szívszavak

A szerelem matematikája
Békesség
Bölcsődal
Kedvesmondóka
Édes párom
Négysoros
Leánydicsérő
Köd előttem
Álomversek
Álom ajtó
Esti színek
Éji dal
Altató
Kérdések hozzád
Vivaldi: C-dúr hegedűverseny
Éj Madár - páros vers
Csók a szélben
Mesélj a csendről
Az Acélhíd csodája
Kósza gondolatok
Mégsembúcsú
Felesleges szavak
A csend felé
Külön halunk meg
A csillagokon túl (A fák szerelme)
Mondd
Ostoba hitek
Mindig másra várunk
Álom és valóság
Egyszerű mese
Itt van...
Mindenem a tied
Sírvers

n[tartalomjegyzék]n[cimlap]n[lap tetejére]n

A szerelem matematikája amikor ujjaink összefonódnak Öt meg öt az tíz. Tíz meg tíz az húsz. Húsz az meg - EGY [lap tetejére] Békesség hajaddal betakarni arcomat szemeddel betakarni szememet ajkaddal betakarni ajkamat testeddel betakarni testemet léptemmel követni léptedet fényemmel táplálni életed szívemmel éltetni szívedet kezembe kulcsolni kezedet [lap tetejére] Bölcsődal Ringass, bölcső, ringass el puha párna, altass el sötét éjjel, feledj el tündérálom, vigyél el. Karjaidban megpihenni szemed tükrén bölcsnek lenni adni, kapni, elfogadni csillagokkal elszaladni. [lap tetejére] Kedvesmondóka Tündérfények rejtekébe kedvesemnek szép szemébe belebújtam tündérágon ringatóztam éjvirágon. [lap tetejére] Édes párom Édes párom, gyöngyvirágom! Kedves orcád, hogyha látom, Szívem örül, lelkem derül, Ajkaimra mosoly kerül. [lap tetejére] Négysoros Születnek bolygók, csillagok, Elmúlnak éjek, nappalok, De te örök vagy nekem, Álombéli forró szerelem! [lap tetejére] Leánydicsérő Szép asszonynak szép a lánya, Álmélkodik mind, ki látja. Szőke haján, kék szemében A napsugár tükör lészen. Mosolyával szívet hódít, Szenvedőket mind meggyógyít. Ékes szellem, sudár termet, Isten sem teremtett szebbet! [lap tetejére] Köd előttem Köd előttem, köd utánam, Háromcsúcsú hegyen jártam. Találkoztam tündérekkel, Ékes szemű ledérekkel. Köd előttem, köd utánam, Tengermélyét mind bejártam. Kagyló Király országában Sok-sok kincsre rátaláltam. Köd előttem, köd utánam, A világot körbejártam. Találkoztam emberekkel, Szívhez szóló szerelemmel. Köd utánam, fény előttem, Vándorlásom végét vettem. Rád köszöntem, melléd ültem, Tőled többé el nem mentem. 2010. április 9. [lap tetejére] Álomversek 1. álom ágon nyárvirágon szellő pihen lepke szárnyon Álomágak elaludtak álomlombok hozzábújtak álommadár szemét csukja álomélet kezünk fogja. 2. Álommadár ágra száll álomének rám talál álomvirág szirmát bontja hűs pataknál szomját oltja. Álomrétek táncra kelnek álomfelhők énekelnek álomvölgyek kaput nyitnak álomszavak Téged hívnak. [lap tetejére] Álom ajtó Álom ajtó, álom ablak, éjjel-nappal nyitva hagylak. Álom tündér álom szárnyon éjjel-nappal, ó, úgy várom! Álom szemmel, álom füllel álom hangra szívem figyel: Mikor jön már, kire várok, mikor szűnnek meg az álmok, mikor lesz a mese való, mondd meg nékem, Álom ajtó! 2008. július 9. [lap tetejére] Esti színek Közel az est - csend világa ébredezik éj virága bontogatja szép szirmait elbocsátá jó illatit. Nap hatalmát árnyék győzi fény melegét moha őrzi elpihen a vándor szellő fejét hajtja erdő, mező. Kelő holddal álom ébred nyújtsd ki kezed, mind eléred! tied lesz az égi lámpás bársonypuha éji szállás. Fák tövében, patak partján őszi avar meleg halmán álmodj, Kedves, álmodj szépet Erdőtündér járjon Véled. [lap tetejére] Éji dal Leszállt az éj, a világ csendbe öltözött, csak Isten nem alszik, figyel a csillagok között. Őrzi álmodat, hogy messze fussanak az ártó szellemek, s ne bántsák tiszta lelkedet. Leszállt az éj, aludj hát, kedvesem! Isten vigyázza álmodat, s betakar védő kezem. 2010. április 9. [lap tetejére] Altató Tente, baba, tente itt van már az este kicsi szemed olyan álmos alszik már az egész város minden csendben elpihent csillagos ég mit üzent? aludj, kedves, aludj szépen anyukád van csak már ébren őrzi álmod, szép virágod Tündérország itt van! Látod? menjünk együtt be a Fényre, sétálgassunk kéz a kézbe beszélgessünk tündérekkel töltekezzünk szeretettel ha majd éjnek vége lészen reggel kelve legyünk készen elmesélni a világnak, Bodrinak, s a kiscicánknak, merre jártunk most az éjjel táncoltunk a Tündérfénnyel lelkünk örült, szívünk szeret add hát, világ, add a kezed! nemsokára itt az éjjel vándorolunk Élet-fénnyel. Gyertek velünk Álomvárba Álomtündér kastélyába! aludj, kedves, aludj szépen álmod őrzi csendes léptem aludj, kedves, aludj... aludj, kedves... aludj... [lap tetejére] Kérdések hozzád mit mond a szem a szemnek? az ajkak, mondd, mit üzennek? a kéz, ha kézre lel, mondd, nekünk mit felel? mit mond a szív, ha néked dobban, mit mond a láng, mi érted lobban? mit mondok én, ha kérdezel, mit mond a karom, ha átölel? s mit mondasz te, kedvesem? ha kérdezlek, ugye nem játszol velem? ugye szíved az, mi szól áloméneken, s ő mondja a szót, mi Mennyország nekem: Szeretlek, életem! [lap tetejére] Vivaldi: C-dúr hegedűverseny Op8 No12 - largo Re-Tao Itt vagyok... eljöttem hozzád, kedvesem hogy ami eddig két út volt mostantól egy legyen ha Te is akarod fogd meg kezem s induljunk el tegyünk sok-sok lépést együtt egymásért, gyönyörűségünkre járjunk az utcán komolyan kergetőzzünk, mint a gyerekek mosolyogj rám, kedvesem amíg én dalolok gyere ide hozzám s fuss el, hogy újra ide jöhess tárd ki karod add nekem illatod... menjünk a konyhába tegyük a dolgunkat és a kertben hajladozzunk a virágokkal s ha este lesz fésüld meg éj-hajad és menjünk aludni szépeket álmodni érintsük egymást hogy legyen folytatás azután tágas ruhákban járj emeld szép fejed büszkén mosolyogj titkokat tudóan boldogságba feledkezve simogasd Őt - magad s engem is... s ha letelt az idő és eljön hozzánk Ő öleld magadhoz ha sír, énekelj neki ősi dalokat a holdról és a szabadságról hogy nevessen hogy csendes álma legyen és neked is... fogd kis kezét tápláld szent testeddel sétálj vele, kergetőzz mint egykor velem mesélj neki tündérmeséket hogy mindig nevessen hogy csendes álma legyen és neked is kedvesem... majd engedd el mert szárnyai nőnek s repülni szeretne mellettünk, mellőlünk ki a világba hol hite szerint szárnyas tündérek élnek s ha tollát szegik és visszatér mesélj neki szépet tündérmeséket hogy nevessen hogy csendes álma legyen és neked is kedvesem... s ha majd végleg elrepül fogd meg kezem mint régen, a kezdetekben - lásd, a hegedűt is leteszem - nézzünk kicsit hátra s messze előre s ha már hajlott is a hátunk ha nehéz is a lépés nem baj csak fogd kezem úgy minden könnyebb az ismerős-ismeretlen is mi előttünk, messze van... fogd meg kezem és menjünk mert hívnak a többiek túl a földi homályon ugye, hallod a hangjukat kedvesem?... lassan elfogy az út megérkezünk látod, kéz a kézben nem is volt ez olyan nehéz el se fáradtunk s még a cipőnk sem kopott el kedvesem... már csak egy kicsit kell mennünk s ha valaki - ki itt marad - nézne minket nem látna semmi különöset csupán két árny-alakot kik néha szétválnak néha egyek lesznek kik lassan párába vesznek majd elnyeli őket a homály. A költemény meghallgatható, illetve letölthető Kajati István előadásában. A zenei aláfestés Vivaldi ugyanezen című műve alapján készült. [lap tetejére] Éj Madár - páros vers Éj Madár-kérlelő Szállj le rám, Éj Madár csillagruhád körbe jár hold-koronád, bársony szemed hozd el hozzám szerelmemet. Hozd el hamar! ó, úgy várom! vándorutam régtől járom keresem őt országokon erdőn-mezőn akácsoron keresem őt - édes párom - mindhiába, nem találom. Szállj le rám, Éj Madár sötét zafír szemhatár vigyél messze, föld kerekre hol a madár sose jár. Hátha ott van, hátha másutt kérdezzük, ki mindent látott - útmutatás, öröm-csokor Éjnek ajkán szelíd mosoly. Vigyél messze, nem fáradok magam immár nem járhatok utam veszett, merre-merre? hol lelek a kedvesemre? Mért mosolyogsz, Éji Álmom? látsz valamit, s én nem látom? látsz valakit?, szerelmemet? vajon ő is engem szeret? Szállj le rám, Éj Madár, vezess hozzá, tudom - vár én is várom, hogy meglátom - biztos kedves, biztos bájos, olyan, mint te, Éj Madár. Szállj le rám... Szállj le rám... Szállj le rám... Éj Madár-ígérő Itt vagyok! itt vagyok! bársonyon ragyogok huncut szemem csillagpár fényes ajkam csókra vár. Reád szállok, betakarlak, szerelmemmel elaltatlak veled megyek veled leszek vándorúton, fa tövében el-nem-hagyó társad leszek. hűség-párod - majd meglátod! - fürge lábunk gyorsan jár. Megígérem, meg is teszem! tarisznyádból cipót eszem megígértem - majd meglátod! - szerelmedet megtalálod! Reád szállok, betakarlak, édes mézzel jól tartalak erőt adok, mosolyt, reményt, vándorbotot, görcsöst, keményt. Messze viszlek, messze megyünk, hegyen-völgyön által kelünk, vad tengeren elhajózunk, habjaiban megmártózunk. Utunk célja titkos sziget Mindent Látó elénk siet bölcs szemében öröm-mosoly jó szívében csoda-csokor. Csupa jó hír, csupa csoda szerelmedet eléd hozza fogod hinni, fogod - nem, hiteti a szerelem. Nézd, már itt van szíved vágya: én vagyok az, kire várva eget jártál, földre szálltál madárszárnyon éjben jártál. Én vagyok az, akit szeretsz én vagyok az, aki szeret, én vagyok, ki hozzád száll én vagyok a titokzatos, édes ajkú Éj Madár. 2006. november 1. [lap tetejére] Csók a szélben ott álltunk hajunkat kósza szél borzolta énfele, tefele, százfele - csak öleltük egymást a szélben ajkadat kerestem s elértem egyszer, százszor, végtelenszer - s amikor arcommal arcodhoz értem, szellőcsókot kaptam a rohanó szélben [lap tetejére] Mesélj a csendről Bennem üvöltés van és félelem, mesélj a csendről, Kedvesem. Milyen az: hallani, ha nincs semmi hang, milyen az, mikor az ordítás a semmibe zuhan? milyen a békesség, az öröm, milyen, ha valaki azt mondja: "Köszönöm!"? Milyen vagy Te, s milyen az életed? valóban fény van a felhők felett? Bennem üvöltés van és félelem, mesélj a csendről, Kedvesem. Milyen az, mikor a Harag lehajtja fejét, s a Bocsánat fényre jön, elhagyva rejtekét? Milyen az, ha én is lehajtom fejem, mert rám szakadt a világ, megölt a küzdelem? s amikor meleg kéz simogat, nem csizmás láb tiporja valóvá álmomat - milyen az?... Bennem üvöltés van és félelem, mesélj a csendről, Kedvesem. Milyen a mosoly, milyen a nevetés, milyen az, mikor mindez sohasem kevés? Milyen, ha elém jön a Vég, ha elfogyott az Élet, s mindenből elég? milyen lesz ott, mire azt mondtad: Haza túl a Tündérkapun, az lesz a Tündérek otthona? csend lesz ott, s hangtalan szavak? lesz-e sok, őrült, táncos pillanat? - Veled s meddig tart ott az életünk? - Kedvesem, oda mikor megyünk? Mesélj a csendről, Kedvesem, mert bennem üvöltés van és félelem. Mesélj, még itt a földön! - de ne szólj!, hallom úgy is én, csak maradj itt velem, s gyere felém védj meg, mert gyermek vagyok takarj be éj hajaddal, add nekem illatod... add nekem magad, s én odaadom életem - Akkor az üvöltés csenddé válik és békévé a félelem. Mesélj a csendről, Kedvesem, mert bennem üvöltés van és félelem. [lap tetejére] Az Acélhíd csodája Tündérkerti séták Amikor kint járunk a világban, messze a Tündérkerttől, gyakran megesik, hogy a porba omlunk és úgy érezzük, hogy nincs tovább. Akkor elfelejtkezünk mindenről és mindenkiről, még a Kertről is. Holott csak vissza kellene térni a Kertbe vezető végtelen számú ösvények egyikére, amelyek behálózzák az egész világot éppen azért, hogy aki keres, az találjon és aki már talált, de elvesztette a kincseit, újra megtalálja. Aki egyszer már járt a Kertben, hiába él kint a világban, más ember lett, mert a Tündérkert csodái átalakították, elvarázsolták, s ami a legfontosabb: lelke mélyén felépítették a saját Acélhídját, amely minden helyzetben megvéd a végső lezuhanástól. Ha úgy érezzük, minden elveszett, akkor még mindig ott van a lelkünk Hídja, amelyen járni tudunk, s amely soha nem szakad le. A Híd megtart bennünket addig, amíg a világ ködébe szürkült szemünk újra rátalál a Kertbe vezető ösvények egyikére. Az Acélhíd remény és bizonyosság is egyben. Amikor néhány éve rátaláltam a Tündérkertre, bementem, majd visszatértem a világba, leírtam a Híd himnuszát, hogy olvassa mindenki és higgyen. Túl életen, túl halálon a szerelmet megtalálom s benne Téged, Kedves, ki most még csak álom, de való lesz egyszer, tudom! érzem! látom! az nem lehet, hogy ne így legyen! mert szeretlek végtelen' jobban, mint életem, s ez végtelen isteni erő, mi győz mindenen győz életen s győz vad halálon! Amikor eszembe jut ez a régi vers, gondolatban meghajtom a fejem az Első Tündérek előtt, akik lelkük lángjával felépítették a Kertet, hogy menedéket adjanak minden megfáradt embernek a világon. Kérdezzétek a virágokat, ők mesélnek majd a Tündérkertről. Kérdezzétek a madarakat, ők jártak ott és ittak az Élet Vizéből a Csend-sarokban. És kérdezzétek azokat az embereket, akiknek bár fáradtak a lépteik, de a szemük mosolyog. Bárkit kérdeztek közülük, megfelel nektek. További sétákat tehetünk a Tündérkertben itt és itt, a Tündérkerti séták fejezet alatt. [lap tetejére] Kósza gondolatok Lehet, hogy fény leszel, lehet, hogy üstökös, vagy múló álom, mint az őszi esték: borongós, ködös. Lehet, hogy csend leszel és béke, s szerelemért szerelmet adsz cserébe lehet, hogy vad rohanás, perzselő láng, mi feléget mindent, ha egekre hág... Vagy csak képzelet, mit táplál a hit, remény és szeretet - lehet, hogy minden, lehet, hogy semmi a dolgunk talán egymásért tenni mindent, mit tudunk, míg egybeér utunk, s való lesz mindaz, miről most csak álmodunk. 2007. június 15. [lap tetejére] Mégsembúcsú Amikor az angyalok a földre szállnak és körülöttünk járnak észrevétlen, olyanok, mint az emberek s tán közülük sokat ismerek, mégsem látom fényüket csak későn, amikor a búcsúszavaknak van ideje s a gyengéd ölelésnek, mert nem biztos, hogy lesz másnap, nem biztos, hogy lesz öröm, sóhaj, kiáltás nem biztos, hogy lesz folytatás - pedig érzem a meleged, az illatod, kapkodó lélegzeted, s újra látom a már-már feledett álomképeket... csak állunk átölelve egymást, várva, hogy valaki szóljon, adjon folytatást, amit mindketten akarunk s amikor arcom arcodhoz simul, és tétován mozdul kezem, eszembe jut, amit tudtunk eddig is: nincs búcsú, nem is lesz soha! nincs Te és nincs én, hiszen már a kezdet kezdetén odaadtam mindenem Neked s Te elém tetted életed és azóta is csak adunk, mert tudd meg, Kedvesem: mi kezdettől egyek vagyunk! [lap tetejére] Felesleges szavak a szó felesleges, mert olyankor, ha szólni akarunk, az ember csak szavakat keres és nem talál, mert a békesség szótlan, időtlen, kifejezhetetlen... a békesség a te meleged, a te mozdulatlanságod a te komolyságod, a te mosolyod a te álmaid - a békesség te vagy és én és mi és a szemeink és mi és a láthatatlan mozdulataink és mi és a hajunk illata mi és amikor megyünk valahova egymás mellett szótlanul és nem is megyünk, hanem táncolunk, mert a szótlanság boldogság öröm, teljesség, hiszen te tudod hiszen én tudom már kezdettől fogva mert így rendeltetett s ez jó jó a mosoly jó a nembeszéd jó a világ jó Te... [lap tetejére] A csend felé mindenki elment ... ma már erre a madár se jár üres a táj, csak a csend üzen, a halk levelek, a némán suhanó életek s egy elfelejtett sóhaj melyet senki se hall az átvirrasztott éjszakák illata elhoz téged is haza onnan, hol nincs semmi sem, hol senki se vár s üres minden, mert ott még a madár se jár... [lap tetejére] Külön halunk meg igen külön halunk meg itt a földön mások sírnak majd minden ránk dobott rögön s mások odébb rúgják, mit magunk után hagyunk és lesznek, kik értik: bár külön éltünk, s külön halunk, van egy hely, ami örök ahol Te is én is találkozunk [lap tetejére] A csillagokon túl (A fák szerelme) A csillagokon túl, mondd, mi van, kedvesem? Létezik ott szerelem, mint a miénk, végtelen? Vagy csak fénytelen űr, mint szétszakadt szívek, kereső szemek, múló életek? - menjünk el oda veled! gyújtsunk lámpát, gyúrjunk fénylő anyagot vessük el a Reményt, szórjunk el sok szép magot, és öntözzük könnyeinkkel, hogy hamar nőjenek, hogy a keresők fényre leljenek a friss hajtások között, hogy újra lássanak a sötét csillagok mögött, mert megszűnik az éj, ha elmegyek veled, Kedvesem, Fényem, Éltető Életem... Mi leszünk a mag, nyakig bújunk a sötétbe, gyökeret eresztünk a kegyetlen nemlétbe, felnövünk, nagyra, kevélyre, és lesznek leveleink s virágaink, fényből szőtt örök álmaink, és odaadjuk azt mindenkinek, mert megtartani nem lehet, hisz az nekik rendeltetett, mind, ki a csillagokon túl lakik s ki oda jött, mert szenvedett - mint, mi, kedvesem... két fa, kinek ága összeér, köztük mégis fényévnyi a tér, mert mozdulni nem lehet, csak szeretni messziről, s pergetni magányosan a múló perceket. [lap tetejére] Mondd Mondd, miért űz a szenvedély? miért hisszük, hogy még mindig van esély? miért marcangol a vágy, miért erőtlen a test? és álom helyett a lélek miért csak képeket fest?! S ha mozdulunk, miért fáj annyira?... miért nem lépünk? és megyünk már végre haza?! Mondd, hogy egyszer a remény valósággá válik Isten, vagy bárki más ad erőt, hogy kitépjük szívünket, s egymásnak adva virágokkal ékítsük a lélek-temetőt és sétáljunk a virágok között és megpihenjünk és aludjunk és álmodjunk - valóságot, hogy felébredve téged érintelek s a bűvös szó: Szeretlek, értelmet nyer, mert akkor könnyű lesz minden, nevetni boldogan, szállni a világok fölött... Téged érinteni - nem a nyirkos gyilkos sötét ködöt [lap tetejére] Ostoba hitek Azt hittem, vége - hittem, hogy a nyomorult évekért cserébe feledést adsz hittem, hogy ez lesz a béke éve a nemrádgondolásé a nemvágyé a semmié - engedj el, Mindenem, mert fáradt vagyok ne fogd kezem mert kezedtől jéggé fagyok - nincs enyhülés nincs csend nem vagy nekem s tán már nem is leszel - itt - Életem - azt hittem, soha nem jön vissza mi volt ki volt Te - azt hittem... - ostoba hit! ostoba én - hittem a lehetetlent hittem, hogy feledhetem a Végtelent - Téged áldásos kísérlet átkos élet... nem akarom, hogy visszajöjj! várom, hogy visszajöjj... várok egy árnyat várok egy hangot várok egy táncot egy Életet várok egy... Téged - ostoba én - remény? mindennapok és a semmi amit mindennap kapok gazdagon bőséggel már tele a kamra vele és a ház is már semmi sem hiányzik - csak Te hiába harcolok - csak Te hiába fogyasztom a végtelent - csak Te csak Te Aludjunk, Kedvesem add kezed, s zárd le voltszemem őrködj álmaim felett vedd el, mim volt, az életet és add másnak - vagy vissza nekem s akkor újra mozdul holtkezem - Feléd és ágyam mellett nem lesz más csak Te meg én [lap tetejére] Mindig másra várunk Mindig másra várunk, mindig mást kívánunk, néha hallgatunk, néha őszintének látszunk elmondunk mindent elmondunk keveset valami köztünk van, börtönbe zárja az életet az enyémet az enyémbe, a tiedet a tiédbe hiába akarunk, valami fogva tart a szív hiába fájt, az ész hiába akart, makacsul, egy életen át álmodjuk, idézzük, utána megyünk, taposva az út porát - utána mennénk, ha tudnánk, ki az ha mernénk megtenni a lépést az Ismeretlen felé, aki az élet nekünk akiről álmodik könnyes szemünk - mindig másról, mint aki van a föld nem elég, nekünk kell az ég! mert aki a miénk, az nem itt lakik, léptei nem hallhatók hangja az angyaloké - ugye, hallottad a keserű percekben te is? nekünk az ég kell, mert ott van ő a tiéd s az enyém ott vannak a mások, kikre várunk kiket te is s én is látok, ha rámborúl az átok és halni akarok - elmenni hozzá, mert lakni ott akarok, ahol az angyalok, ahol ő lakik, ahol az élet örök, a napfény sötétre nem változik s te is ott akarsz lakni vele, a te angyaloddal szemébe nézni ölelni szerelmes karokkal arcát eltakarni soha nem engedni másnak mert ő a tiéd! - ő a másik, akire vársz s bár még nem tudod, milyen, de érzed: ő a szépek szépe a Hang, a Mozdulat, az Öröm, a Vigasztalás, a Szerelem, az Élet, a Minden Neked ő - te vagy keresed magad öröktől örökké a földön, az égben, a szívben, a reményben - bennem, magadban - nem találod én sem találom messze van mind a két másik, akikre várunk őrülten messze őrülten reménytelenül őrülten... bolyongunk a világban s közben másra várunk, egymásnak ütközünk hisszük, hogy mi vagyunk az a más, aztán rájövünk, hogy a más - az más bántjuk egymást, mert akarjuk, hogy a másaink mi legyünk! de nem lehet, mert a Törvény kimondta: a más - az más! s addig nincs nyugvás, amíg meg nem találjuk - örök harc véges élet de majd fent, ahol ott vannak ők, majd ha oda megyünk, megtaláljuk a mást, a miénket - és mondom néked: Meglásd, ott fent az Utak egymásba érnek s ha keresem az enyémet, feléd megyek és te felém, kutatva az Életed s egyszer csak, mikor az Utak össze érnek, meglátsz két szemet, mosolyt, öröméneket, kéket, mert ott várok rád, s megtalálva, szemedbe nézek elrejtem magam hajad erdejében kapaszkodom karod erejében, mert erős vagy erős leszel mesélni fogok, bár nem kérdezel, elmesélek mindent a keresést, a fájást, a szenvedést, s a meg nem találást és te mosolyogni fogsz, mert történeted az enyém és lassan álomba ringat suttogó ajkad Isten közelében, a felhők rejtekén. 2006. november. 25. [lap tetejére] Álom és valóság az álom betakar a valóság kitakar az álom melegít a valóság hidegít az álom idebent a valóság odakint az álom megérint a valóság rám suhint az álom táncoló a valóság vánszorgó az álom meleg fény a valóság: nincs remény az álom kedves arc a valóság csak kudarc az álom ölelés a valóság - oly kevés az álom valóság Veled [lap tetejére] Egyszerű mese hol volt, hol nem volt itt volt, ott nem volt itt nincs, ott van Törvény napok élet [lap tetejére] Itt van... Szeretem a magányt, a csendet. Akkor jönnek a képek, a gondolatok s azokból a szavak: a csodák kis tükrei. Néha fényesen ragyognak a belső fényben, néha elhomályosítja őket a világ. De mindig papírra kerülnek, mert az a dolguk. Megjelenni, szerteszóródni az emberek között, vigasztalást, örömöt adni, utat mutatni annak, aki rájuk tekint. Sokszor próbáltam elmondani mindezt a körülöttem élőknek: csendre van szükségem. Nem értették, mert nekik nem volt szükségük rá. Bár váltig állították, de nem szerették a magányt. Féltek tőle, csak egymás társaságában érezték jól magukat. Csak akkor voltak biztonságban, ha körülvették egymással magukat. És beszélek folyamatosan, mindenfélét, csakhogy ne legyen csend, mert a csend öl, a csendben elindulnak a gondolatok. Olyanok, amelyekről nem akartak tudni, de tudták, hogy bennük vannak kiirthatatlanul, örökre. Ha csendben maradtak, a belső hangok szóltak hozzájuk. S ez nem volt jó, ezért, ha csak tehették, beszélgettek. Velem is. Kérdéseket tettek fel, válaszokat vártak, vagy csak közöltek valamit. Mindig. Hiába kértem őket, hogy hagyjanak egy kicsit magamra, mert szükségem van csendre. El sem tudták képzelni, hogy lehet egy embernek ilyesmire szüksége. Hiszen ők félnek tőle. Néha igyekeztem egyedül maradni, elvonulni a szobámba, hogy gondolkodjam, hogy elmenjek kicsit innen, oda, ahova a szív vágyik, ahol béke van és nyugalom. Ahol szintén emberek élnek, azok, akik csak az álmaimban léteznek. Látni őket, beszélni velük hangtalan szavakkal, érinteni őket teljességgel. Élni egy másik életet még itt, azt az életet, ami majd lesz ott. Az ajtót mindig becsuktam, jelezve, hogy hagyjanak magamra, de újra és újra kinyílt, és kérdések voltak, válaszokat vártak. Az évek elsuhantak felettük is, felettem is. Telve beszéddel, hangokkal, zajokkal, elvetélt kísérletekkel. Elfáradtam a kilátástalan harcban, de éltetett az ott, ahova néha most is elmentem pillantásokat, simogatásokat adni és kapni. Elmentem és visszajöttem, mert valami mindig visszahozott. Lehet, hogy a remény, hátha vére megértik, miért kell a csend. S amikor egy-egy kirándulás után visszatértem ide, mindig leírtam a színeket és az illatokat. Így történt ez nemrég is, amikor írás közben ismét nyílt az ajtó. A papírról fel sem nézve kétségbeesett ingerültséggel kiáltottam hátra: - Hagyjatok már békén! Szeretném befejezni... - lassan hátrafordultam. Az ajtóban Yong állt és mosolygott; az ő félmosolyával. - az életet... itt van... - Felálltam. Yong felém nyújtotta a kezét. Odamentem hozzá és kéz a kézben kisétáltunk az ajtón. * * * Az asztalra borulva találtak rá nem sokkal később. Valamit írt, de már nem tudta befejezni. Nem igazán értették a félbemaradt mondatot; olyan búcsúlevél-félének tűnt. S különösképpen az utolsó két szó volt furcsa: itt van... Ösztönösen körülnéztek, de senkit nem láttak a szobában. Majd megvizsgálták a bejárati ajtót is. Kulcsra volt zárva. [lap tetejére] Mindenem a tiéd Amikor elmentél, azt ígérted, hogy hamar visszajössz. Tudom, a tenger változékony, néha gonosz - akár az élet. Azt is mondtad, hogy csak ide, a túlsó partra hajózol, hogy megkeresd a királyságomat. Azóta minden nap kijövök ide, a partra, és várlak. Nem öregszem, egykorú vagyok a homokkal és a sziklákkal, akik reggelente köszönnek, meghajtva súlyos fejüket. Azután beszélgetek velük, de néha nem is hallom, amit mondanak, mert ahogy a láthatárt nézem, téged hallgatlak. A hangod bennem él, mint ahogy te magad is. A sziklák szívesen beszélgetnek, mert sok mindent láttak, hallottak, s olyanok, mint az emberek: nem szeretik magukban tartani, amit tudnak. Egymásnak és a hullámoknak már mindent elmondtak, s egyre ritkábban érkezik hír a távolból, egyre ritkábban vetődik partra egy-egy hajó, hogy kitegye sokat látott, fáradt utasait, akik - csak úgy maguknak, néha egymásnak - ismételgetik az átélt örömöket és kalandokat. Ilyenkor a sziklák nagyon figyelnek, hogy egyetlen szót se szalasszanak el a csodás történetekből. Amikor a legöregebb szikla megkért, hogy én is meséljem el a történetemet, megsimogattam szélbarázdált vállát, leültem a felém nyújtott tenyerébe, és azt mondtam neki: - Minden nap eljövök ide, mert elment, akit szerettem. Itt szállt hajóra, s ide kell visszatérjen. Régen volt... Nem akartam, hogy elmenjen. Boldogok voltunk, de ő többet akart - nekem. Hiába mondtam, hogy ami van: mi ketten, az elég, a több csak elrontja a szépet. Mégis többet akart - szerelemből, féltésből, hálából. - Te olyan szép vagy, hogy nem lehetsz erről a világról való! - ismételgette, amikor odaadtam neki mindenemet és a karjaimban tartottam. - Meg kell találnom a hazádat és elhoznom ide, hogy benne élj és soha el ne menj tőlem. Te királynő vagy, s amíg messze a hazád, elvihet a vágy. Megkeresem a királyságodat, magammal hozom, hogy benne lakjál velem. Hiába volt minden szó, könyörgés, ígéret. Az életénél is jobban szeretett, mégsem hitt nekem, s a félelem sötétbe borította a lelkét - azért, mert az életénél is jobban szeretett! Amikor kifogytam a szóból, magamra öltöttem azt a kék fátylat, amelyben minden nap ide jövök, és elé járultam. Ezt szerette a legjobban, mert a könnyed takarása többet sejtetett a szerelmünk gyönyöreiből, mint a meztelenségem. A lélek fegyvere nem fogott rajta, ezért a test fegyverével akartam maradásra bírni. Lassan odaléptem hozzá, felé nyújtottam a kezemet, s ő a csókjaival illette. Azután becsuktam a szemem, hátravetettem a fejemet és vártam a beteljesülést. Hallottam gyorsuló lélegzetét, éreztem testének illatát, s a leheletnyi szellőt, ahogy hozzám lépett. Megcsókolta a szemeimet, az ajkamat és a kebleimet a selyemköntös alatt. Azután csak nézett, mintha nem hinne a szemének, hogy létezik ilyen szépség, ekkora vágy. Átölelt, és én is átöleltem. Érezte testem hajlatait, amelyek már majdnem az övék voltak, de a könnyű selyem még elválasztott minket egymástól. Simogatta a fátylat, mintha ez is a bőröm volna, becézgette, beszívta illatát, mely elkeveredett szerelmem egyre erősebb illatával. De nemcsak a fátylat szerette, hanem a fátyol alól áttűnő kis nadrágocskámat is, amely sejtelmesen takarta a Titkok Kapuját, s többet mutatott képzeletének, mintha nem lett volna rajtam. Tudta, hogy ez sem akadály, csak játék, mert leveheti, félre dobhatja, s hogy én újra felveszem, hogy ő újra levehesse. Szerette a vetkőztetés rituáléját, lassan, kedvesen áldozott neki, mert az nekem is jó volt. A hátát simogattam. Ő felemelte a selymet, lehúzta rólam, leejtette a földre. Kissé hátra lépett és nézte az arcomat, a kebleimet, a csípőmet és a combjaimat, melyek a legszebbet, a legédesebbet rejtik, amit már alig takart el a titkok kicsiny selyme. És láttam a vágyát felhatalmasodni, és éreztem az én vágyamat tűzzé válni, s már nyúltam is az egyetlen után, ami köztünk áll, de ő megállított: - Majd én, kedves! - Letérdelt, megcsókolta az ölemet a nadrágocskán keresztül, arcát rátette a merészen domborodó szerelemerdőre, hogy érezze vérem türelmetlen lüktetését, majd elvette az utolsó akadályt is, ami köztünk volt. Ölelkezve álltunk, majd elkezdtünk játszani - először a szavakkal, utána a testünkkel. Válaszaimra csókkal illette az ajándékaimat, s én reszkettem, egyre jobban, egyre nagyobb akarattal. Ő pedig azt kérdezte: - Mit adsz nekem, kedvesem? - Mit kérsz tőlem, kedvesem? - feleltem mosolyogva. - Nekem adod-e a hajadat, hogy elbújva benne ismét gyermek lehessek? - A tiéd, kedvesem. - Nekem adod-e a homlokodat, hogy rátekintve leboruljak előtted? - A tiéd, kedvesem. - Nekem adod-e a szemedet, hogy gyönyörködjem tiszta lelkedben, ha bele nézek? - A tiéd, kedvesem. - Nekem adod-e az ajkadat, hogy mindig érezzem a bensőd ízét, ha megcsókollak? - A tiéd, kedvesem. - Nekem adod-e kezedet, hogy megsimogassam velük az arcomat? - A tiéd, kedvesem. - Nekem adod-e a kebleidet, hogy békén elpihenjek, ha rájuk hajtom fejem? - A tiéd, kedvesem. - Nekem adod-e a Titkok Erdejét és a Tündérkaput, hogy belépve rajta, lényedbe hazatérjek? - A tiéd, kedvesem. - Mit adsz még nekem, kedvesem? - kérdezte végül. - Mindenem a tiéd, kedvesem! S akkor belépett a Kapun, elvettem mindenét és odaadtam mindenemet. Talán kiáltottunk, talán görcsök csavarták testünket, nem emlékszem, mert csak őt láttam, őt hallottam és őt éreztem. Azt hittem, ezzel itt tarthatom. Milyen buta voltam! Mennyire nem vettem észre, hogy ahányszor csak egyé leszünk, mind jobban fél attól, hogy elveszíthet. Lehet, ha tartózkodóbb, hidegebb lettem volna, nem ment volna el. Nem tudom. De mindegy is, mert lehetetlen volt tartózkodnom - önmagamtól, az odaadástól, a szerelem újra és újra való beteljesülésétől. Amikor testünk tüze parázzsá szelídült, és egymást átölelve lassan megjött a szó, azt mondtam: - Látod, milyen jó itt nekünk! Mindenem a tiéd. Most és mindörökké. Királyság, ceremóniák, feltételek nélkül. - S ahogy ezt kimondtam, elkomorult, fejét oldalra fordította, mintha nem merné a lelkembe mondani a döntését. Arcán a nehéz elhatározás fájdalma suhant át, a küzdelemé önmagával, a félelmeivel, az akarással és a nem akarással. - El kell mennem a királyságodért, hogy el ne veszítselek! - szakadt ki a kiáltás a legbensejéből. - Látom a rejtett pillantásokat a végtelen felé, amely mögött látni véled a hazádat. Látom a mozdulataidat, a félbemaradt lépteket, az elharapott szavakat. Talán magad sem tudod, hogy mennyire hiányzik az otthonod, mert az érzést legyőzi egy még nagyobb: a szerelmünk. De a be nem teljesített vágy belül marja a lelket, elszívja az erőt, megöli a szerelmet... - Nem! - sikoltottam. - Soha! Soha... Gyengéden magához szorított, hogy simulásunkban újra egyek legyünk, és akkor kimondta: - De igen! - szavai földöntúli suttogások voltak, valahonnan a mélyből törtek fel és a poklok lármája kísérte. - De igen - ismételte gyengéden. - Ezért kell elmennem. Érted és értem, az életünkért, a szerelmünkért. Azért, hogy mindig elvehessem a ruháidat, és te mindig felvehesd. Azért, hogy mindig odaadhasd mindened, s én boldogan kalandozhassak öled dús erdejében, s ne kelljen attól félnem, hogy egy nap majd nem találom meg a Kaput és nem mehetek be hozzád. Akkor nemcsak a test vész el örökre, hanem a lélek is. Mindkettőnk lelke! - Nem... Nem kell semmi... csak te... csak te... te... - szemeim tiszta forrássá váltak, a hulló gyöngyszemek az arcát érintették, majd beitta a föld, hogy egyszer új élet fakadjon belőle. - Hamar visszajövök, meglásd, és elhozom, amire szükséged van, hogy mindörökre egymásé legyünk. Várj rám, gyere ki minden nap a partra, mert ahol hajóra szállok, oda érkezem vissza. Másnap elhajózott, s azóta várok rá. Este és nappal. Nappal és este. Szemem nem szűnik meg kutatni a láthatárt, szívem nem szűnik meg dobogni érte, lelkemben nem szűnik meg élni a remény. Imám Istenhez száll, s hiszem, hogy Isten meghallgat. Régebben sírtam minden nap, mert hittem neki, és vártam vissza. Azután elfogytak a könnyek, csak a két kedves selymet veszem fel, s úgy jövök a partra, hátha éppen ma érkezik meg. Úgy kell várnom, ahogy elment. Ez a történetem. Mondjátok el minden erre járónak, amikor már nem leszek ebben a világban. Amikor Isten kertjében sétálunk kézen fogva, örökre, s nem kell ország, nem kell királyság, nem kell semmi sem, mert haza találtunk a Fény Teljességében. Addig pedig hű társatok leszek, minden nap eljövök, és megkérdezlek benneteket, nem hallottátok-e hírét egy embernek, aki annyira szeretett, hogy elhagyta szerelmét, hogy örökre megtartsa azt. * A nap a láthatárt öleli, s különös alakokat rajzol a hullámokra. Mintha jönne valaki a végtelen felől. Még messze van, nem lehet kivenni, hogy kísértet-e vagy élő ember, de ahogy a nap aludni tér, fényét odaadja a közeledőnek. S ő egyre jobban ragyog! Jön, jön, egyre közelebb, nagy léptekkel, mintha sietne. Hová siet? Felém siet? Jön... és egyre ismerősebb. Már látom is! Ő az! Visszajött! Elhozta a királyságomat, hisz olyan hatalmas és fényes, mint a nap! Visszajött hozzám! Ugye látjátok ti is, kedves sziklák?! Ugye megismeritek? Ugye ő az?! Szerelmem, itt vagyok, vártam rád, megyek eléd, hogy hamar találkozzunk! Fél úton, mint régen, amikor egymás karjába repített a vágy. Mint akkor... Várj, megyek... Örökre... Együtt... * A halványuló esti fényben egy árnyalak futott boldogan sikoltva a tenger felé, mintha látna ott valakit közeledni. Kezét a végtelen felé tárta, s ahogy elérte, akire várt, a hullámok között egyé lettek mindörökre. [lap tetejére] Sírvers Kerestelek égen kerestelek földön megtaláltalak a föld alatt.

n[tartalomjegyzék]n[cimlap]n[lap tetejére]n