válaszszavak

Árnyékvers
Látomások
Lelkek hintája
Lélekdal
Hol vagy, Napsugár?
Lélekébredés
Az elsüllyedt bárka
Dal a Hazáról
Félelem
Ha fáj az élet
Nyár
Pillanatnyi múlt
Majd egyszer
Öröm
Pusztákat látva
gondolatok...

n[tartalomjegyzék]n[cimlap]n[lap tetejére]n

Árnyékvers eroica Négysoros című versére árnyékom a társam s néha tükör is, ha nincsen tükröm, hogy magamat lássam. | Négysoros eroica Megbotlott a napfény, szilánkokra hullott. Összeragasztottam, most utánam kullog.
[lap tetejére]

Látomások eroica Mindegy című versére láttam egy hattyút tolla fényes, feje ékes láttam egy álmot kedveset és szépet hallottam egy hangot maga volt az élet találtam egy embert s most újra élek. | Mindegy eroica Megöltek egy kutyát - mindegy, a négy lába most is itt megy. Megöltek egy álmot – mindegy, ha álmodod, újra itt megy. Megöltek egy hangot – mindegy, elnémulva most is itt megy. Megöltek egy embert - mindegy, Ha szeretted, most is itt megy…
[lap tetejére]

Lelkek hintája eroica Ringlispíl című versére Lánc-lánc, hintalánc, buta gyerek, mint csinálsz? Nem csinálok egyebet, csak szívemből szeretek! Ugyan-ugyan, kerge-gyerke! Miért vágyol szeretetre? Nem tudod, hogy csúf a világ, minden élő halált kiált? Gyere inkább ide hozzánk csontból készült kedves hintánk lengedez az éji szélben szirénhangon, vágy-ledéren. Ülj fel hamar! Lökd el magad! lelkek lánca sorban halad jó lesz neked velük menni ne sírj, ne félj, vár a Semmi! 2007. december 26. | Ringlispíl eroica Szédül benn a testem. Keringőzik a táj. Kinyújtom a karom. Tudom, a „Semmi” vár. Ragaszkodunk és ragozunk. - Én szeretlek Téged.- Te szereted Őt.- Ő szeret Valakit. Ki szeret engem? – Szeret a Halál! – Úgy forognék Veled, amint az évszakok, a szerpentinek, mint csúcsidőben az autók, a kanyarokat százötvenes gyorsasággal bevéve, a sebváltót letépve, nem törődve semmit a soha nem szűnő, szembejövő forgalommal, s ha piros a lámpa, s ha a mentőautóban a halál szeme várna. Ó, jaj, ez már a végső, kétségbeesett száguldás. Iratok nélkül vezetni, nem tudod? … Tilos! Sosem volt a szédüléshez jogosítványom. Kormányom. Nem is lesz, soha már. Szólt a holló: ”Soha már”? És én szólok: – Sose már? – Nem érsz utol idő! A körhinta … megáll.
[lap tetejére]

Lélekdal verstöredék blue Őrlődő gondolatok című versére jéggé fagyott a lelkem - amikor felemeltem, kicsúszott a kezemből és szilánkokra tört... vettem egy cseppet a tengerből, s ráleheltem, hátha jó lesz léleknek az összetört helyett s a csepp életre kelt örömében táncolt, énekelt s azt mondta: Ne félj! Én - te vagyok! Nézd, a világ hogy ragyog! Lelked helyett lelked leszek testvéred, barátod, kedvesed... - s kezemből a légbe szállt könnyű örömmé vált és belém költözött a legszebbik a lelkek között... | Őrlődő gondolatok blue Kövek közt őrlő gondolat repedésbe rejti arcomat. Magához húz a reménytelenség, s vonz a sárga portörmelék. Megfojt a látszat-mozdulatlanság telepszik rám a kőszobor-fáradtság Gondolataim vízcseppé válnak, s patak fodrában tovaszállnak. Lelkem mélyén nyughatatlan bogár kövek közt zizegve őrlődik tovább.
[lap tetejére]

Hol vagy, Napsugár? blue Csapongó gondolatok című versére Hol vagy, Napsugár? Hol vagy, Holdsugár? Hol vagytok, csillagok? Mi az, mi oly messze A sötéten átragyog? Te vagy az, kedvesem! Gyémántcsepp szemeden Holdsugár termeted Napsugár életed Kérően lépsz felém Nagyvilág mind enyém... | Csapongó gondolatok blue A Kedves emléke törött tükör képe fel-felvillanó árny sötét léte. Elmenni, eltűnni, elfutni messzire nem látni, s elveszni a semmibe. Boldogság, boldogtalanság remény, reménytelenség s újra márványrideg a sötétség.
[lap tetejére]

Lélekébredés gondolatok Reményik Sándor Sápad az arany… című versére A lélek még alszik - ébresztőt kell fújni trombitával - vigyázva, csendben, mert a halk trombitaszó messzire hallik nem ijeszt, de simogat beolvad a szívbe s onnan tovább a láthatatlan erekben a puha vérrel a lélekhez oson és kopogtat - dallamokkal szavakkal csókkal És akkor felébred a lélek kinyitja álmos szemét fülel, a világban szertenéz nyitja az ajtót, hogy bejöjjön a trombitaszó s minden szép, mi a világban hallható és együtt táncolnak az Ébredésre együtt találnak a kevésre, kik olyanok, mint ők és elindulnak, hogy többen legyenek felkeresni más, idegen lelkeket testvérré tenni mind, hogy egyre többen énekeljenek, mert csak akkor marad meg a világ s mi is, kik osztjuk az Életet a magunkéból, számolatlanul, mert Isten adta, s Ő is ezt teszi s csak Ő van velünk, és a sok táncoló lélek a többi holt anyag, mi mind itt lent marad, amikor Őhozzá megyünk s ott nem lesz más egyebünk, mint a Végtelen és az Élet. 2008. május 21. | Reményik Sándor: Sápad az arany… Nem látjátok, hogy sápad az arany, A lelkünk aranya? Égető, bontó, maró folyadék, Gyilkos szer fogta meg. A kéz, mely rácsöppenti, nem remeg, S vajon mi marad még, Ha lelkünk aranya is elveszett? Ezt mentettük mi át: A lelkünk kibányászott aranyát A nagy viharból a szegényes révbe. Ezt, s a hivatást: még mélyebbre ásni. A lélekre ma nagyon kell vigyázni. Csak az Isten, s a lelkünk van velünk. Nem maradt egyebünk. 1922.
[lap tetejére]

Az elsüllyedt bárka Yvanne Dunaparton című versére ... s lent a zöld homályban tétova halak fűzik a porladó kötelek köré hamis álmaikat néha mozdul az élet de akkor is lassan hogy ne zavarja a csendet hogy fel ne kavarja az örök mozdulatlanságot mert az iszapra telepedett idő-kéreg megköti a tárgyakat nem enged hangokat kétséget ültet a kecsesen táncoló vízlakók szívébe s becsukják sok-szemüket a békalencsék is az öreg bárka mellett kusza indák ölelkeznek napfényt idézve és múltat nem néznek egymásra mert nincs szemük nem éreznek mert nincs szívük mégis ölelik egymást hátha egyszer szem támad szem helyén szív lüktet ott, hol most sötét s akkor beteljesedik szerelmük és emlékezni fognak amikor még mozgás volt élet, hangok deszkák súrlódtak láncok csörögtek vad kiáltások s néha a vízbe visszadobott döglött halak úsztak el mellettük még az is jó volt mert meleg volt a víz az ölelés az emberek... a néma hullámzás lelassít mindent a mozdulatlanság megöl mindent az indákat az iszapban figyelő halakat a korhadó múltat a fényt a néma hullámzás elegyengeti a felületeket simává teszi a felszínt és az iszapot a néma hullámzás magába szívja az anyagot lenyeli megemészti s amikor minden sima lesz vár és figyel hátha jön egy másik bárka ami majd épp itt merül el... | Dunaparton Yvanne Dunaparton, dunaparton, áll egy öreg bárka, nem sodorja, nem sodorja többé víznek árja. Lékes fene, lékes fene, hatalmas lyuk tátong, deszkái mind, deszkái mind, szétszórva a gáton. Vén hajó az, vén hajó az, nem mesél ő másról, letűnt korok, letűnt korok... és az öreg sásról. Dunaparton, dunaparton, állt egy öreg bárka, széthordta a, széthordta a kegyetlen víz árja. Nem mesél már, nem mesél már Semmiről sem szépet, Hullámsírban, hullámsírban lelte meg a véget.
[lap tetejére]

Dal a Hazáról válasz égivándor kérdéseire a Haza ott van, ahol boldog vagyok s ott is, hol szerelmet várhatok s az is Haza, hova a kényszer kerget, hol csupán álmodok szerelmet - Haza az, mely kenyeret ad, hol az ember csak azért marad, mert hiszi, hogy ez a jó, hiába minden idegen, hiába nem hallik magyarul a szó - Haza az, ahol élsz, ahol folyton remélsz, hogy megkönyörül rajtad a lét s elvezet oda, mit eddig csak álmaidban láttál, mint földi mostoha, mit képzelni sem tudtál soha, oly messze tűnt, pedig itt van, közel, csak pár lépés s utadon ismerős táj ölel: arany búzamezők, bércek hava - mert megérkeztél - Haza. | égivándor Hol van a haza? Hol van otthon az ember hajnala? Hol éri az est? Mi van szívében, a Földön - melyik az a hely - hol mondhatja megjöttem - haza... szeretettel otthonról... 2006. április 2.
[lap tetejére]

Félelem gondolatok prof Alkonyi vers című művére bilincsben tart fogva világunk… önmagunk foglyai vagyunk ezt tudjuk, s mégsem mozdulunk Felé, mert nem érzünk, hanem gondolkodunk és félünk, rettegünk, és nyüszítünk, ha Rá gondolunk és ordítunk, ha lépnünk kéne, mert annyira félünk Tőle, akit szeretünk, aki a Minden félünk a Mindentől, a végtelentől, a boldogságtól, önmagunktól, nyomorultak vagyunk önmagunk börtönébe zárva, csodára várva, megváltóra, hogy ne legyünk végre árva, hisz ott van Ő, mellettünk talán, vagy máshol de félünk lépni Felé, vonyítunk, üvöltünk, szenvedünk, meghalunk, bár élünk, egyre csak félünk félünk félünk örökön örökké félünk... | Alkonyi vers prof …versek… …szavak… már megint csak járkálok egyre mint ketrecében a vad… fogoly körben a házba' ódon utcákba tévedek céltalan folyók súlyos iszapjába tapos a lábam és suhog a bot kezembe' és repül a műlégy tarka lepke és dobok dobok csak egyre hitetlenül és csobog a víz és márna ugrik és balin rabol ott talán… mind egy nekem csak ne jöjjön senki hogy zavarjon szívem elomló alkonyán szerelem? …talán csak fájdalom… álmomban kísértő más dimenzió… hol lehetnék az kire vársz még… és gyémánt szemedben láttam arcomat mint érctükörben látja meg magát az ember hát átok ez vagy áldozat vagy isteneknek csúf játéka vélünk hogy tudjuk vagy és létezel… kit karunkba soha be nem zárunk mert szeretet bilincsben tart fogva világunk… minden acélnál keményebbek szorosak szorosak nem engednek repülni hozzád hát repül a légy az ostoba viszi dühöm és bánatom ez a tiétek nektek adom ravasz domolykók ti kis buták… vigyétek vízipalotába tó mélyére tenger árba csak messze messze el tovább lassan rám borul az este s már várnak rám dideregve kopár mezőkön kóborló álmaim
[lap tetejére]

Ha fáj az élet Ady Endre Élni, amíg élünk című verse nyomán Ha fáj az élet, nyújtsd ki kezed, kérj, könyörögj, kiálts, hátha felhallik az égig, s Isten válaszol neked. Ha fáj az élet, mondd el annak, ki szeret ő biztosan ért mindent, mit érteni lehet. S ha nem is szól, csak annyit: értelek! az már elég, mert igaz a szó, hiszen ő a mindened. S ha már nem bírod tovább, hajtsd fejed a porba, le ne szólj, mert úgyis hallják, csak küldd a lelked Isten fele. | Ady Endre: Élni, amíg élünk Igen: élni, míg élünk, Igen: ez a szabály. De mit csináljunk az életünkkel, Ha fáj? Igen: nagyot akarjunk, Igen: forrjon agyad, Holott tudjuk, hogy milyen kicsinység A Nagy. Igen: élj türelemmel, Igen: hallgass, ha fáj. Várd meg, hogy jöjjön a nagy professzor: Halál. Igen: élni, míg élünk, Igen: ez a szabály, De mit csináljunk az életünkkel, Ha fáj?
[lap tetejére]

Nyár Martha gondolatai nyomán A virágok azért szépek, mert itt vagy velem, illatuk a te illatod s mikor lábnyomod a porban hagyod, mosolyognak a fák - s nézd! ott messze! már ott a nyár! s csak arra vár, hogy elé menjünk és ahogy a tavaszt magad mögött hagyod, arcod a napra fordítod, táncra perdül a szél a patak messzi tájakról mesél s a hűs fák árnyékában csak miránk vár az örök-szép szerető, a napsugaras Nyár. | Martha Kedves, látod, milyen szép a táj, érzed-e a virágok illatát? Az idő már a nyár felé ballag hosszúba nyúló nyári esték. Élvezni a nap hosszan tartó melegét, sétálni a tó partján és gondolni, vajon mit hoz még a nyár?
[lap tetejére]

Pillanatnyi múlt Arany-Tóth Katalin Köszönlek, Anyám című versére nekem csak volt s mint ruhán a folt, emléke megfakult semmi nem maradt, csak egy kép és a múlt - emlék? - halvány füstpapír dolgozik az idő, a könyörtelen életradír s ha várom, nem jön el, mert csak hiszem, hogy még mindig itt van velem - aztán megyek tovább, szaporítva az embergépek lassan lépkedő sorát... | Arany-Tóth Katalin: Köszönlek, Anyám Nézlek, ahogy fáradtan mozdul törékeny tested… Gyengülő erőd titkolva, válladon pihen kereszted. Nézlek, ahogy sápadtan a múlt terhét vonszolod; reményed könnyekbe rejted, s csak szótlanul hordozod. Nézlek, ahogy álmatlan éjed ül egy hajnalon - szemed alatt szarkalábot mélyít az aggodalom. Nézlek, ahogy szeretve vársz, vagy éppen jössz felém: ősi ösztön hajtja lépted - áldott úton Fény kísér. Nézlek, ahogy keresve felém nyúlnak karjaid… Ölelésbe fojtott könnyek sírják Sorsunk harcait. Nézlek, ahogy magad áldozva vigyázol rám… Óvjon meg Téged az Isten és tudd: szeretlek, Anyám. 2007.
[lap tetejére]

Majd egyszer Arany-Tóth Katalin Egyszer majd... című versére Majd egyszer minden a helyére kerül majd egyszer a szív is lecsendesül majd egyszer a vágy aludni tér, elpihen a lélek s oldó kegyelmet kér. Majd egyszer lehajtom fáradt fejem majd egyszer megértem furcsa életem majd egyszer véget ér a kín, szólít egy hang és magához hív. Majd egyszer találkozom Vele majd egyszer érint szép keze majd egyszer meg is látom őt s feledem a múltam álmot kergetőt, mert akkor arcunk mosolyra derül, a lét értelmet nyer és minden beteljesül. 2007. március 16. | Arany-Tóth Katalin: Egyszer majd... Egyszer majd eljön az a pillanat, mikor csendes alázatunk ölébe hajtja fejét az ifjonti, lázas akarat Megtér majd bennünk a gyász, a bánat, s elfogadjuk a végtelennek tűnő, magányt őrző, fénytelen éjszakákat Kiold majd szívünkben a könnyekké könyörült görcsös harag, s békét teremt lelkünkben az évek nyomán járó tapasztalat Megnyugvást kap akkor ezernyi gyötrő kétség, s ˝miért˝-ek válaszait tartja majd a meghajlott vállunkon pihenő elégség 2007. március 11.
[lap tetejére]

Öröm gondolatok Szőnyi Bartalos Mária 3-sorosára Amikor egyedül vagyok, mindenki ott van velem: a csend, a puszta, az örökké fújó szél, a virágok illata, a messzimadarak röpte, a nádas bölcs bólogatása, az árokpart kusza füve, a békák éneke, az átölelt világ, a felhők mögül előbukkanó nap, az elfeledett léptek, a semmivé lett emlékek, a csendbe oldott hangok, a vágyak, a képek, a tettek, az akarás, a remény, az öröm, a lemondás, a cél - az Igen és ott vagyok én és Isten s ha elnézek messze - mert nincs akadály - a szemhatár tisztakék, nincs kétely, köd, homály, csak erő és levegő a tüdőnek, a szívnek, a léleknek, a sejteknek, a vérnek, az ereknek a múltnak, a félelmeknek s akkor elindulok a göröngyös úton, amely a szomszéd tanyához vezet, s amelyet soha el nem érhetek, mert csak álmaimban létezett, hogy legyen merre mennem... s ha utam közben azt kérdezik: Merre mész? felelem: Előre! Mindig előre! mert az út a lényeg, s majd a cél - a lépések, s az út menti fák, mik alatt hűvös árnyék hív röpke pihenőre és az álomtanyához a sohamegérkezés - a menés, menés... egyedül az Úton végig míg el nem fogy - soha egyre magasabbra, egészen az égig, ahol csodák várnak rám, mint vártak az Úton végig: csodák - jutalmai az Útnak mert eljutok oda, ahol minden Utak egybefutnak és már csak kopognom kell mert a legnagyobb csoda itt van közel: túl a Kapun, túl az árnyakon te vársz rám, kire én is vártam nagyon s jártam érted Utam szüntelen hogy hozzád érjek - Életem... egyedül... örömben... végig... | Szőnyi Bartalos Mária egyedül lenni ebben a nagy zsivajban hatalmas öröm
[lap tetejére]

Pusztákat látva Szőnyi Bartalos Mária Elszáll halk hang... című versére Pusztákat látva végtelent várva minden az enyém. Pusztákat látva szabadon szállva minden az enyém. Pusztákat látva fűtengert járva minden az enyém. Pusztákat látva karom kitárva minden az enyém. Pusztákat látva melletted állva minden az enyém. | Szőnyi Bartalos Mária: Elszáll halk hang... Pusztákat látva, Pusztába kacagott szó, mit mondok neked: elszáll halk hang rezdülőn. Lódobogás nyomja el.
[lap tetejére]

"Kimosolygom a vízcseppeket a tengerekből, aztán meg visszamosolygok a felhőkből." Szőnyi Bartalos Mária Gyertek, mert dolgotok van sok, szép, változatos, kedves munka vár rátok meg kell tisztítani a levegőt táncra kelni a porszemekkel elvinni őket le, a földre mert ott a házuk életet kell adni a növényeknek meleg, párás nedvességet hogy növekedjenek sokasodjanak hogy beborítsák a földet és szépek legyenek... ne henyéljetek ott a nagy vízben a többiek kötött nektek feladataitok vannak kiválasztottak vagytok fontos cseppek a tengerből ti vagytok A Cseppek olyanok, mint a többiek, de mégis mások mások - belülről ti fényesek vagytok rendelkeztek a Tudással erősek vagytok nagy szívetek van én látom, azért választottalak titeket gyertek velem elmegyünk az emberek közé észrevétlenül úgy, hogy ne lássanak ne lássanak olyannak, amilyenek vagyunk mert akkor megijednek tőlünk és elmenekülnek s akkor nem tudunk rajtuk segíteni pedig szükségük van ránk észrevétlenül kell járnunk ebben a világban én tudom, hogy kell azt ti pedig tiszták vagytok és átlátszóak meg egyébként is - csak vízcseppek ők nem látnak többet belőletek s ez jó, mert így jól el tudjuk végezni a dolgunkat menjünk, nincs késlekedni való időnk ne féljetek, veletek megyek s ha az emberek le akarnak törölni magukról - ti csak vízcseppek vagytok - ne féljetek, mert mindig újjászülettek ti kiválasztottak vagytok és erősek erősebbek nálam, az embereknél, a világnál hatni tudtok, gyógyítani tudtok örömet tudtok okozni és felejtést az embereknek - és nekem is örülök, hogy találkoztam veletek boldog vagyok, hogy magatokkal visztek erősnek érzem magam, hogy kísérőtök lehetek az úton s máris többet látok, mint eddig valaha többet látok az egész világból és magamból is így minden könnyebb a lépések a megfordulás a siker a kudarc a küzdelem a győzelem az élet a tenyeremen viszlek benneteket - mint a szerelmes ifjú kedvesének a szent vizet - addig, amíg el nem érjük az első állomást ahol szerte röppentek rácseppentek a gyógyulásra áhítozókra részeivé lesztek, elbújtok bennük felderítitek a titokzatos helyeket a fekete árnyakat a sötét gondolatokat és a magatokkal vitt napfényt kisugározzátok s a titokzatos helyek ismertté válnak a fekete árnyakat elsepri s Fény a sötét gondolatok kacagássá válnak s fényetek nem fogy el mert táplálja minden a rossz a kétségbeesés a szomorúság a békétlenség a sötét mert mindezek általatok fénnyé alakulnak bűvös konyhátokban minden szép lesz és vidám s az emberek meggyógyulnak azután párává lesztek felszálltok a légbe s ahol ínséget láttok s újra cseppekké váltok rájuk leszálltok és meggyógyítjátok őket is s én csak nézem boldog örömmel széles mosollyal hogyan változik a világ hogyan lesz egyre fényesebb a hangok hogyan csapnak át győzelmi énekbe a szakadozott mozdulatok táncba az arcok üdvözült mosolyba ...a tenger felől érkező hatalmas hullám harsogva tört meg a part menti szirteken s fehér cseppekkel szórta be a parton sétálókat azok pedig örültek nevettek táncoltak megfogták egymás kezét és örök barátságot szerelmet békességet vallottak egymásnak...

n[tartalomjegyzék]n[cimlap]n[lap tetejére]n