feketeszavak

Örök álom
Nincs bocsánat
A Szent Kör
Majd talán egyszer...
Kérdések Istenhez
Beszélgetés Istennel
Beszélgetés magammal
Nem...
Kedvesemhez
Búcsú
Kövek
Karácsony, 2008
Darabokra tépett lelkek
Óda a gyűlölethez

[tartalomjegyzék]n[cimlap]n[lap tetejére]

Örök álom amikor eljön a béke, odaadok mindent cserébe, csak hagyd meg életem, hogy ha fáradt szemem Rád emelem fényt lássak a sötétbe' - nem kell már semmi nem akarok menni sem előre, sem hátra s az sem érdekel, mennyi van még hátra az egy helyben topogó léptekből... már fáradt sem vagyok s ha valaki megmondja az utat és megy elől a cél felé, boldogan követem, rábízom életem, mert nekem már nem kell! - nem kell semmi sem elvesztem? lehet kidobják a penészes kenyeret még a kutyának se kell - az enyészet szeret a halál ölel s én odahajtom fejem száraz csontkeblére hallgatom nincsszíve hangjait s kitépem vanszívem és odaadom a kezébe hogy melegítse fel - mivel? semmivel! nem is kell!!! létezem lépek leülök lehajtom fejem s a bágyadt téli naplementében örök álomba fagyok [lap tetejére] Nincs bocsánat Uram, miért nincs a földön bocsánat? miért löknek sírba, ha vétkezünk? azt mondják, sárból teremtettél, és nekünk adtad a lelkedet, hogy éljünk talán szennyezett volt a sár, beszivárgott a lélekbe s a lélek is sárrá lett? ez a bűn? ez a halál? ez az akarat!!! ami nem enged, erősen fog, megfolyt, soha meg nem bocsát - ezt akartad, Uram?! mellényúltál a teremtésnél? erről nem szól az Írás hol itt a tévedés? - a lélek ugyan olyan, mint a test? mocsokkal teli? utálandó? lehet... hiába a szó, hiába a szándék, a tett, az esküvés, a földön mindez kevés, itt meg kell halni, hogy jók legyünk - hol van a tévedés? - meghalni értelmetlenül az egyetlen szóért: megbocsátok!, a simogatásért, a szeretetért - megérinteni a koporsón a nevet, hullatni késő könnyeket vagy azt sem, mert a lélek kemény Ez vétkezett! Ellenem!, a Törvény ellen... vétkeztem... ellened... halálosan... - nem!!! - a kezemet nyújtanám feléd, de nem mozdul, mert a láda le van szegezve s itt bent sötét van, a levegő fülledt és büdös lassan elfogy a hang, elfogy a gyászoló sereg, elmész te is - s én még mindig élek - hol itt a tévedés? - hátamon cipelve a sár keresztjét s ha leroskadok, akkor se jön a szó, mert bűnös vagyok! - még élek, mert gyáva vagyok élek, amíg lassan meghal a lélek s én is vele halok. [lap tetejére] A Szent Kör Körbeálltuk a sírt a monoton gyászbeszéd elvegyült a város zajával és a fák panaszos nyögésével. Hozzád kiáltottunk, Uram, hogy bele ne hulljunk mi is a gödörbe, mert akkor a sírásóknak nem lesz dolguk szétszaggatott testünk gyönyörű sírhantként takarná, akit szerettünk. Hozzád kiáltottunk, Uram, hogy gyere közénk, szállj le a fényes, lakkozott dobozra és beszélj nekünk - nem hallatszott a hangunk, s mégis reméltük: Te meghallod vonagló szívünk csikorgását az egymásnak ütődő hiányok csattanását, mert elment ő a világból tőlünk Hozzád jó helyre - de mégis elment! nincs itt!!! itt van lent alattunk bezárva - elment, de ez nem lehet!!! gyere, Uram, mert meghalunk! most gyere! ne akarj egy helyet tömegsírt ezen a délutánon ugye hallod, amit őrült hangon suttogunk? ugye érted? mi emberek vagyunk, s tovább nem várhatunk! - ugye érzed fájdalmunk szagát, és a félelmet, hogy mégsem jössz, s itt maradunk magunk - ugye látod, hogy a várakozás, a feszítő akarás sötét foltot festett ingünkre a hónunk alatt? - lassan lépünk a gödör felé a mélység magához húz s közös hangunk sóváran leheli a kéjt: "Jó ott lenni, ahol te vagy, ott csend van és béke már megyünk is, itt hagyjuk a világot cserébe az élni akaróknak. Megyünk hozzád és majd együtt táncolunk csontzenére. Meglásd, nem leszel egyedül, csak várj, azonnal indulunk." Ne engedd, Uram!!! gyere közénk, hogy fogjuk kezed, hallgassuk éneked, hogy mi is énekeljünk Veled szent éneket az Életről - Rólad tanítsd meg nekünk Az átlépés dalát hogy ha időnk lejárt, könnyű legyen menni a patakon át Hozzád - de most gyere közénk, állj a kör közepére, mit tépett szívünkből róttunk ő köré töltsd ki a helyet legyél támaszték, kibe kapaszkodni lehet, s mi átölelünk Téged, mert Te vagy a Szent Kör közepe, ahonnan kiindul minden, ahonnan erőt kapunk a holnapokhoz és ahhoz, hogy ha a beszéd véget ér, s az utolsó rög is a gödörbe koppan, ott tudjuk hagyni őt lent - Nálad vigyázz rá, Uram, álld meg őt, meg minket is és minden szenvedőt s ha elmegyünk, akkor is maradj ott vele itt hagyjuk szívünket Neked formálj belőle selyem szárnyakat, add neki, hogy tudjon repülni egyre magasabbra Hozzád [lap tetejére] Majd talán egyszer... majd talán egyszer, amikor múlt lesz a jelen, amikor a fájdalom történelem, mondok egy szép Mesét Neked, mi hajdan velem s Veled esett... akkor majd mindenről beszélünk, mert egymás mellett nem félünk a múlttól a szíveket szaggató gyilkos lélek-kúttól - akkor majd mindent szabad! lesz simogatás, ölelés, boldog könnypatak - semmi sem lesz szégyen, mert csak mi leszünk, csak mi, négyen! Te én a szerelmed a szerelmem... ugye így lesz, Életem? azután csend érintés az illatod és mosolyod, ahogy a Mesénket hallgatod - kezedben kezem... mint akkor... emlékszel, Kedvesem?... [lap tetejére] Kérdések Istenhez Mondd, Uram, Miért kell mindig fájdalomban élni? Miért kell mindig zokogva félni? Miért kell várni, hogy meghal szív? Miért kell várni, hogy valaki hív? Mi az, hogy öröm? Mi az, hogy jó? Mi a boldogság? Mit rejt e szó? Miért csak szenvedünk? Miért nincs hitünk? Miért csak ábránd szerető Istenünk? Miért nincs remény? Miért alszik a lélek? Miért nem kapok, ha oly keveset kérek? Miért van ember? Miért vagyok én? Miért nem hiszem: van, még van remény!? Miért nem fekszem sírba, csendben el? Miért várok másra, ha senki sem felel? Miért könyörgöm Hozzád mégis, Uram? Miért nem tudom, hol van az utam? Miért nem tudom, hol talállak téged? Miért kívánom: éltem érne véget? Miért könnyezem messzeségeden? Miért nem élem könnyen életem? Miért hiszem, a remény tova suhan? Mondd, a miért-ekre mi a válasz, Uram? [lap tetejére] Beszélgetés Istennel Fáradt vagyok, Uram, mert szívet adtál nekem, és nem mondtad, hogy a szív nem arra való, hogy szeressek, hanem hogy a testemet éltesse. Fáradt vagyok, Uram, mert szemet adtál nekem, és nem mondtad, hogy a szem nem arra való, hogy meglássam a szépet, hanem, hogy tájékozódjak a világban. Fáradt vagyok, Uram, mert kezeket adtál nekem, és nem mondtad, hogy a kezek nem arra valók, hogy simogassak velük, hanem, hogy megfogjam a tárgyakat. Fáradt vagyok, Uram, mert testet adtál nekem, és nem mondtad, hogy a test nem arra való, hogy az öröm forrása legyen, hanem, hogy meg tudjanak különböztetni más emberektől. Fáradt vagyok, Uram, mert embereket adtál körém, és nem mondtad, hogy az emberek nem arra valók, hogy szeressem őket, s hogy ők is szeressenek, hanem, hogy kitöltsék az üres teret a világban. Fáradt vagyok, Uram, mert van testem van lelkem vannak vágyaim mert van életem Engedj el, Uram... [lap tetejére] Beszélgetés magammal miért fáj még mindig? miért fáj annyira?! mert szerettelek nem szabadna fájni halványodni kellene a múltnak dolgozni kellene az időnek hol van az idő? hol van az agy, aki nem tud felejteni? milyen agy ez?! az én agyam ragaszkodó, szürke massza, mint a Tied ezért nem tud felejteni - vagy másért sem? lehet... szeretlek most is valószínű ezért - de nemcsak a massza az oka! a lélek is, amelynek nincs színe és van valami piros is bennem és Benned is azt mondják, szív az is fáj néha görcsöl néha zsibbad mégiscsak van köze a szívemnek Hozzád mérik a vérnyomásomat számolják a pulzusomat de a vérnyomásom Te vagy!!! a pulzusom Te vagy!!! a vérem Te vagy... miért fájsz még mindig? a vér már rózsaszín magaddal vitted az életem hova? kihez? hol vagy? nem talállak... magamba nézek és nem vagy sehol kevés az oxigén a sejteknek és a szürke masszának is s ez jó... de ettől felejtenem kéne! összekeverni a dolgokat a múltat jelennek álmodni a jelent múltnak mégis tudok tájékozódni a múlt - az múlt a jelen - az jelen a nincs - az nincs minden tiszta, pedig kevés az oxigén nehéz a lélegzet furcsa minden - a léleknek is kell oxigén? mondjátok meg, mi kell a léleknek, hogy ezüst legyen?! és fényes? mint régen emlékszel Rinpoce-ra? amikor elköltözött ebből a világból, Te mondtad el nekem... annyira fájt! mert Neked is fájt mert szeretted őt mert hiányzott Neked szerettem volna visszahozni - Neked! mert szerettelek a most kérdezem őt, kit visszahozni nem tudok: miért fáj még mindig?! s ő nem válaszol onnan túlról csak mosolyog és biztatóan int... mit akar mondani? mit akar jelezni? nem értek Angyalul Te értesz? érted őt? biztosan, mert szeretted mondd, mit akart mondani?! hol vagy? hol a hangod? hol az illatod? add vissza a vérem! add vissza a mosolyom! add vissza az életem! - merre jársz, Kedvesem? .................... mennyi idő kell még? mennyi időm van? nélküled [lap tetejére] Nem... ... lassan tömődnek a lyukak szakadoznak a szálak - Te marha állat! hát ez kell neked?!... Ez... Akkor edd meg, ha szereted! de előbb mondd el, mire jó ez neked?! Nem... Már beszélni sem tudsz értelmesen igaz?! tetű!!! s nem is látsz nem hallasz! senkit és semmit! Mit akarsz tulajdonképpen? Tudod egyáltalán, mit akarsz?! rohadék!... Nem... Nem... Ez a legkönnyebb! szaftos, meleg takaró rád van rohadva úgy, mindenestől te vagy a takaró! magaddal takarod be magad ezért nem látsz semmit! Igen... Nem hallod, hogy ordítanak körülötted? kérlelnek szólítanak könyörögnek vinnyognak a kíntól - szeretnek... Nem... Mi vagy te, mondd! Vagy egyáltalán? Nem... Miért? miért ez a sötét a kő a jég a semmi kinek akarod megüzenni, hogy már nem létezel? és miért? és meddig? tudod ezt? Nem... azok a rohadt egyszavaid! engem akarsz bosszantani kihozni a sodromból? Nem... De igen!! sikerült s tudod, miért, te senki?! mert szeretlek! téged, a nemlétezőt a héjat nem érzed, mi? nem hallod, mi? Nem... Miért nem ölsz meg? akkor békesség lenne a világnak is könnyebb lenne meg neked is Nem... Mit Nem?! már megint! van neked arcod? nem látom emeld fel a fejed hátha semmi sincs ott csak sima bőr az jobb lenne sokkal jobb, mint a szem az ajkak a homlok a Te... emeld fel az arcod s akkor minden rendben lesz nálam Nem... Meddig még? és miért? miért nem tudok elmenni? miért nem tudlak itt hagyni? miért nem tudom azt mondani: Le vagy szarva, te rohadék! miért nem tudom azt mondani, hogy Úgy kell neked! Éld csak a nincs-életed! De nem velem! s ha hátat fordítok neked, miért fordulok azonnal vissza? miért nem tudlak gyűlölni? utálni? nem szeretni?... Hogy lehet téged nemszereténi? tudod ezt? meg tudod mondani?! Nem... hogy lehet az, hogy most már a Nem-eket is várom, hogy csak mondd, hogy mondjál valamit, mindegy, hogy mit! csak te mondd! már nem kell mutatnod az arcod, mert mindegy, hogy milyen, mert akármi van rajta, az akkor is a TE arcod! miért nem engedsz el? miért akarod a halálomat? miért jó ez neked? élvezed, ha szenvedni látsz? jó neked, ha a földön csúszok előtted? miért?... Nem tudom... [lap tetejére] Kedvesemhez ugye, Te küldted Őt, Uram? milyen jó vagy hozzám!... köszönöm! itt vagy... megjöttél végre, Kedvesem! gyere, kerülj beljebb! hadd fogjam szép kezed itt nálam meleg van, vedd le köpenyed nézzem sudár termeted - milyen gyönyörű vagy! - hogy eljöttél... nézz körül, itt lakom itt vártam rád éjeken át és fényes nappalon nézz körül, lásd, milyen egyszerűen élek, de hogy eljöttél, helyére került létem, mert Te megoldasz mindent, elrendezed a függő dolgokat - ugye, hamar megteszed? ugye, nem váratsz soká? mert félek, Kedvesem pedig itt vagy velem... de előbb várj, terítek neked! addig foglalj helyet - ugye majd melléd ülhetek? s amikor eszünk, egymást átkarolva, hozzád szorosan bújva, egy falat Neked, egy nekem - gyönyör lesz ez, Kedvesem! és menjünk ki a kertbe is érintsd meg rózsáim szirmait, hogy énekeljenek Neked én neveltem őket, s nap mint nap szóltam nekik: „Ugye eljön Ő hamar?” s ők buzgón bólogattak: „Ne félj, eljön biztosan!” s most itt vagy velem! milyen jó, Kedvesem! amarra pedig, körbe látod a komor bérceket? mily sűrű a rengeteg! onnan jöttél, Életem? s hoztál magaddal árnyakat, őrülten kavargó, forró vágyakat? add nekem őket!, hogy jobban szerethesselek s én visszaadom Neked – ugye, elveszed? azután táncoljunk, végtelen sokat! kifulladásig - mert félek, Kedvesem, pedig itt vagy velem... nevess, énekelj, sikolts! vedd el erőmet, zárd le szemem, mert nem akarok gondolni senki mással nem törődni a világgal, csak veled, Kedvesem - s ha a táncban leroskadok, s erős karodba kapaszkodok, vigyél magaddal a szobába öröké égő, gyönyörű nászra öleljük egymást végtelen, tépjük, szaggassuk könyörtelen s a végén, mikor a fáradt vándor hazatalál, fogadj magadba, Kedvesem, örök szerelmesem, édes, jó Halál! [lap tetejére] Búcsú Egy percet adj, hogy elmondhassam, ami fáj csak addig maradj, amíg elfogy a szó csak addig várj, amíg könnyem elapad ne félj, nem tart soká... csak egy perc csak egy élet csak néhány gondolat... tudom, az idő halad s menned kell, mert vár a másik tudom, a perc szalad s már semmit sem szabad, mert szíved oda vágyik - néhány másodperc, ez maradt nekem Veled de túl a vágyakon imádkozom, hogy boldog légy vele, mint mi voltunk egykoron - ........... lehet, hogy mindezt csak álmodom?... ........... csak két szót engedj még mondanom ........... Szeretlek, Kedvesem! [lap tetejére] Kövek holdtalan éjszakán találtam rád mélybe nyúló rögök mutatták az utat barlangok szája világított a föld alól mosolygó árny voltál az Egyetlen Úton hangtalan dobbantak a léptek a virágok felébredtek álmukból, és csodálkozva néztek körül látni akartam, ki takarja a végtelent nem jöttél közelebb, ezért odamentem hozzád hasonlítottál önmagadra a homályban a csillagokat hívtam segítségül, hogy felismerjelek, mert a barlangok sötétje nem volt elég megsimogattam az arcodat és nem mozdultál megöleltelek és felsikoltott az éj megfogtam a kezedet és hozzád fagytam elindultam hozzánk, de nem jöttél velem azután megkérdeztelek: te... ki... vagy?... [lap tetejére] Karácsony, 2008 a szeretet ünnepén gyűlölet van bennem a remény ünnepén sötétség van bennem az öröm ünnepén keserűség van bennem az élet ünnepén halál van bennem a szeretet ünnepén gyűlölet van bennem a remény ünnepén gyűlölet van bennem az öröm ünnepén keserűség van bennem az élet ünnepén halál van bennem a szeretet ünnepén gyűlölet van bennem a remény ünnepén gyűlölet van bennem az öröm ünnepén gyűlölet van bennem az élet ünnepén halál van bennem a szeretet ünnepén gyűlölet van bennem a remény ünnepén gyűlölet van bennem az öröm ünnepén gyűlölet van bennem az élet ünnepén gyűlölet van bennem - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - ki született akkor? kit ringatott a jászol? ki halt meg a kereszten...? értünk...? - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - tisztíts meg, Uram, a szennytől... [lap tetejére] Darabokra tépett lelkek darabokra tépett lelkek vonaglanak fantomvérükben nem találják egymást a víztelen parton rájuk szárad életük feloszlanak a napon híg nedveik a földbe folynak méreggel táplálva a magokat másnapra szürke penészvirágok nyílnak okádva átkot s dögletes szagokat hajladoznak a szélben szétszórják spóráikat s lassan megtelik a föld velük az utolsó emberek elmondják végső imájukat mielőtt az lelküket is kitépik s a földre szórják vonaglóvéresen hogy éltessék a halált és az örök körforgást míg kialszik a nap elmúlnak a csillagok elsimul minden a mozdulatlan sötétben a szürke vérvirágok halvány fénye mutatja az utat a semminek, ki a célját elérte, mert önmaga lett a minden lapos folyékony kocsonyás fullasztó bársonykérges... [lap tetejére] Óda a gyűlölethez ...és szólt a Gyűlölet: én veled vagyok, ne aggódj! táplálom mérgedet s még hozzá is adok egy jó nagy adagot, hogy fogyó erőd óriássá legyen, s forró ölelésem torz anyává tegyen, s amikor édes gyermekünket, a Halált átkos küzdelemben kiokádod magadból, boldog légy, mert alkottál valamit - Isten vagy!, úgy hiszed, imára kulcsolod reszkető kezed, letérdelsz előttem és imádsz a Halál gyermekéért, kinek egy darabja bűzlő méhlepény gyanánt benned maradt tele tekergő férgekkel s a nevük! - ó, milyen drága nekem! -, a Harag!, szerelmes párom ó, mennyire várom, hogy végre anyává tegyek valakit, s izzadó véres kínban megszülje a Harag gyermekeit - milyen gyönyörűek a kis púpos porontyok összeakadt, nedvező tagokkal szikkadt torkukban rekedt dallamokkal s a szemük!, a zöld, hályogos csomó a legnemesebb penész sem hozzá fogható! - a sötétség gyermekei ők, kik táplálták és szülték a Halált s aki velük szembe szállt, eltaposták mind egy szálig! - téged is!!! ezért vagy enyém! ezért vagy erős! ezért vagy senki!!! mint én - mint én - félek, ezért tombolok ostoba vagyok és vak, ezért rombolok senki vagyok, ezért nem tűrök másokat valaki akarok lenni, ezért vagyok a démonok királya: a Gyűlölet. - s most már te is szolgámmá lettél elfogadtad a feltételeket, ezért arcodba leheltem sötét lelkemet - s milyen szép volt, amikor éned egy paránya mégsem akarta ezt - nem akart engem!!! - az ostoba! azt hitte, hogy ez csak úgy megy, mint az akarom-nem akarom játék! - tiltakozott s te rángatóztál, kezeddel markoltad a gyűlölettől sűrű levegőt és amikor győztem, nem bírtad tovább és a pofámba hánytál kiadva magadból az Ember utolsó szikráját is - micsoda győzelem! rendesen belefáradtam, pedig a Gyűlölet erős, ereje végtelen - mindent odaadtam neked, hogy ártani tudj! - magadnak - és mindenkinek - de ezt úgysem tudod, mert életed az enyém a rontás hűségét fogadtad az isteni démonnak a zöldszemű fogaknak a fröcskölő nyálnak a végtelen haragnak - nekem adtad életed minden óráját, percét önként és boldogan, hogy végre te is legyél valaki! s most azt hiszed: rabod vagyok... s én csak nevetek őrült erővel, haraggal, gyűlölettel, mert én a Gyűlölet vagyok! ezért gyűlöllek téged is, hiába szolgálsz hűségesen - s hogy ne lásd, hogy gyenge vagyok, nevetek ordítva lelked bilincsbe szorítva, s még befogni sem tudod reszkető füled, hogy ne halld, hogy nevet ki a Gyűlölet - hidd, hogy a tied vagyok, használj tetszésed szerint - ahogy én akarom - hidd, hogy bábuként rángathatsz madzagon s ha a nevemben valakin rúgsz egy nagyot, cserepes ajkadon penész-mosoly ragyog - így kell ezt csinálni! jó tanítvány vagy, bizony egyszer még mester is lehetsz csak meg ne környékezzen a Szánalom mert akkor elvesztél nekem s én is elveszek - de ez úgy sem lesz, mert nem engedem! nesze! itt van még több fekély, még ezernyi könnyű, sötét szenvedély ez mind a tied, csak szolgálj tovább add nekem mindened - ugye, milyen jó! nincs semmi, csak a langyos kéj, a büdös élvezet elnyúlni a puha ágyon, hol bomló testek masszírozzák fáradt lelkedet rád olvadnak, beléd folynak, s te észre sem veszed, hogy már nincsenek s marad a múló gyönyör, az örök hiány, a fájó képzelet - s hiába kiáltasz: Még! Akarom! feszülő ágyékod robbanó őrület-halom s amikor végre kitör a buja élvezet, kiégett gödör marad utána, sóvárgás, lassan izzó várakozás erőtlen, hamis varázs - semmi!!! - s akkor utánam kiáltasz és én jövök! vad paripán a tömegben utat török feléd, édes szolgám, kedves párom, alig várom, hogy újratöltselek magammal akár minden nap akár minden percben csak suttogj, szólj, kiálts, üvölts, taposs el másokat! s ha gyűlöleted fogyóba fordul, jövök és adok ingyen - te ostoba! - mindent neked mert az enyém vagy, s mert hatalmam végtelen!

[tartalomjegyzék]n[cimlap]n[lap tetejére]