balladaszavak

Tündérálom
A Vízitündér
Duda-nóta
Párbeszéd az óvóhelyen
Zárszó

n[tartalomjegyzék]n[cimlap]n[lap tetejére]n

Tündérálom vigi Messze fenn északon című versének első sorára Ott, messze fenn északon, túl gomolygó ormokon, ott, ahol a madár se jár, lakik egy tündér és kedvesére vár. Minden reggel ablakhoz suhan, s tekint világok felé bejár eget, földet, poklokat, de kire vár, nem lelé. Kezét nyújtja, hátha jön - éneke hegyeknek köszön. Ajkán mosoly, mert remél - napra nap, éj éjre kél. Nem fárad minden nap kelni fel hinni erővel: a nap közel, mikor megnyílik a felhők óceánja, s a ködön át feltűnik szerelmes párja. Hiszi akarattal: itt van az óra, bár százévek teltek el azóta, hogy Ő elment, messze, el - de mégis hiszi: az idő közel. S akkor a felhőóceánon át meghallja kedvese dalát, s már repül is felé... tündéralakját a sötét völgy elnyelé. | Messze fenn északon vigi Messze fenn északon, ragyog a sarki fény szemed íriszén...
[lap tetejére]

A Vízitündér Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy lány, ajka piros rózsa, arca halovány. Hetedhét országból csodájára jártak, büszke örömére az öreg királynak. Hetedhét országból hetvenhét legények, gazdag kérői a leány kezének. S 'ki lett a győztes, elvivé magával, megörvendezteté csalfa mosolyával. Délceg volt az ifjú, gyönyörű dalia, megszereté a lány, s kezét felé nyújta. Jaj, de a külcsín gonosz szívet takart! A deli-szép lovag szolga-mátkát akart. Elzárva világtól, ketrecbe kerítve, édes leány-szívét igen keserítve. Nem tudta ezt senki, csak a legény maga - hetedszép leányzó kezét neki ada. Lett is nagy vigasság, mátkatánc és öröm, ara suttogása: "Köszönöm! Köszönöm!" Hét nap és hét éjjel széles vigasságban tartott a menyegző a királyi várban. Teli kupák mellett férfi barátságban, szerelem mámorban leány szobájában. Bevivé a legény gyönyörű mátkáját, erősen ragadá, s letépé ruháját. Sikoltoz a leány, hogy mindenki hallá, hívék, hogy boldogok, ez szárnyal sikollyá. Ragadá a deli a törékeny testet, leány fehér gyolcsa piros vérrel festett. A vigalmas napok majdan véget érnek, lovakat nyergelnek, hosszú útra térnek. Elvágtatnak hamar messzi királyságba, hegyek ormán álló hetven tornyú várba. Szép ara leszálla a lónak nyergéből, ereje elhagyván, könny hullik szeméből. Bezárja a legény vastagfalú várba, tükröt sem tesz neki asszony-szobájába. Szépségét ne lássa, erejét ne tudja, minden, mi táplálja, erővel elhagyja. Rabbá lett a leány arany kalitkában, gyémánt-fényesített tündér palotában. Engedve semmi nincs, csak egy kevés séta, ember meg ne lássa - királyé a préda. Minden nap est fele megnyílik szobája, kertjébe kiméne kicsiny tó partjára. Szabadot álmodni, balzsamfát ölelni, szíve bánatára hamar gyógyírt tenni. Virágot kérdezni, keserét elsírni, vízi tündéreket arca elé hívni. Víz fölé hajolván megjelen egy hamar, hullámzó tó tükre tündér arcot takar. Megörült a leány kedves vendégének, megfogá a kezét a tündér kezének. Sok bánatában szavát alig leli, reszkető ajkával így beszéle neki. "Életem rabbá lett, rab vagyok egészen, gyertek, éji árnyak, mind, ki alant lészen! Gyertek, víz lakói, ó, be nagyon várlak! Mind, ahányan vagytok, sűrű éji árnyak! Gyűljetek körébem kertem rejtekében, keserves bánatom nektek elbeszélem. Elmegyek hozzátok rabságom eldobni, napjaim setétjét veletek oldozni. Ott lent bizton jó lesz - mosolyog szemetek, tudom, veletek van édes szerelmetek." Föléje hajola sima víztükörnek, s ím, a mély lakói mind feléje jőnek. Intenek, biztatják: "Jer hamar közibünk! Mélységek mélyére örömmel elviszünk!" Kerül hát a leány egyre közelebben, gyöngy haja lehulla - víznek színe rebben. S akkoron láss csodát! egy alak jelene tónak tükörében mosolyog a szeme. Halovány rebbenés, piros ajkú rózsa, tündérszép jelenés szállott le a tóra. Megszólal a leány, a szemében kétség, de legyőzi bátran erő és merészség. "Ki vagy, te, szépséges, vizek mély lakója? Onnan jöttél, lentről, a földnek alóla?" S felele a tükör - hangja oly ismerős - reszkete a leány reménye lész erős. "Én - te vagyok egészen - nézz meg jól magadnak! - nem kósza árnyalak, kik ott lentebb laknak. Nem vagyok sem lidérc, sem múló jelenés, való vagyok veled: vízben lakó tündér. Ajkam a te ajkad, szemem szemedbe ér én - te vagyok egészen, a szép Vízitündér! Eljöttem most hozzád, hogy ne légy egyedül enyhít'ni rabságod szabadító kerül." "Ó, Uram, Teremtőm! Kedvesem, megmentőm! Vedd el hát életem, mert így nem élhetem!" - Felele a leány, s szeme messze téved búcsút int világnak, s keser földi létnek. Csak egy halk csobbanás, s a víz újra csendes, nem hallik semmi más - s egy lélek otthont keres. * Ha e csendes tónak partján majd elpihensz, ha fejed lehajtod, s a szívedre figyelsz, ha szemed a víznek tükörére téved, küldj egy röpke áldást a vizek Tündérének.
[lap tetejére]

Duda-nóta bőg a bőgő szól a duda sípol a síp a furulya meg furulyázik szegény ember esőn ázik nyájat terel csűrben telel imájára Isten felel vigasztalja, babusgatja puha szalmán elaltatja csend-subába betakarja mintha volna édesanyja messzeségben duda dudál... a furulya furulyázik szegény ember már nem fázik messze jár a teste-lelke Isten-atyja felemelte jó országba, kegyelembe mennyei rét zöld füvére simogató Úr-kezére Isten nyáját legeltetni megitatni, megetetni éji szállást rendbe tenni messzeségben duda dudál szegény ember, jól aludjál csendes ágyad hótakaró kísérjen a szép dudaszó
[lap tetejére]

Párbeszéd az óvóhelyen - Miért van sötét? - kérdezted - Felhős az ég - feleltem - Nyáron miért felhős az ég? - kérdezted - Füst száll a magasba - feleltem - Honnan jön a füst? - kérdezted - A földről - feleltem - Mi füstöl ilyen nagyon? - kérdezted - A világ - feleltem - Miért van ekkora zaj? - kérdezted - Gépek szállnak az égben - feleltem - Milyen gépek szállnak? - kérdezted - Szárnyas gépek - feleltem - Miért nem a madarak szállnak? - kérdezted - Nincsenek madarak - feleltem - Hova lettek a madarak? - kérdezted - Elmentek - feleltem - Miért szállnak a szárnyas gépek? - kérdezted - Mert háború van - feleltem - Mi az a háború? - kérdezted - Rossz - feleltem - Mit csinálnak a szárnyas gépek? - kérdezted - Bombákat dobnak - feleltem - Mit csinálnak a bombák? - kérdezted - Felrobbannak - feleltem - Mi lesz, ha a bombák felrobbannak? - kérdezted - Meghalnak az emberek - feleltem - Ugye, ide nem dobnak bombát? - kérdezted - Nem, soha - feleltem - Miért dőlnek ránk a falak? - kérdezted...
[lap tetejére]

Zárszó leszállt az éj lépések koppannak a kövek hátán borzongás fut végig, s amikor célba ér, leomlanak a falak örökre

n[tartalomjegyzék]n[cimlap]n[lap tetejére]n