
virágoknak harmatkelyhét
vidd magaddal madár röptét
esti csillag színezüstjét 
összeomló fehér vállad
vidd magaddal gyáva vágyad 
felejtésre kárhozottan
nyíljon bánat mosolyodban

Ismétlés
Csillagszórós-látomás 
ámulat-lobbanás
átfutó félelem a szív körül 
körben mindenki örül
csak bennünk zokog térdet hajtva
a sorsába bukó örök fajta
szeretni szegődik egy napon 
magára marad hajnalon
míg két hegycsúcs között
a reggel újra ráköszönt

Mit ér a szó?
Mit ér a szó, ha belebotlik
az el nem mondható üzenetébe? 
Jönnek a kusza hétköznapok,
a vágyat oltó töprengések, 
megaláztatások.
Kifoszt engemet az idő,
ujjaidat nem kulcsolod fölém,
nem zársz arcod hűvösébe.
Visszhangot nem verek, mint ez az ének,
a hétköznapok partjain száradok,
magára hagyott a remény,
parázsló bőröm elhamvadni készül,
ölelj magadhoz: ne féljek ilyen nagyon!
Szoríts, hogy át ne bukjak
leselkedő halálomon.

Konok virágok
Ahogy múlnak az évek, egyre több a papíron 
az áthúzás. Terhüktől roskadoznak a sorok, 
tétlenül várakoznak. De felragyog a reggel, 
s a szikrázó hó-magány kibontogatja konok 
virágait.

Emlékek hímpora
Emlékek hímpora arcodon: pillanat.
A szavak elizzanak a szerelemben.
Várunk a fehérlő szobai magányra.
Ablak négyszögére várunk mind a ketten.
Belém martak. Térdedhez menekülhetek. 
Ujjaimban mosdatlan szók ágaskodnak.
Meg-megdobban bennem felismert hiányod:
felöltöztet és rólad mesél a holnap.

SZAVAK FOGLYA

Ha minden elveszett,
s minden homokszem
kipergett már ujjaid közül, 
gondolj a tengerre,
amely benned ugyanúgy 
hullámzik, mióta megvagy, 
mint bárki másban.
Nem ihatod ki a nagy vizet, 
hajts fejet nyugodtan,
ha a hullám közeledik.

Mennyi halállal
Albinoni: Adaggio
Mennyi halállal halsz,
amíg eljutsz a végső menedékig,
a semmitlen semmi partjain túlra,
ahonnan visszatérni se kíván az ember. 
Mennyi vággyal vágyik az ember,
amíg arccal bukik a folyó vizébe,
s nem kínozza a szomjúság,
sem az esztelen alámerülés,
nem gondol a megadásra.
Mennyi halállal halsz,
amíg kifényesül a lelked,
s magad leszel a büszke folyam, 
amelyben mások megmerülnek, 
szótlan szóval esengenek,
te leszel a befogadó tenger,
megtelsz nagy-nagy szeretettel.
Nem gondolsz többé a múltra,
hogy mennyi halállal hal az ember,
amíg eljut a végső menedékig,
sem arra, mit ér, ha a vágy mégis 
visszatér.

Bezárul
Mint amikor bezárul a lélek,
s nincsenek szavak a feltámadásra, 
visszhangtalan a lélek,
mint a nyugodtan hullámzó tenger,
úgy nézem, ami hátra lehet még,
se befelé, se kifelé nem figyelve.
Túl vagyok minden filozófián,
már magamban se csalódhatok,
pedig rémlik valami,
mintha akartam volna valamit, 
amitől megborzong az ember,
ha a teljesülésre gondol.
Mi lehetett?
Egy álom volt talán,
sötét erdőben bolyongtam,
s már majdnem kiértem,
amikor fölébredtem.

Elvegyülök
Mintha egyetlen tömbből faragtak volna
és nem lehet más csak a vallomás 
messziről lassú imát suttog a tenger 
a félelemből már nincs csak villanás 
a behunyott szemű égbolt alatt 
megered a szó mint a gyors nyári zápor 
bugyborékol a boldog önfeledt nevetés 
de az öröm nem tud ma sem magáról 
maradtam végleg ebbe a tömbbe bezárva 
nincs menedék többé se közel se távol 
lehet hogy nem is akarok innen megszökni 
magához ölelt a boldog végső pillanat 
s mint egy aláaknázott összeomló épület 
amelyre rászámolt büszke korunk 
elvegyülök mindörökre a föld porával

Itt
Most nyugalom van,
nem hallatszik a város,
egy eltévedt autó suhan csak az úton. 
Minden kibékül az idővel,
a borús égbolt könnyezni készül,
s azután este ereszkedik
rám.
Jaj, ha elmúlik az éjszakával,
ami még veri a szívemet,
s nem zihál többé a tüdő,
a behunyt szempillák mögött
nem látom már a múltat.
Ha a sors leveszi magáról
a szakadozott kabátot, 
engemet.

Mindegy
Ha lecsendesülnek az álmok,
s észrevétlenül elmúlik a reggel
meg a dél és az este,
amikor nem emeled fel tekinteted,
ha a szépség közeledik,
amikor nem számít se múlt, se jelen,
de nem várod a jövőt sem,
akkor már hiába állnál az úton,
hiába várnád, hogy felvegyen valaki,
nem jár arra senki.
Aki megállhatna, már elhaladt, 
hűvös szél fut a nyomába,
por kavarodik meg átok. 
Minden mindegy már.
Neked is.

Végállomás
Bármerre menekülsz, nincs már 
olyan szeglete a világnak,
ahol lecsendesülne benned,
s partjaira találna újra a lélek.
Messze északon, ahol a hó parázslik,
s lent, délen, ahol izzik a levegő,
pálmafák között, vagy a csend
torkot szorító sivatagában,
nem nyugszik sehol sem a láz.
Idegenül mozogsz a házak és a fák 
rengetegében.
Úgy hullt rád a magány,
mintha nem mutatta volna magát
évekkel ezelőtt, amikor utakra sodort,
visszhangtalan látomásokat lökött eléd,
s térdre kényszerített.
Most már ne siess, üres a megálló,
a következő busz
a végállomásig közlekedik.

Szavak foglya
Szavak foglya vagy, mióta már! 
Elvarázsolt varázsló,
aki elfelejtette
az egyetlen igét, amely feloldhatná
ezt a gonosz álmot.
Rongyolódik díszes ruhád, 
köntösöd lassan lemállik,
itt-ott világít a tested,
s egyszer majd teljesen 
magadra maradsz, 
mezítelenül álldogálsz
a tekintetek előtt,
ha lesz még, aki halkan rád figyel. 
Akkor szabadulhatsz,
ha a cserepekből
újra épületet emelsz,
nem várat, a mely bezár és kizár,
nem büszke palotát, ahová nem ereszt
a marcona kapuőr.
Széles fűtenger ünnepel körös-körül,
a szélnek bókol a nyírfa az ablak alatt. 
Őszinte vagy, te is tudod,
meg az a madár is,
amelyik éjszakánként megül
az öreg tölgy száraz ágán.

Valahonnan
Valahonnan Hollandiából,
ahol a nap sohase lángol,
ahol a zöld fű mindent betemet,
ahol elbukik a gyötrő igyekezet 
kiválni a többiek közül,
innen a csend karéjából,
ahol lovak futnak közel és távol,
ahol a rét közepén csak Schumann 
nyugtalan zenéje hallatszik
(éppen próbál egy zenekar),
innen fut haza a képzeletem,
hogy elérje még száradó gyökereimet,
s fellélegezzek, mielőtt eltűnik a nap
a fakó horizont mögött,
amikor már emlékké válnak
az átizzított nyári éjszakák,
nem szól az elcsendesült mámor,
csak a szív kopogja furcsa ritmusát.
Otthon a forró júniusban megöli magát 
a rettenet.
(Hollandia, 1992. június 5.)

Idegen égbolt
Idegen égbolt ejti le csillagait,
vállaimon egy más kultúra.
De ahogy előre futok az időben 
egyre kevesebb lesz a szavam,
nem akarom már elmondani,
mit várok az ébredő naptól.
Annyira világosan látom már,
s tudom, hogy értelmetlen 
minden kitűző szándék,
mert olyan messze vannak
az egykedvű csillagok,
hogy a távolságukat
csak megérteni lehet, 
elfogadni nem.

Reggel a park füvén
A park füvén feketerigó kóborol,
az ágak között vadgalamb 
próbálja a hangját,
szedelőzködik lassan a pára,
áttör a fény a vékonyodó felhőkön.
Itt ülök a szépség
szomorú igézetében,
várom, hogy nekilóduljon az élet,
s rohanjon, kavarogjon a világ,
szorítsa gyomromat az idegesség, 
zúgjon a fejem a zajtól,
várom az autók tülkölését,
a lökdösődést, a friss rohanást,
a goromba kiabálást,
a türelmetlenség 
kétségbeesett mozdulatait.
Már elfeledtem, milyen, amikor
a park füvén a feketerigó kóborol, 
amikor a vadgalamb
a párját keresi,
amikor lassan felemeli tekintetét,
és vidáman rám néz a reggel.

A csoda szomjúsága
Üldögélsz a töltés oldalában:
előtted a mozdulatlan folyó,
amely azonban halad, 
öntudatlanul, élettel gazdagon.
Nézed a folyót, a múltra gondolsz, 
messzi városokra, ahol fiatal 
lányok lábait simogatja a víz,
amikor belelépnek, hogy messzebb,
a jövő felé vessenek vágyakozó pillantást.
Szép arcukat elviszi a folyó,
s most formát kap a széttörött álom, 
amint behunyod a szemed,
hogy a kép rád találjon.
Kihajt bennünk az elvágyódás,
nem csupán a csoda szomjúsága,
s itt a töltés oldalában üldögélünk
a jövőre várva.

Talán
Ma már nem várom a reggelt,
a bizonyosság mozdulatait,
nem hiszem, hogy megváltható 
lenne a világ, s nem vár senki. 
Engemet se.
Egyre jobban húz az éjszaka,
az ébredés nélküli álom,
amikor úgy lépünk át a határon,
hogy azt se tudjuk, volt-e valaha. 
Talán halni készül bennem
a szándék, a terv, a vágy.
Szemem fáradtan lecsukódik:
s ami jön nem is gyötrelmes,
nem is jó.
Csak van.

Valaha I.
Valaha minden egyszerű volt, 
nem tartott az út évekig.
Amit kigondolt a gyermek,
a képzelet máris megélte.
Most minden göröngyös,
nincsen más, csak a lázadó szív,
a nyugtalan lélegzetvételek,
a szorongó félelem
a napsütéstől meg az esőtől,
a frontoktól meg a vihartól.
Valaha minden egyszerű volt,
az örökkévalóság pillanata,
az elbódulás az illatos réten,
a madárfüttyös erdőben.
A legkisebb királyfi meséje,
ahogy legyőzi a gonosz sárkányt,
mert magán nem kell úrrá lennie.
Azóta ő is megöregedett,
csak a múltban keresgél,
és a sárkányok is mind kihaltak.

Amint
Amint útra kelnek a virágok, 
belőlem is kiszakad
a reménytelenség.
A félelem országútján 
bandukolok, hátha valahol 
rám talál egy sziromlevél.
De ezen az úton
még fű sem terem,
csak forró szél égeti
az arcomat.

Aki elment
Valaki a peronon áll és integet.
A vonat már régen kifutott,
még a hajnali órákban.
Üres az állomás.
Messze a sínek az égig érnek.
A férfi előre bámul, mintha látná 
az utolsó vagon lámpáit,
pedig nem is volt itt, amikor
a vonat kifutott az állomásról. 
Lobog a keze, mint zászló
a búcsúzkodó szélben.
Aki elment, nem jön vissza.
Arra az állomásra nem érkeznek 
többé szerelvények.
A férfi nem akarja ezt elhinni.
Elindul a pénztárhoz jegyet váltani.

Elindulni
Elindulni az ösvényen, 
amely úgy kanyarog,
hogy nem néz vissza.
Elindulni, elhagyni a várost, 
amely részt kér belőled,
fölissza a véred,
rátelepszik a tüdődre,
a szívedben zakatol.
Elhagyni a nemlétező 
birodalmakat, az esztelen 
tipródást, a seholsem-volt 
vágyakat, s lerázni
a hamis illúziókat. 
Menni az ösvényen, 
amely az égbe fut 
előtted.

Csillagfény
Egyszer csak kész lesz az ember,
s onnan visszabomlik, 
foszlik róla a hús, 
töpörödnek az izmok, 
redőnyöket ereszt a bőr.
Leépül, ami az égig hevítette:
mámor, szerelem, szenvedély,
hit, keménység, bújdokló szavak.
S nem is kívánja már a magasságot,
a lélek járatlan útjait,
nem lenni szeretne,
ahogy a csillagfény a földig ér.

Éjszaka
Hallgatom az éjszakát, csillagok fénye zuhog,
levelek mozdulnak a vállam fölött,
megáll a szél is a fordulónál, 
várakozik, aztán elindul újra.
Nyugtalan lélekkel figyelem a csöndet,
kiüresedett a vidék, mint bennem a láz,
elnémult a szó, viharvert legény a szépség.
Mire várok ebben az elgyávult éjszakában,
a szó lyukadozott sátora alatt?
Nem ment meg a csillagok fénye,
a mozduló levelek a vállam fölött 
csak a könnyű szélre vigyáznak.

Csak a bánat
Csak az élet mondható el nem a halál.
Nem az udvaron bóklászó hallgatás,
nem a horizont fölé emelt tekintet,
az elvágyódás a parttalan semmibe, 
amelynek mélysége és kiterjedése, 
igazsága és gyalázata sincsen.
Ami elmondható, arról mégis hosszan,
befelé fordulva hallgatunk,
mint amikor hosszú útra indul az ember,
s megül a szoba közepén,
mert arra gondol, hogy van-e onnan még 
remény a visszatérésre.
Az öröm nem beszél, hanem nevet.
Nem ad szárnyat a gondolatnak,
csak a bánat szónokol.

Koszorú
Most arról kellene szólni,
mi történik a világgal,
ha túlél bennünket.
A vallomás tárgya az legyen, 
tiltakozzunk-e ez ellen,
vagy engedjünk a rémületnek,
az ostoba félsznek,
a gyáva pillanatnak,
amelyik kitakarja lelkünket. 
Meghal velünk a világ,
vagy csöndesen utánunk küld
egy apró mosolyt, ki bánja?
Ha megmarad, úgy kell neki,
a halhatatlanságát tövis-
koszorúként illessze 
vértanú fejére!

Végképp
Álltam a kerítésnél, és néztem az időt,
lassan közeledett a fűtengerben,
hullámzott a haja, ahogy átfújt rajta
a lejtőn meglóduló szél. 
Vajon mit akarhat?
Egyszer lehajolt, felvett valamit,
forgatta a kezében, s mint haszontalan 
dolgot maga mögé dobta.
Nem tudom, mi volt az,
de megfájdult a szívem,
s megborzongatott a szél. 
Megállt előttem, rám nézett,
s kezet nyújtott.
Akkor már tudtam, hogy a tengerben 
végképp elmerülünk.

Amit lehet
Mára mindent elfeledtem,
a madarak nem húznak felettem 
párhuzamos vonalakat,
mint régen, a mesében,
amikor az erdő szélén üldögéltem,
s fölöttem szárnyak suhantak,
bennem meg álmok virradtak
tavasztól késő őszig.
Akkor mindent megszerettem,
a madarak elhúztak felettem, 
becsukta szirmát a virág,
mint régen, a mesében,
de nem hervadt el a csikorító télben,
s kezemben fészkelt a világ,
és űzött, mint a szomjúság 
megélni, amit lehet.

A felhők
Nézem a kisfiút, tenyerével
a messzi égbe bámul,
vagy talán nem is a felhőkben 
sétál, hanem a múltban kutat 
valami elérhető vágy után.
A kisfiú befelé figyel, 
hallgatózik, kifutott valaki
az ég peremére, hangosan dörömböl,
de senki sem nyit ajtót.
De ki is válaszolna?
Nincs a múltban senki,
elköltöztek a madarak is,
nincs csak a növekvő magány, 
amely a felhőket az égre 
borította.

Dal II.
Úgy zuhog rám a tavasz, 
mintha sohase lenne vége. 
Nem is kell semmi más,
csak ez a napsütés.
Jó lenne most születni,
kiégne belőlem, ami később
a szívemet zavarja.
S ha így lehetne,
nem kellene lehajtott fejjel 
átgázolni
azon a folyón. 
De nem lehet.

A kelta lány
Keskeny vállad ivókorsót, ha tartott, 
derekadat könnyű szél ölelgette,
csípődben, ha lobbant lázas izgalom,
titok volt az is, mint a férfi vágya.
Nem ismerted még a szüntelen sírást,
a torkot szorító bánat-markokat,
a vesztes szív ideges lüktetését. 
Arcod a fekete haj sátorából,
mint harcosok győzelmi jelvénye fénylett, 
pillantásod messzi útra hívott.
Milyen véletlen emelt a sírgödörbe?
Tüdőt szárító láz vagy éles gyilok?
Fehér fogsorod ártatlan reménye 
becsapta tizenhét szárnya évedet.
(Miskolc, Herman Ottó Múzeum)

Forrás vize
Valaha-volt mély mederben, 
valaha-lesz végtelenben 
bandukolunk mind a ketten, 
fölöttünk az éjszaka,
mögöttünk az út pora,
bennünk meg a hallgatás,
a megbicsakló vallomás. 
Valaha-volt folyó partján, 
üldögélnénk, ha lehetne, 
kezem arcodon matatna, 
kiúsznánk a végtelenbe.
De fölöttünk az éjszaka, 
vállainkon a hold pora,
forrás vize vígan habzik,
kicsi arcod könnyben ázik.
A hegyháton a fenyőfák 
kihallgatják az éjszakát, 
bennünk pedig riadót fúj
a boldog otthontalanság.

Májusfa
Májusfa virága
keserű meg édes, 
májusfa virága 
arcodon de fényes! 
Májusfa virága 
hajadon záporoz, 
májusfa virága 
ruhádra rácsorog. 
Májusfa virága
keserű meg édes, 
májusfa virága,
ez a lány szeszélyes.

Fagyott fák között
Te nyugatra mész, én keletre. 
Mindketten újabb gyötrelemre.
Sínek szegdelik a vágyakat,
ne félj, kifakul az áhítat,
csak a fájdalom nő nem a gyász, 
varjak fölöttünk: oda a láz.
Fagyott fák között a nap lángol, 
bennünk emlék sincs parazsából.
Négy éve halott már a gyermek:
a szók azóta térdepelnek.
Mások sós könnye arcodon, 
a bohóc ruhája a színpadon,
de tenyérre vár sebzett teste
ujjak hegyén hogy énekelne.
Kitárt bőröd, mint a kardvirág:
magamba zártam az illatát.
Te nyugatra mész, én keletre. 
Kihajtunk újabb gyötrelemre.

Hányszor voltam
Hányszor voltam reménytelenül elveszett,
olyan, mint akit a félelem űz,
s nincs menedéke sehol.
Hányszor futottam valami elől,
ami körvonalazatlanul égette a szívem,
de hiába volt minden.
Mert amit nem lát az ember, 
csak belülre rajzolja a képzelet,
attól nem szabadulhat.
Ott voltál mindenütt,
s én úgy tettem, mintha nem így lenne,
mintha lenne más,
melletted egy szívdobbanás
az utolsó lélegzet – 
nélküled.

Néhány órája
Ülök a szobában, rám rakódik a magány 
filozófiája: az elveszettség.
Színtelen a világ, mint a rémület, 
formátlan, de a kiterjedése,
a súlya végtelen.
Nincs íze a nyárnak,
a kacérkodó napsugárnak,
csak a csönd növeszti szárnyait, 
felleget borít a vállamra,
szememet homályosítja.
Néhány órája, hogy elmentél.
Tengerek hullámzanak a szemeidben.

Csendes ágyban
Mi maradt mára?
Szép arcod félhomálya, 
csak a könnyek,
melyek jönnek,
ha szívem messze kóborol.
Pedig más volt rég,
nem voltam még emlék,
ha nem vágyban,
csendes ágyban,
elküldtem minden éjszakát.
Mi maradt mára?
Szép arcod félhomálya, 
újra veled,
és életed
tenyeremen egy pillanat.

Ha volna
Ha még egyszer lehetne,
s volna, ami már elhagyott,
ha nem lenne kifulladásig 
végtelen út előttem.
Ha a remény ágbogán
nem akadna fenn az idő,
s ami itt maradt
nem volna végképpen elveszett. 
Annyi minden volna, ha lehetne.
Nem szólnék ellened,
de magamat se bántanám.

Minden nap
Ülünk csendben, elveszetten,
az ablakon fehéren izzik
a jégvirág.
Nézzük magunkat, befelé 
kiabálva, mint két árva. 
Könnyünk sincs a halálra,
mint ahogy nevetésünkben 
sem fürdenek a hegyoldalak.
Mi is lenne, ha volna remény
a feltámadásra?
Nem tudok más lenni, virágzik 
bennem a bánat, távoli vendég 
nálam az öröm.
Jókedvem sátora alatt 
kicsi arcod minden nap 
megázik.

Félhomályban
Ilyennek szerettél valaha?
Arcomra kövesült a bánat. 
Ígéret maradtam csupán,
amely elhalványul,
ahogy múlnak az évek.
Megtalálsz még önmagamra lelten?
Vagy a hiányom nem fáj már,
csak a néma közöny veri mellkasod?
Nem voltam jó, ahogy bennem a világ, 
menedéket nem adott az idő.
Nézem az arcodat,
a csillagok alig vetnek
valami fényt,
félhomályban élek.

Valamit kellene
Finnországban esik a hó –
odahaza a tavasz lángol.
A zsalugáter résein át látom: 
Finnországban esik a hó.
Odahaza kilépsz a házból, 
arcodon a tavasz lángol,
rám gondolsz a lassú ébredésben:
nem tehetnéd soha szebben,
mert vágyom rád e rettenetben,
ahol szoknyák ránca se rebben,
ahol sítalpakon fut az idő,
és tompán fénylik a nyírfaerdő.
Valamit kellene magammal tenni, 
ujjongani, a világot szeretni,
amikor Finnországban esik a hó, 
odahaza meg a tavasz lángol.
Még látom az arcodon az éjszakát,
az elfojtott vágy finom bőrnyomát. 
Messze vagyok, nagyon távol –
otthon meg a tavasz lángol.

Estéli hallgatás
Csak szótlan vallomás kellene,
a térdhez törleszkedő ragyogás, 
hallgatni, ahogy a nyírfákról 
csöndesen zuhog a fény.
Megfejteni a tünedező neszeket,
a szembehunyás gyöngéd varázslatát, 
amikor útjára indul a képzelet,
s szárnya nő a puha suttogásnak.
Csak szótlan vallomás kellene,
minden szemben elfér a világ,
amely vásárra viszi a szavakat,
hazug portékát csinál a beszédből. 
Maradna az estéli hallgatás,
a hajnalok tiszta zenéje,
a felébredés boldog szájíze, 
hogy itt van ez a nap is,
kitárja röptető szárnyait, 
csak maradj csendben:
a pillantás a szívedig ér.

Vadvirág
Ne hallgass a vadvirágra,
szirmát bontja, szépítkezik, 
szemedbe néz és eltemet.
Ne hallgass a vadvirágra,
neked tetszik, neked virít,
rád borítja a felleget.
Ne hallgass a vadvirágra, 
szavadba köt és meggyötör, 
mert nem dicsérted eleget.
Ne hallgass a vadvirágra,
ha erdőn-mezőn vándorol,
hidd el: szép színe hiteget.

A végtelen
A te dolgod, hogy vigasztalj,
az arcomra békén ráhajolj,
az enyém pedig elindulni, 
végigmenni az úton.
Látod, ostoba minden gondom, 
félelmem, rettegésem.
Süt a nap, virágzik az élet,
csak az én remény-leveleim 
száradnak, töpörödnek.
Ha egyszer innen el kell mennem,
s megfullad a dal a pillanatban,
s szemhéjaim alá csukódik a világ,
lesz egy nekem szóló dobbanás,
átfutó remegés a szív körül?
A te dolgod, hogy vigasztalj,
az arcomra békén ráhajolj, 
hiszen én megyek messze,
ha kifutok a végtelenbe.

Szótár
Nézd csak, kezemről egy szó
elrepült.
Leszáll-e valahová, nem tudom. 
Otthontalan az ige főnév nélkül, 
amelyet megszólíthatna.
Ha egyszer elmegyek,
ne lapozd a szótárt,
hiányoznak azok a szavak, 
amelyek visszahívhatnának 
odaátról.

Ahogy elmentél
Ahogy elmentél, havazott a szívem,
nem csodálta senki a varázslatot.
Álltak, ettek, ittak,
beszélgettek valami semmiségről.
Pedig elmentél; utánad úszott
a bánat, mint valamikor régen,
az ünnepi mesében,
ha elment a legkisebb, aki jó volt. 
Hiába hívtalak, üres szó volt
a könyörgés.
Lehajtottam a fejemet. 
Láttad?

Hallgatok
Megnyugodott benned a világ,
s a válaszaid is világosak,
ha vannak még kérdéseid,
ha töpreng benned az alkonyat, 
mindent felold a látomás.
Bennem nem hajt fejet a világ,
nem csitul sohasem a láz,
s ha van is egy-egy pillanat,
ami a szívemen áthalad,
távoli emlék marad.
Mint az is, ami még marasztal, 
amikor hozzám ér kezed,
s a bőröd így vigasztal,
de mint aki már eleresztett,
csak még a hangja reszket, 
kimondani, amit nem tud még, 
amikor a lebukó ég szinte ég. 
Hallgatok mielőtt útra indulok.

Könnyek nélkül
Hány éve már, hogy melléd sodort
a bennem dúló nyugtalanság?
Azóta kortyolgatja vérem az idő, 
menekülök, mintha lehetne elfutni 
önmagunk elől.
Hová is, merre?
A születés előtti csend messze van,
s legalább ilyen reménytelen.
Hányszor nem mondtam, hogy szeretlek, 
pedig a mozdulataim ezt suttogták,
ezt üzente a tekintetem,
ezt fecsegte a hallgatásom. 
Lázálmaimba nem jöttél,
s most már nem is hívlak,
amikor télbe csikordul a vágy,
és súlyos szavakat kiabálnak
a jegenyékre szálló madarak.
Csak legyen erőm a végső pillanatra, 
megállni könnyek nélkül,
ahogy búcsút intenek 
az állomásról elinduló 
személyvonatnak.

Véget ért
Elcsendesedik a világ, 
visszatér az ámulat,
csak a virágszirom 
szorong, ha földet ér. 
Felfénylenek a csodák,
mindennek tegnapi az íze,
s nem bolyong a szél
zavartan a fák között.
Ennyi történt csupán.
Egy zavaros nap véget ért.

Reggel
Úgy ébred az első pillanat,
mintha visszahúzná az álom, 
átbukik a halálon,
s visszatér a múltba.
Nézem az arcod,
amint készülődik,
pereg a film,
s én nem tudom
a rendező nevét. 
Pedig azt hiszem, 
enyém a főszerep.

Mégis
Nem akarok megszökni
a tekinteted elől,
nem akarok menekülni
a szavaid elől.
Mégis a parttalanra vágyom, 
ahonnan visszaűz a vágy,
s a félbemaradt mondatban 
mindig vársz rám.

Szárnyatlan szálló
Aki elment, többé már nem köszön,
kihűlt a lépte a küszöbön.
Szomorú tekintete nem verődik 
a ház faláról vissza.
Elfojtott könnye lassú tengerár, 
középen egy eldobott rózsaszál
úszik a vízben céltalanul,
amíg lassan a mélybe ér.
Mindenki elbukik, aki él,
a nap korongja is a földig ér.
A víz fölött sirályok vadásznak,
a zsákmányt a parton leejtik.
Szárnyatlan szálló gondolat –
papírom foglya így marad.
Ha elnémul a kiáltó száj,
csend motoz a porlepte úton.

Égi vadász
Elvegyülök,
mint egy vadnyom
az éjszakában,
nem talál rám
semmilyen vadász, 
legfeljebb az égi 
mezőkön kóborló,
de annak olyan 
bánatos a szíve,
hogy nem foglalkozik
a földi világgal,
így aztán azt teszem,
ami éppen jólesik, 
meghajtom a fejemet 
minden vadvirágnak.

Kalimera
Egy picinyke fénysugár,
amely elsőként sietett meghalni, 
amikor szemhéjaimat feszegette,
a tenger üzenetét hozta,
a tengerét, amely jelen nem valóan,
mégis ott lüktetett a szobámban. 
Messziről jöttek a hullámok,
megcsúszott rajtuk a reggeli fény,
olykor mérgesen rácsaptak a parti kövekre,
de jöttek rendületlenül, múlhatatlan 
lüktetéssel létezésük óta.
Úsztam a láthatatlan tengerrel izmaimban,
szerettem volna visszatérni
erre a partra itt, ahol megfeneklett
az ágyam,
de olyan nehezen ment az ébredés,
pedig tisztán hallottam,
amint az elhaló fénysugár
még elsuttogta: Kalimera.
Jó reggelt!

AZ ÁLOM VÉGE
Hajnali vers
Ágaskodnak az igába fogott szavak,
vágtatnának, de heveder feszül a szügynek,
a lovas türelmetlen, repülni szeretne
a habos csillagokba.
Hajnal lobban az éjszakába, 
mocorogva szétterül az álom, 
könnyeznek némán a fák,
valaki halkan átbukik a halálon.
Micsoda végzés fut a csendbe:
árnyéktalan lobogás, mely csak világít, 
eleven tűz, pusztít, de életet hajt.
Ráborul a hallgatás a vállakra,
dédelget, becézget, kihallgatja
a szív gyorsuló ritmusát.

Térdednél térek
Hiába minden rettenet,
a csend eltol magától,
útjára enged, mint a szél
a hajnali álmokat.
Térdednél térek magamhoz,
s mint aki azért volt valaha,
hogy most újra lehessen,
fejemet fúrom csalitos öledbe.

Vasárnap
Ma minden olyan fájdalmas,
az éjszakában lassú nesz motoz, 
csupán a lélek friss üzenete:
a virágot bontó büszke mámor 
forgolódik. De vajon kell-e 
más,  mint ami elkövetkezett?
A világra némán hull a hajnal,
s egy árnyék halk lélegzetvétele:
tenyérbe simuló árva homlok.

Máglyán
Fellobbanunk, mint a máglya: 
gyors tűzön pörkölődünk,
elfut a kíméletlen pillanat,
s nincs idő, hogy szép arcodon
a vágy nyomait még eltakarjam.
Tele van veled a világ –
utolsó lélegzetvételemben is
ott dobogsz mellkasom börtönében.
S ahogy befutnak a büszke lángok 
jajkiáltásod visszaverődik
megsápadó arcomról.

Parázslik
Parázslik a szó a számban, 
meghalok a hallgatásban, 
feláldoznak a reggelek, 
közönybe bújt tekintetek. 
Elizzanak a nappalok,
éjszakára már seb vagyok, 
láztalanul hullám dobál, 
ablakomban csend kiabál. 
Odakint a néma felhők 
keresik a nekik tetszőt, 
jégszilánkra rózsát tűznek, 
halott hajnalt így üzennek.

Ne hidd
Ne hidd, hogy a vágy hamis útra tévedt,
s elhagyhatja a rég óhajtott menedéket,
hogy otthontalan a sírás,
és könnytelenek az éjszakák.
Ne hidd, hogy feljön a nap a hegy mögött, 
s nem takarja felhő az eget,
hogy a madarak boldog szárnyalással 
minden reggel ünneplik az életet.

Szomorú szemem
Szomorú szememben zöld a tenger,
s nagyon messziről jön a hívás,
csak suttogás, amire hozzám elér,
bőrömet borzolja a drága hang,
dobál a meg-megújuló kétségbeesés. 
Milyen áramlatok indulnak odalent
a zöld hullámok bársonya nélkül,
ahol már nem simogatásra gondolunk,
hanem a félelem szorítja torkunkat?
Szomorú szememben zöld a tenger,
nem törik meg rajta a fénysugár,
elnyel mindent, a villámok ezüstjét,
a tornyosuló felhők falánk árnyékát,
a napot, amikor elfekszik a horizonton,
s a rémülettől felgyűrődik a homloka.

Nincs nyugalom
Nincs nyugalom a föld alatt,
csak a föld lelke muzsikál,
nincsen vágy, sem esztelen remegés,
sem a csípődet körülfutó ölelés.
Csak a föld csendje muzsikál
halott fülnek hallhatatlanul,
szíved ritmusát kalapálja,
mosolyra fakaszt, hogy ne feledd: 
neked szól ez az üzenet,
ami támad a föld felett,
kedves szóban, ölelésben, 
felparázsló, büszke vágyban, 
mozdulatban, nevetésben,
napot szülő boldog fényben.

Lakodalom
Tombol a násznép, zúg a lakodalom,
remeg a fal, izzadva dől a mámor.
Hol van még a kakaskiáltás,
amely beszegi az üvöltést,
a harsány jókedvet, az önpusztító 
büszke lobogást, a kivagyokiság igéit?!
Forog a tánc, izzadva dől a mámor,
szép a menyasszony, arca csak úgy lángol,
kihajtott a vágytól, izzik a láztól.
Pörög a sokadalom, megremeg a tánctól,
csak egy valaki ül a széken
szendergő szobrába fagyottan:
lehajtott arcán könny csorog.

Egyedül
Fojtogat az éjszaka, elkerül az álom.
A nyálkás sötét bebújik a bőröm alá,
s burjánzik, nő, dagad, keményedik. 
Ablakszemek figyelnek az úton,
megrettenve álldogálnak a fák a parkban, 
zsugorodnak a magukra hagyott bokrok.
A csillagok remegnek az égbolt
foszladozó szoknyája alatt.
Itt maradtam. Egyedül.

Álom
Amikor elfáradok, húz az ágy,
az álom mégis elkerül.
Nézem, de nem látom a világot,
körben a házakat, a fuldokló fákat.
A felvillanó fényben az arcodat látom, 
ajkaid furcsa fintorát,
szemed rejtőzködő mosolyát.
S ettől hirtelen melegem lesz –
a viaskodó szélben férfias könny 
remeg az arcomon.

Éjféli hold
Hallgatom a zenét. Elbújt a hold:
sötét felhőt húzott magára.
Éjfél közelít. Az ágy, mint sírgödör 
várja áldozatát.
Nem tudok meghalni, 
amíg szól a zene,
s a hold is bújócskát játszik.
Ülj az ágyam szélére:
riaszd el keserű álmomat! 
Hallgatlak. S ahogy elmesélsz, 
hirtelen a hold is felragyog.

Szegényen
Három nap nélküled, 
kitépett sziromlevelek
a feltámadt szélben. 
Ideges rohanás,
és szavak után kutatás
az új végtelenben.
Három nap rettenet,
hová bújtál, te, képzelet 
lázam börtönében? 
Magamba fordulok,
talán lesz elegendő ok 
látni téged fényben.
Vagy, ha már nem látszik,
ami szívedig parázslik, 
meghalok szegényen.

Nehéz sírás
ma rám talált a szerelem:
gránát robbant a szívemen
riadt madár az ég alatt
szárnyát zárta és lezuhant
tűzbe vágyott hagyni álmot
megtalálni boldogságot
így lettem én beteg vándor: 
koldus előtt meleg jászol
ízes étel asztalodon
nehéz sírás szép arcodon

Ma minden
Ma minden lélegzet – nélküled.
Hiányoddal büntettél,
s én mint a végsőkig elszánt bűnös
már-már feladtam magam.
De nem tudom, lennél-e börtönőröm,
szigorú foglárom,
aki éjszakánként cellámba vonul,
s megadja magát a vágynak.
Vállalnád-e, hogy végrehajtod
a szigorú ítéletet,
amely neked szánta sorsomat?

Hullám
Hosszú utazásra vágyom veled. 
Megpihennék hajad sűrűjében, 
megmásznám nyakad meredélyét,
s szomjamat oltanám, ha a csókokat 
te is akarnád.
Melleid ujjaimra vágyakoznak,
a simogatás felkavaró csöndjére,
amikor elindulnak a lassú hullámok,
s nem tudod, milyen időt mutat az óra,
tegnap van-e, vagy már a záporos holnap,
s mindegy: zenekar lett a bőröd,
szerelem-szimfóniát muzsikál,
s egyre hangosabban zuhog a zene,
mint amikor földomlás közelít,
rabul ejt a mozdulat.
De én se szólok többet, 
öled előtt térdepelek,
s várom: maga alá temet a hullám.

Öledben ringass
Még nem tudom, mit mondok,
ha földig ér az éjszaka,
s észrevétlenül megmoccannak
az elfelejtett álmok.
Kiszolgáltatott arccal
figyelem a készülődő vihart,
amely mellkasomban fészkelődik,
s robbanásra vár.
Mit is mondhatnék: 
magamra hagyott a világ,
körülfalaztak az évek,
s a repedéseken csak a könny,
csak a bánat szivárog át.
Ne engedd, hogy megöljön a szó, 
öledben ringass, halálig.

Nélküled I.
Olyan lassan telnek a percek, 
amikor nem vagy velem.
Lapozom a múltat, hátha megjelensz,
kilépsz az ajtón, elindulsz az úton,
mert tudom, láthatatlan
erők vonzanak.
Várok, mit is tehetnék,
pedig szívesebben ölelnélek, 
érezném arcod bársonyát,
s magamat – veled.
De nem lehet,
hiába rajzol a képzelet,
elbukik ez a nap is – nélküled.

Ki ad választ?
Ha arcomra kövesül a bánat,
ki lázítja fel az éjszakádat?
Kinek suttogod a hiszekegyet,
ha már elfeledted azt az egyet?
Melletted kinek a csöndje virraszt,
ki nyújtja az álmoknak a vigaszt? 
Kérdésekre ki ad akkor választ,
ha arcomra kövesül a bánat?

Nincs élet
Egyszer elhagyom a várost, 
hátat fordítok a házaknak,
a reménytelen zajoknak,
a fuldokló fáknak,
az embereknek,
s elindulok oda,
ahová nem érkezik hívás,
s akik ott vannak se tudják,
hogy én is velük vagyok. 
Magammal viszlek,
mert nincs nélküled 
napfény, zaj, fa,
nincs nélküled lélegzet sem, 
nincs élet, se halál.

Hiányok
Ha reggel arra ébredek, 
hogy nem vagy velem,
felhő borítja be
kék egem.
Ha megszöksz az éjszakából,
a lelkem elsötétül,
s vad viharok 
támadnak.

Karnyújtásnyira
Éjszaka újra rám tört a bánat,
s mint aki utat tévesztett:
testem köré hurkolódtak az ágak,
nem mehettem, ahová a szívem hívott,
csak forgolódtam, száraz levelek
pödörödtek izzadt tenyeremben.
Mi lesz velem, mondd?
Szemem fényét félelem fakítja, 
mellkasomban buta álmok. 
Karnyújtásnyira, mégis távol: 
hiányzol az éjszakámból.

Hajnalban
Térdre hullottam,
s mint akit megvertek,
nem remélve semmit se már,
csak még egyszer beszívni
a közeledő hajnal illatát,
úgy vártam a csendben.
Jött is lassan lopózva, 
felkúszott a hátamon,
befúrta magát a hajamba.
Megadtam magam a sorsnak,
de az utolsó pillanatban
tekintetem beléd ütközött.

Elégek
Mibe kapaszkodjak,
ha napok múlnak 
egymás után nélküled?
Nem látom az arcodat,
megrajzolni kevés a képzelet. 
Körülölel a félelem,
hogy elvesznek tőlem az évek,
s lázadó látomásaimban elégek.

Eltűntél
Úgy eltűntél, mintha a születés 
előtti csendben várakoznál.
Meglehet, nem rám,
hanem valami boldogabbra, 
örömre, ami úgy hevít,
hogy felemel magához.
Süvít bennem az elveszettség,
késik az önfeledt ölelés,
becéző ujjaimban hallgatás, 
szemedben bujkáló könnyek. 
Vigyázz reám, vigyázz nagyon, 
maga alá gyűr a fájdalom.

Elsuttogom
Fejemet fúrom csalitos öledbe – 
milyen régóta már csak az álom,
a féléber szendergés az ágyon,
az árnyékok hűvösében
az elhagyott mozdulatban,
az óvatlan pillanatban.
Kezed nyomát dédelgetem,
s arra gondolok:
mielőtt végképp elmúlok
még megállok a küszöbön,
s elsuttogom a nevedet.

Hívtalak
Hívtalak szóval, zenével
az éjszaka énekével 
bűvöltem az enyhe szellőt,
homlokomon sötét felhőt,
nem jöttél virradatban, 
elmaradtál fényes napban,
de mire újra este lett,
a világom már szétesett.

Lobogtunk
Egymás mellett feküdtünk,
s mint amikor ringatózunk
a habok hátán,
elmélyült bennünk a nyugalom.
Nem vágytuk a partokat,
sem az öböl árnyékait, 
kilépett belőlünk a világ,
s magával vitte nyűgeit,
a napok hordalékát,
a hiábavalóság igéit.
Magunkra maradtunk, 
egymás testébe hullva,
egyetlen áramkörben 
lobogtunk, mint a máglya.

Ölébe vesz
Egyszer csak felbukkantál,
a kusza nappalban rám találtál,
s odalett minden rettenet,
félelem és remegés.
Maradj még itt, halkan velem,
amíg felfedez tekintetem,
s annál is tovább,
amíg ölébe vesz a halál.

Csöndes szólam
Nem láttalak, pedig mindig látlak, 
napsütésben, sötét éjjel,
behunyt szemem mögé rajzol
óvó képzeletem.
Lennél bárhol is, mindenütt
rád kiáltana a szívem,
fölfedezne a nyugtalanság,
ami körülkerít mindenütt. 
Megtalál a hangod,
kihallatszik a csöndes szólam,
a bátortalan vallomás
elér hozzám és felvidít.
Szemed menekülő pillantása 
fogva tart, nem ereszt.

Minden leszek
Elfelejtem magam,
láss olyannak, amilyennek szeretnél, 
amilyennek a felfedező izgalom
sejtjeidbe égeti megtört alakomat.
Nem leszek más, csak az,
akinek megláttak szemeid,
s akinek a várakozás napjaiban 
magadnak szeretnél.
Minden leszek, ha akarod,
csak nyugtasd rajtam szemed,
s érints meg minden pillanatban,
hogy megéljem a holnapot.

Faggattalak
Kilódultam az álomból,
s mint aki féléberként önmagát keresi, 
elindultam visszafelé az éjszakában.
Rád találtam. Ott ültél szemben velem
az asztal túlsó oldalán.
Néztem az arcodat. Szép volt. Gazdag.
S mint aki kincset rabol, faggattalak, 
ajkaidat néztem, felfehérlő fogaidat, 
nyakadat, vállaidat, melleid 
megbújó lomha árnyait.
Szép voltál és gazdag és szerettél.
S mint aki keresi a szóval 
elmondhatatlant, úgy néztem rád: segíts!
Oldd fel bennem a görcsöket,
a vágyba futó igéket,
a szótlanságba dermedt látomásokat,
érints meg parázsló ujjaiddal,
hogy elevenedjen meg újra bennem
a lélek!

Kiléptél
Kiléptél az árnyékból,
s egyszerre felragyogott az arcod,
esti fények bolyongtak nyakadon,
bőröd bársonyán szél fészkelődött. 
Megláttalak, s újra tudtam,
csoda vagy minden rezdülésben, 
amely felizzik, ha szívemre talál. 
Botladoztak a szavak,
nem értek el hozzád, mert zsongás, 
emberzsivaj vett körül.
S én nagyon bántam,
hogy elvesztettem ezt a gyönyörű 
pillanatot is.

A folyó
Mint a folyó, ha árad,
sodor magával levelet meg ágat,
építi és rombolja a partot,
úgy áramlik bennem a szerelem. 
Behunyom a szemem, s azt hiszem: 
ott ülsz valahol,
s nézed a folyót, ahogy árad,
sodor magával levelet meg ágat, 
kavarog benned a szerelem.
Úszom az árral,
s látom, felállsz és integetsz,
vizes arcomat ellepi a könny.

Halhatatlanság
Ha messzire sodor a nyugtalanság,
s úgy érzem, minden véget ért,
ha nincs már remény, s élni se miért,
görcsös ujjakkal mégis beléd fogódzom,
mert nem tudom, van-e halhatatlanság,
van-e öröm – kívüled?

Tenyereden
Szép szemed hajnali csillag, 
beragyogja az éjszakámat.
S amikor átjár ez a fény,
nem tudom, mi történik velem,
eleven vagyok-e, vagy halott.
Csak azt érzem, hív a magasság,
s vonz e messziről jövő fény.
Amit tudok, te tudod velem: 
tenyereden hordod életem.

Reggelig
Vállamra ül az éjszaka,
lassan elindulnak a vágyak,
s téged keresnek az ösvényeken, 
csillagfény porlik utánam,
hiába, nem talállak.
Vagy rossz helyen kereslek? 
Végigzuhantál a hűvös ágyon, 
kikapcsoltad a külvilágot,
a sötét maga alá temetett.
Mindegy. Megvárom a reggelt.

Bársonyos öledben
Belebújnék bársonyos öledbe,
s csöndesen elringatnál. 
Farkasaimat elereszteném, 
megvédenél minden haláltól.
De magamtól van-e menedék,
ha a sorsom újra támad,
felemelt kezed elriasztja-e 
visszatérő, gyötrő álmom?
Ma még minden így marad: 
bársonyos öledben ringatózom,
s megérintem puha szádat.

Önfeladás
Mint aki rabságból menekült,
s átúszta a folyókat,
hallgatta éjszaka a fák zúgását,
a lopakodó vadak surranását,
s lassan megtelt félelemmel, 
nyitott szemmel aludt,
mint az elkárhozott halottak,
s nem volt már más csak az önfeladás,
a reménytelenség hívó hangjai,
így érkeztem meg hozzád.
Várom, hogy egyszer megérintesz,
talán akkor újra lehetnék.

Ott jársz
Egész nap rád gondolok,
mert valahol messze vagy,
s nem ér el két kezem,
nem látom, ahogy közeledsz, 
megigazítod a frizurád,
hirtelen rám ismersz,
és felragyog az arcod,
mert ott jársz, ahol én.
De mint akit rajtakaptak,
most mégis elpirulsz.

Mi jöhet még?
Ha lehetne több érzés mozdulatban,
több vágy ebben a pillanatban,
ha lehetne más, mint bőröd tánca,
s kellene más, mint szíved vágya.
Mi volna még, nem tudom.
Mert engem te mindig kitakarsz,
olyan vagyok, mint akit seb borít, 
eleven fájdalom, dobál a láz,
mi lesz velem, mondd, mit akarsz, 
eléget ez az ostoba nyár.
Mi jöhet még, nem tudom.

Kettős fájás
Olyan nehéz most másra figyelni,
téged várlak minden mozdulatban.
Puha árnyékok futnak át szobámon, 
mintha megérkeznél, átkulcsolnál,
s elűznéd feltámadó félelmeimet.
De nem jössz, gyötrődsz valahol, 
feltartóztat az újra nem lehet,
s pontosan érzem: kettős fájás 
sorvasztja mellkasod.

Megérkezel
Nehéz ma minden gondolat, 
ilyen lehet a sötétzárka,
ahová nem érkezik hívás,
s ahonnan nem jön jajszó,
csak csendes sírdogálás 
virrasztja az éjszakát.
Súlyos terhem a csend, 
kiabálni nem bírok már, 
kapkodok levegő után,
s várom a felmentő ítéletet. 
Talán mégis megérkezel.

Szimfónia
Hiányoztál. Mindenütt 
kerestelek.
A fák mögött, a felhők haragjában.
A szemlehunyás ólmos fáradtsága 
eltakart.
Pedig milyen jó lett volna,
ha a hangodba burkolózom,
s megtelik zenével a lelkem, 
szimfónia zeng, ha rád 
gondolok.

Közelebb került
Nem mondhattam el mindent,
s most fuldoklom a szótól.
Szorongás hűtötte a vérem,
folytonos gyászban ünnepeltem.
De ahogy nem álom lett,
s közelebb került a rettenet,
úgy vágyom egyre hevesebben 
elmondani magamat.
Segíts, hadd suttogja el a szám,
mi történt egy nyári éjszakán,
amikor arra vártam: belépsz
a fölém boruló sátorba.
Nem jöttél, s ez már így marad –
helyetted itt a reggel.

Villám
Kiszolgáltat a szerelem:
bomba robbant a szívemen.
Felhők mögött villám fénye: 
messze cikkant föld reménye.

Üzenet
Majd eljövök, ha több fényt 
ragyoghat rád az arcom,
ha nem bujkálok a felhők mögött,
s nem vetülnek buta árnyékok
az életemre.
De addig csak a baráti mítosz 
sugárzik tekintetemből,
amely – könnyen lehet –
túlél engemet.

Kettős fal
Nincs erőm küzdeni,
mert félek az elbukástól, 
önmagam szégyenétől.
Mi jöhet még?
Láztalan éjszakák
hűvös nyugalma,
a józanság fehér fénye.
Maradok hát, bekerítve 
a kettős fal börtönében,
s ha hajnalban felriadok,
letörlöm arcomról a könnyet.

Arcod derűjében
Ha szemedbe nézek, erős vagyok,
jöhet bármi, csak nevetek.
Arcod derűjében én is megfürdök,
s tiszta leszek megint.
De ha szomorúan lehajtod a fejed,
s pilláidon ott remeg a könny,
átfut rajtam a félelem.
Aztán hirtelen ledobod a szoknyád:
mindketten újra nevetünk.

Kora ősz
Szőlőszemek íze a számban.
A kora ősz lírai üzenete
úgy jut el hozzám, mintha 
erejét próbálná a nyár, 
pedig szeptember ez már,
vagy inkább borús október,
amikor számolgat az ember:
mennyi van hátra az évből,
s mit kínál az élet,
amely összegubancolódott;
s a tenyéren a sorsvonalak
azt jósolják: menekülj,
érezd a szőlőszemek ízét,
lassú falevelek
táncolnak az arcod előtt.

Látomások
Borús nappal búcsúzik a nyár,
hideg eső veri ablakomat,
fiatal fák hajlongnak a szélben. 
Összehúzódik bennem is a világ. 
Földrészek kéklő távolsága,
tengerek zölden gyűrődő hullámai,
az idő és a tér közöttünk.
Látomások íze a szánkban,
múlttá szelídülő nappalok,
a kísértő éjszakák nélkül. 
Látomások íze a számban: 
türelmetlen igék a vágyban.

Várakozás
Várom, hogy megérints,
s felkiáltsanak a tárgyak a szobában:
itt vagyunk mindannyian!
De csak a falióra zenél, 
bennem meg térdre bukik
a bizakodás.

Dilemma
Az egyetlen esélyem: kétesélyes.

Fában, virágban
Felderítő leszek, ha messze bujdokolsz, 
bejárom a földet, átúszom a folyókat, 
tenyereimbe veszem a hegyeket,
a mélységeket és a magasságokat 
bejárom minden éjszaka,
csak megtaláljalak.
Gondolj rám, s eljutok hozzád,
hiába állnak utamba erdők, emberek,
gonosz szellemek, sanda szándékok,
csak gondolj rám, ha földig ér 
a bánat, s az arcodon matat az ősz.
Ott leszek fában, virágban,
a bőrödet borzoló napsugárban.
Ott leszek, ha már nem leszek.

Mozaik
Állsz a túloldalon, 
közöttünk autók, emberek, 
lárma és tülekedés; 
eltakarják az arcodat,
úgy kell összeraknom
az elfutó pillanatképeket. 
Ajkaidat figyelem,
üzensz valamit:
hirtelen mindent megértek,
s átszáguld rajtam az öröm.

Szobor
Jó szobrászom,
faragd le rólam, ami felesleges!

Kibomlasz
Kibomlasz a ruhádból,
felveszi tested az enyémet, 
együtt hullámzunk,
formás formává fonódunk,
s eltűnik minden, ami volt.
Ne félj, nem vet partra 
semmilyen vihar!

Randevú
Erre az állomásra nem érkezik vonat.

Ha most
Ha most elmennél,
utánad futnának az utak,
az elveszített évek sűrűjében 
magára maradna a remény,
s nem volna más,
csak az éjszaka üres csendje, 
amely megfojtja a vágyat.
Ha most elmennél, 
utánad kószálnék én is,
mert magaddal vinnéd
a keskeny ösvényeket is, 
amelyeken elbotorkálok 
naponként hozzád.

Elfutnak
Elfutnak tőlem a szavak,
s téged keresnek 
nappal, amíg várom,
hogy egyszer mégis rám találsz;
éjszaka, amíg szivárog
a fény szobámba,
s a csillagok elbuknak
a reggel küszöbén.

Fájdalom
Pirossal tüntet a gyász lobogója.

Hiány
Elfogyott az idő,
a következő szállítmány 
vesztegel valahol.

Birodalom
Az én birodalmam
lábbal könnyen bejárható,
nem jelzik cölöpkarók,
sem elsárgult térképek.
Nem állhatok a tornácra,
amíg csendesen emelkedik a nap, 
sugarai nem jelölnek határokat.
Az én birodalmam
lábbal nem taposható,
s csak azt engedem
erre az ember nem látta vidékre,
akit magába zárt a szívem.
Aki megérti: amit kezével szorít,
s magához von féltékenyen,
azért nálam semmi se 
kapható.

Fekete rózsa
Szívemen nőtt fekete rózsa –
tiszta ábránd nehéz adója.

Ne hidd el
Ne hidd el nekem,
hogy nem illik a szó,
s a lélek nem muzsikál,
a sodródó csónakban
arcunkat a fűzfa nem simogatja. 
Velünk él a vers,
igazsága a mi igazunk.
Ha az idő átrohan felettünk,
nem marad belőlünk semmi,
se szó, se látomás,
s az igazság visszfénye 
feloldódik a közeledő 
virradatban.

Kiáltás
Körös-körül sírtak a fák,
szeptemberi eső áztatta a tájat.
A folyó felől halk kiáltás: 
zuhanórepülésben egy sirály.
Álltál az esőben, rám néztél,
s messziről is jól láttam:
az eső és a könny
összefolyik arcodon.

Kilincs
Ha egyedül maradok,
s mellettem csak a lámpa virraszt, 
kihallgatom az éjszakát.
Fekszem a hűvös ágyon:
így volt, ennyi volt.
De nem nyúlok gyógyszer után,
nem hív a kattogó kerék.
Várom, hogy megállsz az ajtó előtt,
s a kezed nyoma ott marad
a kilincsen.

Az idő
Fészkelődik a hajnal.
Talpam alatt az ösvény pora. 
Elindultam.
Vissza sose térek.
A fény mégis kirajzol
az időből.

Halk zene
Szép szavak halk zenéje
úszik, mint a hullám.
A fegyelem bilincsében 
ülünk mind a ketten.
Szép szavak halk zenéje 
úszik, mint a hullám,
s a part menti füzesből 
rémült sirály nézeget. 
Torlódnak a hullámok
s megbicsaklik a dallam,
de egymás börtönében 
szavak halk zenéje hangzik.

Tele van
Tele van veled a világ:
itt láttalak, ahol most leveleit 
hullajtja a gesztenye,
s színét kiabálja
az út mentén a virág.
Itt tartott fogva az ablak,
s csak én tudtam, mennyi dallam 
szorult tekintetünk közé,
vártuk, hogy tűnjön el a félelem,
mert a vágy velünk maradt.

Portré II.
Ahogy a tükörbe nézek:
látom, egy katona menetel 
visszafelé az időben.

Lassú hullámok
Hirtelen meglódul a vonat,
s elvisz innen messzire,
egy szőke városba,
amely izzik a fényben. 
Árnyékot csak a bánat 
rajzol az arcomra.
Leülök a folyó partjára –
beleestem a végtelenbe –,
mintha mindenki elkerülne,
csak a lassú hullámok 
suttogják a nevedet.

Reménytelen
Reménytelen, reménytelen –
dobogja bennem a félelem,
mert arcod, kezed, szíved nélkül
az életem a csendbe rémül.
Nem várhatok nagyon sokat,
csak megtartó, tiszta álmokat,
fiatal életed üzenetét:
ne siess, ne menekülj, maradj még!

Hullámok
Amikor megölelsz,
ránk telepszik a hallgatás:
a szerelem vágyon túli csendje. 
Elmerülünk egymásban,
s észre se vesszük,
hogy a hullámok átcsapnak
a fejünk felett.

Találkozás II.
Néma vagyok: befelé imádkozom.

Temetés
Félelmünket közös sírba rakjuk.

Magány
A hiányoddal takarózom.

Csalódás
Igéző szemeid igét ígértek.

Most
Szorong a lelkem,
mert távol vagy tőlem, 
elraboltak az órák,
s hiába siettettem a perceket,
lomhán kúsztak csak előre.
Ma is elmúlik egy nap – 
nélküled.
Ha leltárba veszik a sorsomat, 
hiányzik majd egy mozdulat. 
Mindketten csak gondoltunk rá.
Most és mindörökké.

Befészkeled
A fal felé fordulok,
nézem az arcodat: alszol,
messze jársz, s én nem vagyok veled.
Boldog lehetsz,
kitárt lélekkel lélegzel,
talán tudod: itt vagyok veled, 
arcod árnyékában.
Megérinthetsz,
ha tekintetemmel felébresztelek,
s befészkeled magad
vágyakozó ölembe.

Árva vagyok
Nem tudok aludni, mindig rád riadok,
nyugtalan képzeletem újra rajzolja 
alakod, ahogy elindulsz felém
a szeptemberi forgatagban,
csak jössz, melletted autók, 
gyalogosok, fékek csikorognak,
jaj, vigyázz, megáll a szívem,
ha megtámad a rettenet,
vigyázz magadra, ha azt akarod,
hogy holnap is várjam:
felém indulsz a forgatagban, 
kerülgeted a rohanókat,
s közben te is sietsz,
hogy minél előbb átkulcsolhasd 
a nyakam, szólni se tudjak,
mert mi vagyok én nélküled, 
árva, nagyon árva.

Nincs hangom
Ami nem is olyan rég
biztos volt, mint az ég,
amely ernyőt tart fölibénk,
hogy a hitünk megmaradjon, 
csöndes reménnyé szelídült. 
Hónapok, évek szaladnak, 
megvárhatsz, mintha a rabnak,
akit halottá fokozott az élet 
vigaszt adhatna a jelen,
ha kifogyott belőle a jövő.
Így vagyunk most –
bukott ki a szó a szádon,
s én csak motyogok befelé,
mert nincs hangom a gyászra.
Még az út is kivet magából.

Megmártózom
Forró a bőröd, mert engem szeretsz,
s magasra csap a lázad.
De nem hozom a vizes ruhát, 
eldobom a csillapítókat,
engedem, hogy elégjek,
pedig nem vagyok 
buddhista szerzetes,
sem életunt kalandor.
Megmártózom a tűzben,
s engedem, hogy a salakot 
elsodorja a szél.

Téged hívlak
Ha arra várok, hogy elindulj,
s megtaláljon a tavasz üzenete,
nem álldogálhatok gyáván
a folyó partján én sem,
s nem nézhetem, hol kisebb, 
hol veszélytelenebb a víz.
Nem vágyom a túlsó partra.
Téged hívlak minden pillanatban,
s csendesen, de bízva remélem,
egyszer megérkezel hozzám.

Ködös reggel
Lassan ébred bennem a reggel:
álmos köd nyújtózik a tájon,
de amint az első napsugár áttör
a bánat sűrű szövedékén 
végképp megérkezem.
Itt vagyok, tekintetedet kutatom,
arcodon utolsó pillantásom nyomát,
ujjaim óvó mozdulatait,
a bizonyosság puha csöndjét.
S ahogy rám nézel,
kalapálni kezd a szívem, 
érintésedre vágyom:
maradj velem örökre,
amíg a köd végképp
maga alá nem temet.

Valaha II.
Ha hosszú útról visszatérek, 
kíváncsian faggatom az arcodat,
mivé tette az idő, amely kifoszt, 
megaláz és semmivé tesz.
Mert úgy vagyok már 
minden megélt pillanatban, 
hogy nem hiszem el magamat,
aki minden útról visszatér,
mert valaha beletemetkezett
az arcodba, s most nem menekülhet,
akkor sem, ha földig ér
a temetni készülő éjszaka.

Elmondhatatlan
Egyszer kilépsz az életemből,
s ha felbukkan az arcom az időben, 
érdeklődve forgatod,
mint egy régi fémpénz 
képes oldalát.
Kíváncsian, de szeretet nélkül. 
Eloszlok benned, mint a köd,
ha meglódítja a könnyű szél, 
nyomom se marad,
csak kellemetlen emlék sajgat,
hogy volt valaha valami,
ami győzni akart,
de belebotlott
az el nem mondhatóba.

Porlik az idő
Úgy néztél rám,
mint aki nem ismert sohasem,
nem álmodta velem az éjszakát,
nem élt a nappalok
sorsfordító igézetében. 
Kihalt tenger a szemed,
nem vet haragos hullámokat,
nem ringat, nem késztet
élet-halál küzdelemre.
Még hal-emléke sincsen, 
csak a sós meder
göröngyös hullámai ragyognak,
s porlik az idő,
amint megfújja a szél.

Sirályok tánca
Kilencvenszer kelt fel a nap,
s amint átszakította az éjszakát 
szétáradt a fény a tengeren.
A sirályok lassú táncba kezdtek.
Álltam a parton, mint minden reggel 
azóta, hogy összekeveredett szemed
az ébredő tenger színével.
Évezredek üzenetét hozták
az egymásra torlódó hullámok, 
megsemmisülni vágytak,
mint ahogy én,
amikor párnámon pihentél,
s elindultunk, hogy behajózzuk
az óceánt.

Vita
Mindent tudni akarsz,
ami a múltból átszivárog,
a vallomásokat, az öleléseket,
az álmatlan éjszakákat,
amikor útjára indul a gondolat.
De a szavak magukba zárnak,
nem adnak ki senkinek.
Ne kérdezd, mi voltam valaha,
ha eléd terítem az őszt.
Ami velünk történik,
nem született meg az időben, 
kezünk egyetlen érintése 
többet mond néhány
vitába zárt éjszakánál.

To be or not to be
Könyököl az ősz a vállamon,
lelkemre vadásznak az álomtalanok,
a szerelemből kiszorítottak,
az élet-jövevények.
Harcra támad kedvem,
s én, aki magamat eltemettem,
felhőket hajtottam árvaságom fölé, 
napsütést kívánok,
amelyben a Te arcod is 
régi fényében ragyog.

Elengedlek
Ha útra készülsz, 
keservesre
amelyen nem vár öröm,
csak bánat borzolja éjszakádat,
ha úgy érzed, hogy
elmenni könnyebb, mint maradni, 
ha csak én hívlak
a többiek korholva marasztalnak, 
kenyeret adnak a rabnak,
s kihallgatják a szívverésed,
ha minden mindegy már,
csak oldódjon a remegés,
ha a könnyektől 
leroskad a fájdalom – 
elengedlek.
Ha Te is menni akarsz.

Parttalan éjszakák
Egybefolynak az órák és a napok,
parttalan minden éjszaka: 
fölriadok arcod, szemed, 
öled, ölelésed hiányára; 
még csak most mentél el, 
de már utánad sír a toll, 
bukdácsol a papíron;
a haldoklók házában
se lehetnék ennél árvább,
mint amikor fölemelem a fejem,
s hiába bámulom
a nappalt meg az éjszakát, 
szememben kihalt a fény.

Tengerár
Elmentél az éjszaka
válladon az út pora
szemedben nincs ragyogás
szép arcod csupa sírás 
Hallgatom az éjszakát 
faggatom a vágy nyomát 
csendesült a tengerár  –
a matróz a parton áll

Magaddal viszed
Felemelem a kezem,
mintha végső búcsút intenék,
mert nem jössz vissza soha már. 
Álldogálok az úton,
torkomat sírás szorítja. 
Fejedet se fordítod,
csak lépegetsz a horizont felé,
mint aki végre megszabadult.
Pedig nagy terhet cipelsz: 
magaddal viszed
a jövőmet.

Siratóének
Ha eltávolít a félelem,
s nincs számomra több mozdulatod,
ha szemhéjad alá csak a sötét menekül,
s én kimaradok minden gondolatból,
akkor is téged kereslek
az utcákon és a tereken,
a hétvégi piaci forgatagban,
a platánok árnyékában,
a szembejövő nők tekintetében, 
óvatos mosolyukban,
amellyel arcomat kutatják,
téged kereslek, pedig jól tudom: 
elzuhantál az időben, meghaltál,
s rám maradt a temetés,
a lassú sírás a futkosásban –
lecsukott szemhéjaidat fel nem emeli
ez a kétségbeesett ének.

Tenyérben
Nem a szó, szívem parázslik.
Megkapaszkodom az ágyban, 
várom az üzenetet.
A sereg megadta magát;
virrasztom az éjszakát,
a múltban téblábolok.
A fehér zászló a homokban. 
Hullámzik a testem,
eső áztatja, fuldoklom.
Hol vagy most,
ebben a barbár pillanatban,
amikor vacogó fogakkal imádkozom, 
haladékért könyörgök,
megszűnni készülő sejtjeimhez?
Talán akar velem
valamit kezdeni az élet,
ha összekuporodok 
hatalmas tenyerében.

Metszéspont
Esik az eső. Könny keveredik
a hideg ősszel.
Siratom magamat.
Jó lenne odabújni hozzád, 
hosszan ringatózni veled. 
Kérlelni, hogy el ne eressz,
ha mégis elmennék.
Bánatba bódít az ősz,
nyugtalan szívverésem
meg ne rémisszen.
Itt vagyok még, várom, 
hogy újra megölelj,
s abban a metszéspontban
meg is születhetek újra – veled.

Varázsló
Jó tündér vagy  –
elvarázsoltál ma is.
Úgy bolyongtam szép testeden,
mint a legkisebb királyfi
az őszi rengetegben.
S amikor végül elfáradtam, 
ajkaiddal szomjamat 
oltottad.

Utószó
Ne legyen személytelen a világ,
inkább mutassa arcát a rémület,
ne kelljen mondani halk imát 
valakihez, akit még nem ismerek.
Beleástam magam az őszbe,
leveleket kavar az erős szél,
bebújik az ingem alá.
Nem bánom már, mi lesz velem,
csak még ez a lélegzet,
amellyel a nevedet kimondom, 
maradjon a tüdőmben.
Aztán..., de mégsem!
Sokáig még, mindig veled, 
amíg átlapozod az életem,
s ha az utószót is elolvasod  –
jó volt, nagyon jó volt.

Utazás
Sokszor kimentél az állomásra,
hallgattad a nyüzsgést.
A félreeső zugból jó volt látni, 
ahogy összeverődnek
a tárgyak és az emberek.
A túlsó sarokban is üldögélt
egy beesett arcú öreg;
nézett maga elé, mint aki régóta 
búcsúztat valakit.
Szeretted volna meghallgatni
meg-megcsukló motyogását,
de nem mertél odamenni,
féltél, hogy rád emeli
zöld színű tekintetét,
és akkor nem tudsz mit mondani.
Az öreg látta, hogy idegen vagy 
ebben az őszülő városban, 
elvágyódsz, vissza az unalmas 
nyugalomba, ahol egyforma ízű
a reggeli meg az éjszakai csend.
S amikor a ragyogó fényben
egy délelőtt megjelentél, 
tudta jól: felszállsz
a legelső induló vonatra. 
Mentél, fénnyé váltál te is,
de az utolsó pillanatban 
tekinteted ráemelted
az öreg meggyötört arcára.

Minden ablak
Egyedül úszom az éjszakában –
alattam, fölöttem a csillagok –,
téged kereslek a világegyetem
eltakart zugaiban.
De magába zárt
a féltékeny kozmosz,
szemedet csillagnak akarja,
hajad új Tejútként ragyog,
fogsorod csillagképpé változott. 
Hajnalban kitárok
minden ablakot: 
fényeddel megtelik 
a szívem.

Szótlanul
Ne búcsúzz még!
A fák is dermedten állnak,
megadják magukat a hűvös szélnek, 
lemondtak a tavaszról,
az újrakezdés lendületéről.
Ha rám nézel,
s átszivárog a könny
a pillák résein,
már elindultál az úton.
Őszi levelek a válladon,
s te is az avarban lépkedsz.
Az idő lehajtott fejjel
megáll előttem,
s én nem tudok neki 
semmit se mondani.

Nem láttalak
Szép vagy. Felkaptam a fejemet, 
tekintetemet rád emeltem,
s mint, aki hosszú útról tért meg, 
elidőztem gyönyörű arcodon.
Meleg ragyogás áradt belőled,
talán te is megérkeztél,
mert nem láttalak soha ilyennek:
körülölelt a mosolyod,
s hirtelen azt is elfeledtem,
hogy nem szerethetsz engemet,
nem lehetek én, akit szíven talál
s elvarázsol pillantásod,
mert nincs bennem semmi jó,
csak oktalan sajgás és csüggedés,
abban a néhány elrabolt órában,
amikor a válladra észrevétlenül
néhány könnyet ejtek.

Megbotlik
Tologatom magam előtt a hétköznapokat,
hátha mégis rám talál az ünnep,
de nehezen vánszorognak az órák,
s azok is elrohannak, amelyeket 
veled tölthetek.
A száznegyvennyolcból ötöt, hatot. 
Szomorú szívem meg-megbotlik,
ráhajol az időre.
Látod, itt van ez a perc is –
nélküled.

Esti utazás
Zuhog az este, arcomat áztatja.
Jövök a múltból, szól a trombita,
de paripák helyett autók rohannak,
a neonok elfolyt vére a járdán,
zöldben, aranyban, kékben habzik
az ünnep előtti várakozás.
Harsog a trombita, megyek a múltba:
összehúzódik bennem a csoda, 
halkan havazik rám a csönd,
még néhány óra s megérkezem.

Egy másik mosoly
elfutni a kérdő tekintetek elől
megölelni a hosszú útra készülőt 
fejet hajtani ha megindul a zápor 
becsukódni a vallomások előtt
ott maradni ha omlanak a falak
nézni ahogy a nap belebukik
a kilátástalan éjszakába 
magunkkal vinni egy nevetést 
hallgatni valakinek a szívverését 
kiugrani a robogó vonatból 
belépni egy másik mosoly 
udvarába

Visszazuhanok
Éjszaka egyszer csak felriadok,
nézem körben a falakat,
s mint, aki évekig távol volt, 
elfelejtette a levegő ízét is,
az éber csönd fájdalmas suhanását,
nem ez a táj ölelt körül,
nem a szakadatlan doboló eső 
volt zúgó zeném.
Ne rekessz ki az álomból:
sötétre nyíló szemem eltemet,
várj, amíg újra visszazuhanok,
ne integess, mert a mosolyod 
akkor nem találom meg soha.

Ébredés
Összezárt szárnnyal zuhannak az álmok.

Ha rám nyílik
Ha rám nyílik a reggel,
s megmutatja magát a megkettőzött világ, 
amelynek nincs határa, menedéke,
csak forgolódok összetörten, 
kiűzve az álmokból,
belelökve a látomásokba;
egybefolyódik minden:
a létezésed és a hiányod,
az öröm és a gyász,
a várakozás és a félelem;
s közben a harc
a megvásárolható világ ellen. 
Mindennek ára van.

Örök éjszaka
Egyszer végképp felébredek,
betódul szemembe a fény  –
s nem látlak többé már soha.
Álom voltál köznapi ruhában,
a jelenés köntöse nélkül, 
valóságosan és hihetően
jöttél velem szemben az utcán, 
mosolyogtál, megrándultak ajkaid.
Ez a fény besoroz
a múlhatatlan emlékek közé,
de egyszer még bevilágítja 
lezuhanó szempilláim mögött 
az örökké váló éjszakát.

Kirajzolódik
A fülemben dobol a vérem,
s újra felriaszt a hangzavar,
az eszelős rohamra hívás.
Pedig már azt hittem,
belebukott a nap a folyóba,
s elmerült benne a múlt.
Nincs más, mint a halálra
készülők közönyös nyugalma.
Mégsem. Arcod lassan kiemelkedik,
s fejed körül glóriásan
kirajzolódik a hajnal.

Szeretnék
Szeretnék a szemeddel
az arcomra nézni,
látszanak-e a félelem barázdái,
a mélyülő lövészárkok,
amelyekben végigzuhant 
magányával a rettenet.
Szeretnék a szemeddel
magamra nézni,
látszanak-e a megbicsakló mozdulatok,
a visszariadó szándékok,
amelyekben arcra borul a bánat. 
Szeretnék a szemeddel
az arcomra nézni, 
tudni, hogy te is látod: 
nincsen más út,
csak amelyik hozzád vezet.

Haldokló idő
Nem csak egyetlen napon,
veled virrasztok minden pillanatban,
nem csak egyetlen napon  –
látlak minden elzuhant éjszakán,
nem csak egyetlen napon
találok rád papír szívvel –
fájdalmas és boldog üvöltésem 
szerteszórja az unott konvenciókat,
mert régóta ízlelgetem a lábad nyomát,
iszom tenyeredből
véget nem érő vallomásaidat, 
ölelésed hurkában
megsemmisülni vágyom mindennap
ebben a szűkre szabott,
haldokló időben.

Bejegyzés
nincs nagyobb magány a halálnál
amikor magára marad az ember 
ráereszkedik az égbolt
s lassan elsüllyed a végtelen 
óceánban

Vallomás II.
A harag ráncaiban is megtalállak.

Telefon
Ma minden feketébe öltözött. 
Félárbocon remegtek a zászlók, 
mintha a nap sem akarta volna 
megnézni a földet,
elbújt keserűségében,
magamra vettem bohócköntösömet, 
arcomra fintort festettem,
így mentem az emberek közé,
akik nem is láttak,
átrohantak rajtam, mint az időn,
belebuktam a nappalba,
aztán este, amikor elveszettnek 
tűnt a világ,
felcsörgött a telefon,
s a vonal túlsó végéről 
rám mosolyogtál.

Tiltakozás
Nem adom meg magam a hallgatásnak.

Szavazás
Az idei tavasz is rád szavazott.

Hiányzol
Az arcod a tükörben maradt.

Áradás
Víz alá került az emlékezet.

Csónak
Ha kilépnék az ajtón, 
s vissza sose térnék, 
megkönnyeznél, tudom, 
de átlépnél az emléken, 
nem keresnéd,
mi maradt meg belőlem
az időben, mert semmi sincs,
ami a hiányomat jelezze. 
Elszálló pára lettem,
elhaló kiáltás az erdőben,
kialvó gyertya az ablakban, 
félbemaradt dallam.
Fáradt vagyok.
Nem törleszkedik már hozzám
a pillanat, s ha az álomban
mégis megjelensz,
mosolyod azt üzeni:
ideje útra kelni,
halkan ringatózik a csónak.

Mosoly
Megbüntetsz az elmaradt mosolyokért,
mert csak a komor szél zúgatja a fákat,
s elmenekültek a madarak
az erdőből?
Nem szereted a varjakat, felhőként 
takarják az égboltot,
s kárognak részegülten.
S közben nem hallod, amit mondok, 
pedig tele van kérdéssel a szám, 
panasszal a lelkem,
könnyel a szemem.
Mégsem akarok lemondani 
egyetlen felém küldött 
mosolyról sem.

Maradj velem
Látod, körbefordult az esztendő, 
tavaszra nyár, őszre tél,
s most újra itt térdepelünk
a tavasz udvarában,
nézzük az eget, hátha előbújik
a nap.
Mennyi vidámság, esztelen vágyakozás,
mennyi könny és remegés,
otthontalan kesergés, látomás, 
mennyi menekülés és ölelés.
Sohasem aludtam veled,
nem álmodtam az álmaidat,
nem vigyáztam az éjszakát,
csak belestem az ablakon,
amikor útjára indult a képzelet.
Most újra itt vagyunk,
arcodon puha ragyogás. 
Maradj velem, amíg lehet.

Messze még
Mosolyognék, de görcsbe rándul
az arcom.
Leterített a fájdalom,
kilépni magamból nem tudok. 
Állok előtted.
Nem tehetek mást,
mint arcodat faggatom,
s mosolyt lopok magamnak.
De annyira nehéz,
sötét felhő fészkel vállamon,
s messze még a tavasz,
a bolondok ünnepe,
amikor egyetlen tekinteted 
felemelt magához.

Véget ér
Van-e több,
mint ez a pillanat,
amelyben meg sem merülhetünk,
már is elillan?
Valaha ezért születtünk,
s magunkkal visszük
a negatív időbe.
De addig: szemben velem, 
nem teszel mást,
mint mosolyoddal 
arcomat simogatod. 
Nincs több,
csak egyetlen pillanat:
véget ér az álom.

A jövő
Szétterül a fény a réten. 
Torokszorító a csönd.
Futok a múltból,
de itt vagy velem te is. 
Elérünk a jövőbe, 
szemünkben elfér
a ma még láthatatlan,
s holnap sírás nélkül 
megállunk.
Nem kell menekülnünk, 
együtt álmodhatjuk,
ami egyszer még lehet.

Kopogtass
Gyere értem, s vigyél magaddal,
ahol nem sírnak a fák,
s nem a hideg ölel körül. 
Vigyél magaddal
a hegyeken át,
a hóförgeteget legyűrve 
ölelj magadhoz:
olvadjon le szívemről a bánat,
az érted való szomorúság.
Hozd el a napsütést: 
kopogtass be ablakomon.

Suttogás
Zuhog az eső. Mint magukra maradt 
lelkek nyújtózkodnak a fák.
Hallgatom a sírást –
megtelik könnyel a szemem.
Már két napja nélküled, 
hangod, mozdulataid, 
ölelésed nélkül.
Már két hosszú napja
várom az éjszakát, az álmot, 
amelyben megjelensz,
bebújsz a takaróm alá,
s azt suttogod: szeretlek.

Távoli üzenet
Egy távoli üzenet,
ami kora reggel a szívemig ér, 
betölti a kis szobát,
értelmet ad a szavaknak,
az elhaló pillanatnak. 
Megtalál az üzenet,
s azt suttogja a hangoddal,
hogy él még a szerelem.

Hány nap még
Reggelre megszöktek a felhők,
rám ragyogott a nap. 
Bóklásztam a harmatban:
szép arcodra ocsúdtam.
Mennyi várakozás még,
amíg magamhoz ölelhetlek, 
amíg melled lesz a párnám,
ha fáradtan pihenni vágyom,
s hány nap még,
amíg öled magába fogad, 
hogy soha el ne eresszen.

Özönvíz
Az özönvíz kezdete.
Tudatlan még a remény.
Csak hallgatja a habokba 
zuhanó hatalmas cseppeket.
Elsüllyedt a nap is,
a fortyogó vízen nem tör át a fény. 
Egybeér a föld és az ég,
nincsen már határa a jajnak,
sem a kétségbeesésnek,
nincsen már szó a bajra,
mert minden elveszett.

Messzebb vagy
Bukdácsolok az álomban:
fel-felriadok,
arcod, kezed, szemed hiányára. 
Futnak velem a fürge kerekek, 
elringatnának,
mégis bukdácsolok az álomban:
rám emelhetnéd
boldog tekinteted, s akkor megtelne 
fuldokló szívem a szemeddel, 
tenyeremben hintáznának
játékos ujjaid,
s az arcodba újra meg újra 
beleszeretnék.
De hát nem lehet –
messzebb vagy tőlem, mint a képzelet.

Gyász
Harangszónak szegődött a szívem.

Csönd
A kiáltás: összesűrűsödött csönd.

Templomban
Nem hallod, pedig csak hozzád fohászkodom.

Megmerülök
Hol van még az az óra,
amikor némán végigzuhansz az ágyon,
s kizárod magadból a kinti világot,
hanyatt fekszel, mint a tengeren a hullám,
s partra verődsz,
ahol én üldögélek,
várom, hogy átfusson rajtam a gondolat: 
behunyt szemed mögé rajzolódom,
amint megmerülök hullámaidban.

Ma is
Kiszakadtam az időből.
Unod talán. Mindig az elveszettség,
az összeráncolt homlok.
Belekövesedve a hallgatásba.
Nem vagy velem –
nem békülök magammal,
pedig elcsendesedett a világ,
nem gyűrt maga alá az égbolt. 
Megmaradtam.
Rád gondolhatok ma is,
s meglehet, elkísérsz idáig 
te is.

Este van
Este van, este van... 
Nyugtalan a szívem. 
Takaróm a látomás. 
Nem tudok elaludni,
pedig álomba kellene zuhanni,
elfelejteni, hogy gyorsan futnak az évek,
a parton maradok,
s bámulom a sirályok röptét.
Valami zöld távolodik az óceánban,
talán egy sziget,
lombos fákkal tüntető mesevilág:
a parton ott is áll valaki,
belebámul a nagy vízbe,
dörzsöli a szemét, hátha jobban látna,
de csak a könny pereg belőle.

Mosolyod nélkül
Egy nappal közelebb.
Talán kell ez a megpróbáltatás, 
amikor lehetetlen a lehet,
és nincs más, csak a gondolat, 
amelytől felnőni, de meghalni 
egyformán lehet.
Szívedhez közelebb.
Fájdalmas ez a megpróbáltatás,
ez a tárgy nélküli ölelés,
a hangtalan zokogás,
amely a párnában ér véget.
A mosolyod nélkül 
befelhősödik minden égbolt 
szerte a világon.

Bizakodás
Nem megyek messze többé soha 
szíved közeléből.
Hiába viszem magammal 
arcod tükrét,
nem látom benne azt, aki elindult,
csak a cserepek széthulló
fényében felsejlő alakot 
rajzol az emlékezet. 
Melletted maradok,
mert nincsen más,
csak az egyetlen lélegzet
–  még ha az utolsó is  –,
amely éltet, ha végleg elhagyott
a bizakodás.

Szép volt, igen
Ha végképp elvisz a hallgatás,
s ajkaim belebotlanak a szóba, 
tekintetemmel se keresem a jövőt,
és minden elmúlik, ami visszahívna,
csak te leszel még
örökké beváltatlanul –
ősz hajjal, nekem mégis fényesen,
összetört mosollyal, mégis ragyogón:
állsz a fejem fölött,
megértve, nem vitázva,
s arra gondolsz akkor is,
ha már a múlt nem vigasztal,
hogy szép volt, igen, mégis szép.

Csak te segíthetsz
Bebújik a hideg az ingem alá, 
perzseli a bőrömet, szívemig hatol.
Itt állok ázottan, dermedten
a dühöngő viharban.
Eltűnt a nap, elfutott a tavasz,
nincs mosoly az illatos kertben, 
felszáradtak az árnyékok,
s kezed nyomát se dédelgeti
a március végi látomás.
Rám omlik az ég, meglehet.
Csak te segíthetsz, ha van hited 
lelkemet lángba borítani,
megváltani minden pillanatban.
Várom a felhők mögül előbukkanó 
kedves arcodat.

Még néhány nap
A felhők mögül ragyogó szem figyel.

Virradat
Tavaszi virágok éneke a kertben.

Oxford
A kövek: bölcsek, csak akkor beszélnek,
ha faggatják őket.

Megpihenek
Vajon hová visz ez az út,
amely tengeren, szárazföldön halad, 
sirályok lassú repülése nyomában,
a hajósodor felkavaró hullámaiban, 
dombok szelíd árnyékaiban, 
városok letaposott utcácskáiban, 
kígyózik, mint bennem a félelem,
megpihen, majd újra a meredekre fut, 
hullámzik a vérem: izgatott tenger, 
tavaszillatot hoz a szél valahonnan, 
sós ízűt, tele a távolság könnyével;
ismerem, megfürdött az arcom benne,
s majdnem megfulladtam a magamétól.
Azóta biztosan tudom: egyszer megpihenek 
örök nyugalmat kínáló udvarodban.

Illatodban
Az illatodban halk zene szól.

Mielőtt
Mielőtt arcra bukom, még hozzád imádkozom.

Vénusz
Megálltam szemben veled,
s elállt a lélegzetem.
Úgy néztél rám,
mint amikor szárnyat bont
a szerelem.
Nem tudtam betelni veled, 
bársonyos bőröd világított, 
megkívántalak mint mindig,
ha újra látlak.
Néztelek, s hátat fordítottam
a múltnak, nem akartam
csak a tied lenni,
s érezni, ahogy megölelsz. 
Egyszer csak mindkettőnk 
arcát elfutotta a könny.
(Párizs, Louvre)

Türelem
Dobál a fájdalom,
s attól félek, elmerülök, 
mielőtt még arcodra találok.
Mert semmi se fontosabb,
mint megállni előtted,
s várni: rámragyog
a tekinteted.
Hát, ne bosszankodj,
ha olykor nem az vagyok, 
akinek látni szeretnél.

Egy pillanat
Várom az éjszakát,
amikor nyugtalan szívvel 
kémlelem a csöndet,
a vágy szárnysuhogását,
de csak a plafonon látom
a kimerevített mozdulatot, 
ahogyan kiléptél az időből,
s óvatosan visszanéztél
a vállad fölött,
pedig nem járt arra senki.
Mindig féltél, hogy itt maradsz
az én világomban,
ahol években mérik az időt, 
órákban a suttogást,
s ahol egyetlen pillanat elég
a meghaláshoz.
Félek az éjszakától,
amikor csak a plafonon látom
a kimerevített mozdulatot,
ahogyan kiléptél az időből,
s óvatosan visszanéztél
a vállad fölött.
Egyetlen pillanatra.

Elválás
Beleférek egyetlen könnycseppbe.

Küszöbön
Ma éjszaka küszöbömre feküdt a bánat.

Harminckettő
Amikor harminckettőt zúgatott az idő,
földig hajoltak a tölgyek,
s a madárröpték huzatos nyomában 
verdesett a tünékeny pillanat,
óriási robajjal
összerogytak az álmok,
s elátkoztam a krisztusi kort,
hogy mégis megéltem, most köszönöm.
Álmomból virradt rám
a te harminckettőd,
s részese lehettem
a megújuló csodának, 
érdemes volt megvárni
ezt a pillanatot,
amikor úgy nézel rám, mintha 
nem lennék több,
mint harminckettő.

Magamra maradtam
Tele van veled a város,
mégsem talállak.
Ablakszemek kíváncsiskodnak. 
Megteltem a tekinteteddel,
mégsem látlak.
Ostoba vagyok: beléd kapaszkodom,
akit kiszolgáltat a szerelem, 
arcodon, mint a szétfutó szeplők 
elömlik lassan a bánat.
Tenyeredbe gubancolódom: 
óvatos ujjakkal bogozod a csodát,
s mire reggel lesz –
groteszk metamorfózis –
a bohóc álarcán összefolyik
a festék.
Magamra maradtam.

Maradj még
Rám dermedt az éjszaka. 
Eltévedt az otthontalan vágy,
s most hiába faggatom az időt,
nincs több még lehet,
csak a már nem ünnepel.
Ne menj még!
Belevesztem bőröd igézetébe, 
ujjaid nyílt vallomásaiba,
szeretem szellemed
kereső gesztusait. 
Voltak percek,
amikor csak magamra gondoltam:
korhadt fába villám csapott,
s égett hangtalanul.
Maradj, ha még lehet!

Beúszik
Ülök egy hatalmas erdő közepén,
elkorhadt rönk az asztalom,
belekap a szellő a papírba, 
megragadná, s elvinne magával. 
Hallod, kiabál a kakukk?
Tele az erdő hangos jajgatással. 
Hazug, hazug, mondja a kakukk. 
Elmúlik minden, ami a földig ér,
s nincs több szó a világra,
csak ennyi: kakukk.
De talán mégsem.
A kakukk szava mellett
bőröd gyönyörű zenéje hallatszik,
s mozdulataid metaforikus csendjébe 
beúszik lassan az éjszaka.

Platon
Platon egyszer Academos kertjében sétált. Gondolataiba merült, de a maga számára is váratlanul megállt Aphrodité szobra előtt. Felemelte tekintetét az istennőre, s azt kérdezte: “Mondd, te mindent tudó, fellángolt-e már a szíved úgy, hogy a tested kimaradt a tűzből?”
Aphrodité bölcsen hallgatott, magában előszámlálta halhatatlan szerelmeit. Elevenen érezte most is, hogy sohasem élt meg szerelmet testi kötődés nélkül. Meglátott és megszeretett – ilyen is volt, de mindig valakinek a mosolya, a tekintete, a szavajárása, szellemének a mozdulatai. Mindig a testnek a rezdülései jutottak el a szívéhez, még akkor is, ha sohasem ölelte magához, akit megszeretett.
Aphrodité mosolygott Platon kérdésén, de néma maradt. A filozófus pedig kedvesére gondolt, aki csak a szellemét szereti, de a testére nem kíváncsi. Platonban most mégis szétterült az öröm.

Repülés
Zuhanó repülésben két éjszaka,
arcod, szemed, szád, szíved hiánya.
Halk zene a hangszórókból.
Kint emelkedik lassan a sötét,
megtelik fénnyel a szobám. 
Zuhanórepülésben két éjszaka,
arcod, szemed, szád, szíved tétova 
csendje virrasztott ma is velem.
Halk zene a hangszórókból –
benned a szöveg, bennem a dallam
keresi a menedéket.
S amikor csend lesz, kulcsoló kezeink
imára hajolnak.

Kiad egy madár
Bánatba burkolózom,
ha nem vagy velem. 
Elmentél, utánad sír
a tekintetem,
befüggönyözött arcom,
a képzeletem. 
Szavakban bujdokolok:
üldözött betyár.
Elrejt a bús rengeteg, 
kiad egy madár.
Fölibém száll, körözget,
azt mondja: aludj.
Világ fészkel a szememben:
eléred, ha futsz.

Bűnbánat
Nyarak múlnak észrevétlen,
arcunkat perzselő vágyban.
Öledben májusi orgona:
belebújnék a hajnali kiáltásba,
de nem lehet, mert álomba zuhantak
körben a fák, s hullámok hátán
ringatózol te is.
Virágnak virága –
idő szegével kínzatol,
keresztre feszítel ma is.
Virágot hoztam neked:
láthatatlan üzenetet,
bűnbánatom gazdag csokrát,
mert néha kételkedem,
de nem benned,
magamban nem hiszek.

Kudarc
Mielőtt még öledhez elérek 
bénává aláz a végzet.

Sírás I.
Áztatom magamat az esőben –
senki se látja a könnyeimet.

Távolság
Ha kinyújtanám a kezem, elérnélek –
pedig birodalmak húzódnak közöttünk.

Gyónás
Szeretnék vétkezni veled –
s aztán reggelig gyónnám bűneimet.

Virágok II.
El kell menni mégis, 
elszegődni szolgálónak
az álomtalanok városába, 
ahonnan nem érkezik hívás.
El kell futni innen,
ahol nincs visszhangja
se a szónak, se az ölelésnek,
csak a tücskök torokszorító 
cirpelése riogat.
Vagy mégis maradni kellene? 
Helyére rakni a téglákat, 
belekapaszkodni a pillanatba,
s elhinni, hogy van még esély 
összehordani a világot,
mert az éjszaka ablakaiba
nem ültet több virágot
a reménytelenség.

Felszárad
Elindultál.
Most még vissza nézhetsz, 
bűnbánóan meg is térhetsz,
de később virágba szökken benned
a hitetlenség.
Most még szenvedő arcod látod,
a hiány mélyülő árkait,
az egybefutó könnycseppeket. 
Aztán felszárad a fájdalom, 
megtanulsz újra nevetni,
s ha eléd vet egy óvatlan pillanat, 
megkérdezed: mi van veled,
s azt is megérted,
amit nem tudok elmondani.

Szívdobogás
A telefoncsörgésben is a te szíved dobog.

Felejtés
Lassan elporlad minden szavam.

Börtön
Foglya lettem önmagamnak.

Harc
Nincs egyetlen győzelem sem nélküled.

Szüret
Hol van már a könnyű ének,
a felhőtlen ragyogás,
amelyben megmártózni lehetett, 
amikor a homlokodat kerestem.
Most torkomba fullad a szó, 
görcsbe rándul a mozdulat, 
bukdácsolok a szőlőillatú 
koraőszi éjszakában,
s téged kereslek.
Hová futottál az időben? 
Lásd, én itt maradtam.
Az elnehezült fürtök helyett 
sós könnyeimet préselem.

Láttad volna
Láttad volna az arcomat!
Csukott szemhéjaim mögött 
magadra ismerhettél volna.
De nem láttad hullámzó testemet,
a kikényszerített vágyban fuldoklót,
a felnyársalt pillanatot,
amikor halálba zuhantam,
hogy neked megmaradjak.
Halott tenger lett az ölem –
arra vár, hogy büszke hajód 
kifusson a végtelen vizekre.

Készülődés
Távol még, de már egyre közelebb.

Kétségbeesés
Ki vagyok én? – kérdeztem magamtól,
amikor a mélység fölé hajoltam.
(Zabriskie Point, USA)

Kívánság
Nem akarok még meghalni, 
félelem, eressz el!

Nélküled II.
Amint elnémul a világ, megérkezel.

Önkritika
Ha nem látnám a mélységet alattam,
még büszke is lehetnék magamra.
(Grand Canyon, USA)

Önvizsgálat
Aki tükörbe néz, könnyen lelepleződik.

Realitás
Ma még minden lehet, de holnap arcra bukik
a képzelet.

Sírás II.
Kiszáradt tenger lett a szemem.

Ne mondd el
Ne mondd el senkinek
ezt a csodát. Este van, s én 
újra ott vagyok szép arcod 
holdudvarában.

Kamasz dalok
SZEMEDBEN
Szemedben megmártom magam, 
vívódásra, szédülésre.
Otthontalan álmaimban
megtalállak keseregve.
Lépéseim dallamában
egy-egy ütem még felsikolt, 
szépül az emlék biztosan.
Kézfogásunkban a világ, 
nevetésünkben a holnap, 
mosolyunkban nyíló virág.
Szemedben megmártom magam, 
vívódásra, szédülésre.
Otthontalan álmaimban
megtalállak keseregve.

MOST IS VESZÍTEK
Ó, milyen szép lett volna,
ha az álmok valóra válnak,
kezed fogva, dallal fogaink közt 
indulnánk a messzi világnak,
de helyette itt az üresség,
a csend minden percemen át 
élesen csikordul, veled már 
nem gyújthatok fényt, álmot.
Ó, milyen szép is lett volna,
ha vágyaidban tovább élek,
s nem kell tartanom tőle,
hogy elvesztem, el az egészet.

PALACK
Feszül bennem az elmondhatatlan 
fények árnyékok ingadoznak
napjaim határán s hirtelen 
öntudatra ébredve felszállnak
föl-föl a felhők fölé
ahol csak az ösztönök léteznek
s minden mozdulás az igazért
vagy az igaz ellen indul
föl a fények világába
ahol végtelen a magány
s hálót fonnak a gondolatok

BÚCSÚ
Amikor rád néztem, sírtál, éreztem,
hajad testemre csavarodik,
hangod szétpattanó emlék, zokogás.
Arcod leránt a földre, gyalázat,
hogy így állunk itt egymást tépve. 
Amikor búcsúra emeltem a kezem,
mögöttünk egy mozdony felsikoltott.
Megtört a mozdulat a levegőben. 
Sokszor mondok ostoba szavakat,
micsoda gyalázat, de kérlek, menj! 
Lábaid alatt megreccsen a hó.
Ó, vigyázz, itt a tavasz hamar,
s végtelen álmait beváltja az idő.
Fogd meg a kezem, érzed hidegét?
Nem a szél, nem a tél,
csak az üresség.

HÁZAK, ÉVEK
Ha beléphetnék megszokott perceitekbe
egy vasárnap délelőtt:
az utca fordulójánál megállnátok 
elnézve a házak fölött
a közönyös égboltot.
Ha sóhajotokban lehetnék:
kitárt karotok ívnyi mozdulatában,
az öröm suta perceiben,
a rettegés pózolt komolyságában, 
bámuló szemetek okos sugarában,
ha kacagásotokban lehetnék!

AZ ARCOD
Lehetőség vagy, régóta várt lehetőség,
hogy beléd oltsam önmagam,
szépülő életem arcodon lássam.
Ezt az éjszakát kerestem,
ezt a derűset, kart karba kényszerítőt,
az arcod, a szád, a kezed,
s szemeidben tengerek mozdulását.
Meg kell maradnod bennem!
Sokszor nem értem én se magam,
csak megyek az utcán,
a hátamon vízzé olvad az ingem,
rekedten ordítok egy dalt. 
Énekelni szeretnék!

JÁTÉK
Jókedvem jelzőin egyensúlyozok, 
hitetlen artista, betegek bohóca. 
Játszom a veszélyt, a bátorságot. 
Megmentem magam tizedszer,
sóhajt a tisztelt publikum,
zuhanást várt,
s csak izgalmat kapott.
Aztán, ha hazatérek, az új élet:
a csönd idegszálait szaggatom.
Új kínok, új erőfeszítések.
Szemben egy szikkadt kaktusz
és egy néma rádió.

INGATAGON
Homályos, rongyos utcák sátorában 
sohasem kerestelek,
szerelem.
Nem jártam érted az erdőt,
lugasát sohasem kutattam a
tavasznak.
Álmatlanul, kényszerű fáradtsággal
vártam, majd betoppansz hirtelen.
Hiába, nem tanultam meg a lélek 
csillag-változásait:
itt vagyok.
Nem tudok mit kezdeni magammal, 
kamasz szívem verdesi
mellkasom.
Jó lenne megállni, hajam borzolná
május bizalmas szele,
nevetnék.
Vége van ennek is, lassan vége. 
Hallgatom a rügyeket: 
dalolnak.

CSEND ZOKOG
hát itt vagyok fészket rak bennem
a keserűség fojtogatnám magam
de hasztalan nem az a baj hogy szomorú
vagyok hanem annak kell lennem
lakatlan pusztán repülnek az évek
nincs akibe beleütköznék elsiklanak 
mellettem égre merednek ujjaim
hidegül a szívem bemocskolódtak 
bennem a virágok mit érek én?
magamat olvasom naponta
ha meghallgat aki ráér kinevet 
bolond viaskodó mit akarsz? 
szeretni szeretni
s nem bolyongani minden éjszaka
hallgatni a csendet hogy zokog
fogd meg a kezem hideg nagyon
ezért vagyok itt állok hallgatag
a neon alatt csokrokat dobok az útra
s nem jön autó kihalt a város
bágyadtan lépdel az út előttem
aztán hát itt vagyok

VÁZLAT
Borzas boglyák között keresem
azt a kis festőnőt,
aki pasztell képeivel ámulatba ejtett.
Néha találkozom az utcán
régi mosolyával,
de mire felriadok: ő volna talán,
már eltűnik egy sarok mögött.
Csak ez a tavasz maradt,
amit emlékeimből felépíthetek,
s a gyönge dal az éjszakában
e város falainál andalogva,
a lehűtött vágy, hogy megfessem
azt a kis festőnőt,
aki könnyű szívvel elhagyott.

AZ UTCÁN
Ahogy előttem lépked, s látom, a férfiak 
mind megfordulnak utána,
csöpp mosolyában fénylik a messzeség;
néha csillogó szemébe nézhetek,
a világról beszélgethetek vele,
s annyi más, múló nappalok között
egy pillanatra még megdermedek,
hogy végül nem bírta, elhagyott.
Magamra maradtam, de élve benne.
Ez ma már elégtétel nekem,
csöndes vigasztaló kereső magamnak,
ha egy-egy napfényes délután
látom az utcán, s a férfiak
mind megfordulnak utána. 

KEREKEK, ÁLMOK
Kerekek, álmok, 
kerekek, álmok 
csattognak fölötted, 
nem menekülhetsz,
ha vágyak űznek,
hiába kerék,
hiába kerék,
nem segít az álom.
S ha megtalálom kibontott 
rejtekében eltűnt virágom,
ha felsikolt bennem konok 
játékaim néma hőse,
csak ha csendesen felkiáltok 
vágyakozva régi korok,
múlt évek tavasza, ősze 
után borongva, örökre
elpattan emlékeimben egy húr,
szép hangja el nem ért köröknek,
akkor nem segít sem ember bú,
sem állati félelem, szűkölés.
Kimondva legyek újra benned, 
halhatatlan fájdalom, szédülés, 
míg ajkaidról lassan lepereg 
néhány elfelejtett kedves szavam,
amit csókok előtt, csókok után 
mondtam, de ha bánt e harag,
szándékaidban évek múltán
felébred az igaz keserűség
vétett tetteid, napjaid miatt –
figyelj csak rám: 
Kerekek, álmok, 
kerekek, álmok 
csattognak fölötted, 
nem menekülhetsz,
ha vágyak űznek,
hiába kerék,
hiába beszéd,
nem segít az álom.

TE SEM VAGY...
Te sem vagy több másnál, 
lefelé robogó patak, 
tisztább csillagragyogásnál, 
elém pergő csendes szavak 
évnyi maradéka csupán.
Te sem vagy szebb másnál, 
fényesülő tavaszi rét,
tovább élő harmat lánynál,
halk hangod mégis elkísér
holdvilágnyi rejtett úton.
Te sem vagy jobb másnál,
de átlelkesült pillanat,
és szebb száz ember szavánál, 
hozzád bújna, aki hallgat. 
Viharodból semmit sem ért.
Fojtott hangú madár, 
szépen szálló az ég alatt,
és felsajog a hova már,
a meddig és a hol maradt 
körözve emlékek fölött?

MEDITÁCIÓ
ahogy telnek a nappalok úgy érzem
szinte észrevétlen
mozdulnak bennem az évek
alig voltam még gyerek gondtalan
most eltorzul arcomon a nevetés 
meghalnak bennem a madarak
szigorú nappalok bűnös éjszakák 
után vágyom a fényre hallgatag 
arcok közé szeretnék sírva menni
nem úgy hogy tennem kell amire soha
kényszer nélkül nem gondolok
törékeny álmaim kosarában cipelem
a semmit vigyázok össze ne törjön 
éjszakánként bejárom a várost kóbor 
kutya csatangol ennyire vízzé olvad
hátamon az ingem sötét utcákon
taposom szét cipőimet kimeredt
szemmel bámulom a csillagokat keresem 
amit elvesztettem azután sírok lépek
rám szólhatna rendőr követhetne száz 
madár magányos lépteim kopognak
ahogy telnek a nappalok évek

KÖNYÖRGÉS
Az a menekülés, csak az ne volna! 
Lezárt panaszaid feloldod,
és a csendes odaadásban 
vállamra hajtod megadón fejed.
Tudom, hogy szebb a vízesés, mint a folyó,
mert erejével félelmetesebb,
szebb a pillanat, mert csak egyszeri,
s vallomásaid csillogó üvegén
áttör a fény: az öröm.
Erős gát a megszokás, a félelem, s a hited 
perelve magát az én hitemmel
tudom, egyet akar, csak hát a bizalom,
a nyugtalan remegés vállaid ívén!
Nappalok, éjszakák morcos álmaiba 
betéved a könnyű madár, a zöld tollú,
s énekbe kezd, olyan romantikus, de tudod, 
nagy erő a kényszer, nem gondolni
nem lehet a világra, olyan ez, mint a népmesék 
gyönyörű születése.
Keserves a hiányod, s nem tudom, a tied valóban, 
vagy csak az álomi külvilág sírja vissza magát, 
vagy mert általad kötődik hozzám
legszorosabban, ami túl van a nappalok
percnyi lélegzetvételén.
Konokságod mennyire gyűlöltem eleinte,
azt a kamasz rándulást vállaidban,
azt a céltudatosságot mozdulataidban,
s most, hogy megszerettem, tudom,
ősi dallam ez közöttünk.

KINEVETETT TRAGÉDIA
Ha utánad lépek, ha feléd lépek, 
utamba állnak fekete hegyek,
ha verítékezve, napokig sárban, 
magamat végre ha kiástam,
utamba állnak az emberek:
nem tudom, így mi leszek, 
megyek, csak feléd megyek, 
lefogják kezem az emberek, 
félrelöknek, megtaposnak,
hajam ziláltan, szívem a kezemben,
már-már elérlek, ujjaim 
végigsimítanák a szádat,
s akkor újra jönnek a hegyek,
újra jönnek a fekete emberek,
aki futottam eddig érted,
megint az út elején, lázas fénnyel
a szememben, dühvel fogaim 
között támadok a messzeségnek.

Az álom vége
Egy nyugtalan éjszaka kivirágzott
bennem az álom.
Forgolódtam, kerestem nyugtatókat,
de nem jött a vágyott pillanat.
Aztán, mint aki szakadékba zuhan,
s elveszti a tegnapot meg a mát,
mert nincsen reménye, de szava se, 
vágytalan és lélegzettelen,
csak zuhan összezárult szárnyakkal,
vissza az időbe,
ahonnan csak egyszer indul el az ember,
úgy szűnt meg a világ s benne én.
Nem volt más, csak látomás, 
fénylő zene, puha tekintet,
szavak zenéje, pillantások igézete.
Elvitt magával az álom,
ahol nincsenek ráncba futó gondok,
se félelem, se remény,
mert minden a beteljesülés 
bódító szépségében ringatózik.
Szerettem volna magamnak,
de nem lehetett,
mert az életem nem volt méltó
a múlékony időhöz.
S egy reggelre 
elmaszatolódott az arca – 
megölte magát az álom.