MAGYAR IRÓK ARANY KÖNYVTÁRA
XI. KÖTET

SZOMAHÁZY ISTVÁN

ESTÉTŐL-REGGELIG

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár

Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindle-varázs készítette (szerkesztette: Kalmár Csilla),

további PRC könyvek a Kindle-Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2011

BIZALMAS VALLOMÁSOK
(A szerző felolvasása egy vidéki városban)

Ha valaki azzal kezdi, hogy bizalmas vallomásokat akar tenni, az mindig aggasztó jelenség. Mikor a fiatalabb bohémvilágban – azok közt, akik bennünket következetesen vén csacsiknak szoktak nevezni – egy-egy ifju költő azt mondja a másiknak, hogy „pár bizalmas szót akarok váltani veled”, – az a másik savanyu arccal válaszolja:

– Sajnálom, édes öregem, de magamnak sincs…

Aki bizalmas vallomást tesz, arról előre tudják, hogy kérni akar valamit, s igy nem lenne célja, hogy tovább is kerteljek: én is kéréssel kezdem az intim vallomásaimat. Azzal a kéréssel, hogy ezt az irka-firkáló idegent, e sorok iróját, aki őszinte bünbánattal vallja be, hogy most jár először a szőke Tisza partján, abban a városban, melyről gyermekkorában annyi tündérmesét hallott, – fogadják oly szivesen, mintha régi barát lenne, s adják meg neki a régi jó barát kiváltságait: engedjék meg, hogy ugy érezze magát itt, mintha önök közé – hazajött volna.

Ez a találkozás nem csupán azért kedves nekem, mert tizenhatéves korom óta mindig készülődöm hozzá, hogy ide jőjjek, hanem azért is, mert mi irók ritkán találkozunk az intelligens olvasóinkkal. És ez talán nem is hiba, mert a találkozás többnyire – kölcsönös kiábrándulással jár. Mi irók gyorsan kiábrándulunk abból a tévedésünkből, hogy az olvasók nem értenek meg bennünket – pedig minden rossz firkáló azzal vigasztalódik, hogy ő magasan az olvasók fölött áll – s hamarosan tisztába jövünk vele, hogy a nyájas olvasó többnyire nagyon is bele lát a lelkünkbe, s a hamis pénzt még az irodalomban se hajlandó elfogadni az arany helyett. De ennél nagyobb baj, hogy az olvasók is kiábrándulnak belőlünk, s átkozottul gyorsan felismerik, hogy az életben cseppet se hasonlitunk a regényhőseinkhez, akik maró gunynyal vagy szellemes nonchalence-szal vágják ki magukat a legkritikusabb helyzetekből… A szöghaju, délceg gavallér helyett, akit a novellái után afféle afrikai oroszlánvadásznak képzeltünk, néha egy köszvényes filiszter jelenik meg az iró képében, egy kicsinyes nyárspolgár, aki ecetestormát eszik a félkövér marhahus mellé… A büszke költő, aki verseiben letegezi a császárokat és a királyokat, esetleg kalucsnit és Jäger-inget hord, s a szellemes crocquisiró, akit fiatalnak, üdének, ragyogó szellemünek gondolunk, szóda bicarbonát kér a kávéházban a felszolgáló pincértől… Nem rémes dolog-e, hogy az irók is alá vannak vetve a hétköznapi gyöngeségeknek?… De akárhányszor még nagyobb baj is történik ennél: kiderül, hogy az elmés elbeszélő, a lendületes poéta a magánéletben voltaképpen unalmas fickó… Nem egy olvasó van, aki ugy jár a maga kedves irójával, mint Marmontelnek, a hires meseirónak az a rajongója, akitől egy barátja azt kérdezte, hogy hova siet?

– Hazamegyek, szólt a nyájas párisi olvasó. Nem is megyek, hanem rohanok haza, hogy gyorsan elolvassam a Marmontel egyik munkáját. Most ugyanis fél óráig beszéltem Marmontellel, s oly borzalmasan unatkoztam, hogy csupán – a munkái segitségével tudok megszabadulni ettől a halálos unalomtól…

A költemény és a költő tehát nem egészen azonosak, – ezt mi irók, sajnos, gyakran tapasztaljuk, mikor az olvasóinkkal összetalálkozunk. És a kiábrándulás, amit keltünk, annyira érzékenyekké és tulfinomakká teszik az idegeinket, hogy amikor egy szép asszonynak, s egy-egy fiatal lánynak bemutatnak bennünket, szinte delejesen megérezzük, hogy azt gondolja magában:

– Addio, – megint szegényebb vagyok egy illuzióval…

Ne vegyék szerénytelenségnek, ha elmondok két esetet a megirandó memoire-jaimból, – hogy nem dicsekedés a célom, az a végén ugy is kiderül. Tavaly egy könyvet irtam, melynek ez volt a cime: „Előadások a Feleségképző Akadémián.” Tanácsok voltak benne ama fiatal leányok számára, akik még nem vetik meg a házasságnak nevezett, ósdi intézményt, – persze olyan tanácsok, amelyek nekünk férfiaknak, kellemesek… A könyvből az derül ki, hogy a férfi, csekély kivétellel, tökéletes lény, s hogy minden rossz házasságnak kizárólag az asszonyok az okai… (Zárjel kell – hiszen ugyis bizalmas vallomásokról van szó – be kell ismernem, hogy a Férjek Országos Egyesületétől, melynek tagjai titkos kartellben vannak egymással, tekintélyes szubvenciót kaptam ezért a munkáért.) Az asszonyok érdeklődve, sőt mohón olvasták végig a könyv egyes fejezeteit, s száz meg száz levélben közölték velem a tárgyra vonatkozó nézeteiket… Akadtak jókedvü és okos asszonyok, akik ezt irták:

– Majd ha Edison kitalálja a feleség-automatát, akkor aranynyal fogjuk megfizetni a maga tanácsait… De amig a husból és vérből való feleségek divatban maradnak, addig ne kivánja tőlünk, hogy tökéletesek legyünk… Kezdjék meg maguk, majd mi követni fogjuk a példájukat…

Voltak, akik azt irták, hogy ők is korrekt asszonyok lennének, ha olyan férjük lenne, mint a könyv szerzője, de az övék, fájdalom, sötét gazember, aki sohase fogja megérteni őket. Ezt a levelet odacsempésztem a feleségem asztalára, aki ezzel a czédulával csempészte vissza:

– Szegény asszony, – ha ez tudná, amit én tudok…

Egy fiatal leány diszkréten azt a kérdést intézi hozzám, hogy nőtlen ember vagyok-e, mert hajlandó lenne rá, hogy feleségül jöjjön hozzám, még akkor is, ha netalán vörös a hajam, s fogadalmat tesz, hogy hüségesen befogja tartani az összes §§-aimat. Egy másik az iránt érdeklődött, melyik utcában van az általam igazgatott Feleségképző Akadémia, mennyi a tandij, szükséges-e külön fizetni valamit a beirásért, s kell-e fölvételi vizsgálatot tenniök a növendékeknek? Utóiratban pedig a felől kért információt, vajjon a kitünően levizsgázott – vagyis röviden: okleveles – feleségek számára gondoskodik-e az intézet megfelelő férjekről?

Mindezek azonban bolondos levelek voltak, de jött egy komoly és megható irás is, amit valahonnan Erdélyből irt egy boldogtalan, fiatal asszony, aki keserves könyekkel sirta tele a kis chamois-szinü papirost…

– Ha még egyszer boldog leszek az életemben – irta – ezt csak magának fogom köszönni, mert maga világositott föl először a felől, hogy mit kivánnak tőlünk a férfiak… Az édes anyám arra tanitott, hogy meg kell törni a férjeket, akik különben egytől-egyig bestiák, az uram már a mézesheteinkben kijelentette, hogy a jó asszonynak sohase lehet önálló akarata… A kétféle tanács azzal az eredménynyel járt, hogy most ott is sirok, ahol senki se lát… Az uram elhanyagol és más, jókedvü asszonyok után jár, – higyje el, már közel álltam ahhoz, hogy bucsut vegyek ettől a világtól… Maga a megmentőm, a szabaditó angyalom, – és ezért személyesen meg fogom szoritani a kezét, amint legközelebb Budapestre utazom…

Amennyire a szomoru levél elérzékenyitett, annyira felviditott az én bájos ismeretlenemmel való találkozás, mert a fiatal asszony megtartotta a szavát és vagy három hét mulva fölkeresett a szerkesztőségben. Mikor meglátott, kissé idegenkedve állt meg az iróasztalom mellett:

– Hogyan – kérdezte kedvetlenül – maga lenne az, aki a feleségek kitanitásával foglalkozik?

– Én, nagyságos asszonyom, én, személyesen.

– De hiszen maga… hogy is mondjam csak?… maga semmivel se más, mint akármelyik közönséges ember… Én azt hittem… istenem, talán szamárság is volt, amit hittem… hogy magának a föllépésében is van valami rendkivüli… valami szelid fenség, ami imponál az asszonyoknak… valami magasztos vonás, amivel kiemelkedik a többiek közül… valami titokzatosság, mint Némo kapitányban… De maga – ne vegye rossz néven – semmivel se más, mint nálunk a gyógyszerész vagy a körorvos…

Egyszerre megszünt a varázs, amikor meglátott, a gyógyszerész és a körorvos szinvonalára sülyedtem a szemében, mert ő a magányos hegyei közt talán olyanformát képzelt, hogy az irónak három szeme, két orra van… Kiábrándultan köszönte meg a tanácsaimat, de én azzal az impresszióval tekintettem utána, hogy nem sokat segitettem rajta; ez az asszony az én kedvemért többé nem fog másképp bánni az urával…

Röviddel ennek a könyvnek a megjelenése után tárcaciklust kezdtem egyik napilapban, ezzel a cimmel: Mesék az irógépről. Egy huncut és raffinált kis gépiróleány szédületes karrierjét irtam le, az aranyszőke Lehmann Vilmáét, aki a hatalmas pénzintézetben mindenkit az orránál fogva vezet, s végül feleségül megy Honti elnökigazgató urhoz. Mikor a történetnek a végére jutottam, s azt kellett volna irnom az utolsó lapra, hogy: vége: – egyszerre csak egy sajátságos érzés fogott el; ugy éreztem, hogy nem tudok megválni a hősnőmtől. Ugy jártam, mint Pygmaleon, aki beleszeretett a saját Galatea-szobrába: én a piszeorru, ravasz, bájos kis hősnőmbe bolondultam bele, még pedig oly komolyan, hogy sehogyse tudtam belenyugodni a válás gondolataiba… Igy szóltam tehát, bizonyos meghatottsággal:

– Kicsike Vilmám, én ezután is hü maradok hozzád…

Megkezdtem tehát a második részt, a Méltóságos asszony-t, ahol egy uj alak jelent meg a szinen, egy elbizakodott arisztokrata, aki a fejébe vette, hogy magába bolonditja az én Lehmann Vilmámat… Töredelmesen bevallom, hogy én, a szerző, az arisztokrata pártjára állottam; a méltóságos asszony mindjobban fölmelegedett előkelő gavallérja iránt, s már-már ugy volt, hogy meghallgatja szerelmi vallomását, amikor egy napon, a lakásomon, azzal jött be a szobalány:

– Kérem, vagy tiz kisasszony van odakünn…

– Tiz kisasszony? És mit akar tőlem a tiz kisasszony?

– Azt személyesen akarják elmondani a nagyságos urnak…

Udvariasan elébe siettem a bájos deputációnak, mely frissen, hangos trécseléssel özönlött be a dolgozószobámba, ünnepiesen félkörbe állt, hogy egy csinos, gesztenyeszinü fruskának helyet adjon, aki minden bevezetés nélkül igy szólott:

– Mi az ön terve Lehmann Vilmával?

– Hogy mi a tervem? – dadogtam csodálkozva.

– Igenis, hogy mi a terve?… A legutolsó tárca ugyanis azt sejteti, hogy az a gőgös fráter sikerrel fog udvarolni neki…

– De bocsánat, kedves kisasszonyok, – mondtam mosolyogva, – a dolog ugy áll, hogy Lehmann Vilma asszony ő méltóságának a sorsa kizárólag az én kezembe van letéve, s igy nem tartozom beszámolni vele, hogy mik a jövendőbeli terveim… Ha akarom, még kegyelmes asszony is lehet belőle, s ha nekem ugy tetszik, elválik Hontitól s mint orfeuménekesnő fog föllépni a bécsi Ronacherben… Ez attól függ, milyen kedélyhangulatban leszek, s hogyan izlik az ebédutáni szivarom… Elvégre az ember ritkán jut abba a helyzetbe, hogy egy szép asszony sorsával a kénye-kedve szerint rendelkezhessék…

A lányok idegesen rázták meg a szőke és barna fejecskéiket, s egy hermelinboás kis bakfis majdnem könyezve szólott:

– Elég hiba, hogy egy ilyen ember szeszélyétől függ egy édes és megennivaló teremtés sorsa…

Valamennyien helyeselték ezt a megjegyzést, látszott rajtuk, hogy méltatlannak tartanak Lehmann Vilmához, hogy egyáltalában fölháboritónak találják a szerzőnek azt a jogát, hogy korlátlanul rendelkezhessenek a hőseikkel. A feminizmus bajnokai még bevehetnék a programmjukba azt a pontot, hogy a védtelen regényhősnőket a szerzői abszolutizmustól megóvják…

Igyekeztem tréfára forditani a beszélgetést, de ők makacsul visszatértek e tárgyra, s komoly igéretet, sőt úgynevezett becsületszót követeltek tőlem, hogy a Lehmann Vilma élete derüs és makulátlan marad… Annyira a sarokba szoritottak, hogy már szinte félénken kockáztattam meg egy megjegyzést.

– De mit csináljak Szentgróthy gróffal, aki eddig jogosan remélhette, hogy az udvarlását meghallgatják?

– Ojjé, hát ez is probléma, – szólt egy vöröshaju kis leány fitymálva. – Irja meg, hogy hajnalig kártyázott a kaszinóban, s ott az egész vagyonát elveszitette… Reggel aztán bizonyos önundorral fejbelőtte magát…

– Vagy rendezzen egy párbajt közte és a férj között, – szólt egy másik, haragtól kipirult kisasszony. – Honti fejbelövi a gaz csábitót és Vilma bünbánólag borul az ura keblére… A Marlitt egyik regényében is van egy hasonló jelenet…

Oly gyülölettel beszéltek valamennyien Szentgróthy grófról, hogy a bátorságom végre is cserben hagyott… Megigértem nekik, hogy ugy fogok vigyázni Lehmann Vilmára, mint a szemem fényére, s korrektül be is tartottam a szavamat… A méltóságos asszony hűséges maradt az urához, és én – ha csak tiz bolondos, kis lány előtt is – egy időre rehabilitáltam azokat a szerzőket, akikre annyi védtelen ember sorsa van bizva…

A KANONOK KOSZTOSAI

Isten tudja, hogyan történik: de mostanában, szürkülő fejjel, akárhányszor felujulnak a lelkemben olyan emlékek, amikre husz-huszonöt éve, hogy nem gondoltam… Éjjel, az iróasztal fölött kuksolva, némelykor bágyadtan leejtem a tollat s félig lehunyt szemmel a multakra gondolok… A mindennapi milieu-m egyszerre csak eltünik, az utcán járó tivornyázók hangját nem hallom és a szoba szögleteiből gyerekkori képek, vidám, elfelejtett pajtások alakjai lépnek ki… Mintha husz-huszonöt esztendő minden eseménye csak álom lett volna: hirtelen ugy tetszik, hogy még mindig az ablakdeszkára dőlve olvasgatom a kecskebőrös Robinson történetét, s a szomszéd mühelyből behallatszik hozzám az esztergapad berregése… Szinte várom, hogy az ajtó egyszerre megnyilik s barátaim, a bádogos gyerekei, félénken besurrannak, mint valaha… Néha annyira hatalmába kerit a képzelődés, hogy tisztán hallom a becsipett bádogos dikciózását s az öreg Tóth borvirágos ábrázata mintha mérgesen felém bólintana… Ijedten összerezzenek s még mindig félelem fog el, mint akkor… És megpillantva magam a szemközt függő tükörben, kábultan megsimitom a homlokomat s a szivem elfacsarodik a szomoruságtól, miközben könyezve suttogom:

– Oh te kihült szivü, te cinikus öreg: ugyan mi közöd ahhoz a sápadt fiucskához, aki szomjuhozó szivvel bolyong a Robinson szigetén s édes álmokkal népesiti be a hátulsó udvari szobát?…

A minap, egy éjjel, váratlanul elém bukkant a sötétségből az öreg Viszloczky Lázár, akire talán egy negyedszázad óta nem gondoltam… A vén kanonok rég a templom kövei alatt porladozik (magam is ott voltam a temetésén) s most ime, látogatást tesz nálam a harmadik emeleten, holott talán világéletében se taposta a pesti földet… De itt áll, az iróasztalom előtt, s kicsike szemét kiváncsian reám szögzi… „Ej, ej, mondja, (mintha a hangját is hallanám) hát csakugyan nem kergetőzöl már lurkó a Szent-Benedek-hegy sikos szikláin?… Emlékszel-e rá, mikor a Séd befagyott s a rozzant fahidon a szigetvári ostromot játsztad barátaiddal, a többi megátalkodott betyárral?… Be szivesen nyomtam volna egy barackot a fejedre, ha a kezem a várbástyától a Séd völgyéig ér…”

Csodálatos, hogy a vén Viszloczky Lázár most csizmásan, reverendában jelenik meg előttem, holott az én emlékezetem óta mindig az ágyban feküdt… Odafönn, a vár legöregebb házában, a vaskosaras kanonoki kastélyban, melynek ablakai a csatári hegyekre néztek, élt, talán félszázadig is, a beteg kanonok… Az udvaron egész baromfi-köztársaságok kotkodácsoltak, hátul, a félszer mellett, a magyarruhás Antal kocsis huzta a szivattyus kutat, a kövér Walterné, a gazdasszony, az emeleti folyosón kötögette a harisnyáit (persze csak délután, mert délelőtt pihenés nélkül sütött-főzött), a lánycselédek a muskátlis ablakok mögött vihogtak, hancuroztak, az istállóban két jámbor paripa ropogtatta a zabot, – s a vén Viszloczky Lázár reggel, délben, este szünet nélkül ott heverészett az ágyában… A lábaiban volt-e a hiba, vagy másutt, nem tudom, de hatvan éves korától kilencven éves koráig nem mozdult ki a párnái közül… A cselédsége különben azt beszélte, hogy sohase alszik… Ott heverész, nyitott szemmel, elgondolkodva, néha a pipáját kéri, néha az öreg Magyar Sajtó-t olvassa a pápaszemén keresztül… Olykor az is eszébe jut, hogy a számadásait átvizsgálja, sőt néha, éjszakának idején, leküld az öreg Neczpály fiskálisért, hogy jöjjön fel a kastélyba és mulattassa… Neczpály ilyenkor morogva felöltözködik, aztán felhajtat a várba… A kanonok már türelmetlenül várja, a kibontott kártyacsomóval a kezében…

Éjjel csönd van a vaskosaras házban (bár Neczpály istentelenül káromkodik, ha veszit), de nappal egyszerre fölélénkül a bástyára dülő öreg ház… Délben, tizenkét óra után, ha a hivatalok ajtait bezárják, nagyszakállas, fehérhaju bácsik kocognak fölfelé a vár meredekjén… A Viszloczky Lázár mindennapos, déli vendégei… Szilvássy János, az árvaszéki ülnök, Neczpály fiskális, Muzsnay, a püspöki jószágkormányzó s Peternák, a hosszu indzsellér, aki a sakkjáték szenvedélyes müvelője… Ők négyen állandóan a kanonoki táblánál ebédelnek, de majdnem mindig akad egy-két alkalmi vendég is… Hamrák Péter, a komornyik, diszesen fölteriti az asztalt a tölgyfaburkolatos ebédlőben, a hófehér abroszt régi ezüstnemüvel és sötétzöld üvegpoharakkal rakja teli, aztán leballag a pincébe, hogy a bort felhozza… Hamrák Péter komoran ballag le a garádicsokon s mindig vigan, csillogó szemekkel tér vissza a napvilágra… A pince levegője, ugy látszik, jó hatással van e mogorva férfiu lelki világára… Tizenkettőig a kövér Walterné is elkészül az ebéddel s a levest, mikor a vendégek kezeltek egymással, rögtön az asztalra állitja… E pontnál azonban meg kell állnunk, nyájas olvasó, mert a Walterné levesei fölött istenkáromlás lenne csak úgy szó nélkül elsiklani… Talán nem is leves volt az, amit az asztalra adott, hanem valami csodálatos, életmegifjitó fluidum, mely régi alchimisták receptjeiben maradt az utókorra… A leves után a sültek, a tészták, a saláták, a hetyepetyék következtek, mert a vén Viszloczky azt a célt tüzte maga elé, hogy a kosztosai életét rövid husz-harminc évecskével meghosszabbitja… És a vendégek csakugyan mintha végképp megfeledkeztek volna arról, hogy mivel tartoznak az anyaföldnek… A legfiatalabb is (Szilvássy János) már mélyen benne volt a hetvenben, mig az öreg Peternák állitólag emelt fővel haladt a kilencvenedik életéve felé…

A Viszloczky kosztosait, akik különben megcsontosodott agglegények voltak, se a nyári melegség, se a téli hófuvás nem tartotta vissza attól, hogy a Walterné leveseit mennyei kéjjel felszürcsöljék… A pecsenyénél rendesen felállt a helyéből Muzsnay Mihály s kenetes szavakban emlékezett meg az illusztris házigazdáról, aki a negyedik vagy ötödik szobában rágicsál egy csirkecombot, mig a vendégei lukullusi lakomákon dőzsölnek… Muzsnay Mihály végül azt a reménységét fejezte ki, hogy szeretett, öreg barátjuk, nagyságos és főtisztelendő Viszloczky Lázár ur, már legközelebb itt fog ülni a tisztelői között, akiket oly magyaros vendégszeretettel fogad… Husz éven át minden áldott napon ezt a reménységét fejezte ki a szépszavu Muzsnay Mihály. A többiek lelkesen kocintottak a felköszöntő után s vidor kedvvel tértek át a következő fogásra…

A kosztosok néha bepillantottak ebéd után a kanonokhoz, de többnyire csak a mogorva Hamrák Pétertől bucsuztak… Peternák (a vén kujon) olykor a konyhába is kinézett s hizelkedve megcsipkedte a Walterné tokáját… A cselédlányok ilyenkor jól tudták, hogy a ravasz indzsellér barátfülét akar kicigánykodni másnapra a nemzetes asszonytól…

Hamrák Péter ebéd után rendet csinált az ebédlőben, aztán vidám pipaszó mellett kiitta a maradék bort… Az asztalon négy-öt pohár is állott s Péter, mikor a jó kedve kicsillant, vidáman kocintgatott képzelt cimboráival… Némelykor azonban összeveszett velük s dühösen felfortyant, főképp, ha valamelyikük ellentmondott neki… Később ujra megbékélt s reszkető, megindult hangon köszöntötte föl láthatatlan barátait…

Igy folydogált az élet a bástyára dülő kanonoki házban, mely tizezer (vagy talán még több) mértföldnyire volt a többi élő világtól… A káptalan fiskusa negyedévenként pontosan elhozta az illetményeket s Hamrák Péter kivette a Viszloczky feje alól a kopott bőrbugyellárist… A kanonok ilyentájt érdeklődött néha a vagyoni állapot iránt:

– Mennyi pénzünk van, te megátalkodott tolvaj? sipitozta vékony hangon. Ugyis tudom, hogy meglopsz… hogy mindnyájan megloptok… De keljek csak még egyszer föl, álljak csak még egyszer talpra, becsületemre mondom, hogy szétütök köztetek…

Hamrák Péter megolvasta a pénzt, aztán alázatosan válaszolt:

– A nagyságos ur bugyellárisában kerek nyolcszázhusz forint van… Annak is száradjon el a keze, aki csak egyetlen pengő forintot is elvesz belőle.

– Akkor el is szárad, gézenguz, a tied is, meg a Walternéé is… Harminc éve csaltok, nagyon jól tudom, hiába szenteskedel… Azt hiszitek, hogy a vén embert könnyen elbolondithatjátok, pedig még kilencvenéves se vagyok, hát megvan még a magamhoz való eszem… Az apám százéves korában is maga járt le még a piacra és én is meggyógyulok te gaz siheder, hiába kivánod, hogy a föld alá menjek…

Péter elszörnyedve emelte fel az ég felé a kezét, a kanonok pedig behivatta Walternét.

– Öreg asszony, most itt szigoru inkvizició lesz… Elő a konyhacédulát, a nagy könyvet… Hadd lássam példának okáért, mibe került a mai ebéd?

Walterné kiment a konyhába a könyvért, föltette a szemére a csontkeretes okuláriumot, aztán komoly arccal beszámolt.

– Először is tizenkét font marhahus, fontja egy forint és hatvan krajcár… Aztán négy pár csirke, párja csak hat forint ötven, ámbár kilencen alul szóba se akartak állni velem… Aztán egy liter tejföl egy forint, két csomag petrezselyem két forint husz, egy köteg sárgarépa kilencvenöt, tizenhat tojás…

– Hopp, megálljunk, – szakitotta félbe Viszloczky diadalmasan a gazdasszonyt – azt mondtad, hogy egy köteg sárgarépa kilencvenöt krajcár… A többit még elhiszem, ha akarom, de a sárgarépa hazugság, annyi szent… Mered-e szemembe mondani, hogy a sárgarépáért kilencvenöt krajcárt fizettél?

Walterné sértődötten vállat vont, az orra remegni kezdett, a szája szöglete megrándult, szóval közel állott ahhoz, hogy elpityeredjék.

– Oh, édes istenem, – mondta megtörten – hát ezért öregedtem meg, hogy vén koromra tolvajnak nézzenek?… Hiszen kisülne a szemem, ha a nagyságom urat csak egy fityinggel is megkárositanám…

A kanonok lenézőleg intett:

– Karattyolhatsz nekem, pörgetheted a nyelvedet, majd holnap megtudom, hogy miben áll a dolog… Hallod-e, (fordult Hamrák Péterhez) holnap ebéd után megmondod az indzsellér urnak, hogy ne terheltessék neki benézni hozzám, mielőtt eltávoznék…

Peternák másnap délben csakugyan tisztelkedett a házigazdánál, de csak annak utána, hogy előbb Walternével konferált. Mikor Viszloczky a sárgarépa árfolyama iránt érdeklődött, az indzsellér elgondolkodva huzta össze a szemöldökét.

– Oh, a sárgarépa, – mondta bizonyos respektussal – annak most fölvitte a jó istenke a dolgát… Még jó, ha egy pengő forintért adják kötegét, akkor is csak ugy félvállról állnak szóba az emberrel… A sárgarépa kutya drága portéka lett, kutya drága egy portéka…

Elismerőleg csettintett a nyelvével, Viszloczky Lázár pedig megszégyenülten elhallgatott… És másnap délben olyan barátfüle került az asztalra, amelyikért a római pápa ő szentsége is bizvást megnyalta volna a száját…

Nem tudom bizonyosan, hogy csakugyan megérte-e Viszloczky Lázár a századik évét és azt se tudom, hogy miképpen bukkant föl egyszerre elibém a multak ködéből?… De a minap ott állott előttem, az iróasztalom előtt s megfenyegetett, hogy barackot ad, ha a Szent-Benedek-hegy szikláin csuszkálok… Oly élénken föltámadt a fantáziámban, mintha csak tegnap láttam volna a valóságban, pedig több egy negyedszázadánál, hogy a székesegyház alá, a nagy kőkriptába, a márványból faragott koporsóját levitték… A kanonok is meghalt és a kosztosai is békén porladnak az anyaföldben… Miről álmodnak vajjon?… Bizonyára a pompás levesekről, az aranysága somlyai borról s a tölgyfaburkolatos ebédlőről, a bástyába épitett kastély mélyén… A Walterné lányát egy szolgabiró vette feleségül és Hamrák Péter, öreg napjaira, birtokot vásárolt… Minden megváltozik a világon, csak tulajdonképpen a Viszloczky Lázár állapota nem változott meg: ő mindössze annyiban tért el a régi életmódjától, hogy most nem az ágyban fekszik, hanem a márványkoporsó födele alatt… Meg annyiban, hogy most nem ad többé ebédeket…

OXIGÉN DOKTOR BETEGEI

Brrr, de hideg van odakünn a havas utcákon, a dértől fehér háztetők és kémények között! Borzongás fog el, mikor a szegény vándorokra gondolok, akik most a magányos kávéházakba menekülnek, ahonnét elérhetetlen álomként csillog feléjük az ablak világossága. Csáját és meleg puncsot isznak, de szivük tele van keserüséggel: ó, mi jó lett volna családot alapitani! Eszembe jut egy ilyen szomoru, fehér éjjel, mikor magam is térdig gázoltam a süppedő hóban s az Üllői-ut végén, a nedves sötétben, egy cilinderes uriemberrel ütődtem össze.

– Hopp, – mondta az idegen – hopp, nem tud maga vigyázni, hogy az ember lábujját le ne tapossa?

– Éjjel csak a baglyok látnak – feleltem boszusan a cilinderesnek, aki a közeli lámpa alatt kiváncsi pillantásokat vetett rám.

Én is jól megnéztem: magas, lapátszakállu férfiu volt, a bajuszán csillogott a hó, kezében elefántcsontnyelü botot tartott. Aligha meg nem tetszettünk egymásnak, mert mindketten udvariasan meghajoltunk.

– Tóth vagyok – mondtam neki valamivel nyájasabban, mire ő is tisztességtudóan bemutatkozott:

– Doktor Oxigén a nevem.

– Ejnye, de furcsa név! Uraságod orvos-doktor?

– Ugy van.

– És most valami páciensétől jön?

– Ellenkezőleg. De előbb mondja meg, hogy ön hová bukdácsol itt a külvárosi hóbuckák között?

Szomoruan bólogattam.

– Én csak amiatt bukdácsolok, mert nincs családom. Se feleségem, se gyermekem, se macskám. De ön miért tölti itt a karácsony éjszakáját?

Doktor Oxigén megnézte az óráját.

– Suridum-buridum, mindjárt odaér a nagymutató a XII-es numerusra. Sietnem kell az ispotályba, mert egy betegemet az este negyvenfokos lázban hagytam el. Ha nincs jobb dolga, jőjjön velem, érdekes dolgokat fog látni.

Összekapaszkodtunk a sikos gyaloguton s igy törtettünk kifelé az Üllői-uton, a Tisztviselő-telep irányába. Vagy ötnegyedórai kinos gyaloglás után egy magas, szürke ház elé értünk, ahol a doktor pihegve megállott.

– Itt vagyunk – mondta röviden.

– Micsoda épület ez?

– Hát az ispotály. Nem látja, hogy még az összes ablakok világosak?

Oxigén doktor megnyomta a csengetyüt, mire egy összetöpörödött, kicsike emberke, térdigérő, fehér gnóm-szakállal, gyorsan kinyitotta az ispotály kapuját.

– Hogy van a betegünk? – kérdezte a doktor.

– Ó jaj, ó jaj, – mondta a kicsi gnóm – szegényke aligha el nem pusztul az éjjel…

Oxigén doktor előre sietett a lépcsőkön, én izgatottan követtem. Az emelet nagy szárnyasajtaja előtt furcsa zaj ütődött a fülembe; mintha odabenn valaki réztányérokat ütögetett volna össze, egy cérnaszál vékonyságu, ezüstös hang kétségbeesve sipitozott, egy másik hang pedig, mely nyilván valami apró gyermektől eredt, monotón, de szivettépő fájdalommal kiáltotta:

– Pa-pa! Ma-ma! Pa-pa! Ma-ma!

A doktor kinyitotta az ajtót, s e pillanatban oly látvány tárult a szemem elé, amelyet soha az életben nem fogok elfelejteni. A huszonnégy kicsi vaságyon huszonnégy tündérmesébe való páciens feküdt: két vagy három szőkehaju, francia baba, aki habkönnyüségü tülanglé-ruhát viselt, egy skarlátvörös Paprika Jancsi, aki a kezében apró réztányérokat tartott, egy babszemnyi tót legény, virágos halinában, két hórihorgas gránátos, egy zöldkockás harlekin, egy kékszemü Pierrette, a haján franciás szalmacsokorral, egy babszemnyi csuhás barát, egy furcsa, seprőbajuszos gigerli, meg a jó Isten tudja még hány különösebbnél különösebb figura, akihez hasonlóval mindeddig csak a gyermekszobákban és a játékkereskedések kirakatában találkoztam…

Oxigén doktor ráncos homlokkal közelitett az egyik vaságy felé – onnan hallatszott a legkinosabb jajgatás – de én a féluton elfogtam.

– Micsoda ispotály ez? – kérdeztem tőle kiváncsian.

– Hát nem látja? Ez az a hely, ahol a beteg babákat gyógyitjuk, vagy ahonnan a szegény clownokat és csipkerózsikákat a babatemető hideg földjébe kiviszszük. Szomoru dolog ez, uram, nagyon szomoru, mert az ember szive sokszor meg akar repedni a fájdalomtól. Azt mondják, hogy a doktornak semmi se fáj, de én olykor fél-éjjeleken át is megsiratom egyik-másik páciensemet…

– Talán valami ragadós betegség uralkodik a babák közt? – susogtam félénken az Oxigén doktor fülébe.

– Ragadós betegség? Fájdalom, annyi a rossz gyermek, hogy ragadós betegség nélkül is a legtöbb baba elpusztul. Nézze csak azt a szegény Paprika Jánost, aki ott a szoba közepén a legjobban kiabál…

Követtem a doktort a szerencsétlen bohóc ágyához, s a szivem megdermedt az iszonyattól; a Paprika Jancsi keblén, a skarlátvörös köntös alatt, gyüszünyi lyuk tátongott. A beteg borzasztóan nyögött a fájdalomtól s öntudatlanul, szinte gépiesen ismételte:

– Jaj nekem, jaj testemnek, jaj lelkemnek! Sohase lesz már belőlem egész férfi, soha többé…

A kiáltás után mindig összecsapta a réztányérjait, mire egy nagyszakállu baba-ezredes, aki az ágy szélén ült, némán egy könyet törölt ki a szeméből. A doktor bánatosan kezet szoritott a keményszivü, harcedzett katonával.

– Legyen férfi! – mondta neki szomoruan, de az ezredes lehajtotta fejét.

– Hol az a csodabalzsam, mely az én sebemet meggyógyitja? – csiripelte egy ezredestől egészen szokatlan, vékony hangon. – Ez volt, uram, a legkedvesebb gyermekünk, mert a többi, fájdalom, rossz utra tévedt. A legidősebb a kéményseprői pályát választotta s mióta egy gróf urfi játékfiókjába került, soha még feléje se nézett agg szüleinek. A leányom táncosnő lett, – aranycsillagos, tarlatán ruhát visel – a kisebbik fiam pedig mint harlekin keresi a kenyerét egy jómódu polgári családnál… A szegény János volt mindannyi között a legkülönb, ez még szerette és megbecsülte az öregeket… És ennek a legjobbnak és legkedvesebbnek kell, ime, ily nyomorultul elpusztulnia…

– Hol kapta a sebet? – kérdeztem részvéttel. – Talán valami diadalmas háboruban vett részt?

– Háboruban? – kacagott fel félelmetesen az ezredes. – Nem, uram, a szegény fiam nem volt háboruban. Egy dacos, vad fiu sebezte meg, akihez szegény gyermekem születésnapi ajándékul került… Én is husz évig szolgáltam egy uri házat, – a volt gazdám most kuriai biró – de mondhatom önnek, hogy mindig szerettek és megbecsültek… És ennek a derék fickónak, aki mindig maga volt a vigság, lám, ily hitványul kell kimulnia… Nézze meg az anyját, édes uram, attól félek, hogy az se éli tul ezt a nagy csapást…

Az ágy másik felén egy összetöpörödött anyóka álldogált s támolyogva, beesett ábrázattal imádkozott. Meg lehetett ismerni, hogy valaha szintén ballettáncosnő volt, a szoknyáján most is ragyogott néhány bágyadt aranycsillag, a derekát pedig rubintos kigyó szoritotta össze. De az egykori star most csunyául megöregedett, viaszarcát mély barázdák éktelenitették el, s halkan, sipitozva sóhajtotta:

– Oh, szegény fiacskám, oh szegény fiacskám…

Elfordultam az ágytól, mert a látvány belemarkolt a szivembe. A doktor kezet fogott az öregekkel és komoran susogta:

– A doktorság sem valami vidám mesterség, elhiheti…

Körüljártunk az ispotály nagy termében, ahol az egyik tragédia fölváltotta a másikat. Egy francia baba, – rövidszoknyás, rózsaarcu, kékszemü – akinek ki volt törve a jobb karja, egyhanguan, fájdalmasan ismételte: „Pa-pa! Ma-ma!” Egy Pierrette a levegőbe nyujtogatta a kezét: a szegény teremtésnek ki volt szurva mind a két szeme. Egy tábornok – ez a látvány még álmomban is kisért – nyögve tapogatta széles mellét, amelynek bordáiból kilátszott a kenderkóc. Egy rokonszenves tót legény a lábszárát fájlalta, amelyről véges-végig letöredezett a sima zománc. A szoba másik végén pedig két szomoru apáca csöndesen tolt kifelé egy kerekes vaságyat, amelyben egy mozdulatlan juhász feküdt.

– Mi történt a juhászszal? – kérdeztem suttogva a vezetőmtől.

Oxigén doktor lehajtotta a fejét.

– A juhász e pillanatban lehelte ki a lelkét. Még az éjjel elföldeljük a baba-temetőben…

A szememet könyek boritották el: az ispotály levegője egyszerre oly nyomasztónak tetszett. Köszöntem a doktornak és kisiettem a hótól fehér utcára. Még egy darabig odakünn bolyongtam a külvárosban, aztán kocsit vettem és a bátyám lakására hajtattam, ahol a vendégsereg még javában mulatott. A gyermekek is valamennyien ébren voltak; Misi, a legfiatalabb, épp akkor szedte ki egy horgolótüvel a karácsonyra kapott közhuszár szemét…

A SZIVARGYÁROS

A világhirü fürdőben, ahol uralkodók, nyárspolgárok és nemzetközi szédelgők népesitik be – a szép asszonyokon kivül – a szállodákat és sétatereket, Call ur jó két héten keresztül meg birta őrizni szigoru inkognitóját. Az ebédlő terrászán őt is csak ugy szolgálták ki, mint a többi vendéget, az ideges kártyázók elnézték a hátuk mögül, s a doktor, amikor megvizsgálta, meglehetősen lakonikus hangon adta ki neki utasitásait a követendő kura tekintetében. Call ur szerényen járt ide-oda a fák alatt, csöndes mosolylyal itta a feketéjét, s ha a pincér, véletlen jó kedvében, előzékenyebb volt iránta, mint rendesen, hálás pillantással rebegte:

– Köszönöm.

Inkognitója csak a harmadik hét elején hullott le, amikor egyszer, ebéd után, valami könnyü szivart kért a pincértől s Felix ünnepies arckifejezéssel nyujtott át neki egy vitézkötéses szivarrudat.

– Pompás havanna, – mondta Felix, miközben a kését szolgálatkészen felnyitotta.

Call ur megnézte a szivart, kissé megforgatta, majd közelebb vitte az orrához, aztán szerényen igy szólott:

– Ez, kérem, sohase volt havanna, ez valami rossz német utánzás, ami nem ér egy fabatkát.

– Bocsánat, ez igazi havanna, – felelte a pincér.

– Nem, kedves Felix, maga – megbocsásson – téved. Ez német szivar, még pedig a legsilányabb német szivarok közül való.

A pincér vállat vont, aztán szemtelen konfidenciával ezt mondta:

– Már ne tessék haragudni, de akkor uraságod nem sokat ért a havanna-szivarokhoz.

Call ur erre ismét szerényen mosolygott.

– Érteni értek hozzá, mert magam is szivargyártással keresem a kenyeremet. Máshoz talán csakugyan nem értek sokat, de ehhez konyitok valamicskét…

Bizonyság okáért a kis emberke elővett a zsebéből egy szivart, nyájasan megkinálta vele a pincért s mintegy mentegetőzve igy szólott:

– Ez a szivar az én gyáramban készült. Szivja el Felix és majd meglátja, hogy milyennek kell lennie az igazi havannának…

Felix megnézte a szivart és az aranyvörös szalagról, legnagyobb megdöbbenésére, ezt a nevet olvasta le: B. G. Call & Co. Annyira megijedt, hogy szinte elsápadva dadogta:

– Ön talán Call ur, a világhirü szivargyáros?

– Igenis, Felix, az vagyok. Elhiszi most már, hogy értek valamit a nikotinhoz?

Másnap már az egész fürdő tudta, hogy az apró, összetöpörödött emberke, aki egyszerü sétabotjával unatkozva ödöng a kávéház és a gyógyitó források között, nem más, mint az amerikai Call, a milliomos szivarkereskedő, a Bockok, Uppmannok és Henry Clayk egyenrangu társa, akinek Havanna szigetén óriási telepei vannak s aki Európa mágnásait és fejedelmi családait évtizedek óta látja el kitünő színivalókkal. E pillanattól fogva alaposan megváltozott a szerény vendég társadalmi helyzete: a vendéglős maga szolgálta ki, a pincérek a földig hajlongtak előtte, s a fürdői közönség a földi nagyságokat megillető bámulattal és hódolattal nézte. Negyednap Call ur már a grófok asztalánál ült, mert a fürdő exkluziv társasága szinte boldognak érezte magát, hogy a sokszoros amerikai milliomost, aki nevét oly tündöklő betükkel irta bele a kor történetébe, a testi mivoltában is megismerhette.

Call ur a grófi asztalnál is szerényen mosolygott, majdnem bocsánatkérő arccal osztogatta szét uj barátai közt a havannákat, mig maga alázatosan összelapulva gyujtott rá egy nyolckrajcáros szivarra…

– Én mindig csak könnyü szivarokat szivok – mondta – mert a nehéz szivar tönkretenné a gyomromat… Különben azt hiszem, hogy alaposan megváltoznék az idegbajok és halálozások statisztikája, ha minden ember le tudna mondani a dohányzásról…

– De önnek, Call ur, nem nagyon ártott, hogy az emberek dohányoznak? – mondta egy porosz gróf nevetve.

– Nekem, őszintén szólva, nem… De az én millióim, tessék meghinni, nem vetnek valami dicső fényt az emberek okosságára és józan eszére…

Az urak igen kedvesnek találták az amerikai őszinteségét, de még inkább elbámultak a Call ur szókimondásán, mikor a dohánygyáros a következő napokban az ő egyéb principiumait is kifejtette előttük.

– Tudják, hogy mit csodálok leginkább? – kérdezte a feketekávénál a vigan szivarozó uraktól. – Azt, hogy önöknél Európában még mindig valami hihetetlen prestige-e van a társadalmi rangfokozatoknak… A grófot itt még mindig több embernek tartják, mint a gombkötőt, pedig a gombkötő, ha érti a mesterségét, hasonlithatatlanul magasabb lény, mint az a férfi, aki a porrá lett ősei számából vindikál magának érdemeket… Maguk kérem, őszintén szólva, mind haszontalan emberek a társadalomra, ha csak azt a hasznukat nem nézem, hogy az általános pénzforgalmat növelik… Csak esznek, isznak, alusznak, de az életükből senkinek semmi haszna… Nem röstellik ezt kérem, hogy ilyen tétlenségben töltenek hatvan-hetven-nyolcvan esztendőt, mig a szabójuk, akit lenéznek, hasznossá tudja tenni magát az emberi társadalomban?… Ötletet – legalább gyakorlati ötletet – nem produkálnak, a kereskedéshez nem értenek, cipőt nem tudnak varrni, uj találmányokkal nem gazdagitják az emberiséget: azt kérdem hát: egyáltalában miért élnek? Hogy egy ággal több legyen a családfájukon? No már kérem, bocsássanak meg, de ez bizony léha és állati exisztencia…

Oly alázatosan mondta ezt, hogy az urak nem haragudtak meg érte, sőt jóizüen nevettek a beszédén. Sőt egy orosz herceg – akinek a feleségét tavaly szöktette meg valami croupier – kacagva igy szólott:

– Szavamra mondom, Call, hogy maga kolosszálisan nagyszerü fiu!

Egyik délután Call valami halványkék levelet vett elő a zsebéből s barátságosan megmutatta az asztaltársaság tagjainak.

– Most kaptam, éppen egy félórával ezelőtt… Valami udvari futár hozta – gondolom, igy hivják – pedig abszolute nem futott, hanem igen lassan és megfontolva jött fel hozzám a második emeletre…

A levél Európa leggavallérabb uralkodójának, a fürdőben időző XIV. Róbert királynak főudvarmesterétől, d’Escal gróftól jött s szószerint igy hangzott:

Blanka-nyaraló.

XIV. Róbert király ő felsége holnap reggel 11 órakor személyesen fogadni óhajtja önt. Jelentkezzék nálam, tiz perccel tizenegy óra előtt.

d’Escal gróf,
a király őfelségének főudvarmestere.

– Tudja, hogy ez hallatlan kitüntetés? – szólott egy belga ur, mig a többiek kiváncsian kapkodták ki egymás kezéből a levelet.

Call ur egyszerüen vállat vont.

– Miért volna kitüntetés, kérem? Ő is ember, én is ember vagyok, nincs hát abban semmi különös, ha szóba áll velem. Különben is közönséges üzletről van szó.

– Milyen üzletről?

– A király husz esztendő óta állandóan nálunk készitteti a szivarjait. Most bizonyosan valami uj rendelést akar adni, – és ez neki épp oly fontos, mint nekem.

Az urak nevetve rázták meg a fejüket; ez a kis amerikai emberke határozottan mulatságos volt. XIV. Róbert egyik leghatalmasabb uralkodója volt Európának, akit a fürdőn szinte legendás nimbusz vett körül: a Blanka-nyaraló táján állandóan a kiváncsiak százai ődöngtek és mikor XIV. Róbert, nagyritkán, hadsegédével végigkocsizott a fürdő főutcáján, az emberek földig hajolva lóbálták feléje a kalapjukat.

– Ő felségével csak ugy fog beszélni, mint velünk? – kérdezte az orosz herceg érdeklődve.

– Hát hogyan beszélnék vele, ha nem igy? – kérdezte Call ur csodálkozva. – A tisztességes ember mindenütt szabadon megmondja azt, amit gondol, s nem hiszem, hogy a király előtt hazudnom kellene… Ő uralkodik, én szivarokat gyártok: mind a ketten egyformán megdolgozunk azért, hogy a társadalom eltartson bennünket…

Másnap Call ur szalonkabátot öltött, s gyalog elsétált a Blanka-nyaralóig, ahova a portás csak hosszabb magyarázat után bocsátotta be. Az amerikai jelentkezett d’Escal grófnál, aki előbb gondosan végignézte, aztán kitanitotta az udvari etikett elemeire.

– Ön csak akkor beszél, ha ő felsége kérdezi… És ha ő felsége a fejével int, hogy elbocsátja, hát akkor minden további nélkül távoznia kell…

– Nem is fogom bevárni kérem, amig kidobnak, – szólott Call ur önérzettel.

D’Escal gróf erre átadta a szivargyárost a második komornyiknak, az továbbitotta az első komornyikhoz, majd a testőrhadnagy, a kabinetiroda feje, a hadsegéd vették gondjaikba, mig végre – a nyolcadik terem küszöbén – a legbelsőbb lakáj széttárta a portière függönyeit, s halkan igy szólott:

– Ő felsége, a király!

Call ur nesztelenül lépett a dolgozószoba vastag szőnyegére, majd egy pillanatra állva maradt az ajtónál, ahonnét, a sárgás függönyökön át beszürődő napsugár tompitott világosságában, rögtön megismerte az uralkodót, akit már annyi képen látott s aki igy magasabbnak, délcegebbnek tünt föl előtte, mint amilyennek eddigelé képzelte… XIV. Róbert az iróasztal előtt álldogált, hosszu redingotban, mig cilindere ott hevert az egyik fauteuilben… Nyájas pillantása egy pillanatig jóságosan pihent az amerikain, aztán a fejével szeliden bólintva, megszólalt:

– Hallottam, hogy itt van és élni akartam az alkalommal, hogy személyesen meglássam… Sok élvezetet köszönök önnek, kedves Call, mert amint tudja, szenvedélyes dohányos vagyok… Sőt a dohányzás gyengesége annyira erőt vett már rajtam, hogy élőszóval is megóhajtottam már egyszer magyarázni önnek, hogy mit szeretnék: hátha kitalálnánk valami olyan arómát, amely még a többinél is kedvesebb lenne…

Call biccentett a fejével.

– Együtt aligha fogjuk kitalálni felség, mert ehhez nagy szakértelem és tudomány kell… De ha felséged körülirja valamiképp, hogy mit kiván: hát bizonyára törekedni fogok rá, hogy a kivánságát kielégitsem…

A király helyeslőleg intett, de nem beszélt rögtön a szivarok felöl, mert a furcsa emberke szemmelláthatólag tetszett neki. Mosolyogva végignézte, aztán – szokatlanul kegyes hangulatban lévén – más témára tért át.

– Most van először Európában?

– Nem, felség, jóformán minden évben itt járok… A gyomrom miatt jövök, amely már rég fölmondta volna a szolgálatot, ha az itteni vizet nem használnám.

– És jól érzi magát az ó-világban?

Call ur fitymálva vállat vont.

– Jól is, rosszul is, ahogy veszszük, felség. Annyiban mindenesetre jól, hogy a fürdő, úgy ahogy, minden évben megfoltozza valamiképp az egészségemet… De ami az embereket illeti, azok őszintén szólva már nem igen tetszenek nekem… Se az emberek, se a viszonyok, se az általános gondolkodásmód… Azt hiszem, hogy Európában még nem nagyon terjedt el a férfias önérzet divatja s hogy az idevaló emberek többnyire puhák, hizelkedők és szolgalelküek… Az iparos a kereskedőt csodálja, a kereskedő a diplomás urat, a diplomás ur a mágnást, mig a mágnás az uralkodót nézi valami félistennek… Pedig mi, akiket a szabad Amerikában neveltek, azt hiszszük…

Call ur nagy lélegzetet vett, hogy az elméletét minél jobban kifejthesse, de szavait nem fejezhette be: a király ugyanis lekötelezőleg mosolygott, aztán – még mielőtt a szivargyáros ujólag szóhoz juthatott volna – ezt mondta:

– Kedves Call, most még arra kérem, küldjön nekünk novemberre néhány ezer jó szivart, mert a német császár ő felsége akkor vendégünk lesz a ruhri kastélyban…

A szivargyáros nyitott szájjal bámult a királyra, aki most egy könnyed mozdulattal tudtára adta, hogy a kihallgatásnak vége. Mire zavarából magához tért, már odakünn járt a Blanka-nyaraló előtt, szivében azzal a homályos sejtelemmel, hogy az őszinteségnél még nagyobb hatalom is van e tökéletlen földgömbön s hogy az igazmondás voltaképpen csak akkor ér valamit, ha az embernek alkalma is van hozzá, hogy igazat mondjon.

KOMLÓSSYÉK A SZINHÁZBAN

Komlóssy ur és a felesége egy hétfőn elmentek a szinházba. Ez az élvezet meglehetősen ritka volt az életükben, mert Komlóssynénak, aki jó gazdasszony és szigoru feleség volt, nem igen támadt kedve ahhoz, hogy négy vagy öt forintot dobjon ki efféle haszontalanságokért. Ha a férj – főképp házasságuk első évtizedében – homályosan célozgatott arra, hogy a müvelt ember nem lehet meg szinház nélkül, az asszony mindig haragosan vállat vont, majd igy szólott:

– Inkább tojást és zsirt veszek azért a pénzért, mert az evésre föltétlenül szükség van… De a szinház, az fölösleges pazarlás, s az ember a Matuzsálem korát is megérheti a nélkül, hogy ilyen ostobaságokkal foglalkozzék…

Komlóssy ur később, mikor már belátta, hogy a feleségéhez képest nagyon gyönge legény, teljesen lemondott a célzásokról, s belenyugodott abba, hogy a békességes férj már este kilenc órakor nyugalomra tér. Őszintébben szólva, csak elhitette magával, hogy ebben a szörnyüségben megnyugszik, mert a lelke mélyén huszonöt év óta ott szunnyadt a lázadásra való hajlandóság. De mivel sokkal bátrabban rászánta volna magát arra, hogy egy oroszlánketrecbe benyisson, mint arra, hogy a feleségének ellentmondjon, negyedszázad alatt egyáltalában még csak kisérletet se tett, hogy az igazi érzéseit elárulja.

A nevezett hétfőn a Komlóssy-pár váratlan ajándékhoz jutott: az asszony egy unokaöcscse, egy jólelkü vidéki kereskedő, délben meglepte őket két szinházjegygyel. Bőkezüségét azzal okolta meg, hogy Komlóssyék régóta rokoni vendégszeretettel bánnak vele, de az asszony mégis rossz néven vette a fölösleges költekezést.

– Azt hiszem, okosabban tetted volna, ha ezen a pénzen inkább két pár meleg keztyüt vittél volna haza a lányaidnak… Én ugyan egy fabatkát se adnék ki az efféle léhaságért…

A jegyek azonban mégis ott maradtak, s Komlóssyék este hét után gyalogszerrel elmentek a szinházba. Kissé félénken foglaltak helyet a nézőtéren, miközben az asszony pirulva nézte a páholyokban ülő, dekolletált hölgyeket, akik szemérmetlen nyugodtsággal tekintgettek az alattuk hullámzó közönségre. Komlóssyné ugyanis – bár immár negyedszázad óta volt férjes nő – épp oly szüzies maradt, mint egy tizenhat esztendős csitri leány, s egész a homlokáig elvörösödött, ha valaki egy kétértelmü megjegyzést elmondott előtte. Az a gondolat, hogy ő csupasz vállal mutatkozzék egy zsufolásig megtelt szinházban, egyszerüen megborzasztotta és elrémitette.

– Mit szólsz azokhoz a szemérmetlen teremtésekhez? – kérdezte halkan az urától, amikor a támlásszékeiken elhelyezkedtek.

Komlóssy ur megbotránkozott arcot vágott, majd gondosan végigtanulmányozta a szinlapot. A páholyokban ülő asszonyok tulajdonképpen elragadták és megszéditették, de volt jó dolga, hogy a gyönyörüségét ne sejtesse a feleségével. Az asszony ugyanis egész a képtelenségig féltékeny volt, annyira féltékeny, hogy a szerencsétlen Komlóssy huszonöt év óta mindig lesütött szemmel bámult a tányérjára, ha a mindenesleány az ebédet vagy a vacsorát behozta. Sőt ha a feleségével ment, még az utcán is állandóan az aszfaltot nézegette, mert a harcias Komlóssyné a legártatlanabb pillantásait is konokul félremagyarázta.

– Nem sül ki a szemed, hogy folyton az asszonyokat fixirozod? – kérdezte az ártatlan embertől, ha az egy szembejövő hölgyet, puszta véletlenségből, közömbösen megnézett.

Komlóssy ur ilyenkor ijedten huzta be a fejét a gallérjába, miközben mondhatatlan elkeseredéssel gondolt arra a pillanatra, amikor mindezekért a kinzásokért egyszer véglegesen boszut áll. Százszor, ezerszer is elhatározta, hogy csak azért is meg fogja csalni a feleségét, de ha arra került a sor, hogy a szándékát megvalósitsa, mindig gyáván és férfiatlanul meghátrált.

– Ha megtudná, képes lenne rá, hogy egy éjjel, amig nyugodtan alszom, a vágókést beledöfje a szivembe, – gondolta magában megborzadva.

A szinházban egy francia operettet játszottak, egy frivol házasságtörési komédiát, melyben csiklandós kuplékat énekeltek, s olyan szójátékokat mondtak, hogy Komlóssyné csaknem elsülyedt a hallatukra. De ez még nem volt minden: a szinpadi lámpák előtt egész sereg ifju hölgy feszes trikóban illegette magát, a primadonna pedig fürdőkosztümben jelent meg, amely sokkal többet elárult, mint amennyit eltakart. Ez az öltözék oly felháboritóan illetlen volt, hogy Komlóssyné ijedten kérte el az urától a szinlapot, hogy az arcát szégyenkezve eltakarja vele.

– Ezt a nőt ki kellene seprüzni innen – suttogta később, mikor az ijedtségéből valahogyan magához tért.

A férj helyeslőleg bólintott, majd szenteskedő arccal hajolt közelebb a feleségéhez.

– És a kormány ezt szó nélkül eltüri, – mondta szigoruan, miközben a nyála majdnem kicsurgott a gyönyörüségtől.

A többiek azonban nem igen osztoztak a házaspár véleményében, hanem eszeveszettül tapsoltak és ujráztattak, amit a szinpadon lévő művésznő még merészebb és illetlenebb mozdulatokkal igyekezett meghálálni. Komlóssy ur, a taps hallatára, ismét megrázta a fejét.

– Ha én lennék a rendőrkapitány, rögtön bezáratnám ezt a helyiséget, – mondta a feleségének, s ujólag a szeméhez emelte a gukkerét.

Az eszmecsere e kijelentéssel véget ért, de az olvasót talán érdekelni fogja az a monológ, melyet Komlóssy ur, az utóbbi megjegyzés után, titokban végiggondolt magában, anélkül, hogy az ajakát beszédre nyitotta volna.

– Huszonöt év óta nem volt ilyen élvezetem, mint ma este, – szólott nagyot sóhajtva a lelke mélyén, miközben az arca változatlanul szigoru és haragos maradt. – Ez a vén skatulya mer rosszakat beszélni erre az isteni teremtésre, akinél bájosabbat még sohasem láttam életemben. Az ember egyszerüen megőrül, ha arra gondol, hogy ezzel az édes leánynyal négyszemközt lehetne… Szegény ember vagyok, de azt hiszem nyugodtan odaadnám egyhavi keresetemet, ha az életéből egy rövid órácskát nekem áldozna…

A magánbeszélgetés itt megszakadt, mert Komlóssyné ismét meglökte az urát.

– Láttad, hogy fölemelte a lábát? – kérdezte sápadtan.

– Pfuj! – felelte Komlóssy ur undorodva.

Megint elhallgattak, de csak azért, hogy a férj tovább folytathassa a monológját.

– Ha véletlenül rá találok nézni a cselédre, két hétig elkeseriti az életemet, s ha az utcán nem sütöm le a szemem, képes rá, hogy otthon teáscsészéket vagdosson a fejemhez… Huszonöt év óta ugy vigyáz rám, mint valami éretlen kamaszra, minden szavamat, minden lépésemet számonkéri, de most megvan az elégtételem: gondolatban százszor, ezerszer magamhoz szoritom azt a gyönyörü leányt a szinpadon, s végigcsókolom a szőke fejétől kezdve egészen az édes, a kicsiny lábahegyéig… És amellett itt ülök morózus arccal a vén boszorkány mellett, mig a szivem csak ugy kalimpál attól a gyönyörüségtől, hogy ugyszólván a szeme láttára szorithatom magamhoz ezt a karcsu, s mégis oly istenien gömbölyü teremtést… Ha megtudná, hogy most mire gondolok, hát talán a hideg is kirázná ijedtében, de ha megpukkad, akkor se tudja meg, mert van annyi eszem, hogy álmos és haragos arcot vágok, s ugy teszek, mintha pokolian föl lennék háborodva… Pedig nemcsak hogy nem vagyok felháborodva, hanem egyszerüen szétolvadok az élvezettől…

– És ilyesmiért dobnak ki az emberek három forintot – mondta most eltorzult arccal Komlóssyné.

– Azt is a bolondok házába kellene vinni, aki ezért pénzt ad – felelte Komlóssy ur mérgesen.

E szavak után lágy fuvolahangok suhantak ki a zenekarból, s a primadonna, erdei gyepágyán hanyatt dőlve, nyitott ajakkal, csábitó pillantással tekintett az előtte álló pásztorra, miközben karcsu termete érzékiesen megremegett… És Komlóssy ur most ugy képzelte, hogy a pásztor egyszerre eltünik, sőt a nagy, bársonyos, ezerfejü nézőtér is eltünik, s mig az erdőre titokzatos homály borul, ő reszketve magához öleli a pihegő leányt, s forró ajkát magánkivül elboritja a csókjaival… És a leány, mig hamvasszőke fejét a mezitelen karjain pihenteti, kábitó pillantással néz reá, hogy aztán egyszerre lehunyja a szemét, s szégyenkezve, de a szenvedélytől lihegve suttogja:

– Éjszaka van és egyedül vagyok veled, itt, az erdőség közepén… Szorits magadhoz, mert meghalok, ha nem szeretsz…

Komlóssy ur gondolatban magához szoritotta a szerelmes asszonyt, még pedig oly hevesen, hogy szinte fizikai fájdalmat érzett. Az arca annyira elváltozott, hogy a felesége, aki mellette ült, ijedten megkérdezte tőle:

– Mi bajod?

– Semmi bajom, – felelte Komlóssy ur, – de már nézni se tudom azt a szemérmetlen perszónát…

Az asszony helyeslőleg biccentett a fejével s a férj, miközben a lelke diadallal és kárörömmel telt meg, ravaszul igy szólott magában:

– Ha megpukkad, akkor is azt gondolom, amit akarok, s itt ölelkezem, csókolózom a szemeláttára… Most végre boszut állok azért, amit huszonöt év óta szenvedtem…

A PÉTERHEGYI HIÉNA

A téli fürdőhely penziójában történt, egy januári reggelen, mikor az ablakon át csillogó fehérséggel ragyogott be a Johann-Kogel havas orma, hogy egy zilált külsejü, csontosarcu fiatalember, aki éppen mézet csöpögtetett a vajas kenyerére, igy szólott Karolin kisasszonyhoz, a penzió felszolgáló pincérnőjéhez:

– Ki az a fehérbajuszu, öreg ur, aki a sarokban az „Innsbrucker Tageblatt”-ot olvassa?

– Az Wechsler generális, a nyugalmazott sajóvölgyi hadosztály-parancsnok… Két hét óta lakik nálunk, s legalább március végéig itt marad…

Öt perccel később a katonás öreg ur pedánsan összehajtogatta az ujságját, érdeklődve körülnézett az étteremben, s megpillantva a fiatalembert, aki a mult estén még nem lakott a penzióban, szintén megkérdezte a körülötte settenkedő Karolin kisasszonyt:

– Az a nyápic fiu uj vendég?

– Igenis, méltóságos uram, a ma reggeli gyorsvonattal jött Budapestről… Hámorinak hivják és ujságiró.

Érdekes, hogy a Karolin kisasszony felvilágositása mind a két félnél szenzációs meglepetést keltett: az ujságiró is, a generális is nyakig elvörösödött, de amig a fiatalember zavartan fordult félre, nehogy a tábornok pillantásával találkoznia kelljen, az öreg ur mérgesen megigazitotta a pápaszemét, s valóságos dühhel kezdte fixirozni a penzió legujabb lakóját.

– Úgy, – mondta aztán olyan hangon, hogy a szelid Karolin kisasszony egészen belerémült, – úgy, tehát ez az a jómadár… No, gazfickó, most az egyszer a karmaim közé kerültél…

A váratlan találkozásnak olyan előzményei voltak, melyek pár évvel ezelőtt az egész magyar közvéleményt foglalkoztatták: Wechsler tábornok – akkor még őrnagy, – volt az a hirhedt katona, aki egy péterhegyi kávéházban két ártatlan civilt a kardjával lekaszabolt, s Hámori volt az az ujságiró, aki az afférról négykolumnás tudósitást irt a lapjába, ezzel a cimmel: „A péterhegyi hiéna”. A kardaffér miatt, főképp a Hámori cikkei után, országos felháborodás keletkezett, mely a kormányt majd csaknem elsöpörte, s az őrnagyot, állitólag büntetésből, áthelyezték egy erdélyi garnizonba. De nagyon komolynak mégse találhatták a péterhegyi hiéna bünét, mert az őrnagyból tizenegy év leforgása után tábornok lett, sőt később a magyar nemességet is megkapta az uralkodó kegyelméből.

Az affér két hőse: a generális és az ujságiró egyáltalában nem találkoztak egymással, mielőtt sorsuk a téli penzió ebédlőjében összehozta őket. Tiz éven át két külön világban jártak, de most a közös baj mindkettőjüket ide vezette a távoli havasok aljába: a Hámori tüdőcsucshurutja, mely huszéves kora óta hüséges kisérője volt, egyszerre aggasztóan terjedni kezdett, a generálist pedig, aki az asszonyok minden lamentálására se mondott le arról, hogy napjában tiz virginiát elszivjon, hirtelen észrevette, hogy a gégéje megunta a hetvenéves szolgálatot… Most mindketten itt voltak: testileg kissé megtörve, de lelkileg épp abban a kondicióban, mint akkor, amidőn a péterhegyi hiéna az ország minden ujságolvasóját fellázitotta a kegyetlen szoldateszka ellen…

Huszonnégy órán át néma kiváncsisággal nézegették egymást, de egy estén, mikor a penzió bécsi kisasszonya épp a zongora mellett szórakoztatta a rossz idő miatt egybeszorult társaságot, a generális a dohányzószoba ajtajában összeütközött az ujságiróval. Az öreg ur felbőszült tigris módjára nézte végig a fiatalembert, aki merészen, konok nyugalommal állta ki a pillantását.

– Maga az a hires legény, ugy-e? – szólt végre a tábornok, aki katona létére az őszinte szókimondás barátja volt.

Hámori kissé gunyosan meghajolt:

– És a méltóságos ur ugyebár Wechsler tábornok? Akkor nem is szükséges bemutatkoznunk, mert már ismerjük egymást.

Oly hallatlan impertinenciával mondta ezt, hogy a fehérbajuszos generális szinte megdöbbenve meresztette rá a szemét, amelytől a hadosztály egész tisztikara remegett. A kis züllött azonban nem ijedt meg a kemény pillantástól, hanem nyugodtan folytatta:

– Tudom, hogy a méltóságos ur engem is szivesen lekaszabolna, de a penzióbeli vacsorákhoz szerencsére nem szokás felkötni a harci szablyát…

Wechsler tábornok csak most tért annyira magához, hogy a hangjának egyáltalában hasznát vehesse.

– Hallja, – szólt a szemtelenül konfidenskedő fiatalemberhez, – hallja, én tizenkét év óta várom türelemmel azt a napot, amikor magát egyszer a kezeim közé kaphatom… Most végre itt van az alkalom, s én alaposan el fogom intézni azt az affért, melynek csak az első része játszódott le a péterhegyi kávéházban…

– Szóval azt akarja mondani méltóságod, hogy a kardját mint gyorsárut fogja lehozatni ide Tirolba, hogy csekélységemet gulyáshussá apritsa, ugy-e?

A tábornok válaszolni akart valamit a gorombaságra, de a gyereket most egyszerre köhögési roham fogta el, ami annyira megdöbbentette, hogy ijedten hátrált a dohányzószoba felé.

– Kotródjék a szobájába, – mondta aztán dühösen. – Örüljön, ha belebujhat az ágyába, nemhogy itt éjfélig szemtelenkedik.

Hámori meghajolt és távozott, a tábornok pedig, mikor a bécsi kisasszony a zongorajátékát befejezte, igy szólott a tapsoló társasághoz:

– Mégis égbekiáltó igazságtalanság, hogy a verebet tartják a legszemtelenebb állatnak…

Reggel gyönyörü idő volt és a betegek a tavaszias verőfényben sütkéreztek, de délben, az ebédlő virágos asztalánál, megint összetalálkoztak a haragosak. A generális dühös kandur módjára nézett a sápadt gyerekre, aki tisztességtudóan meghajolt előtte.

– Megérkezett a tábornok ur kardja? – kérdezte az őszhaju katonától.

– A kardom? Ahhoz, hogy magát felkoncoljam, a kés meg a villa is elegendő, – mondta a tábornok megvetéssel.

Ebéd után Hámori sakkot játszott egy pólai ügyvéddel, s a generális ellenséges pillantással szemlélte az ide-odatolt figurákat. Mikor az első partie az ujságiró győzelmével véget ért, az öreg ur váratlanul igy szólott:

– Az ilyen tacskó mer hiénának mondani egy vén katonát, aki nyolc ütközetben vett részt, s mindenünnen becsülettel hozta vissza a kardját… Ha ma megismétlődnék ez a jelenet, megint csak fejbevágnám azt a két részeg frátert, aki öt üveg sör megivásával jogot mer váltani ahhoz, hogy egy korrekt katonába belekössön…

– A részeg ember még a jó Isten előtt is szent, – mondta Hámori, – miközben a futárját előre tolta. Az őrnagyok pedig, legalább az én tudtom szerint, nem előzik meg rangfokozatban a jó Istent…

A tábornok megigazitotta a gallérját – úgy érezte, hogy meg kell fulladnia ennyi vakmerőség hallatára – aztán megfenyegette az ujjával a hepciáskodó ujságirót.

– Mielőtt az ördög elviszi innen, még le fogunk számolni egymással… Majd lesz gondom rá, hogy legalább utólag becsülettel rászolgáljak a hiéna névre…

Az ujságiró a jelenet után két napig az ágyban feküdt – a szanatórium orvosa aggodalmas arccal beszélte, hogy éjjelenként nagy láz kinozza – s csak harmadnap jelent meg ismét a reggelinél, sápadtan, beesett arccal, szemmellátható nyomaival annak, hogy az állapota ugyancsak rosszabbra fordult. Az ebédlőben rajta kivül csak a tábornok ült, aki megint az innsbrucki ujságot olvasta, a többiek odakünn jártak a hegyek között, melyek kristályos fehérségben huzódtak el a messze látóhatár széléig… Téli nap volt, a vonatok elakadtak a hóviharban, de itt napsugaras tavasz simogatta a betegek kipirult arcát, a tó felől pedig, melyen karcsu csónakok ringatóztak, jázminillatu szellők suhantak ide… A fiu odahuzódott a nagy tükörablak mellé, kissé szomoruan kente föl a vajat a piritott zsömlyéjére, néhány kortyot ivott a teájából, aztán elővette a zsebéből a cigarettatárcáját, s a gyufát végighuzta a skatulyán, hogy egy cigarettára rágyujtson… De e pillanatban az öreg tábornok vérvörös arccal dobta le a kezéből az ujságot, odaugrott az ijedten elhalványuló gyerekhez, s olyan hangon, hogy szinte az ablakok is reszketni kezdtek bele, igy orditott rá:

– Ha rá mer gyujtani arra a cigarettára, hát agyonverem… És ha még egyszer csak kisérletet is tesz, hogy azt a hitvány tüdejét még jobban tönkretegye, hát becsületszavamra mondom, hogy leütöm a derekát.

Hámori megdöbbenve dobta el a gyufát, a tábornok pedig – még egy megvető pillantást vetve rá – mérgesen kisietett az ebédlőből, s igy szólott a terrászon sétálgató pólai ügyvédnek:

– Most végre leszámoltam vele a hiénáért…

A FEKETE HÉTFŐ SZERZŐJE

– Ne beszéljetek nekem a szivről – mondta az öreg szinházi kritikus, aki harmincöt év óta mindig azzal hitegette a világot, hogy a vesebaja rövidesen elviszi s e közben hihetetlen szivóssággal élte tul a legerősebb legényeket is – ne hozakodjatok elő nekem azzal, hogy az embernek a meleg és érző szivével kell végignéznie annak a sok genienek a munkáját, aki egy hosszu éven át a szinpadon megfordul. Azt mondom nektek, hogy ez kislányos szentimentalizmus; ezek a fickók megérdemlik, hogy maróluggal és husánggal kezeljük őket. Ismeritek ti a szinpadi szerzőt? Évszám egyebet se tesztek, mint hogy ezekkel az emberekkel töltitek az időtöket, nyugodt arccal hallgatjátok végig a legostobább hizelgéseiket, nem hagyjátok őket a faképnél, mikor a legrosszabb ötleteiket is hálásan megkacagják, s naivul felültök a ravasz kópéknak, akiknek igazuk van, a mikor az együgyüségtekre számitanak… A szinpadi szerző áhitatos szemforgatással szólit benneteket: „drága mester”-nek, amig arról van szó, hogy a darabját kidicsérjétek, de otthon, az intim családi asztal mellett, vagy baráti körben, ahol nem kell attól tartania, hogy a kiejtett szó messzire elhallatszik, következetesen csak mint tehetetlen hülyék szerepeltek… Nem vagyok mai csirke, s azt mondom nektek, hogy a szinpadi szerző a legborzasztóbb Isten teremtése… Szerény, alázatos, amig tőletek függ, de nagyképü, impertinens, elbizakodott, amikor már a hátatokon fölemelkedett a magasba… Én harmincöt év óta tisztában vagyok ezzel, s az egész emberiség nevében boszut állok ezeken az élősdieken… Amikor a szinházban a zsölleszékemet elfoglalom, mindjárt az a megnyugtató érzés fog el, hogy ma a jó Isten kegyelméből ismét a körmeim közé kaparinthatok egyet a gyülöletes ellenségből… És jaj annak, aki gyönge vagy rossz darabot ir; az a leggyönyörübb estém, amikor kedvem szerint vájkálhatok a meleg vérben… A protekció, hizelkedés nem használ nálam; mindenkinek nyugodt lélekkel veszem ki a veséjét, aki fenomenális tehetség nélkül a szinpadra merészkedik… Ugy vagyok velük, mint a kártékony állatokkal, akiket minden becsületes embernek kötelessége pusztítani…

– És harmincöt év óta még egyetlen eset se volt, amikor ettől a principiumodtól eltértél volna? – kérdezte a vén kritikus egyik kollégája, aki viszont arról volt nevezetes, hogy a legszerényebb megrovást is cukrozott pilulában adta be.

Az öreg ember elgondolkodva bólintott.

– De volt, egyetlen eset volt, még pedig tizenkét esztendővel ezelőtt. Egy este én is a szivemre hallgattam, vagyis: én is oly ostoba, naiv és csapnivaló szamaritánus voltam, mint ti, akik minden lelkifurdalás nélkül engeditek meg, hogy egy-egy furfangos analfabéta a fejetek fölé kerekedjék… Nem is tudom, hogy mi történt akkor velem, de bizonyos, hogy elfogott a szentimentálizmus, annyira, hogy még ma is belepirulok, ha rágondolok… Egy téli napon volt, délfelé, éppen ingujjban ültem az asztalnál, s az ebédre várakoztam, amikor a gazdasszonyom, aki tudja, hogy senkit se fogadok otthon, kissé zavartan nyitott be hozzám az ebédlőbe.

– Mi az? – kérdeztem tőle.

– Nézze, – mondta az öregasszony, aki tizenhatéves korom óta ismer, s igy egyáltalában nem fél az embergyilkoló hangulataimtól. – Nézze, ne vágjon semmit se a fejemhez, de odakünn egy fiatal leány várakozik, s én megigértem neki, hogy bebocsátom ide az oroszlánbarlangba… Bájos, édes kis leány, nem kell attól tartania, hogy szerelmet akar vallani magának… Elküldtem volna, mert tudom, hogy magát már nem érdeklik a fiatal leányok, de olyan szomorunak és szenvedőnek látszik, hogy nem volt hozzá szivem… Ugy-e megengedi, hogy bebocsássam?… Ha megengedi, hát vegye föl a kabátját, mert nem illenék, hogy egy ilyen fiatal teremtést ingujjban fogadjon…

Gondolhatjátok, hogy az első percben tiltakoztam a betörés ellen, de mivel tudtam, hogy a gazdasszonyommal mégse lehet oly könnyen végezni, mint a szinpadi szerzőkkel, utoljára is dühösen vállat vontam… A következő pillanatban már nem lehetett jóvátenni a hibát; az ebédlő ajtaja felnyilt, s egy pirospozsgás arcu, gömbölyü, idegen hölgyecske állt előttem, aki félig sirva emelte rám a fitos orrocskáját… Olyan ijedtnek és izgatottnak látszott, hogy még én, a vén embergyülölő is megsajnáltam.

– Mivel szolgálhatok? – kérdeztem tőle annyi gyöngédséggel, amennyi egyáltalában csak kitelt tőlem.

A kis leány elővette a zsebkendőjét, a szemét megtörülte, aztán az orrát is kifujta, hogy egészen magához térjen, s végre szepegő hangon igy szólott hozzám:

– Drága mester, hallgasson meg: én a szegény Oszkárnak a menyasszonya vagyok…

– Kinek a menyasszonya? – kérdeztem tőle megdöbbenve, mert a szegény Oszkárról most hallottam először életemben.

– Azé a fiatalemberé, aki a „Fekete hétfő” cimü szinmüvet irta. A „Fekete hétfő” mint ön, drága mester tudja, ma este kerül szinre a Nemzeti Szinházban… Kell-e most már megmondanom, hogy miért jöttem ide?

Esdeklően forditotta felém a szomoru, kis egérszemét, de engem ugyan hiába akart megbabonázni; gunyosan elnevettem magam, aztán felálltam a helyemből, s egészen odaléptem a kétségbeesést affektáló kis gömbölyüséghez.

– Nem kell, hogy megmondja, ugyis kitalálom: a szegény Oszkár egy ravasz csirkefogó, aki abban a véleményben van, hogy engem, a vén szamarat, le lehet vonni a lábamról multszázadbeli trükkökkel… Ki tud ellentállni e bájos szemek könyeinek? Nos, hát mondja meg a szegény Oszkárnak, hogy én vagyok az, aki ellentállok, s aki holnap a legteljesebb hidegvérrel fogom konstatálni róla, hogy nem tud leirni egy egyszerü, bővitett mondatot… Mert a „Fekete hétfő”-t már volt szerencsém látni a tegnapi főpróbán, s igy a szegény Oszkárral tökéletesen tisztában vagyok… Fölösleges tehát tovább izgatnia magát, kisasszony, biztositom róla, hogy minden kisérlete kárbavesznék nálam…

Nyugodtan végignéztem rajta, de a leány nem mozdult a helyéből; a könyek most még sürübben hullottak az arcocskájára, a tekintetét szemrehányólag függesztette rám, aztán halkan szólott:

– Oh, mester, hiszen ön nem tudhatja, hogy miről van szó… Oszkár halálos beteg, s ami az életet tartja benne, egyedül csak ez a darab… A „Fekete hétfő”, meg én, aki a menyasszonya vagyok… Talán csak pár hete van még hátra az életből, talán csak annyi ideje, mig a darabját szinrehozzák… Ezt a szinmüvet tavaly irta Egyiptomban, ahova a hideg tél elől vitték… Oh, mester, ismeri-e ön a tüdővészes ember érzékenységét?… Egy rideg szó megölné a szerencsétlent, s ez az oka, hogy az ön jó és nemes szivéhez apellálok… Egy haldokló számára kérem a jóságát, drága mester… Hiszen ön az egyetlen, aki a kialudni készülő életét pár órával meghosszabbithatja…

Megragadta a kezemet és én most már tétovázva kérdeztem:

– Hát annyira beteg?

– Nézzen meg engem, – folytatta a kis leány lehajtott fővel, – én Oszkárt épp oly kevéssé szeretem, mint magát mester… De habozás nélkül beleegyeztem abba, hogy a menyasszonyának tekintsen, legalább az utolsó óráit megédesitem ezzel az álommal… Ugyebár ön se lesz rosszabb, mint én vagyok?… Hiszen nincs az az igazság, amit föl ne kellene áldozni azért, hogy egy haldokló ember életét pár pillanattal meghosszabbitsuk…

Nem vagyok valami érzékeny lélek, de most éreztem, hogy van szivem, s melegen megszoritottam a leány kezét… És este, a szinházban, mikor a „Fekete hétfő” képtelen tirádáit végighallgattam, mindig csak az járt a fejemben, hogy a kulisszák között egy szegény haldokló lesi lázasan a közönség tapsait… Tapsoltam hát, ahogy a tüdőmtől és a tenyeremtől kitelt; és a közönség, mely engem ostoba fejjel tekintélynek tart, csodálkozva együtt tapsolt velem… A tetszés még nagyobb méreteket öltött, amikor hire futott, hogy az ismeretlen szerző sulyos betegen fekszik odahaza… A „Fekete hétfő” nagy sikert aratott, s másnap valamennyi ujság konstatálta, hogy a drámairó, akire oly régen várakozunk, végre csakugyan megérkezett…

– Harmincöt év óta – fejezte be szavait az öreg kritikus, – ez volt az egyetlen eset, amikor egy szinpadi szerzőnek megkegyelmeztem.

– És valóban nincs rá okod, hogy szégyenkezzél miatta, – szólt egy fiatalember meghatottan.

A vén ember elkeseredetten köpött egyet a kurtakorcsma padlójára.

– Nincs rá okom? Megérdemelném, hogy a szemem kisüljön szégyenletemben, még most is, pedig már tizenkét esztendeje, hogy életem legnagyobb ostobaságát elkövettem…

– Miért nevezed ostobaságnak, hogy jószivü voltál? – kérdezte az előbbi fiatalember.

A kegyetlen kritikus rágyujtott egy szivarra, aztán igy felelt:

– Hat hónap mulva, a Kerepesi-uton, összetalálkoztam véletlenül a szepegő kisleánynyal. Egy kövér, fiatalember karján ment, aki testvérek között is nyomott vagy kilencven kilót… Ez volt a szegény Oszkár, a „Fekete hétfő” szerzője… Mikor megláttak, mind a ketten elpirultak és hirtelen befordultak a Kazinczy-utcába…

A HUSLEVES

A konyhalányok ijedten dugták össze a fejüket, a kukták lábujjhegyen, lesütött fejjel jártak a királyi konyha márványkockáin, a mosogató asszonyok visszafojtott lélekzettel hallgatóztak az ajtó előtt, sőt Petrik, a főszakács is aggodalmas arccal törülgette le homlokáról a verejtéket… Mi történt vajjon a derék és hüséges emberekkel, akik vidáman, derült pillantással szokták máskor elvégezni a penzumukat, reggeltől estig serényen forgatván a sülteket a lábasok sistergő zsirjában, vagy egy-egy müvész ambiciójával épitve föl a hatalmas fagylalt-dómokat, melyek esténként a felséges család asztalára kerülnek?… Mi okozta a riasztó szomoruságot, mely ott borongott a kukták és a konyhaleányok ábrázatán, s nyomasztó sulylyal nehezedett rá az egész kastélyra, a park fáira, sőt talán az aranyos, rokokó termekre is, ahol a kicsike fenségek játszadoztak?…

Talán a véres háboru, mely immár három hét óta dühöngött az ország határszélén?… Talán a folytonos és lealázó vereségek hire?… Talán az alattomos betegség, mely a birodalom szelidlelkü védőangyalát, a bájos királyasszonyt ágyba döntötte?…

A jó Isten tudja. Talán ez, talán amaz, talán egyik se a kettő közül, hiszen a csatatér mérhetetlen messzeségben van a királyi kastélytól és a felséges asszony szárnyas ajtajai előtt szigoru katona őrködik, aki még arra is ügyel, hogy indiszkrét hirek ki ne kerüljenek a betegszoba csöndjéből. Az elesettek halálhörgése nem hallatszik ide a palotába és a királyné sóhajtásait óvatosan felfogják a bástyaszerü falak, melyek a felséges pácienst a külső világtól elválasztják…

Hát vajjon ki az akkor, aki e derék és becsületes lelkeket ennyire kihozta a sodrukból?… Ki miatt aggódnak, ki miatt horgasztják le a fejüket, miért hallgatóznak visszafojtott lélegzettel az ajtó előtt?… Kinek a sorsa tölti el őket félelemmel és remegéssel?…

Az ég kegyelme ne hagyjon el bennünket, de ugy áll a dolog, hogy az öreg Nickelsdorffal történt valami, a vén szakácscsal, aki kerek negyven év óta gondoskodik a királyasszony testi jóvoltáról… A vén Nickelsdorf két hét óta ül a konyhájában, a nélkül, hogy az alantasai közül szót váltott volna valakivel, a nélkül, hogy viharedzett kebléből a sóhajtáson kivül egyéb hang is kitört volna… Mi történt az öreg Nickelsdorffal, a világhirü parmezános rudak feltalálójával, a spékelés csalhatatlan müvészével, a huslevesek felülmulhatatlan költőjével?… Minő váratlan csapás lehetett, mely e nagy férfiut arra kényszeritette, hogy kanalát és tranchirozó kését oly hosszu időre letegye a kezéből, s hogy itt üljön naphosszat a boltozatos konyha karosszékében, szinte együgyüen, kialudt pillantással meredve maga elé, napsugaras délben és sötét éjszakán egyaránt…

*

Az öreg Nickelsdorfnak, negyven esztendei müködés után, most egyszerre kisiklott a talaj a lábai alól…

A szakácsművészet istenasszonya hagyta volna cserben érdemes, vén adeptusát?… Az öregség kegyetlen homálya borult volna e hüséges agyvelő fölé?… A hanyatlás hideg lehellete suhant volna végig selymes ősz fürtjein, melyek alól annyi nagy eszme pattant ki félszázados közpályája alatt?…

Nem, istennek hála, minderről még nem lehetett szó. Az öreg Nickelsdorf még kedvence volt az isteneknek, akik oly csillogó tehetségekkel bocsátották ide a halandó emberek közé. Fantáziája még nem száradt ki, ötletei, melyeknek annyi emlékezetes sikerét köszönhette, még most, az öregség derekán se hagyták cserben. És mégis: az agg müvész mozdulatlanul, félig hüdötten ült székén, nem hallva, nem látva semmit abból, ami körülötte történik…

Mit szólt volna Rafael, ha munkabirása fénykorában a jobb kezét levágták volna? Mi történt volna a britt óriással, ha elveszik tőle a tollat, melylyel világraszóló remekeit papirra vetette?… Ha el tudjátok azt képzelni, ugy bizonyára megértitek az öreg Nickelsdorfot is, akinek kezéből a kegyetlen végzet két héttel ezelőtt kicsavarta a főzőkanalat…

*

A királyasszony egy szomoru estén ágynak dőlt…

A hideg októberi szél ártott-e meg neki, mely a park fái között az előző napon végigsöpört? Avagy a csatatérről érkező rossz hirek rázták-e meg törékeny szervezetét?… A katonákra gondolt-e, akik rakásra hullanak odalenn a meredek sziklák között, az idegen rablók golyóitól, mig itthon gyászbaborult feleségek, apró gyermekek sirnak utánuk?… Ki tudhatja ezt, ki láthat be egy szenvedő asszony lelkébe?… Akármi volt is, a szegény királyné egy őszi napon befordult a fal felé és selyemtakaróját dideregve magára huzta…

– Parancsolja, felség, hogy felolvassak valamit? – kérdezte tőle az a szőke grófné, aki eddig a szerelmes regényhősök történeteivel mulattatni szokta.

A királyné szomoruan nemet intett.

– Vagy elmondjam talán a legfrissebb udvari pletykákat?

A szőke grófné most is csak azt a választ kapta, amit az előbb.

– Vagy leüzenjek Nickelsdorfnak, hogy valami ujfajta piskótát kitaláljon?

A királyné megrázta a fejét és lázas arccal suttogta:

– Nem kell, semmise kell, aludni akarok… Az a kivánságom, hogy aludhassam, hogy mindig csak aludhassam…

Két teljes hét mult el azóta, hogy a beteg királyasszony befordult a fal felé és a naptól fogva nem lehetett többé szavát venni; naphosszat álmadozó szemmel bámult az aranyos menyezetre, mintha egy más, mesebeli világban járna. Hiába voltak a király gyöngéd szavai, az udvari orvos szelid korholása, az udvarhölgyek nedves és könyörgő szemei: a királyné láztól kipirulva, csillogó tekintettel nézte a betegszoba cifraságait, mintha egyáltalában nem is hallaná azokat a szavakat, amelyeket környezete hozzája intéz…

Immár teljes tizennégy napja tartott az a kétségbeejtő apátia, s ugyanennyi ideje volt, hogy a szerencsétlen Nickelsdorf kialudt szemmel, végképp megrokkanva üldögélt konyhabeli karosszékében. A királyné szakácsa, aki harminc év óta egy művész lelkesedésével kevert, kotyvasztott és tranchirozott, csakhogy felséges urnőjének a legnagyobb földi örömöket megszerezze, most munka nélkül, halálos unalomban töltötte a hosszu, őszi napokat, majdnem reménye nélkül annak, hogy hadvezéri pálcáját, a főzőkanalat, valaha ismét a kezébe vehesse… Az öreg ember, aki azelőtt még álmából is felriadt, hogy valami uj, ingerlő fogást kitaláljon, aki remegve, egy gyerkőc izgatottságával leste az ebédlőből hozzája érkező hireket, akinek lelke előtt még a legnagyobb események, a legszenzációsabb vivmányok is eltörpültek, ahhoz a gondolathoz képest, hogy a királyasszony az ujonnan feltalált liliomperfait megdicséri, most mindenütt komor, vigasztalan sötétséget látott maga körül, s ugy érezte, hogy maga is a sirjába dől, ha a fejedelemasszony – isten ne adja megérnünk e napot! – valaha a szemét lehunyja…

– A Nickelsdorf órái, fájdalom, meg vannak számlálva, mondták a kukták, a konyhalányok, az alszakácsok, ha lábujjhegyen odamerészkedtek az ajtaja elé…

Két hete mult, hogy a Nickelsdorf ereje rohamosan hanyatlott, s már-már ugy látszott, hogy az agg művész, – a háznak leghivebb szolgája – végleg bucsut fog mondani a habverőknek és a vörösréz-kondéroknak, mikor egy reggel a főkonyhamester izgatottan rontott be a konyhába, s lélegzet után kapkodva kiáltotta:

– Nickelsdorf, öreg pajtás, ébredj föl… A felséges asszony egy csésze huslevest kért tőlem az imént… Huslevest, vén cimbora, huslevest, hallod-e?

*

Láttátok-e már a megöregedett harci mént, mely egyszerre csak odatéved a gyakorlótérre, ahol a régi, csataindulót, fiatalsága gyönyörü akkordjait meghallja?… Csak ennek a hü állatnak pillantása vetekedhetett volna az öreg Nickelsdorféval, aki egyszerre megrázkódott és talpra ugrott, s harsányul, mintha hirtelen valami részegség fogta volna el, a karjaival hadonázva, igy szólott:

– Zsirt, karfiolt, zellert, zöld borsót, egykettő… Kopasszátok le a legszebb csirkét, a legkövérebb foglyot… A királyné huslevest akar enni, értitek-e?… Hála néked, oh jóságos istenem, hogy ezt a napot mégegyszer megérnem engedted…

És az agg művész felgyürte a kabátja ujját, a szeme fiatalos tüzben égett, mig a kukták, a konyhalányok, az alszakácsok, maguk is félig megtébolyodva szaladgáltak össze-vissza a konyhában, mely egyszerre megtelt napsugárral és vidámsággal… A lángok jókedvüen lobogtak, a zsir boldogan sistergett, a csirkék megdicsőült pillantással hajtották fejüket a pallos alá, mintha ők is megérezték volna annak az eseménynek a jelentőségét, hogy a királyné huslevest akar enni… És a komornyikok, az ajtónállók, a katonák, az udvari méltóságok, sőt a főhercegek is valamennyien mámorosan, könnyekkel a szemükben ismételték a boldogitó tényt, hogy a királyné husleves után kivánkozik… Ki gondolt volna e pillanatban arra az ostoba táviratra, mely röviden azt jelentette, hogy a határszélen ismét kilencezer katonát mészároltak le az ellenség csapatai?… A katonákat esküjök kötelezi, hogy minden pillanatban meghaljanak a hazáért, de a királyasszonyt semmiféle törvény se kényszeriti arra, hogy huslevest egyék… És mégis huslevest fog enni, hála érte a hatalmas mindenhatónak, aki a földi könyörgéseket oly kegyelmesen meghallgatja…

AZ UJ DUVAL

I.

A kis, szemüveges, tömzsi, folyton szuszogó német impresszárió, aki a nagy, az isteni, az utolérhetetlen Fredit az egész müvelt világon végighordozta, dühösen a derekára tette a kezét, s megállván a szállodai ágy előtt, melyben a világ legelső tenoristája még délután két óra felé is ágyában nyujtózkodott, harcias hangon ezt mondta:

– Ha maga azt hiszi, hogy ez tovább is igy fog menni, hát alaposan csalódik, drága mester. Nem loptam a pénzemet és semmi kedvem sincs hozzá, hogy esténként ötezer forinttal fizessem meg az ön kolosszális kudarcait. Ha meg nem becsüli magát, s nem tér a tisztességes utra, hát akkor ebben a pillanatban bucsut mondhatunk egymásnak.

A tenorista fütyörészve hallgatta az erélyes beszédet, nagyot ásitott, aztán igy felelt a tömzsi emberke szavaira:

– Édes öregem, én ezután se fogok jobban énekelni, mint ahogy tudok, s ha a hangommal nincs megelégedve, hát Isten neki, tépjük darabokra a szerződést. Csakhogy – bocsásson meg a szerénytelenségemért – én azt hiszem, hogy ezzel a megoldással maga aligha lesz megelégedve…

– Talán azt hiszi, hogy milliókat keresek magán?

– Nem, fiacskám, hanem nagyon is belebocsátkozott az előlegbe… Ha a hatvanezer forintot, amivel Brüsszelben lekötött, gavallérosan elengedi nekem, én, bizony Isten, nem ragaszkodom a további föllépéseimhez…

A világhirü impresszárió, aki Pattit, Dusét s Barbi Alice-t is végigvitte Európán és Amerikán, most tehetetlen dühvel szoritotta ökölbe a kezét.

– Hát nem tud lemondani erről az alávaló életről? – kérdezte kétségbeesve.

Fredi kinyult a takaró alól, hogy az éjjeli szekrényről egy cigarettát elvegyen, jóizüen rágyujtott, aztán közömbösen igy felelt:

– Énekelni tartozom magának, mert erre a szerződésem kötelez… De a magánéletembe ne szóljon bele, mert akkor, bizony Isten, kikacagom…

A nagy Wallried sokkal jobban ismerte a maga emberét, semhogy a további eszmecsere sikerében bizott volna. Mindössze arra szoritkozott tehát, hogy még egyszer haragosan vállat vont, aztán köszönés nélkül távozott a tenorista szobájából.

II.

Másfélórával később Wallried ur egy kicsike, rokoko-palota előtt állott, melyről még a legzsengébb ujságiró gyerekek is tudták, hogy ott Matilde de Monbleu kisasszony lakik, akit ifjukorában nem neveztek ugyan ilyen franciásan, de aki a divatos, nyári fürdőkben vérbeli uralkodó hercegeknek szokta megédesiteni a földi lét gyötrelmeit. Monbleu kisasszonyról senki se tudta, vajjon a tánc, az énekmüvészet, vagy az irodalom terén aratta-e valamikor szenzációs sikereit, de azért mindenki csak ugy beszélt róla, mint a művészet egyik legbájosabb papnőjéről. Az impresszárió megnyomta a faragványos kapu mellett fehérlő csöngetyügombot, mire egy kékfrakkos, aranygombos lakáj jelent meg az aranyvégü rácskerités előtt.

– Itthon van az urnője? – kérdezte Wallried, még pedig azzal az impertinenciával, mely a mesterségbelijeit ősidők óta jellemzi.

– Igenis, a kisasszony most kelt föl a reggeliző asztal mellől. Kit szabad jelentenem?

Az impresszárió elővette a névjegyes tárcáját, de aztán mást gondolt, s a selyemből készült tárcát ismét visszatette a zsebébe.

– Csak annyit mondjon, hogy az öreg Duval van itt… Az öreg Duval, a „Kaméliás hölgy”-ből… A kisasszony még bizonyosan emlékszik rám…

Pár perccel utóbb Wallried ur egy japán szobácskában volt, melynek még a tapétáit is óriási krizantémumok diszitettek, mig előtte, testhez tapadó, rózsaszinü kimónában, egy sárgahaju, csodálkozó leány állott, akinek kontya csak futtában volt feltüzve, mintha épp most került volna ki egy hófehér, márványos medencéből.

– Az inasom azt jelentette, hogy az öreg Duval van itt, – mondta a sárgahaju leány, gőgösen, felbigygyesztett ajakkal nézve a vendégére. De Wallried, akit még a Cleopatra királynő tekintete se hozott volna ki a sodrából, nyugodtan meghajolt előtte.

– Igen, kisasszony, én az öreg Duval vagyok, a kit ön a Kaméliás hölgy harmadik felvonásából bizonyosan ismer… Nem a nevem szerint vagyok az, mert a Dumas ur öreg gentlemanjét már régen agyonjátszották a vidéki szinházakban, hanem az érzelmeim szerint, melyek önhöz, bájos hölgy, idehoztak… Én is azért jöttem, hogy összekulcsolt kezekkel kérjem önt: engedje vissza apai keblemre azt a szegény fiut, akit annyira, megfosztott a józan eszétől…

– Én egy fiut elszakitottam az ön apai kebléről? – kiáltott föl Monbleu kisasszony megütődve.

– Ugy van, kedves kisasszony, ön elrabolta tőlem azt az embert, akit mindenkinél jobban szeretek a világon: Fredit, a tenoristák tenoristáját, az überművészt, az archiénekest, a királyok és a császárok kedvencét… Két hét óta a halhatatlan művész reggelig a legpiszkosabb lebujokban iszik, hogy nagy boldogságát, melyet az ön szerelme okoz neki, megoszsza a hordárokkal és a kocsisokkal… Az istenáldotta talentum mindennap holtrészegen támolyog haza, hogy késő este álmosan, gyürődötten térjen magához, miután a szálloda egész személyzete másfél óráig azon fáradozott, hogy letargikus álmából felébreszsze… El tudja képzelni, hogy mi történik ezek után a hangversenyteremben?… A közönség, mely tizenöt forintot fizet egy jó ülésért, most még csak megbotránkozott hallgatással fogadja az isteni művészt, de közel az idő, amikor rothadt narancsokat fognak hajigálni a fejéhez, s kipisszegik, sőt leköpik azt az embert, akit még két hónappal ezelőtt öreg császárok szoritottak a szivükre… Ez, beláthatja, nem mehet igy tovább, s azért arra kérem, még pedig sürgősen, hogy adja vissza a nagy Fredit a művészetnek, mely őt már születésekor eljegyezte magának…

Wallried ur itt megállott egy pillanatra, s a sárgahaju leány most végre szerencsésen szóhoz juthatott:

– Maga talán az édesapja Fredinek? – kérdezte hitetlenül.

– Több vagyok, mint az édesapja, kedves kisasszony: én Wallried vagyok, a világszerte ismert uzsorás, a nagy müvészek piócája, akit épp ugy ismernek a délamerikai városokban, mint Sidneyben, vagy a Balkán közepén… Magyarán: én vagyok az a szerencsétlen impresszárió, aki Fredit egy háromhónapos turnéra lekötöttem, s hogy az előleget folyósithassam neki, nemcsak a magam ékszereit csaptam be, hanem a dédanyám halotti maszkját is… Százezer forintom fekszik a világhirü Fredi torkában, s most ott tartok, hogy mindennap a matróz-korcsmákból kell hazavinnem a tenoristák tenoristáját, hacsak azt nem akarom, hogy valami csatornában megfulladjon… Ez a szerelem, mely önt pár hétig mulattatja, engem nyomorult koldussá tesz, mert olyan bolondot ugyan nem fogok találni ezentul, aki a Fredi énekét egy tizenötforintos támlásszékig megbecsülje… Ha tehát csak annyi sziv is van önben, mint egy nősténytigrisben, megteszi nekem azt a soha meg nem hálálható szivességet, hogy Fredi urat irgalmatlanul kidobja, mikor a gitárjával legközelebb jelentkezik önnél…

Monbleu kisasszony elismerőleg bólintott, aztán igy felelt:

– A Kaméliás hölgy egy szegény, beteg hajadon volt, én azonban egy egészséges nő vagyok, aki a szentimentális beszédre nem vagyok berendezkedve… Megmondom hát őszintén, ahogy gondolom: én fütyülök az ön veszendőnek indult százezer forintjára, fütyülök a nagyérdemü közönségre, sőt fütyülök a Fredi hangjára is, mert nekem nem a hangja kell, hanem ő maga, az az édes, buta, érzékeny szemforgatása, az az ügyetlen, szögletes ölelése, melyet még a nápolyi kikötőből hozott magával, abból az időből, mikor reggeltől estig zsákokat hordozott a hajókra. Ez kell nekem, nem pedig az az erkölcsi elégtétel, hogy jót cselekedtem valakivel…

Wallried ur finoman mosolygott.

– Ön teljesen félreért engem, kisasszony, – mondta nyugodtan. – Én nem szentimentális jeleneteket akarok itt rögtönözni, hanem épp oly komoly üzletet kivánok kötni magával, mint annak idején az isteni Fredivel. Mibe kerülne, ha ma este egyszerüen kidobná a lakásából Fredi urat? Természetesen alku nélkül, mert nekem nem szokásom a krajcároskodás…

A sárgahaju leány tünődve nézett maga elé.

– Megadna ötvenezer frankot? – kérdezte aztán habozva.

Az impresszárió boldogan tárta szét a karjait.

– Nem ötvenezret, hanem hatvanezret adok önnek… Ha beleegyezik, rögtön megirhatom a checket a Crédit Lyonnais itteni fiókjára…

Monbleu kisasszony nem pazarolt több fölösleges szót, hanem csöngetett a szobaleányának, hogy hozza be a tintát a dolgozószobája asztaláról…

III.

– Oh, Wallried, milyen boldogtalan vagyok! – mondta a világhirü Fredi, mikor este, hét óra tájban, váratlanul visszaérkezett a szállodába.

A tenorista oly szánalmas arcot vágott, hogy a jószivü impresszárió meghatottan ölelte a keblére.

– Csak nem valami szerelmi bubánat? – kérdezte részvéttel.

Fredi nagyot sóhajtott, az impresszárió pedig egy fájdalmas könyet morzsolt szét a szemében. Aztán igy szólott:

– Nem akarok betolakodni az ön titkába, mert ehhez igazán nincs jogom… De akármi történt, bizonyos lehet benne, hogy együttérzek önnel, mert az életemet is szivesen feláldoznám, csakhogy önt a legkisebb fájdalomtól is megkiméljem…

A CROUPIER LEVELE

Két lépésnyire az asztaltól, ahol az utolsó levelemet irom, az egyetlen szobácskánkban – mert többre a nyomoruságos fizetésemből nem tellik – nyugodtan alszik a feleségem… Mellette a hatnapos kis baba, melylyel a jó Isten a házasságunkat megajándékozta… Rajtam szmoking, kemény plasztron, fekete nyakcsokor, mert éppen most jöttem haza a játékbankból… Az asztalfiókban a revolver, melylyel tiz perc mulva agyonlövöm magamat…

Kicsi fiam, te siró és lélegző semmiség, hozzád intézem utolsó soraimat… Ha el nem pusztulsz éhen és megéred azt a kort, amikor már az eszednek is hasznát veheted, bizonyára tanulságos lesz rád az édesapád pályafutása. Tiz perccel azelőtt, hogy az örök megsemmisülés utjára lépek, adom neked azt a tanácsot, hogy sohase házasodjál meg. És ha mégis megteszed, el ne végy valahogy olyan asszonyt, akinek a sorsa fájdalmat és részvétet tudna felébreszteni a szivedben…

Most hitvány szolgája vagyok a monte-karlói játékbank igazgatóságának, s könyörtelenül besöpröm a milliomosok és a kalandorok bankjegyeit, de volt idő, mikor én se tartoztam a becstelen férfiak közé. Ha a nevedet megmondod, kicsi fiam, a beavatottak tudni fogják, hogy hazádnak egyik legkiválóbb nemzetségéből származol. Ez a név valamikor a históriában is szerepelt, sőt a patinája most is megvan, amikor csak én, a méltatlan utód viselem. Az apám még dusgazdag volt, akinek a falusi kastélyában a fél góthai almanach megfordult, s aki gőgösen azt az elvet vallotta, hogy a mi fajtánk nem szorul a tanulásra és a munkára. Pár osztályt még csak elvégeztem valahogy, aztán én is ur lettem, mint az apám. Büszke, indulatos, de alapjában jószivü ur, aki a haragjában meggondolás nélkül agyon tud ütni valakit, mig máskor pityeregve néz egy ismeretlen vénasszonyt, aki valami megrakott kosarat cipel a vállán… Ebből a fajtából kerülnek ki a legnagyobb gonosztévők és a legnagyobb emberbarátok…

Az én vérem vagy, hát meg fogod érteni, hogy huszonkétéves koromban feleségül vettem egy vidéki szinésznőt. Az apám, aki akkor a hetvenedik éve körül járt, borzasztó átkot akart mondani rám, amikor a házasságom hirét meghallotta, de szavait nem fejezhette be, mert a mondat közepén egyszerre csak holtan esett össze… Ugyanegy napon lettem házasemberré és két milliónyi vagyonnak boldog, törvényes urává…

Most kilenc éve ennek, kicsi fiam, és azóta sok minden történt azzal a világcsavargóval, aki itt, a halála órájában beszél hozzád. A két milliónak még a nyoma is elveszett, a feleségem, a te édesanyád, itt alszik két lépésnyire tőlem a nyomoruságos szobában, melynek ablakai a sötétkék tenger csillogó habjaira néznek. És e pillanatban, melyet még öntudatom teljes birtokában élek végig, a szivemre tett jobbommal esküszöm neked, hogy egész multamból csak arra a napra gondolok vissza gyönyörüséggel, amikor az édesanyádat feleségül vettem…

Akarod tudni, hogy mi történt az ősi vagyonunkkal, melyet tőled, te szegény kis semmiség, elraboltam? Talán nem is tudnám megmondani neked. Ur voltam: ez mindennek a magyarázata. Egy darabig jól esett az a tudat, hogy sokkal nagyobb pénzbe játszom, mint a mellettem ülő yorki herceg, később eszeveszett küzdelmet folytattam, hogy elveszett milliómat visszaszerezzem. És egy napon – a nizzai karnevál legelső napján – szédülő fejjel támolyogtam ki a kaszinóból a tengerpartra: mindössze annyi pénzem volt, hogy a vasuti jegyemet Beaulieube megválthattam…

Még jó, hogy a kaszinói urak könyörületesek voltak hozzám, s arra való tekintettel, hogy a veszteségem közismert dolog volt a fejedelemség egész területén, nagylelküleg megajándékoztak egy croupier-i állással. Két évig a bank költségén végeztették velem a condamine-ban a croupierek iskoláját, aztán – a sikerült vizsga után – nagy kegyesen szerződtettek a rendes employer-k sorába, havi száznyolcvan franknyi fizetéssel… Ennyit kap a többi is, aki a bank számlálatlan millióit kezeli…

Tudod-e kis fiam, hogy mennyi pénz száznyolcvan frank? Nekünk csak arra volt elég, hogy éhen ne haljunk. Az édesanyád még olyan ruhában se járhatott, mint a Hotel de Paris harmadik szobaasszonya, én pedig, akinek este a comme il faut uri embert kellett adnom, nappal ugy ődöngtem az utcán, mint a jobbfajta koldus. A bank azonban az ilyesmivel nem törődik; aki akadékoskodik, azt egyszerüen elkergeti. Croupier annyi akad, mint csiperkegomba eső után…

Most másféléve annak, hogy mindennap ott ülök a zöld asztal mellett, s hidegen, mozdulatlan arccal perditem a csontgolyót, hogy aztán előkelő hanyagsággal seperjem be az unatkozó gazdagok, a merész iparlovagok, a kéltségbeesett kis egzisztenciák ezreseit, aranyait és ötfrankos tallérait. A mindennapi látvány már meglehetősen kiölt belőlem minden érzést, de ah, azért vannak néha pillanataim, amikor a szivem egyszerre elfacsarodik; egyik-másik játékos arcán néha megpillantom azt a vonást, melyet csak mi, croupier-k ismerünk: a halál jegyét. Mi akárhányszor biztosak vagyunk róla, hogy egy-egy „ügyfelünk” innen egyenesen a tengerparti sziklára fog rohanni, ahonnan csak egy ugrás kell, hogy az ember minden földi nyomoruságát elfelejtse, – de azért unottan, hidegen perditjük tovább a csontgolyót, mert ugyan hova jutnánk, ha a karunkon kivül még a szivünket is odaadnók a mesterségünk szolgálatába?

Megtörtént, hogy néha százezreket fizettem ki egy kalandornak, mig odahaza pár szelet mortadellát vacsoráztunk, – s ez talán – miért ne lennék őszinte a halálom percében? – sokkal nagyobb fájdalmat szerzett nekem, mint az a borzalmas látvány, amelyikről az imént beszéltem. Ilyenkor kétszeresen föltámadt bennem a magam koldus voltának tudata, s akárhányszor csak a jó Isten mentett meg attól, hogy a körmeimmel egy-egy szerencsés nyerő arcának ne essem… De alkalmasint mindennek ellenére is békén viseltem volna a sorsomat, ha egy napon a te gyönge sirásod föl nem veri kicsike fiam, a nyomoruságos lakásunk csöndjét…

Mikor a világra jöttél, öt sous volt az összes földi vagyonunk, s a főigazgató, akinél végre ma délután audienciára jelentkeztem, azt mondta, hogy világgá kerget, ha még egyszer pénzért alkalmatlankodom nála. Hazajöttem és felöltöttem a szmokingomat: hattól nyolcig szolgálatom volt a XIV-es asztalnál. A bank nem játszott szerencsével: egy kövér, redingotos fiatalember, aki mindig a maximumokat rakta, aggasztóan megdézsmálta a készletünket. Amikor negyedszer nyert, a játékmester uj pénzt volt kénytelen hozatni a harisnyás komornyikkal, s ekkor már a körülállók suttogni kezdték, hogy a szerencsés játékos nem más, mint az archangelszki herceg, a cár első unokaöcscse, aki két nap óta inkognitóban mulat a Rivierán. Miért lennék hosszadalmas kis fiam? A gérokkos fiatalember kerek ötszázezer frankot elvitt az asztalunktól, s aztán oly nyugodtan, oly blazirt arccal távozott, mintha mindössze egy ötfrankos tallért nyert volna. És engem, mikor végre szédülő fejjel távoztam, egyszerre valami vad keserüség fogott el: az a semmittévő félmilliót cipel a zsebében, s ez valószinüleg annyi örömet se szerez neki, mintha jól megvacsorált volna, mig én arra se vagyok képes, hogy a beteg feleségem számára egy jó üveg bort vásároljak, pedig a doktor ma reggel is megmondta, hogy erre égető szükség van… Jó ideig lázas fejjel kószáltam a tengerparti sziklák között, s félórával ezelőtt elhatároztam, hogy meghalok. Minek éljek tovább? Ha a földbe dugnak, a szegény feleségem valószinüleg jut annyihoz, hogy téged, szegény kis fiam, fölnevelhet, mert a halottakkal még ezek a gőgös nagyurak is könyörületesek. Az olyan botránytól, melynek egy koporsó a központja, itt Monte-Carlóban betegesen félnek…

Ha legényember volnék, már rég valahol a délamerikai erdőségekben csatangolnék, igy nincs hozzá erőm, hogy mindentől bucsut vegyek… Az a részvét és fájdalom visz a sirba, amelyet szegény, ártatlan édesanyád iránt érzek… Az életemért egy könyet se ejtenék, de hogy titeket itt hagylak, az elfacsarja a szivemet… És ha eszembe jut, hogyan fognak elcipelni a tengerpartról, nehogy a finom, a mulató, az ideges vendégek véletlenül észrevegyenek valamit, ha a zongoraládára gondolok, amelyben a két brutális napszámos a halottas házba visz, hidegség fut át a hátamon és sietve magamhoz veszem a revolvert, csakhogy minél előbb végezzek…

AZ ÖRÖKSÉG

Rédeyéket egy napon csinos meglepetés érte; a közjegyző hivatalos levelet irt az asszonynak, melyben arra kérte, hogy egy fontos örökségi ügyben mielőbb látogassa meg.

– Csak nem hagyta rám valaki a vagyonát? – kérdezte Rédeyné, miközben az összes rokonain végigfutott az elméjében.

Mivel az egész családban senkise volt, akitől egy ötezerkoronás örökség kitelt volna, az öreg asszonyság abbahagyta a gondolkodást, fekete ruhát vett magára, aztán az ura kiséretében fölment a közjegyzői irodába. Schóber, a közjegyző, mosolyogva ugrott föl, amikor a házaspár a belső szoba küszöbén megjelent.

– Nagyságos asszonyom, – mondta udvariasan, – engedje meg, hogy én legyek az első, aki a szerencséjéhez gratulálok…

– A szerencsémhez? Hát micsoda szerencse ért engem?

– Olyan szerencse, ami valósággal párját ritkitja ebben az önző korban. A boldogult Földy János a nagyságos asszonyra hagyta az összes vagyonát…

A következő pillanatban a két öreg ember sápadtan kapaszkodott bele a hatalmas iróasztalba. Ha a villám előttük csapott volna le, ez aligha lepte volna meg őket annyira, mint a közjegyző hire. Földy János rájuk hagyta vagyonát? A vén agglegény legalább kétszázezer koronáig állt, – s ők egész életükben se láttak még egy rakáson tizezer koronát. Hogy jutott Rédeyné az öreg Földy eszébe? Hiszen egyáltalán semmiféle rokonság se füzte őket össze, sőt az utolsó négy esztendőben, mióta Földy a kisvárosból elköltözött, jóformán nem is látták. Az asszonyt annyira megrázta az örömhir, hogy csak nagynehezen tudott valahára szóhoz jutni.

– Szegény, öreg barátom, – mondta könyezve, – hát mégis megőriztél nekem egy kicsi helyet a lelkedben…

Nedves szemmel tekintett az urára, aki nem igen tudta, hogy mit szóljon: a nagy vagyon gondolatára szinte hidegség futott át a háta közepén, de amikor eszébe jutott, hogy a nagylelküségnek valami titokzatos háttere lehet, ijedten, majdnem ostobán bámult a feleségére. De az asszony rögtön megnyugtatta:

– Drága barátom, pedig ugyancsak nem érdemeltem meg tőle, hogy ilyen jó legyen hozzám… Ő volt a legelső kérőm, akit a te kedvedért kikosaraztam… Hiszen ön is emlékszik még rá, ugy-e közjegyző ur?

Schóber mosolyogva bólintott:

– Óh igen, nekem panaszolta el legelőször a boldogtalanságát… Később is gyakran beszélt a nagyságos asszonyról… De most talán térnénk át a végrendelet felolvasására…

Az öreg házaspár helyet foglalt a karosszékben, a közjegyző pedig kivette a vasszekrényből a Földy János testamentumát… A szerencse, mely Rédeyéket érte, csakugyan nem volt mindennapi: három ház – köztük egy budapesti – néhány szőlő, egy balatoni nyaraló, s tekintélyes készpénz került váratlanul az ezüsthaju Rédeyné birtokába. Reggel még nem voltak benne bizonyosak, hogy miből fedezik az idén a nyaralási költségeiket, most pedig csak tőlük függött, hogy Európa legelőkelőbb fürdőjében töltsék el a közelgő nyári hónapokat.

Mikor egészen megzavarodva távozni akartak a közjegyzői irodából, Schóber ujra belenyult a vasszekrény mélyébe.

– Megboldogult ügyfelem még egy megbizást ruházott rám: azt, hogy egy lezárt boritékot adjak át a nagyságos asszonynak… A boritékban lévő levelet előttem tartozik végigolvasni, s aztán, mielőtt bárki is betekintett volna, a tüzbe kell dobnia a papirost. Ha a nagyságos asszony bárkinek is megmutatná a levelet, a vagyon a József-fiárvaház tulajdonába kerül…

Rédeyné bevonult egy ablakmélyedésbe, s mig az ura értelmetlen arccal bámult rá, hirtelen feltépte a boritékot. Ime, az agglegény levele:

*

„A mai napon éppen negyven esztendeje, hogy nagyságos asszony, mint tizennyolcéves leány, kissé gőgösen kijelentette, hogy nem akar a feleségem lenni… Emlékezik még arra a délutánra, ott az iskola-utcai kis szobában?…

Én nagyon jól emlékszem rá, s még most is élénken vissza tudom idézni a lelkembe azt a keserüséget, melylyel a lakásukról eltávoztam… Nagyon boldogtalan voltam, s azt hittem, hogy nem érem meg a másnapot…

Amint látja, nem volt igazam, mikor ilyen pesszimista voltam, mert ma, negyven év mulva is élek és ahhoz képest, hogy nem vagyok már fiatal ember, még mindig kitünő kondicióban vagyok. Sőt a negyven év legnagyobb részében se volt okom a panaszra. Az egészségem egy pillanatig sem hagyott cserben, s Istennek hála, arra se volt szükség, hogy valamit, ami jól esett, megvonjak magamtól. Ha egy halandó ember elmondhatja magáról, hogy jól töltötte el az életét, én bizvást elmondhatom ezt.

A jó szivar, a jó ebéd, a szép asszony kevés lelkesebb gorurmandot talált e hazában, mint én vagyok. Azt merném mondani, hogy minden zavaró diszharmónia nélkül értem meg a hatvanötödik esztendőmet…

Kedves barátnőm, engedje meg, hogy most, az életem alkonyán, köszönetet mondjak önnek. Hálátlan és ostoba ember volnék, ha el nem ismerném, hogy a boldogságomat és a lelki nyugodtságomat önnek köszönhetem…

Sokszor gondoltam reá, hogy milyenre fordult volna az életem sora, ha akkor, azon a nyári napon ki nem kosaraz? És rájöttem, hogy ugyanaz lett volna a sorsom, mint a kedves férjéé: fáradt igavonó állatként küzdöttem volna a mindennapi kenyérért… Mert önből, aki már akkor se volt valami szende bakfis, nagyon is erős akaratu asszony lett… Ne vegye rossz néven, de mindig kárörömmel néztem Rédeyt, amikor reggelenként lehorgasztott fejjel ment a hivatalába, s bizonyosra vettem, hogy ön ugyancsak kemény pórázon tartja a jólelkü, de kissé egyszerü eszü urát… És ilyenkor – ne haragudjék meg rám – mindig mennyei gyönyörüséggel gondoltam a magam függetlenségére és szabad voltára… És máskor, amidőn Rédey jámbor birkaként ballagott az ön oldalán, szinte remegve attól, hogy egy szembejövő szép asszonyt megnézzen, nekem mindig kétszeresen jól esett az a tudat, hogy mindenkit ugy megnézhetek, ahogy nekem tetszik… Hát még később, amikor mind a ketten megöregedtünk!… Ha néha eszembe jutott, hogy ez a haragos, vén asszony most eltéphetlen láncokkal lenne hozzám füzve, mindig megindult szivvel mondtam hálát a jó istennek, aki akkor a fiatal szivét elforditotta tőlem…

Nagyságos asszonyom, én a világ legháládatlanabb kutyája lennék, ha el nem ismerném, hogy önnek köszönhetem a boldogságomat… Nem kötelességem-e hát, hogy önre, mint legnagyobb jóltevőmre, hagyjam a vagyonomat? Kérem, fogadja tőlem szivesen ezt a késői ajándékot, s gondoljon oly szeretettel reám, mint amily melegen, sirig tartó hálával gondol önre, – igaz tisztelője: Földy János.”

*

– Mi állt a levélben? – kérdezte izgatottan Rédey, mikor a közjegyzői ház lépcsőjén lefelé baktattak.

Az asszony megindult pillantással nézett maga elé, aztán puha, érzelmes hangon szólott:

– Hát nem találod ki? A szegény ember a haláláig se tudott megfeledkezni arról a nagy fájdalomról, amelyet tizennyolcéves koromban okoztam neki… De a vagyonát azért mégis reám hagyta, mert engem szeretett a legjobban az egész világon…

AZ ÖREG TAKÁCS ÉS AZ UNOKÁJA

Takácsék tavaly mentek le először az öregekhez, hogy ott töltsék a nyári szabadságukat. Takácsot, aki házassága első éveiben előkelő külföldi fürdőkbe vitte fiatal feleségét, tavaly különös lelkifurdalások gyötörték a miatt, hogy az apja sajószentjánosi, falusi házát oly sokáig elkerülte. Egy juniusi hajnalon tehát bezárta a budapesti lakást, s gyerekestül, dadástul, szobalányostul kihajtatott a keleti pályaudvarba.

Az öreg Takács a sajószentjánosi vasuti őrháznál várta budapesti vendégeit, Takács hangos kiáltással borult az édes apa kebelére, a fiatal asszony pedig mosolyogva tartotta eléje magas, fehér homlokát. Mikor az illedelmes gyermekek később tisztességtudóan kezet csókoltak, a vén lókupec félénken menekült előlük a kijárás felé, amelyen tul négy ficánkoló paripa toporzékolt türelmetlenül a kocsik előtt.

Az öreg Takács különös karakter volt, – a fiával szemben is féltékenyen megőrizte parasztos, hajlithatatlan büszkeségét. Sándor, tanulmányainak tizenöt esztendeje alatt, nem került sokkal kevesebbjébe, mint a falusi jószága, s a Sajószentjános és Budapest közt fennálló postai kapcsolat majdnem kizárólag az öreg Takács pénzesleveleinek szentelte a hivatalos óráit. A jánosi kupec, aki egész életében nem foglalkozott mással, mint lovakkal, bensőleg fölöttébb büszke volt arra, hogy doktor és igazi uri ember kerül ki az ő sürü parasztvéréből. A feleségét harminc éven át pórázon tartotta, de a fiától nem igen vont meg olyan summákat sem, amelyekért máskülönben az egész vármegyével hajba kapott volna. Mikor Sándor első izben látogatott haza mint diplomás orvos, a vén Takács szótalan gyönyörüséggel nézte a városházi lámpa mellől, ahol a szenzálokkal kaszinózni szokott. De a hiusága jelentékenyen megcsökkent, mikor Sándor egy táblai biró leányát vezette Budapesten az oltár elé…

Nem lenne könnyü dolog kitalálni, miért szomoritotta meg az öreg parasztot az előkelő házasság, de bizonyos, hogy a Sándor apja félt és huzódozott a menyétől. Ugy látszik, nagyon is finomnak tartotta ezt a csipkeruhás jövevényt, s mord arccal sántikált el a kályha mögé, mikor a fiatal leány az eljegyzésen kezet csókolt neki. Talán a nádaslakó pákász idegenkedése volt ez a jól öltözött emberektől…

Sándor és a felesége az első kocsiba kapaszkodtak föl, László és Ella pedig trécselve kuporodtak össze a nagyapjuk mellett a magas kucsir-kocsi szalmapárnáján. A vén kupec sanda hidegséggel nézte a két fickándozó apróságot.

– Le fog esni az urfi, – mondta a nyolcesztendős kölyöknek.

Megvetéssel nézte végig a gyerek tiszta, fehér ruháját, a csipkés kis nadrágot, melyből kilátszott a gyerek rózsaszinü térde, az urias, aranyszegélyes matrózgallért. Ez lenne az ő vére, ez a nyápic, finomkodó kis öreg? A vén lókupec elméjében most hirtelen megjelent a zömök, négyesztendős Sándor, aki mindennap szakadt nadrággal, kék szedertől maszatosan tért meg a nádfödeles szülői házba…

Nagyszerü ebéd várta a budapesti vendégeket, a vén Takácsné két főzőasszonynyal dolgozott hajnal óta a konyhában. A Sándor anyja bezzeg nem várta olyan kedvetlenül a menyét meg az unokáit, s két hét óta sorra szomszédolta az összes ismerőseit, hogy a drága, szép pesti asszonykáról beszéljen nekik. Nevetett is, sirt is délfelé, mikor a csipkés kis hercegeket a kék festőruhájához szorithatta…

Ebéd után lefeküdtek a vendégek a hüvös nappali szobában, az öreg Takács pedig kezébe fogta a kampós botját, hogy a rozsvetésekre kiballagjon. Laci, aki nem szokta meg a délutáni alvást, belecsimpaszkodott az öregapja térdébe:

– Vigyen el a mezőre, – mondta neki könyörögve.

Az öreg Takács kelletlenül böködte botjával a szoba padlóját.

– Az urfinak megártana a meleg, mert az urfi nem szokta meg a mi időjárásunkat… A nap ugy tüz le ilyenkor, hogy keresztülfurja a kis szalmakalapját… Jobb lesz, ha szépen lefekszik az urfi a hideg, árnyékos szobában…

Sándor, aki már ledőlt a kanapéra, felütötte a fejét a vánkosok közül.

– De édesapám, csak nem szólitja urfinak az unokáját?… Tegezze és hivja a nevén, mint engem, amikor még idehaza betyárkodtam…

Laci konzekvens legény volt és ha egyszer megbarátkozott egy gondolattal, nem igen találkozott olyan ember, aki könnyü szerrel eltérithette volna tőle. Laci most a fejébe vette, hogy a mezőre megy és a nagyapja végre is keserves arccal kapitulált…

Kegyetlen forróság volt, de a falu portengerén keresztül gázolva, kiértek a hullámzó vetések közé, melyeket messziről egy sötét erdőfolt határolt a látóhatár széle felé. Az öreg szemére huzta a pörge kalapját és csak a kalap alól nézte a fehérruhás gyereket, a ki vidáman trécselt. A vetések közt kigyózó ösvényen egy zöldkalapos vadász tünt föl, fejkendős parasztasszonyok jöttek szembe velük, néhol már arattak, takaritottak a végtelenbe vesző zöld abroszon…

Messziről idelátszott egy rozzant csür, mely otrombán feketéllett a rozsvetések között. A vén Takács odamutatott az ujjával:

– Látja az urfi, az a szegény nagyapja szántóföldje…

A gyerek huncutkodva elnevette magát:

– Nem igaz, mert tudom, hogy a nagyapa igen gazdag… Annyi lova, ökre, szántóföldje van, mint a királynak…

– Ejnye beste kölyke, hogy mersz engem meghazudtolni?

– Apa mondta és apa nem hazudik…

A kis betyár oly szemtelen fenhéjázással mondta ezt, hogy az öreg lókupec gyönyörködve felejtette rajta a szemét.

– Mindig ilyen bátran beszélsz? – kérdezte tőle most már tegeződve.

– Arra teremtette az istenke a számat, hogy beszéljek vele…

*

A nagyapó egy barackot nyomott az unokája fejebubjára és most már kézen fogva vezette tovább a gyalogösvényen, melynek két oldalán sötétzöld oceánja hullámzott a különféle vetéseknek. Nemsokára odaértek a Márton dülőjére, ahol a vén Takács napszámosai dolgoztak, azaz, hogy dolgoztak volna, ha a rekkenő, ebédutáni forróság el nem nyomja őket a rozzant deszkaalkotmány árnyékában. A lókupec dühösen bökte meg az egyik pihenő parasztot.

– Hej, szedte-vette mihaszna naplopói, – kiáltotta, – két óra is elmult és ti még mindig itt alusszátok át az uristen szép napját?… Talpra iziben, ha jót akartok, mert még a dédunokátok is arról koldul, ha megharagszom…

A béresek ijedten ugráltak föl a puha szénáról, a nyolcesztendős kis pesti öreg pedig nagyszerüen mulatott a jeleneten… Mikor a parasztok kitakarodtak a pajtából, ő is utánuk szaladt az ajtófélfáig.

– Szedte-vette mihaszna naplopói, talpra iziben, ha jót akartok… Még a dédunokátok is arról koldul, ha megharagszom…

A vén Takácsnak elállt a szeme-szája.

– Hallod-e, de jól megtanultad egyszeri hallásra… Tudtál már ezelőtt is káromkodni?

– Nem tudtam én, mert odahaza illedelmesen kell beszélnünk… De ugy-e édes, jó nagyapuska, megtanit, ha jó viselem magamat?…

– Meg akarod tanulni a káromkodást? – mondta a lókupec csillogó szemmel.

– Meg, nagyapuskám…

Az öreg a földhöz vágta a zsiros, pörge kalapját:

– Nagyszerü kölyök vagy… és a paraszt Takácsok vére folyik benned… Gyere csak ide, ülj le mellém a szénára…

Félénken körülnézett, hogy nem hallja-e valaki, aztán ölébe ültette a gyereket.

– Mondd hát szépen utánam: „Azt a füzfán fütyülő rézangyalát!”

– Azt a füzfán fütyülő rézangyalát! – mondta a csöppnyi legény szemtelenül.

– Most meg igy: „Suridum-buridum rontom-bontom…” De keményen mondd, ahogy én…

– Suridum-buridum, rontom-bontom!…

– Meg ezt: „A kakas csipje meg!”

– A kakas csipje meg!

A lókupec könyes szemmel ölelte meg a káromkodó, kipirult gyereket:

– Engem ugyse, több a véred, mint az édesapádnak… Te vagy az én igazi ivadékom, te cserfes, pattogó mókus… Gyere no, csókold meg hamar a vén nagyapád seprő-bajuszát…

A gyerek hizelkedve borult a vén ember piros nyakába:

– Drága nagyapuskám, ugy-e máskor is tanitsz majd káromkodni?

– Tanitalak, de el ne árulj az édesanyádnak!… Majd igy kettecskén káromkodunk itt ebédutánonkint…

– Nem árullak el nagyapuskám, mert akkor te sem kapnál ebédet…

– Gyere hát, veszek neked mézeskalácsot…

Elvitte az unokáját a templom elé, hol a városi mézeskalácsos nagyszerü huszárokat, sziveket és kardokat árult… Laci három fölfegyverzett huszárt kardostul megevett hazáig s még mindig oly tekintélyes számu alattvalója maradt, hogy bátran hadat üzenhetett volna velük a burkusoknak és a muszkáknak…

*

Mikor alkonytájt a nagy eperfa alatt vacsorához ültek, Laci váratlanul igy szólott:

– Miért nincs viz az asztalon, azt a füzfán fütyülő rézangyalát?…

– Mit mondtál? – kérdezte az édesanyja ijedten.

– Csipje meg a kakas a szobaleányt, miért nem tesz ivóvizet az asztalra?…

Félelmes csönd állt be, az öreg Takácsné csudálkozva nézte a gyereket, a nagyapa pedig ijedten köhögni kezdett…

– Ki tanitott erre a beszédre? – kérdezte a Laci anyja megbotránkozva.

Laci egy biztató pillantást vetett a nagyapjára, majd hősiesen igy szólt:

– Ezt már Pesten tudtam, anyuskám, már akkor tudtam, mikor a vizsgát letettem az iskolában…

– Nem mondasz igazat, mert Budapesten sohasem hallottam tőled ilyesmit… Ha szépen el nem árulod, hogy kitől hallottad, nem kapsz egy falatot vacsorára…

A vén Takács zavartan sütötte le a szemét, de Laci hajlithatatlanul ismételte:

– Már Pesten tudtam anyuskám… igazán már Pesten is tudtam…

– Jó, tehát nem fogsz vacsorát kapni… Egy-kettő, odaállsz a sarokba…

– De édes lelkem, csak nem fog az a szegény gyerek éhesen lefeküdni? – szólott a nagymama részvéttel.

– Éhesen fog lefeküdni, mert ma nem érdemelte meg a vacsorát…

Lacit odaállitották a sarokba. Ella pedig, mikor a szegény testvérjére nézett, könyezve ette a tejfölös csirkét és a pompás gyümölcsöket. És Laci komoran, de egy martir hidegségével koplalta végig a vacsoraidőt, az emeletes tyukketrecnek támaszkodva…

Tiz óra felé, mikor az egész ház elcsendesült, egy óvatos alak surrant be titokzatosan a gyerekszobába. A vén Takács volt, a lókupec, aki hideg sültet és gyümölcsöt csempészett az unokája ágyába. Laci szepegve kérdezte:

– Te vagy, nagyapa?

– Én vagyok… Itt van egy pár jó falat, edd csak meg gyorsan…

A kiéhezett Laci mohón nekiesett a sültnek és tele szájjal szólott az ágyán üldögélő öreg emberhez:

– Látod, hogy nem árultalak el! De holnap délután aztán megint káromkodni fogunk ám a pajtában…

– Fogunk ám, – kurjantott az öreg vidáman, – még pedig déltől-estig!

Összenéztek a holdvilágban, mint két jó cimbora, aki teljesen érti egymást. A vén Takács később összeszedte a csontokat és megcsókolta az álmosodó gyereket.

– Most már aludj öreg, majd holnap folytatjuk, ahol elhagytuk…

CSÓNAKKIRÁNDULÁS

Mikor Petterson, a hires tenorista, Sondersbergbe, a birodalmi székvárosba megérkezett, a vasutnál két tekintélyes férfiu várta: egy pikkelhaubés katona, s egy köpenybe burkolt, kecskeszakállas uriember. A katona XVII. Frigyes Keresztély, az uralkodó herceg nevében jött, hogy a vendégszereplő müvészt a másnapi udvari ebédre meghivja; a kecskeszakállas pedig mint a sondersbergi szinház tagja mutatkozott be a hirneves idegennek.

– Ünnepelt ember, – szólt a kecskeszakállas, – engedje meg, hogy egy szerény kollegája lelkesedve igy kiáltson fel: salve! Üdvözlöm önt a sondersbergi szinház és a sondersbergi közönség nevében!

– Kollega ur szinte az énekmüvészet apostola? – kérdezte a vendégművész nyájasan.

– Ugy van, mester, bár az ön dicsőségének napjához képest én csak pislákoló mécs vagyok. De azért engedje meg, hogy megszoritsam a kezét, amely annyiszor duskált a babér és a borostyán között…

A kecskeszakállas intett egy droskénak, s alázatos mosolylyal helyet foglalt a vendég-müvész mellett.

– Természetesen a „Kék oroszlán”-ba megyünk? – kérdezte szolgálatkészen.

– Hogy az oroszlán milyen szinü, az nekem, barátom, tökéletesen mindegy. A fő, hogy megmoshassam a kezemet, s egy tisztességes kabátot vehessek magamra.

Lenck – igy hivták a helybeli énekest, – megvárta, amig a vendégmüvész átöltözködik, aztán hires kollégáját elkalauzolta a szinházba. Mikor Petterson az igazgatóval végzett, a kecskeszakállas már a kisajtóban várakozott rá.

– A mesternek mi a programmja a mai napra?

– Tud valami okosat? – kérdezte Petterson.

Lenck hódolattal meghajolt.

– Ha szivesen veszi, bátor leszek némi javaslatokkal szolgálni… Délelőtt bejárjuk a várost, megnézzük a lovas-szobrot és a Goethe-muzeumot, délben pedig megebédelünk a „Kék oroszlán”-ban… Ebéd után a mester kissé lepihenhet, alkonyattájban aztán csónakkirándulást teszünk a sondersbergi tavon…

– Csónakkirándulást márciusban? – szólott a tenorista csodálkozva.

Lenck az ég felé emelte a kezét.

– A sondersbergi tó a legpompásabb viz egész Európában… Kék, mint az olvasztott zafir, a levegője pedig csupa füszer, csupa hegyi illat… A mester ujjá fog születni, mire a kirándulásról visszatérünk…

– De a hidegség, tisztelt barátom, a hidegség… Csöpp kedvem sincs ám ahhoz, hogy a körutam elején náthát kapjak…

– Náthát? Vegye tudomásul, mester, hogy a legmakacsabb nátha is elmulik a sondersbergi tó vizén…

– De talán mégis jobb lenne, ha néhány korsó bajor sört innánk estefelé.

– Sört, a föllépését megelőző estén? Inkább arzénikumot, mint hideg sört… Én mondom ezt önnek, a ki kerek harminc esztendőt töltöttem el az énekmüvészet szolgálatában…

Petterson beleegyezőleg vállat vont, aztán karonfogva indult el a szolgálatkész Lenckkel, hogy a sondersbergi nevezetességeket megtekintse. Jó darabig kóboroltak a vaskosaras házak között, délben pedig betértek a „Kék oroszlán”-ba. A kitünő ebéd után a helybeli tenorista a lépcső aljáig kisérte a vendégmüvészt…

– Most szépen feküdjék le, tisztelt mester, azután öt órára készüljön föl, hogy indulhassunk. Háromnegyedkor, ha megengedi, kopogtatni fogok.

A nap még magasan járt a Kogel fölött, mikor a kecskeszakállas már hangos lármával verte föl a bóbiskoló Pettersont.

– Talpra, talpra, a sondersbergi tó már türelmetlenül várakozik ránk… A peggaui korcsmában aztán egy kis söröcske is lesz, amivel a torkunkat leöblithetjük…

A vendégmüvész álmosan összeszedelőzködött s a fogasról egy duplabéléses havelockot akasztott le.

– Mi ez? – kérdezte Lenck.

– Hát a felsőkabát, amit majd visszafelé magamra veszek…

A kecskeszakállas ijedt mozdulatot tett.

– Felsőkabát? Posztóbéléssel? Haha! Még csak az kéne, hogy a mester átizzadva érjen vissza a sondorsbergi falak közé… Valami könnyü, légies kabátot viszünk, ami nem fog megártani az egészségünknek…

A következő negyedórában a két müvész már vigan baktatott kifelé a városból. A levegő még téliesen hideg volt, de a hegyi barlangokból már titokzatos tavaszi szellők suhantak a csöndesen hullámzó tó fölé… Lenck nyitott szájjal szivta magába a friss levegőt, s lelkesedve ütött a komoran ballagó Petterson vállára.

– Nos, meg van elégedve a sondersbergi klimával? Azt mondom önnek, hogy tiz évvel megifjodva fogjuk ma elkölteni a vacsoránkat…

– Én meg azt mondom önnek, hogy veszettül fázom, – szólott a szegény Petterson borzongva.

Háromnegyed óra alatt elérték a nádast, mely a kis alpesi tavat szegélyezte. Lenck szakértő szemmel nézett körül, s csakhamar fölfedezte azt a kis pirosbéléses csónakot, mely a gyüszünyi öbölben meghuzódott.

– Tudja, hogy kié ez a csónak? – kérdezte Pettersontól.

– Kié?

– Crailsthal grófé, a fenséges ur udvarmesteréé… A gróf néha egész délután künn kószál a sondersbergi tó vizén…

Ügyesen eloldotta a csónakot, s helyet mutatott benne a hüvösen lelkesedő tenoristának.

– Előre mester, induljunk, a jó Isten nevében… Verjük föl a fehér vizi nimfákat, akik még téli álmukat aluszszák…

Lenck a kezébe fogta az evezőket, s a csónak csakhamar odakünnt járt a hullámokon… Csöndes, szelid alkonyat borult a habokra, de a Kogel még fázékonyan a ködökbe burkolózott, s mindinkább eltünt a homályban, mely a hallgató vizre feküdt… A kecskeszakállas megkerülte az öblöt s merész evezőcsapásokkal haladt a nyilt tó felé… Félóra mulva elnyelte a sötétség az egész vidéket, csak valami kacér vadász-kastélyból integetett feléjük egy kivilágitott ablak.

– Tudja, mit mondok önnek? – szólott Petterson aggódva.

– Nos?

– Azt mondom, hogy az orrom baljóslatulag viszket… Verjen meg az Isten, ha ez nem az orosz nátha előjele…

– A mester kissé képzelődő, ennyi az egész… Olyan ember még nem született a világra, aki a sondersbergi tavon náthát kapott volna…

Ujabb erővel kormányozta befelé a csónakot, szeszélyesen cirkált ide-oda a könnyü járómüvel, majd balfelé tartott, ahol egy vöröslámpa csillogott ki a messzeségből az utasok felé.

– Hová megyünk? – kérdezte Petterson.

– Poggauba, az öreg Péter apó korcsmájába… Ott jó bajor sört kapunk és kitünő nürnbergi kolbászt.

– Hallja, – mondta a tenorista boszusan, – most már aztán torkig vagyok a maga kirándulásával… Az ördög hallotta, hogy valaki március derekán egy sötét tó vizén kószáljon… Egy, kettő vigyen vissza Sondersbergbe, mert különben kidobom a csónakból.

Lenck közömbösen vállat vont, aztán egy ügyes mozdulattal megforditotta a csónakot. Jó háromnegyed óráig csöndesen eveztek kifelé, csak elvétve hallatszott a Petterson dühös mormogása:

– Nem engedte, hogy a havelockomat elhozzam, pedig majdnem megvesz az Isten hidegje… Ha most tüdőgyuladást nem kapok, akkor soha…

Kilenc felé járt az idő, mikor a csónak az öbölben kikötött. A tenorista feltürt gallérral haladt a kecskeszakállas oldalán, s megrémülve, veszett dühvel krákogott.

– Azt hiszem, máris berekedtem, – sziszegte mérgesen.

Lenck semmit sem válaszolt a kollégája kifakadására, de a sötétben pokoli elégtétellel elmosolyodott. Mikor a „Kék oroszlán” elé értek, ismét udvariasan megszólalt:

– Ha a mester megengedi, hát együtt tölthetjük az esténket… Jó kis vacsorát fogunk enni, aztán betérünk a „Választó fejedelem”-be egy forró grogra…

Petterson ökölbe szoritotta a kezét.

– Vacsorázhatik, akivel akar, de én nem kérek belőle… Menjen a pokolba, én nem akarok tudni maga felől…

Lenck sunyi alázatossággal elköszönt, Petterson pedig bement a „Kék oroszlán”-ba. Mikor a kecskeszakállas a kapu alól kihallatszó hangos krákogást meghallotta, nevetve igy szólott magában:

– Azért jöttél ide, hogy a más szegény ember kenyerét elrabold?… Majd holnapután, kiskedden, tisztelt barátom… Holnapra oly rekedt fogsz lenni, mint az ágyu, – énekelhetsz a paplan alatt, de nem a szinházban…

MESÉK A HUSZADIK SZÁZADBÓL

1. A Torokhang-asztaltársaság

A Torokhang asztaltársaság nagy gyermekfelruházó ünnepet rendezett, s a tágas teremben már mindenki együtt volt, akinek a nemes munkában valamilyen szerepe jutott. Az asztaltársaság tagjai – kövér, jól táplált urak, akik gyönyörü városi bundákban jöttek ide – cognacozva várták, hogy az ünnep megkezdődjék, az elnök izgatottan futott ide-oda, az énektanár, akinek a hálaadó versike dallamát kellett dirigálnia, a kezeit dörzsölve settenkedett az anekdotázó urak körül, – csupán a szegény, felruházandó kicsikék ültek szomoruan a nagyterem padjaiban. Nem volt csoda, hogy őket az általános öröm még egyelőre hidegen hagyta, hiszen rossz cipőben, vékony kabátocskában jöttek ide, s dideregve lesték azt a pillanatot, mikor melegen felöltözködve fognak visszatérni kialudt családi tüzhelyükhöz.

Mikor az óra tizet ütött, s az énektanár, dirigáló pálcájával a kezében, épp elhelyezkedett a padok előtt, hogy a gyermekeknek a hálaadó versike előadására jelt adjon, az elnök kipirulva rontott he a terembe.

– Hallatlan kellemetlenség! – mondta a köréje gyülekező uraknak. – A kőnyomatos lap szerkesztője, aki megigérte, hogy részt vesz az ünnepen, épp most értesit, hogy közbejött akadályok miatt nem jöhet el.

A Torokhang tagjai elszontyolodva néztek maguk elé.

– Mit tegyünk? kérdezte egy derék mészárosmester, akinek ujjain óriási gyürük csillogtak.

– Mit tennénk? Egyszerüen elhalasztjuk az ünnepet a jövő hét szerdájára. Akkorra majd gondoskodom róla, hogy a sajtó mindenesetre megjelenjék.

Az urak helyeslőleg bólintottak, egy kis vékony emberke azonban kiváncsian megkérdezte:

– És a gyerekek most nem kapják meg a téli ruhát?

Az elnök bosszusan nézett a közbeszólóra, aztán vállat vonva igy szólott:

– Mit hozakodik elő éretlen gyerekekkel? A sajtót, mely a hetedik nagyhatalom, nem szabad megsértenünk azzal, hogy egy ilyen szép ünnepen mellőzzük…

És mig a gyerekek, akiknek a foguk szinte hallhatólag vacogott, lassan kifelé indultak, a derék emberbarátok is fölvették városi bundáikat, hogy a dolguk után siessenek.

2. A cilinder-óra.

Kenéz ur, aki reggeltől estig állat módjára dolgozott, csakhogy gyermekeinek a mindennapi kenyeret megkereshesse, karácsony hetében gondterhelt ábrázattal rótta a világosságban égő utcákat.

– Baj, nagy baj, mondta magában, amig egy-egy fényes kirakat előtt a homlokáról kiütköző verejtékcseppeket letörölte.

Kenéz ur nem ok nélkül sóhajtozott: a karácsony rohamlépésekben közeledett, s ő még mindig nem volt tisztában vele, hogy miből fog ajándékot venni a kicsikéinek. A hivatalban nem lehetett szó további előlegről, a kölcsönök rég beszüntek és a zálogház cégtáblája is hiába kacsintott rá oly kacérul. Kenéz urnak abszolute nem volt már oly ingósága, melyet a gyanakodó Weisz Samu kongó pénzekkel honorált volna.

– Mi az, a mit még becsaphatnék? szólt a szegény ember szomoruan. Az ingeim, a zsebkendőim, az alsónadrágjaim már rég ott vannak a zálogház polcain. Ha csak a szemüvegemet nem akarom becsapni, amivel esténkint az ujságot olvasgatni szoktam…

Kétségbeesve gondolt arra, hogy a gyermekeit semmivel se lepheti meg szent karácsony estéjén, mikor a keze egyszerre csak odaért a mellénye zsebéhez, s ekkor örömrepesve felkiáltott:

– Oh igen, igen – terólad, öreg szolgám, egészen megfeledkeztem… Igaz, hogy te voltál a szegény apám egyetlen öröksége, de ha arról van szó, hogy a gyermekeimet megörvendeztessem, akkor téged is szivesen feláldozlak…

A kincs, melyet Kenéz ur a mellényzsebében talált, egy öreg, kiszolgált cilinder-óra volt, melyet még valamikor – ötven esztendővel ezelőtt – a néhai, öregebb Kenéz vásárolt.

– Az órára két forintot kapok Weisz Samunál, mondta csillogó szemmel a szegény ember. Ebből egy hintalovat veszek Miskának, egy hajasbabát Erzsikének, s egy gummihuszárt Bandinak, a legkisebbik fiamnak.

Néhány percig boldogan folytatta utját a havas utcákon át, de ekkor hirtelen megállott.

– Az ajándékokra elég lesz a két forint, de honnan kerül elő a karácsonyesti vacsora költsége? A kicsikéim éhesen fognak lefeküdni, s nekem bizonyosan megreped a szivem, ha a szomoru arcocskájukat látni fogom.

Mivel ujabb ötlet minden fejtörés ellenére se jutott az eszébe, Kenéz betért a zálogüzletbe, s szó nélkül átnyujtotta a cilinder-órát… A komor Weisz Samu kivül-belül megtekintette az öreg jószágot, megforgatta, a füléhez tartotta, majd a kerekei közé is vetett egy szigoru pillantást, – s végül rideg hangon igy szólott:

– Mennyit akar a klepsidrára?

– Három forintot, felelte a gyáva Kenéz izgatottan.

A zálogos pokoli gunnyal elnevette magát, de aztán hirtelen gondolt valamit, s a rácson át három ezüstforintost dobott a reszkető Kenéz elé.

– Itt van, mondta, legyen magának is egyszer egy jó karácsonya…

Kenéz zsebre tette a pénzt, boldogságtól szédülő fejjel támolygott ki az utcára, s ott igy szólott, miközben hálás pillantást vetett a havas háztetőkön fehérlő telefondrótok felé:

– Igen, igen, mégis csak van gondviselés! A szegény embernek is kijut néha egy sugárnyi az ünnep öröméből és boldogságából.

3.Lacika

Lacikának, aki a gimnázium második osztályába járt, egy éjjel, karácsony előtt, megjelent álmában az a jó angyal, aki a gyermekeknek az ajándékokat hozni szokta.

– Fiacskám, szólott jóságosan az angyal, te tulzás nélkül egyike vagy a Terézváros leghaszontalanabb csibészeinek. A leckédet sohase tudod, bélyegek helyett szekundákat gyüjtesz, a kezed már reggel tiz órakor olyan fekete, mint a kongó-négeré, az ártatlan macskákat és kutyákat kegyetlenül megkinozod, – de én mégis bizom benne, hogy egyszer magadba térsz és megjavulsz. Ez az oka, hogy most megjelentem nálad, s azt a kérdést intézem hozzád: micsoda ajándékot kivánsz karácsonyra?

Lacika tágra nyitotta pajkosságtól csillogó, kék szemét.

– És meg is fogom kapni, amit most kérek tőled?

– Meg, válaszolta mosolyogva az angyal.

A fiucska sokáig törte a fejét, de sehogyse tudott megállapodni benne, hogy mit kérjen. Az angyal végre jóságosan a segitségére sietett.

– Akarod a Jules Verne összes müveit?

– Oh nem, felelte Lacika, a fejét rázva.

– Vagy egy vasuti vonatot, amely gőzzel jár?

– Azt se.

– Vagy egy kinematográfot, melyet a gyerekszobában felállithatsz?

– Nem.

– Hát gondolkozz, hogy mi az, ami a legnagyobb örömet szerezné neked?

Lacika tünődve nézett maga elé, a homlokát összeráncolta, s ekkor egyszerre ragyogó szemmel fordult az angyalhoz.

– Megvan! kiáltotta boldogan.

– Nos?

– Adj egy biztos tipet a jövő évi derbyre. Ha most decemberben megfogadom, olyan oddsot kapok rá, hogy az összes iskolatársaim megpukkadnak irigységükben.

A CSONTDOBOZ

A budapesti rendőrség nemrég letartóztatott egy szinészt, aki állitólag valami örökösödési szédelgésben volt bünös, s kötelességéhez hiven átvizsgálta a gyanusitott ember podgyászát is. Az egyik kofferben több értéktárgyon kivül egy kis fekete bádogszelencét is találtak, melyen ez a felirás állt:

E. S.
Limited New-York Krema-
tórium 1546.

Tudják, hogy mi volt a szelencében? Nem más, mint a letartóztatott szinmüvész balkézről való felesége, de nem élő alakjában, hanem abban az állapotban, a melyben a newyorki krematorium a bánatos férjnek kiszolgáltatta. A szinmüvész a kedvese hamvait rejtő bádogszelencét gyöngéden elcsomagolta a kofferjébe, magával hozta az oceánon át, s azóta állandóan magával hordozza. Nem lehetetlen, hogy néha a mellényzsebében is magával viszi egy-egy utjára, olyan pillanatokban, mikor jól esik neki az a tudat, hogy a drága teremtést, aki minden hozzátartozóját elhagyta kedvéért, ott érzi a szive fölött.

A szinmüvész urnak ez az eljárása meglehetősen groteszknek tünik föl a mi szemünkben, akik kedves halottainktól fájó szivvel veszünk bucsut a nyitott sirnál, amely hamvaikat örökre elzárja elölünk. A temető költészete szomoruan édes érzést kelt a szivünkben, s a göröngy, mely a koporsóra hull, hozzátartozik a végső bucsu hangulatához. Évezredek óta megszoktuk a gondolatot, hogy drága halottainkat átadjuk az anyaföldnek, s a fájdalmas melankholiának, mely a temetőből hazajövet elfog bennünket, lényeges alkotó része az a kétségbeejtő bizonyosság, hogy az elköltözöttet, testi alakjában, sohase fogjuk többé itt érezni a közelünkben. De vajjon csakugyan meg kell-e nyugodnunk ebben a vigasztalan gondolatban? Eszembe jut egy látogatásom a milánói temető krematóriumában, s visszagondolva ama koratavaszi délután szelid derüjére, egy pillanatig megint ugy érzem, hogy a mi kegyeletünk, melylyel szegény halottatok iránt viseltetünk, hazug, felületes és affektált…

Az öreg, ezüstsipkás bácsi, aki a nagy, halotthamvasztó telepet a kiváncsi látogatók előtt képviseli, tört németséggel elmagyarázta nekünk a krematórium összes nevezetességeit: a különböző kemencék technikai szerkezetét, a hütőkamrákat, a skatulyaformáju kis fülkéket, ahova a hamvakat elhelyezik, a fütőházat, a kerek kis ablakokat, amelyeken át a hamvasztás müveletét a kiváncsiak (akiknek elég erős az idegzetük hozzá) végignézhetik, s a körutunk végén, az egyik üvegszekrényből egy szivarskatulya nagyságu dobozt vett elő, mely szinültig volt porráőrlött csontokkal.

– Tudják, hogy mi ez? kérdezte mosolyogva.

– Micsoda?

– Ez egy egész magyar család, uraim. Egy felsőmagyarországi Horváth nevü család: apa, anya és két leány. Közös akarattal váltak meg az életüktől és a végrendeletükben meghagyták, hogy itt Milánóban együtt égessük el mindnyájukat. Az volt a végső óhajtásuk, hogy ne falazzuk el őket a fali fülkébe, hanem, hacsak lehet, hagyjuk a hamvaikat továbbra is a jó Isten napsugaras ege alatt…

Szeretettel végigsimogatta a doboz fedelét, aztán visszatette a magyar családot az üvegszekrénybe. Időközben egy gyászbaborult, fiatal asszony, székre állva, nagy buzgalommal tüzdelt néhány szál virágot az ura tiz centiméternyi szélességü fali sirjába, egy bőrkötényes, fuvaros formáju ember pedig hatalmas ládát cipelt be, amelyet az ezüstsipkás bácsi gondosan megszemlélt, hogy aztán a szállitólevelet aláirja.

– Naponként kapunk ilyen küldeményeket, – mondta magyarázólag. – Ez egy dragonyos ezredes, akit Karinthiából küldtek hozzánk… Holnap elégetjük és visszaküldjük a családjának…

Amig beszélt, egy gyászcilinderes uriember lépett a krematorium foyerjébe, csöndesen bólintott az ezüstsipkás öreg felé, s pár angol szót intézett hozzá. A vén ember helyeslőleg intett, aztán felnyitotta az üvegszekrényt, melyben a magyar család pihent. Pár pillanatnyi keresgélés után egy kicsike etuis-t vett elő, s nagy tisztelettel átnyujtotta a gyászbaöltözött angolnak.

– Ime, uram, – mondta csöndesen.

Az idegen a kezébe fogta a kis dobozt, meghatott pillantást vetett rá, majd egyszerre megeredtek a könyei. És mindnyájunk szemeláttára forró, szenvedélyes csókokkal boritotta el a kis csont-etuis födelét…

De csakhamar fölszáritotta a könyeit, husz lira borravalót adott az ezüstsipkás bácsinak, a dobozt pedig gyöngéden elhelyezte a mellénye balzsebében. És a cilinderét megemelve, lassu léptekkel tünt el a krematorium lépcsőin, a gyönyörü siremlékek között, melyek a milánói temetőt oly feledhetetlenné teszik mindenki előtt, aki egyszer szomoru ciprusai alatt megfordult…

Mi szótlanul néztük végig a különös jelenetet, mig az öreg meghatottan simogatta végig ezüstfehér hajfürtjeit.

Szegény ember, – mondta halkan, – ennek kijutott a megpróbáltatásokból. Gyönyörü, fiatal asszony volt a felesége, akit egész szivével imádott. De boldogsága csak félesztendeig tartott, – a száguldó tüdővész elrabolta tőle azt a szegény kis teremtést, akit legjobban szeretett a világon… Most Brindisibe utazik, hogy holnap az indiai gőzösre fölszálljon, de magával viszi a holt feleségét is… Azt mondja, megrepedne a szive, ha elválna tőle, – igy nyugodtabban fog átkelni az oceánon, ha az éjszaka csöndjében az asszonyát is ott érzi majd maga mellett…

A gyászfátyolos cilinder ekkor már rég eltünt a temető fái alatt, de én, mig a nyugodni készülő nap piros fénybe vonta a hatalmas obeliszkek tetejét, egy pillanatig magam előtt láttam a szomoru embert, amint féléjszakákon át ott ül a hátulsó födélzeten, s miközben a hold ezüstös csókokat lehel a gyöngén hullámzó oceánra, dédelgető, gyöngéd szavakat suttog a porrá lett feleségéhez… És ekkor ugy éreztem, hogy a mi kegyeletünk hazug és affektált, s hogy voltaképpen mi vagyunk szivtelenek, akik – ha fájdalommal is – de bele tudunk nyugodni az örök elválás gondolatába…

TÓTHFALVY UR ELLENFELE

I.

Ifjabb Tóthfalvy Miklós belügyminiszteri titkárnál egy délben két komor külsejü, ünnepies ur jelent meg, akik szertartásos bemutatkozás után igy szólottak:

– Lovagias ügyben bátorkodtunk fölkeresni Nagyságodat.

– Kinek a nevében? – kérdezte Tóthfalvy csodálkozva.

– Vladár, halászati főfelügyelő ur nevében.

A titkár most még őszintébb bámulattal tekintett a vendégei szeme közé.

– Megengedjenek, – mondta aztán vállatvonva, de én egyáltalában nem emlékszem rá, hogy a halászati resszortban valaha ismerősöm lett volna…

Meglehetős impertinens hangon mondta ezt, ami nem is volt csoda, hiszen Tóthfalvy bejegyzett krakéler volt, aki nem egy vivóversenyen kaparintotta el társai elől a győzelem pálmáját.

A két urat azonban az agressziv hang nem hozta ki a sodrából.

– Nagyságodnak igaza van: Vladár halászati felügyelő urat csakugyan nem méltóztatik ismerni. A sértést nem is ő ellene tetszett elkövetni, hanem a felesége, Vladár Jánosné ellen. De megbizónk, mint férj, mindenesetre jogositva van rá, hogy a feleségén elkövetett sérelmet megtorolja…

– Én megsértettem egy férjes asszonyt? – kiáltott föl Tóthfalvy megbotránkozva.

– Igenis, Nagyságod sulyosan megsértette a nevezett urnőt, még pedig tegnap délben, amikor a bátyja ügyében idefenn járt Nagyságodnál a miniszteriumban…

Tóthfalvy még mindig értelmetlen arccal tekintett az idegenekre, de egyszerre elnevette magát.

– Nem egy szőke, negyvenéves, feketeruhás urhölgyről beszélnek az urak, aki a szentpáli gyógyszerész ügyében volt nálam?

– De igenis, róla. A szentpáli gyógyszerész a Vladárné testvérbátyja.

A titkár most már helyeslőleg intett, aztán gunyosan a kezét nyujtotta az egyik segédnek, aki ostoba pillantással nézett föl reá.

– Mielőtt a lovagias ügyre áttérnék, előbb engedjék meg az urak, hogy egy nagy szivességet kérjek önöktől. Alázattal könyörgöm, adják át legmelegebb részvétemet Vladár urnak.

– Miért?

– Azért, hogy ennek az urhölgynek az oldalán töltötte el reményteljes ifjuságát. Vladár ur, aki – mint önöktől hallom – a foglalkozása szerint pontyokhoz és csukákhoz van szokva, kétszeresen érezheti, mi az: a csöndes, szimpatikus halaktól egy nyelves, hisztérikus asszonyhoz térni meg, ha a napi munkáját elvégezte. Mert ne vegyék rossz néven, de én igazán nem irigylem a halak e szerencsétlen intendánsát. Én csak öt percig voltam szerencsés együtt lehetni Vladár urnővel, de még most is borzongás fog el, ha arra az öt percre visszagondolok. Őnagysága fegyelmi vizsgálatot akart inditani ellenem, mert a bátyja folyamodását még nem intéztem el, s mikor udvariasan arra kértem, hogy ne zavarjon a munkámban, kijelentette, hogy gulyáshussá fog aprittatni a férjével. Nem ismerem Vladár urat, de igen valószinünek tartom, hogy a magány pillanataiban keserü könyeket hullat a néma kecsegékre és potykákra, akikhez a családi tüzhelye elől menekül. Mindez azonban nem tartozik a dologra, mert én – mondanom se kell – minden elégtételt megadok az önök szerencsétlen megbizójának…

Tóthfalvy e szavak után meghajolt, a két segéd pedig – érezvén, hogy ez a hang nem szokásos a lovagiasság keretén belül – fürkészve tekintett egymásra, vajjon nem lenne-e célszerü, ha maguk is áttérnének az agresszivitás mezejére? De mivel a titkár veszedelmes hirét nagyon jól ismerték, rövid habozás, majd udvarias meghajlás után igy szólottak:

– Tehát hajlandó Nagyságod megnevezni a segédeit?

– Készséggel a rendelkezésükre állok. Ha ma este nyolckor szivesek lesznek elfáradni a kaszinóba, mindjárt megállapithatják a módozatokat, melyekkel az affért elintézhetjük…

A segédek e szavak után kezet nyujtottak Tóthfalvynak, majd feszes lépésekkel távoztak a miniszteriumból. A titkár tünődve nézett utánuk, aztán igy szólott magában:

– Azt hiszem, nem tulzok, ha a pisztrángok barátját besorozom a mártirok közé…

II.

A párbaj, melyet Tóthfalvy miniszteri titkár és Vladár halászati felügyelő megvivtak egymással, nem végződött tragikusan: Vladár két lapost kapott a hüvelykujjára és egy ötcentiméteres bőrhorzsolást a jobb mellére. A segédek e rövid vérengzés után egyhangulag bevégezték a tusát és a felek nekiláttak az öltözködésnek. Tóthfalvy éppen a gallérját gombolta össze, mikor az egyik segéd izgatottan hozzája lépett.

– Nincs kifogása Nagyságodnak a kibékülés ellen? – kérdezte a titkártól.

– Kifogásom? Éppen ellenkezőleg. Roppantul örülni fogok, ha tisztelt ellenfelemmel barátilag kezet szorithatok…

E szavak után, a segéd kiséretében, udvariasan közeledett Vladár urhoz, egy zömök, kövérke nyárspolgárhoz, aki éppen nagy szuszogások közt igyekezett belebujni viharokból megedzett trikóingébe.

– Uram, – szólt Tóthfalvy lovagiasan, – engem azzal vádoltak, hogy az ön tisztelt nejét megbántottam. Nincs ugyan tudomásom erről a tettemről, de ha igy volna, semmi se akadályozhat abban, hogy ezennel ünnepiesen bocsánatot kérjek.

A halak patrónusa egy merész rántással magára öltötte most a trikóinget, becsületes borjuszemeivel végignézett az elegáns titkáron, aztán elismerőleg igy szólott:

– Ez a kijelentése nagyon lovagias és én boldog vagyok, hogy egy ilyen tökéletes gentlemannel megismerkedhettem. Ha csakugyan igaz, hogy ön is örül az ismeretségnek, bizonyitsa be azzal, hogy nem veti meg a meghivásomat, s eljön velünk reggelizni az „Arany dinnyé”-be…

– Ha parancsolja, akár a gellérthegyi kioszkba is elmegyek önökkel, – felelte szolgálatkészen a titkár.

A kis társaság csakhamar összeszedelőzködött, s negyedóra mulva a segédek, a doktorok s a küzdő felek már együtt ültek a kurtakorcsma asztala mellett, a belváros egyik eldugott utcájában. Jó darabig csendesen falatoztak és kocintgattak, de Vladár ur egyszer csak megindult arccal állott föl a helyéből.

– Uraim, – mondta a zömök emberke, – nekem nem az az élethivatásom, hogy a kezemben harci szablyával röppenjek ki a lovagias küzdelmek porondjára. Én egyszerü és becsületes hivatalnok vagyok, akit sokkal inkább érdekel a sügérek ivási ideje, mint a catalauni, vagy a nándorfejérvári ütközet. De ma mégis boldog vagyok, hogy kardomat e kitünő férfiu kardjával összemérhettem, mert ez adta meg a módot ahhoz, hogy ezt a nemes lovagot személyesen is megismerhettem…

A sügérek barátja most koccintásra emelte a poharát, Tóthfalvy pedig röviden igy szólott:

– Életemben sohase szerettem a halat, de most azt mondom: szervusz, öreg kutya, borulj a keblemre!

A két fél erre görcsösen megölelte egymást, ami Vladár urat arra ösztönözte, hogy egy üveg pezsgőt felbontasson. Az első üveget gyorsan követte a második és a harmadik, s egy óra mulva, mikor a Ferenciek templomában delet harangoztak, a segédek, az orvosok, sőt a vivómester is épp ugy el voltak ázva, mint maguk a délelőtti küzdelem hősei.

– Szeretsz? – kérdezte ekkor a halászati felügyelő a miniszteri titkártól.

– Hol az a gazember, aki téged, kis gömböc, nem szeret? – válaszolta Tóthfalvy lelkesedve.

– Komolyan beszélsz?

– Itt a nagy becsületszavam, hogy komolyan beszélek.

– Akkor hajolj idébb hozzám, hogy egy bizalmas titkot eláruljak neked, – folytatta Vladár ur elérzékenyülve.

– Beszélj, ha ezzel könnyitesz a sziveden – szólott jóindulattal a miniszteri titkár.

A halászati felügyelő odanyomta az ajkát a Tóthfalvy fülére, s akkor egyszerre megeredtek a könyei.

– Öregem, – mondta, – édes öregem, hallgass ide… Tizennyolc éve vagyok házas, s ez idő alatt még nem volt egy boldog pillanatom… Oh, ha tudnád, micsoda boszorkány az a nő, akinek a kedvéért pár órával ezelőtt majdnem markolatig beledöftem a szivedbe a harci pengémet… Nem volt tizennyolc év óta egy nyugodt éjszakám, mert ez a bestia csak akkor érzi jól magát, ha az életemet megkeseritheti… De mindezt még szivesen elviseltem volna, ha azt a tegnapi gazságot el nem követi…

– Micsoda gazságot?

– Azt, hogy egész este ellened izgatott, sőt arra kényszeritett, hogy a legjobb barátommal megvivjak érte… Ezt még a halóporában se fogom megbocsátani neki…

E szavak után cuppanós csókot nyomott a Tóthfalvy arcára, miközben elkeseredve ismételte:

– A legjobb pajtásomat akartam legyilkolni ezért a hárpiáért…

NYÁRI ALAKOK

I. A szalmaözvegyek barátja.

Egyik iskolatársam, aki évek óta a legbizonytalanabb állásokat tölti be, s állandóan hordárokat szokott küldeni hozzám kétkoronás kölcsönökért (néha a hordár öt-hat helyen keres, amig rám akadt, s igy az ő dija se kerül ki a kölcsönből), ma szembejött velem az Andrássy-uton. Csinos, szürke nyári ruha volt rajta, s az arca csakugy ragyogott a jókedvtől.

– Hát téged mi lelt? – kérdeztem tőle csodálkozva. – Talán megütötted az osztálysorsjáték főnyereményét?

– A főnyereményt nem ütöttem meg, – válaszolt iskolatársam jókedvüen, – de azért nincs okom panaszra. Nekem most, Istennek hála, nagyon jól megy.

– Valami uj hivatalba jutottál?

– Ahogy veszszük. Ha akarom, azt is mondhatom, hogy hivatalom van. Még pedig meglehetősen jól jövedelmező hivatalom.

– Mi az?

– Én, kedves öregem, a szalmaözvegyek barátja vagyok…

– A szalmaözvegyek barátja? Hogy érted ezt?

– Ugy, ahogy mondom. Budapesten most százezer szalmaözvegy van, akik közül, szerény számitással, legalább huszezer a személyes ismerőseim közé tartozik. Amint tudod, a szalmaözvegy a világ leggyámoltalanabb teremtése. Mikor a feleségét a vonathoz kiséri, a legfantasztikusabb terveket festi ki maga elé, de amikor egyedül marad, olyan, mint a hátára forditott teknősbéka: egyáltalában nem bir megmozdulni többé. Gyáva, ügyetlen és ostoba, – ha csak egy jóravaló mentora nem akad. Nos, édes öregem, én junius végétől szeptember elejéig a szalmaözvegyek mentora vagyok. Együtt vacsorázom velük a zöldben és a kültelkeken, bemutatok nekik egy sereg jószivü, kicsi nőt, s egyáltalában gondoskodom az esti programmról. Én állitom össze a menüt, én csinálom barátaimnak a reklámot a kicsike nők előtt, s én ütöm be a cigány nagybőgőjét, a mikor a szalmaözvegy az ötödik üveg pezsgőt felbontatja. A barátom jól mulat, én ingyen vacsorázom, s mindennap kötök néhány apróbb, pillanatnyi kölcsönt. Most már hála Isten check-számlám is van a Csak a véredényeket m. sz. nevü intézetnél.

Az iskolatársam itt abbahagyta a beszédet, mert a Dalszinház-utca táján egy tenniszruhás, kéköves uriember közelitett, akin hatvan lépésnyiről meglátszott, hogy szalmaözvegy. Hamarosan kezet rázott hát velem s miközben gyors léptekkel a kéköves ember felé sietett, harsány hangon kiáltozta feléje az utcán át:

– Szervusz, Lipi… várj csak rám egy pillanatra!

II. A menetrend-smokk.

– Pincér, a menetrendet!

Minden kávéházban, ahol csak a hosszu, nyári napon át megfordul, ez a sztereotip kiáltás hangzik el az ajkáról. Ujságot, illusztrált lapot már junius elseje óta nem olvas, hanem reggeltől estig a menetrendet bujja, a magyart, a nagy Henschelt, sőt a francia Guide-ot is, ha véletlenül ráakad valahol.

– Utazol? – kérdik tőle a barátai, akik a verejtékes munka közben meglepik.

A menetrend-smokk csak a fejével bólint, aztán tovább legelész a rengeteg betütengerben. Megkeresi az összeköttetést Budapest és Kopenhága közt, kieszeli a legjobb módját annak, hogy juthat el az ember Helgoland szigetére, s pontosan följegyzi azt az összeget, a mibe egy nordkapi utazás kerül. Egész nyáron át dolgozik a legkülönbözőbb utazási terveken, hajszálnyi pontossággal kieszeli a leggyönyörübb kóborlások programmját, s miközben a szemét rövidlátóvá koptatja, a lelkében ugy érzi, hogy máris megkezdte az utazását… A menetrend borgis-betüi közül a svájci havasok, az éjszaki tengeri fürdők levegője áramlik feléje, s a fantáziájában megcsillognak a fjordok ezüstös habjai… Csak akkor tér magához, amikor a programm második részéhez jut, s a kiadási tételek után a bevételi lap összeállitását is megkezdi. Már-már ott tart, hogy csupán kétszáz, száz, vagy ötven forintja hiányzik a tervei megvalósitásához, amikor nagy megdöbbenésére észreveszi, hogy szeptember legelső napja is rávirradt. Busan összecsomagolja hát a jegyzeteit, s miközben a hivatala felé siet, rezignáltan dörmögi:

– A jövő nyáron okvetetlen elutazom… Még pedig egyenesen a Nordkapra…

III. Levél a fenyvesekbe.

A pezsgős pavillonban, miközben a virgonc kisasszonyok a Vig özvegy keringőjét éneklik s a cigány vitustáncot járva cifrázza a szegény Lehár Ferenc melódiáit, az egyik ur hirtelen elkomorodik s igy szól ahhoz a kicsikéhez, aki éppen az ölébe telepedett:

– Nincs itt egy levélpapir meg egy boriték?

– Levélpapir az nincs, – mondja a kicsike aranyos humorral, – de ha szódabikarbónát akarsz, azt adhatok…

A komor ur nem honorálja ezt a megjegyzést, hanem konokul ragaszkodik ahhoz az ötletéhez, hogy levélpapirt meg boritékot akar. Mivel effajta különlegesség a pezsgős pavillonban nem akad, a tüzilegény konflison megy be a városba s a legközelebbi kávéházból tintát, papirt és tollat hoz, szerény két forintnyi jutalom fejében. A furcsa vendég ekkor félrevonul az egyik sarokba, s miközben a többiek veszettül kornyikálnak, miközben a pezsgős palackok dugói a levegőbe röpülnek, bemártja a tollat a tintába, s levelet ir, ezzel a megszólitással:

„Drága, egyetlen, aranyos, imádott fiacskám!”

A lányok néha belenéznek az irásba a háta mögül, a barátai kényszeritik, hogy koccintson velük, de ő mindez akadályok ellenére végig megirja a levelét. Később boritékba teszi, megcimezi s a zsebébe dugja, hogy aztán megkönnyebbült szivvel, felujuló jókedvvel üljön vissza az asztalhoz, amely szinte roskad a különböző palackok sulya alatt…

– Kinek irtál? – kérdezi az egyik jóbarát alattomosan.

A levéliró ünnepies, szinte sértődött arcot vág.

– Erről ne beszélj, – mondja sötéten, – ez nem ide való, ez szent dolog.

S egy pillanatra ellágyul, maga elé mered; a feleségére meg a kis gyerekeire gondol, akik e pillanatban egy fenyveserdő közepén ő róla álmodnak…

Hajnaltájt, mikor egy nyitott kocsin a város felé hajtatnak, aggodalmasan tapogatja meg a zsebében a levelet.

– Erről egészen megfeledkeztem, – mondja tünődve.

Az egyik jólelkü leány szolgálatkészen nyujtja ki a kezét.

– Tudod, mit, én majd bedobom a leveledet, mielőtt hazamegyek. A ház előtt ugyis van egy levélszekrény…

A férj helyeslőleg bólint, aztán átadja a szent dolgot frissen szerzett barátnőjének. A gummikerekü pedig veszett galoppban robog befelé az Andrássy-uton, mig a távoli fenyveserdők lombjait megaranyozzák a fölkelő nap sugarai…

BACCARAT

Baccarat-asztal, melyet előkelő urak vesznek körül. Némelyikük frakkot és fehér nyakkendőt, másik szmokingot, fekete csokrot visel. Többnek virág van a gomblyukában. A bankár monoklis ur, afféle tipikus mágnás-arc, aki hidegen, unottan osztja le a kártyákat, mintha az egész ügy nem is nagyon érdekelné.

Az urak diszkrét csöndben játszanak, a tónus nagyon finom és előkelő.

A szoba az ismert klub-kártyaszobák mintájára van berendezve, a világitás ragyogó, a komornyikok egyenruhája nagyon gazdag és impozáns. Aranysujtásos, kék frakkot és rövid térdnadrágot viselnek. Néha megjelenik egy-egy groom is, aki meggyszinü, testhezálló ruhát visel, dús ezüst-zsinórzattal.

Idő: éjfélután egy órakor.

A bankár: Tessék tenni! Mindenki tett? Nincs tovább! (Leosztja a kártyát.)

Egy játékos: (Megnézi a kártyáját.) Kérek!

A bankár: (Leosztja és magának is vesz.) Kettő!

Egy játékos: Kilencest vettem a kettőre. Csak egyem van.

A croupier: (Besöpri a tételeket.)

Tamássy: (Felugrik a helyéből s dühösen oda megy Reöth-höz, aki eddig egy sarokban a pénzét olvasta.) Láttad ezt?

Reöth: Mit?

Tamássy: Neki kettője maradt, de a pointeur kilencet kapott a kettesére. Most huzták be hetedszer az összes tételeket.

Reöth: Mennyit adsz le?

Tamássy: Ma este kétezer koronát. Tegnap este ugyanennyit. Tegnapelőtt változatosság okáért, harmadfélezret.

Reöth: Ezt se neked találták ki, öregem.

Tamássy: Hát kinek találták ki? Mondj nekem csak egy embert, aki nyer, azon a monoklis majmon kivül, aki a bankot adja. Mit szólsz ennek a tisztelt urnak a konzekvens szerencséjéhez?

Reöth: Kalapot emelek előtte.

Tamássy: (Suttogó hangon.) Gyere közelebb, mondok neked valamit.

(Az egész párbeszéd alatt sürüen hallatszik a bankár felszólitása: „Tessék tenni! Mindenki tett? Nincs tovább!” A croupier néha fizet, de legtöbbnyire behuzza a tételeket.)

Reöth: És pedig?

Tamássy: (Még mindig suttogva.) Szent meggyőződésem, hogy ez az ember hamisan játszik.

Reöth: Kedves barátom, ilyesmit csak akkor szabad mondanod, ha már minden bizonyiték a kezedben van.

Tamássy: Annyi, mintha már minden bizonyiték a kezemben volna.

Reöth: Hogy érted ezt?

Tamássy: Hetek óta figyelem ezt az embert s folyton az az impresszióm, hogy az előkelő flegmája alatt lappang valami. A szerencse senkihez se ragaszkodik ilyen konzekvensül. Honnan került ide ez az individuum? Nem tudom. Te épp oly kevésbbé tudod, mint én. A barátaid barátai egy napon felhozták ide s ők is ugy ismerték meg, hogy a barátaik barátai bemutatták nekik. Miből él? Mivel foglalkozik? Sejtelmed sincs róla. Előkelő, hideg, arrogáns s a pénzzel látszólag annyit se törődik, mint én a szivarom hamujával. Itt van, játszik, hercegi borravalókat oszt a komornyikoknak, – ennyi az egész, amit a multjából ismerünk. Elegáns klub-kalandor, – most ez a tipus helyettesiti a Rózsa Sándorokat és a Savanyu Józsikat.

Reöth: Mindez csak impresszió, aminek nincs pozitiv alapja.

Tamássy: Mi huszadik századbeli neuraszténikusok sokkal többet adunk az impresszióinkra, mint a pozitiv adatokra. Ez az ember hamisan játszik és én le fogom leplezni őt.

Reöth: Vigyázz, nehogy a te nyakadat tekerjék ki.

Tamássy (a Reöth vállára üt): Engem ne félts, még sohasem végeztem félmunkát. (Fojtott hangon). Ma itt még kivégzés lesz!

Reöth (vállat von): Még egyszer figyelmeztetlek, hogy vigyázz!

Mind a ketten visszamennek a játékasztalhoz.

Tamássy (egy játékoshoz): Hogy megy neked?

Egy játékos: Ez az öt forint van az ezresemből. A banknak félelmes a szerencséje.

Tamássy (gunyosan): Öt forintod még maradt? Akkor nem tudom, minek panaszkodol. (Odaáll a bankár háta mögé s mereven, szinte kidülledt szemmel figyeli a játékot.)

A bankár: Mindenki tett? Nincs tovább! (Leosztja a kártyát.)

2. játékos: Nyolcam van.

A bankár (megnézi a kártyáját): Ez kilenc!

Általános szenzáció. Többen hangosan megszólalnak: „Hallatlan!” – „Nem szabad játszani!” – „Ilyen szerencsét még sohase láttam.” Néhányan az asztalra ütnek.

A croupier (besöpri a téteket).

A bankár: Tessék tenni! Mindenki tett? Rien! (Oszt.)

1. játékos: A banknak nyolca lesz!

A bankár (magának is vesz kártyát): Baccarat! (A croupierhez): Tessék fizetni!

2. játékos: Ez az isten csodája!

(Amig a croupier fizet, a bankár kiveszi a zsebkendőjét, megtörli vele a homlokát, aztán a zsebkendőt leejti a földre. Utána hajol és fölveszi, majd a kendőt le akarja tenni az asztalra, de e pillanatban Tamássy megragadja a karját. Az egész epizód halálos csendben játszódik le.)

Tamássy: Megálljon! Mutassa csak azt a zsebkendőt!

A bankár: Megőrült?

Tamássy (ellentmondást nem türő hangon): Nem őrültem meg, de kérem, mutassa meg azt a zsebkendőt!

A bankár: Mit akar a zsebkendővel?

Tamássy: Ej, ideadja-e vagy nem?

(Kicsavarja a kezéből a zsebkendőt s szétbontja. A zsebkendőben egész csomó kártya van.)

A játékosok (valamennyien felugrálnak a helyükről s izgatottan, magukon kivül kiabálnak össze-vissza. A komornyikok megdöbbenve a fejüket rázzák).

Tamássy: Gazember! (Arculüti a bankárt, akinek a monoklija leesik.) Gazember!

A bankár: Az élő Istenre esküszöm!…

Tamássy: Ne esküdj! (Megragadja a csokrát és a gallérral együtt letépi.)

A játékosok (fölemelt ököllel akarnak nekirontani, de Tamássy megakadályozza őket): Ne szennyezzétek be a kezeteket!

A bankár (szánalmasan dadogva): Esküszöm… mindenre esküszöm…

Tamássy: Lódulj! (Lök egyet rajta, mire a bankár támolyogva az ajtóhoz ütődik. De csakhamar összeszedi magát, kirohan s a következő pillanatban revolver lövés hallatszik a játékterembe.)

Tamássy (fölrántja az ajtót): Megölte magát! A mentőket!

2. játékos (az egyik komornyikhoz): A mentőket! Telefonáljon rögtön a mentőknek!

3. játékos: Micsoda botrány!

(Mindnyájan kirohannak s az ajtót becsukják maguk mögött. Össze-vissza való kiabálás, artikulátlan hangok hallatszanak be. A játékterem egészen üres, csupán egyetlen játékos marad benn, aki nyugodtan tovább osztja a kártyákat, mintha kiváncsi lenne rá, hogy miképp alakult volna tovább a játék?

Pár pillanat mulva, miközben egy-egy behallatszó mondatból arra lehet következtetni, hogy a holttestet elszállitották, ismét telni kezd a terem, a játékosok mind nagyobb tömegekben jelennek meg a kártyaasztal körül. Mindnyájan nagyon izgatottak és lehangoltak.)

1. játékos: Ilyen skandalum! Ilyen skandalum!

2. játékos: Még most is dobog a szivem! Félek, hogy mindjárt összeesem!

1. játékos: Igyék egy pohár vizet!

3. játékos: Brr, – látta, milyen véres volt az inge?

1. játékos: Két napig erről fogok álmodni…

3. játékos: És mindennek a kártya az oka… a piszkos… a nyomorult kártya…

1. játékos: Undoritó!

(Pár pillanatnyi csend, mialatt mindenki tanácstalanul tekint maga elé. Végre a croupier kérdőleg néz az egyik urra, aki a gomblyukában vörös rozettát visel. A rozettás ur vállat von s a kezével olyan gesztust csinál, mintha ezt akarná mondani: „Nekem mindegy!”)

A croupier: Kérek ajánlatot a bankra!

Ismét csönd, mindenki a földre süti a szemét, végre megszólal az:

1. játékos (halkan, szégyenkezve): Ezer korona.

A croupier (hangosabban): Ezer korona.

2. játékos: Ezerötszáz!

3. játékos: Ezerhatszáz!

1. játékos: Kétezer!

3. játékos: Kétezerötven!

1. játékos: Hatvan!

2. játékos: Nyolcvan!

3. játékos: Kétezerszáz!

A croupier: Kétezerszáz elsőször… Kétezerszáz másodszor… Senki többet?… Kétezerszáz harmadszor!

(Függöny.)

A TITOKZATOS HANG
(Karácsonyi mese)

Nekünk elbeszélőknek is megvannak a magunk szent és tiszteletreméltó hagyományai. Ezek közül való a szivtelen agglegény, aki a karácsonyest ünnepi hangulatában is ridegen tovább folytatja hétköznapi munkáját. Róla szól a mesém, melynek előbbi fejezeteit bizonyára minden olvasóm ismeri.

*

A nagy, sötét házban, mely tespedt lustasággal huzódott meg a kereskedői városrészben, csupán János, a háziszolga lakott, aki karácsony éjszakáján a Bazilikába ment a feleségével, hogy az ünnepi misét végighallgassa. A ház üres és néma volt; a kövezett udvaron ládák és csomagok hevertek, ugy, ahogy az előző estéről ott maradtak, a háztető fölött, a kémények körül pedig lassan szitált a hó. Komor és hangulatos téli kép volt ez, amelyet nem enyhitett a gyermekek lármája, az öregek vidámsága; ebben a házban a rideg üzlet lakott, mely nem dolgozik érzésekkel és hangulatokkal. Azt lehetett volna hinni, hogy az egész épületben nincs egy teremtett lélek, ha hátulról, az iroda ablakából, ki nem verődik egy vékony fénysugár a hóesésbe. De az ablak – bár éjfél is elmult már – még mindig sárgás fénynyel vált ki az udvar sötétségéből és a piszkos függönyön néha megjelent egy kéz árnyéka. Valaki még ébren volt és dolgozott odabenn.

– Átkozott dologkerülői, valamennyinek mulatságon jár az esze, – mondta az a valaki boszusan, a mig uj fahasábokat tett a kicsike vaskályhára, mert az iroda meglehetősen hideg volt.

Az iroda olyan volt, mint a többi kereskedői kontor: kicsiny, szük, kényelmetlen helyiség, néhány foltos iróasztallal és pénzszekrénynyel, mig az üvegajtón át, a villamos lámpa fényében, csak egy kicsike részét lehetett látni az óriási üzletnek, ahol összepréselve hevertek a finom vásznak és a kanavászok, a vastag flanelek és moldonok, a nehézszagu kalmukok és parketek s a temérdek karton és batiszt, mely innen röpül szét az egész, nagy birodalomba, hogy az asszonyokat szépekké és kivánatosakká tegye… A sok drága holmi most békén pihen a hatalmas polcokon, mig az üzlet feje, a tömzsi, őszszakállu Mayer, ismét összedörzsölte a kezeit és haragosan ismételte:

– Mulatnak és léhaságokon jár a fejük, pedig az egyik nagyobb koldus, mint a másik…

Dühösen biccentett a fejével, amiben némileg igaza is volt; nyolcvantagu személyzete mind cserbenhagyta a mai éjszakán s ő egyedül, a hidegtől borzongva, ült itt a kicsike irodában, hogy az ujévi mérlegen dolgozzék. Neki nem volt siránkozó porontya, az asszonyok régóta nem érdekelték, meghivásokat pedig elvileg nem fogadott el, mert az volt a meggyőződése, hogy az ilyesmi sokkal többe kerül, mint amennyit megér. A tömzsi emberke tehát joggal megvetette a sok léhütőt, aki ma öt forinttal – vagy annyival se – dorbézolja át az egész éjszakát, hogy holnap reggel fáradtan, kimerülve jöjjön be az üzletbe, amelyből a kenyerét és a rongyait megszerzi…

Félrehuzta kissé a függönyt és óvatosan kinézett az udvarra: a hó még mindig szitált, s a millió meg millió pehely tündériesen csillogott az ablakon át kivetődő világosságban. De Mayer, aki nem volt a hangulatok embere, a hóesés láttára nem a gyermekmesékre gondolt, hanem igy szólott bizonyos aggódással:

– Megeshetik, hogy a gaz János rosszul szegezte be a ládákat, s a velourkendők, melyek Pincehelyre mennek, tönkreáznak ebben az utálatos időben…

Még egy hasábot dobott a vaskályhába, s ujra hozzáfogott az iráshoz, de ugy érezte, hogy a pillái mindinkább nehezebbekké lesznek, s valami hihetetlen álmosság bénitja meg a kifagyott, vörös kezét. Elővette hát azt a félszivart, a mit délután eltett a tárcájába, de ugy érezte, hogy a füstölés se ér sokat; a tagjai mindinkább elzsibbadtak, s már csak szörnyü fáradtsággal tudta nyitva tartani a szemeit.

– Teringettét, még elalszom itt a főkönyv előtt, – mondta fagyoskodva.

E pillanatban megszólalt a telefon.

– Ki az ördög lehet, aki ilyen késő éjszaka zavarja az embert? – kérdezte a tömzsi Mayer csodálkozva.

Kiváncsian a füléhez illesztette az egyik kagylót, s idegesen beleorditott a másikba:

– Halló, halló, itt a Mayer Ferenc és fia cég beszél… És ott?

– Itt a mennyei birodalom nyilvántartási osztálya, – felelte egy vékony, dallamos és csodálatosan fülbemászó hang.

Mayer ur megrőkönyödve bámult a telefonra.

– A mennyei birodalom?… Vagyis Kina, ugy-e?… Hát Budapestnek már interurbán összeköttése van Pekinggel?

– Nem Kina, hanem az igazi mennyei birodalom… Az a birodalom, amelyben majd a nagyságos kereskedelmi tanácsos ur is megjelenik egyszer, ha a földi mérlegét lezárják…

– Nem is tudtam, hogy a mennyországba már be van vezetve a telefon, – szólott a tömzsi Mayer, aki azt hitte, hogy valaki ostoba csinyt követ el vele.

A dallamos hang azonban ujra megszólalt, még pedig oly szeliden és komolyan, hogy Mayer urnak egyszerre hidegség futott át a háta közepén.

– Ne tréfáljon, – itt csakugyan a mennyország beszél… A nyilvántartási osztály beszél, mely szent karácsony éjszakáján szemlét tart a halandó emberek között, vajjon micsoda érzéseket és gondolatokat forgatnak a szivükben és az elméjükben… Ön, Mayer ur, ma éjjel is az üzlettel foglalkozik, ahelyett, hogy a szegényekre és a gyermekekre gondolna… Nem szégyenli magát, hogy ma is a főkönyv előtt görnyed?… Nem hallja a harangokat, melyeknek szava odahallatszik az irodájába?… Nem látja a csillagokat, melyek a kicsike szobákban kigyulladnak?… Mayer, Mayer, azt mondom, hogy rossz vége lesz ennek a cinizmusnak…

A kereskedő eddig is nehezen állta meg, hogy a hosszu beszédet végighallgassa, de most dühösen rázta meg az ártatlan telefont.

– Mire gondoljak: a szegényekre és a gyermekekre?… Hát én rám ugyan ki gondol, ha kérdeznem szabad?… A dombovári Deutsch épp ma mondott csődöt s ez nekem tizenötezer forintomba került, mert a gazembernek ilyen nagy összeget hiteleztem… Mindennap fizetésképtelenné lesz egy-két vevőm, mert azok ugyan nem törődnek olyan ostobaságokkal, hogy nekem örömet szerezzenek… Kinevetnek és az üzletüket egy éjszakán át ráiratják a feleségükre… Miért vegyek hát én hintalovakat a maszatos gyerekeknek, s miért egyem mákos kalácsot, mikor husz százalékra kell kiegyeznem az inzolvens adósaimmal?…

Az utóbbi szavakat már meglehetős hangosan kiáltotta bele a telefonba, de a nyilvántartási hivatalt nem ijesztette meg a lármájával: az előbbi dallamos hang most ismét megszólalt a láthatatlan vezetéken keresztül:

– Mayer, szegény Mayer, ön bolondokat beszél… Szedje hát össze azt a csekély kis agyvelejét, s feleljen szépen a kérdéseimre… Azt akarom, hogy saját maga belássa, milyen badarul és esztelenül élt a mai napig…

– Kikérem magamnak, hogy velem ilyen tónusban beszéljen, – rikoltotta most a tömzsi emberke, aki a kereskedői világban hires volt arról, hogy a nyelve mindig a helyén van.

A titokzatos hangot azonban ez a támadás nem hozta ki a sodrából.

– Mayer ur, legyen higgadt, mert különben sohase fogjuk megérteni egymást… Mennyit keres egy éven át a boltjából?…

– Hogy mennyit keresek?… Régente ötvenezer forintot is megkerestem, mert a falusi zsidók pontosan beváltották a trattáikat, de most, mióta a pénzpiacon olyan nyomoruságos világ van, örülök, ha tizenötezeret megkeresek…

– És elkölti az egész jövedelmét?

Mayer epésen fölkacagott.

– Hallja, maga talán lirai költőnek néz engem, aki hónap végén adós marad a kávéházi főpincérnek?… Én, mint szolid kereskedő, tisztában vagyok vele, hogy az okos ember nemcsak megszerzi a pénzt, hanem meg is tartja… Nekem kétszázhatvanezer forintom van a Magyar Általános Hitelbankban, s check-számlám a Giro-Egyletben és a postatakarékpénztárnál.

– Hát mennyit költ el egy esztendőben?

– Legfeljebb háromezer forintot, de az is sok… Mire költenék?… Se feleségem, se macskám, se kutyám, – ami ruhára meg kosztra kell, az nagyon kevésből kikerül… Én kávéházba egyáltalában nem járok, szinházat pedig huszonöt év óta nem láttam belülről… Én nem életember vagyok, hanem kereskedő. Annyira kereskedő vagyok, hogy már ezt a fecsegést is meguntam, s azért kérem, tegye le a kagylót, mert nekem sokkal sürgősebb, hogy a mérlegemmel mielőbb elkészüljek…

Dühösen le akarta tenni kezéből a telefon hallgatóját, de a rejtelmes hang most sietve közbeszólt:

– Halló, halló, – várjon csak egy keveset, Mayer ur…

– Mit akar még mondani?

– Azt akarom mondani, hogy maga egy szegény, beteg és szánalomraméltó ember… Tudja, hogy miért?… Azért, mert maga százszor könnyelmübb, mint a lirai költő, aki hónap végén adós marad a kávéházi főpincérnek… Az a szegény fickó csak a nyomorult garasainak hág a nyakára, de maga az életét fecséreli el, tisztelt Mayer ur… Pedig az élet sokkal drágább kincs, mint az, amit maga a Giró- és Pénztáregyletben őriz… A folyószámláját más fogja megdézsmálni a holta után, de az élete a magáé, egyedül csak a magáé, s amit föl nem használ belőle, az mindörökre elveszett, amikor a szemeit lehunyja… A föl nem használt élet ugyanolyan, mint az ezresbankó, amit valaki a gyertya lángjánál eléget… Tudja, hogy mi az élet, Mayer ur?… Az, ami a lelkét és a szivét megfogja… Maga nem él, csak állati munkában várja azt a végső pillanatot, amikor a kalmukraktárának bucsut mond… Élni a könnyelmü fickó él, aki tiz mértföldet gyalogol egy asszony csókjáért, aki sir a szinházban, a mikor a huszezerforintos tenorista énekelni kezd, aki a gyönyörüségtől reszketve néz fel a vasuti kupé ablakából az égbenyuló glecscser hósipkájára, aki hajnalig ott ül a hajó fedélzetén, hogy a holdvilágban csillogó vizet bámulja… Ez él, mert szenved, ujong, sir, remeg a különböző impressziók hatása alatt… Aki egy szegény földönfutót boldoggá tesz pár pillanatra, egy gyermek kacagásában ujjászületik, egy boldogtalannak a kezét megszoritja, egy szép vers, nóta vagy szónoklat hallatára naivul föllelkesedik: ez mind él, mert mind elkölti a tőkéjét, mely a halála után amugy is semmivé foszlik… Aki a karácsonyesti csillagok láttára a titokzatos, égi hatalmakra gondol, akinek a harangok szava misztikus álomként cseng a fülébe, aki a hóesésben távoli tündérmeséket idéz vissza a lelkébe, melyeket talán sohase hallott, de amelyek millió valóságnál is szebbek: az él, mert érezni és álmodni tud… De maga, szegény Mayer, nem él, hanem hatvan év óta egyre arra várakozik, hogy egyszer már – majd ha a koporsójában fekszik – reggel nyolc órán tul is tovább folytathassa az éjszakai pihenését… És az a legszomorubb az egész dologban, hogy az összezsugorgatott, föl nem használt életét még csak örökségül se hagyhatja a jókedvü fickókra, akik a vagyonát majd a holta után elköltik… Most pedig jó éjszakát, mert más dolgom van…

Mayer ur válaszolni akart valamit a hosszu beszédre, de e pillanatban fölnyitotta a szemét, s zavarodottan ébredt annak a tudatára, hogy az egész telefonbeszélgetést csak álmodta. Vagy csakugyan szólt hozzá valaki a láthatatlan dróthuzalon át, mely ismeretlen távolságokból fut ide a fehér háztetőkön keresztül? Akárhogy volt, Mayer ur ugy érezte, hogy ma nem birna tovább dolgozni többé, azért magára véve a kabátját, és a kalapját, csöndesen távozott az irodájából. A nagy udvaron már térdig ért a hó, a ládák alig látszottak ki belőle, a levegőben pedig millió apró pelyhecske szitált. És Mayer ur – Isten tudja, hogyan? – a meghalt édesanyjára gondolt, aki gyerekkorában kergetőzött vele a kis falusi szobában, s akinek szemében ő, a komoly, szögletes üzletember, egy édes, aranyos baba volt, mint azok, akikkel néha csipkés vánkosok közt találkozott a nagyváros utcáin… Ő, mint pufók bébé: nevetni és sirni is szeretett volna erre a különös gondolatra… A kapuban összetalálkozott Jánossal, a háziszolgával és a feleségével, akik most jöttek haza az éjféli miséről… Mayer ur ránézett az asszonyra, aki alázatosan köszönt neki és igy szólott magában:

– Ez is ugy tekint a porontyaira, mint az én anyám tekintett valaha én reám, amikor a szobában bujósdit játszott velem…

És ekkor belenyult a nadrágzsebébe és egy ezüstforintot kivéve, igy szólott leereszkedéssel a bámuló Jánosnéhoz:

– Itt van, majd vegyen rajta egy sípot a kis gyerekének… Az én anyám is sípot vett nekem, amikor annyi idős voltam, mint a maga fia…

VASUTI KATASZTRÓFA

Hangos társaság gyült össze a nagy kiránduló hajón, mely az osztrák hadikikötőbe vitte az abbáziai fürdővendégeket. Egész sereg szép asszony pletykázott a tisztára surolt födélzeten, a kapitány hidjáról kiváncsi pestiek gukkerezték a ködbe olvadó chersói partot, öreg urak, plaid-del a térdükön, a tegnapelőtti bécsi lapokat olvasták, s a zajos és jókedvü lebzselők fölött májusi verőfény csillogott a tükörsima tengeren. Mikor a hajó elhagyta a kis lovránai öblöcskét, a társaság már kisebb kottériákra oszlott, melyek élénken tárgyalták a fürdő apró eseményeit, s diszkrétül megrágalmazták a gőgös mágnásasszonyokat, akik élettelen tárgyaknak tekintik az egész polgári osztályt, de a legkisebb főherceg előtt is térdet hajtva pukkerliznek az Angiolina előtt. Később a könyvek, a szinházak, s a készülő házasságok kerültek szóba, majd valaki – egy innsbrucki tanár, aki még a napfényben ragyogó habok hátán se tud megfeledkezni a szürke elméletekről – a tenger mélységéről az emberi lélek mélységeire forditotta a beszélgetést. A tanár gunyosan fordult egy tüdőcsucshurutban szenvedő bankhivatalnok felé, aki nagy, lexikoni müveltséggel magyarázta a körülállóknak, hogy az Adriában is vannak olyan helyek, melyek két egymásra állitott templomtornyot egész az utolsó gombig elnyelnének.

– Kedves barátom, – mondta az innsbrucki professzor, miközben a zsebkendőjével a pápaszeme kristályüvegét megtisztitotta – az öreg Adria egy sekély, pocsolya azokhoz a mélységekhez képest, melyek ott tátonganak minden kulturember lelkében… – Az udvarias mosoly, a sima beszéd alatt, a gondolkodás láthatatlan mélyeiben, néha a jó és rossz indulatok borzalmas viharai dühöngenek… Ezt azonban épp oly kevéssé lehet látni, mint azokat a forradalmakat, melyek a viz sima tükre alatt lejátszódnak… És az a legfélelmesebb a dologban, hogy a léleknek e vulkánikus természetéről legtöbbnyire még magunk se tudunk…

– Szóval mindnyájan titkos és veszedelmes aknákat hordozunk magunkban, – szólott közbe nevetve egy szép asszony.

A pápaszemes tanár komolyan bólintott:

– Ugy van, csak éppen az alkalomra van szükség, mely ezeket az aknákat felrobbantja… Vannak szerencsés emberek, akik mindvégig viharok nélkül élhetik le az életüket, de a legtöbb halandó előbb, vagy később a tudatára ébred annak, hogy nem is sejtett, ijesztő indulatok laknak a saját lelke mélységeiben… Ezért vallom, hogy abszolut jó emberek egyáltalában nincsenek a csillagok alatt… A jóság, vagy a rosszaság mindig azoktól a külső körülményektől függ, amelyek közt a mi rövid, földi utunkat végigjárjuk…

Senki se vette komolyan a fiatal tudós szavait, annál kevésbbé, mert a legtöbben nem is figyeltek arra, hogy tulajdonképp mit mondott? A kék habokon olajsárga vitorlák lebegtek, a viz sziporkázott a délelőtti napsugár tüzében, a félszigeten tul pedig már ott csillogott a nyilt tenger, az ezer szinben tündöklő, örökéletü sikság, mely annyi misztikus titkot rejteget ismeretlen mélységeiben… Ki törődnék ilyenkor azokkal a mélységekkel, melyek a töprenkedő tanférfiak lelkében tátonganak?

*

A hajó orrán, a fecsegő társaságtól elvonulva, egy utisipkás fiatal ember ült, a ki mozdulatlan némasággal szemlélte a kis isztriai hegyi falvakat, melyek a hajó mögött elmaradtak… Régi, pesti ismerősöm volt, akihez több, mint huszéves barátság füzött, s akivel két hét óta reggeltől-estig együtt voltam… Gazdag családból származó, nobilis fiu volt, aki a kaszinójában is nagy szerepet játszott, s mint lovagiassági szaktekintély ritkitotta a párját a budapesti társaságban… Senki se tartotta nagy lumennek, de ami a jellemet, tisztességet és jólelküséget illeti, nyugodtan fölvehette volna a versenyt mindenkivel, aki előkelő klubja olvasótermében, vagy kártyaszobáiban megfordult…

Szenttamásy – igy hivták a kiránduló hajó remetéjét, – annyira el volt mélyedve a gondolataiba, hogy egyáltalában nem is vette észre, amikor közeledtem hozzá, s csak akkor riadt föl, amidőn egyszerre a vállára ütöttem.

– A delfineket nézed? – kérdeztem tőle.

Nem felelt, hanem tünődve tekintett a szemem közé, majd hirtelen vállat vont.

– Kedves barátom, – mondta aztán valami furcsa és tőle egészen szokatlan ellágyulással, – e percben épp arra gondoltam, hogy mégis csak nehéz dolog ám ennek a szép és napsugaras világnak bucsut mondani…

– Hát ki akar bucsut mondani a világnak?

– Én. Most már teljesen tisztában vagyok vele, hogy ez az egyetlen megoldás. Mindössze tizenkét napom van még, – aztán megválthatom a jegyemet arra az ismeretlen állomásra, ahonnét sohase lehet visszatérni többé a budapesti kaszinóba…

Bolondos vidámsággal mondta ezt, de én hirtelen megéreztem, hogy vérfagylalóan komoly dolgokról lehet szó, – s ijedten ültem le melléje a hajó orrába, mely gyorsan, kiméletlen keménységgel hasitotta a tajtékzó viztömeget.

– Miért beszélsz ilyen ostobaságokat? – kérdeztem tőle.

– Sajnos, nem ostobaságokat beszélek, édes fiam, s elhiheted, hogy sokkal szivesebben hallgatnám az asszonyok pletykáit, mint hogy eféle szentimentális rémitgetésekkel untatlak… De fájdalom, ugy áll a dolog, hogy mostani helyzetemből nem menekülhetek másképp, mint ha egy revolverrel utat török magamnak…

– De az Isten szerelmére, hát mi történt veled?

– Csak az, ami már sok kártyással megesett: két hónap alatt az utolsó hold földemet is elkártyáztam. Ez azonban még nem lenne olyan nagy baj, hogy a szép, fiatal életemtől megválnék miatta. Van annyi erőm, hogy szükség esetén még munkával is meg tudnám keresni a mindennapi kenyeremet… De nálam most már nem erről van szó, hanem arról, hogy a makulátlan tisztességem forog kockán…

– Kártyaadósságaid vannak?

– A kártyaadósságok nem ejtenének ennyire kétségbe, mert a játékosok sokkal jobbszivü emberek, semhogy valakit a halálba kergetnének… De azzal a gondolattal, hogy egy becsületes, öreg ember bizalmával visszaéltem, csakugyan nem lehet tovább élni…

– Kiről beszélsz?

– Leykam ezredesről, aki azóta, hogy végleg leszállt a lováról, a kaszinó bőrszékeiben tölti a délutánjait és az estéit… Az ezredes összegyüjtött negyven év alatt néhány forintocskát, s mivel engem, még hadnagykorom óta, szinte apailag szeret, szó nélkül nekem adta a takarékpénztári könyvét, mikor megtudta, hogy anyagi gondjaim vannak… Elfogadtam a segitségét, s a becsületszavammal fogadtam neki, hogy a pénzét két hónap alatt visszafizetem… Ha azt kérdezed, hogy miben reménykedtem, csak annyit válaszolhatok, hogy a kártyás ember soha se mond le véglegesen minden reményről… Akkor azt hittem, hogy vissza fogom váltani az ezredestől a becsületszavamat, – most már bizonyos vagyok benne, hogy nem tudom betartani az igéretemet…

– Miért nem kéred meg az ezredest, hogy tovább várjon?

– Inkább százszor fejbelövöm magamat, semhogy valami hitvány kifogással hozakodjam elő…

A váratlan vallomás annyira zavarba hozott, hogy pár percig nem igen tudtam volna válaszolni a barátom szavaira, mikor pedig később szólni akartam valamit, szomoruan intett a kezével:

– Ne mondj semmit, ugyis hiába lenne minden beszéd… Elveszitettem a becsületemet, tehát meghalok… Tulajdonképp gyávaság is, hogy ezt előlegesen bejelentem, de az ilyen pillanatokban még a bátor emberek is el szokták vesziteni a hidegvérüket és a józanságukat…

A további beszélgetést megakadályozta az ebédhez hivó csöngetyüszó, s barátom velem együtt lejött az étterembe, ahol már hangos lármával fogadtak bennünket. Még nem igen tudtam, hogy mit fogok tenni, de mindenesetre elhatároztam, hogy meg fogom akadályozni az öngyilkosságot…

*

Pólában megnéztük azokat a látnivalókat, melyekkel a kirándulók szórakozni szoktak, végigjártuk az arzenált, a kikötőt, a hadihajókat, aztán – mivel még a hajó indulásáig több volt egy teljes óránknál – betértünk egy kávéházba, hogy a sok járás-kelés után kipihenjük magunkat. A kávéházban már ott voltak a friss bécsi lapok, s inkább unalomból, semmint érdeklődésből végiglapoztuk a „Pressé”-t és a „Fremdenblatt”-ot…

Én már a hirdetéseket és a szinlapokat nézegettem, – a szemem majd leragadt az álmosságtól, – mikor egyszerre csak ijedten tekintettem a barátomra: Szenttamássy kipirulva ugrott föl a helyéről, a szeme ragyogott a felindulástól, a keze pedig reszketett, amint a „Fremdenblatt” egyik kolumnáját elibém tartotta.

– Olvasd ezt! – kiáltotta rekedten az izgalomtól.

A cikkben, mely fölött kövér betükből, ez a fölirás állott: „Grosse Eisenbahn-Katastrophe in Galántha”, nagy részletességgel volt elmondva, hogy két kilométernyire a galánthai vasuti állomástól a bécsi gyorsvonat beleszaladt egy tehervonatba, öt kocsi szilánkká zuzódott, s az utasok közül tizenketten meghaltak. A halottak közt van Leykam János is, az öreg, nyugalmazott huszárezredes…

Bámulva néztem Szenttamássyra: a jó fiu, a kifogástalan gavallér, a tetőtől-talpig korrekt uriember szeme csakugy csillogott a boldog és váratlan izgalomtól… Szinte kihivólag, diadalmasan tekintett rám, mintha csak ezt mondta volna:

– Ime, a jó Isten megkönyörült rajtam, s nem kell itt hagynom ezt az édes, ezt a ragyogó világosságot…

Helyeslőleg bólintottam, de ekkor eszembe jutott a pápaszemes innsbrucki tanár, aki az imént a kikutathatatlan mélységekről beszélt, melyek az emberi lélekben tátonganak. És megrémülve tekintettem a barátomra, a becsületes, makulátlan emberre, aki ime, hálát rebeg a Gondviselésnek, amiért a jóltevőjét, az atyai barátját, ilyen borzalmasan elpusztitotta…

Szenttamássy később elszégyelte magát és meghatva beszélt az öreg katonáról, de én nem igen hallgattam rá többé… Az ablakon át a sima tengert néztem, melynek mélye szünetlen lázadások és forradalmak szinhelye…

A MILLIOMOS

Győry doktort, a milliomos agglegényt, évek óta valami sajátságos fátum üldözte: Európa legkülönbözőbb pontjain következetesen összetalálkozott azzal a Hétfáy nevü uri csavargóval, akit körülbelül husz esztendő óta gyülölt. Ez az ember mindenütt az utjába került: a párisi boulevardokon, a gőzösön, mely Dower és Ostende között jár, a berlini gyorsvonat étkező kocsijában, a montekarlói kaszinó trente-asztala mellett, s a svájci szállodában, ahol néha az uti fáradalmait kipihente.

– Hallatlan, már ismét itt van ez a szédelgő, – gondolta a puritán Győry doktor, mikor a Hétfáy aranyszőke mefisztó-szakállát ujra megpillantotta valahol.

Ellenszenve nagyon is érthető volt: a két férfit ugyancsak különböző anyagokból gyurta össze a természet szeszélye, Győry müvelt, finomlelkü, de kissé savanyu és szögletes uriember volt, aki az édesapja rengeteg vagyonába csöppenve, nagyon hamar megunta azokat a hitványlelkü hizelgőket, akik rendszerint a milliomosok udvarához szegődnek. Elvégezte az iskoláit, unalomból három diplomát is szerzett, aztán egyáltalában nem tudta, hogy mit kezdjen az életével? A kártya nem érdekelte, az asszonyok nyelvén nem értett, a költekezés nem okozott neki örömet, s igy harmincéves korában már többnyire ásitva ült a kaszinója karosszékében. Az egyetlen gyönyörüség, mely még megmaradt a számára, abból állt, hogy néha végigszáguldott a nagyvilágon…

– Ha vasuti kocsik nem lennének, akár habozás nélkül fejbelőhetné magát az ember, – gondolta magában akárhányszor, mig vonatja az égbenyuló havasok alján, vagy a tenger kék vize mellett tovarohant.

Hétfáy már nem volt ilyen cinikus legény: az ő arcán ugyancsak meglátszott, hogy az élet apró örömei nem untatják. Győry doktor tisztában volt vele, hogy a szőkeszakállas ember egy virágcserepet se örökölt az őseitől, hogy munkával még talán egy koronát se szerzett, amióta a nagykoruságát átlépte, s mégis: mindenütt ott volt, ahol csak a milliomosok és a kalandorok megfordulnak. Honnan győzte a fényüző és nagyuri életmódot? Ezt aligha sejtette valaki Hammerfest és Palermo között. Némelyek azt mondták róla, hogy jószivü, öreg hölgyek támogatják, mások abban a véleményben voltak, hogy müvészi tökéletességre emelte a kártyakeverés tudományát: mindez azonban épp ugy lehetett rágalom, mint valóság. Akárhogy volt: Hétfáy hercegi elegánciával költötte el ebédjét a luxusvonatok éttermében, s hófehér, aranytól csillogó automobilon robogott végig Mentone és Cannes között.

– Ez a csirkefogó még mindig szabadlábon jár, – szólt néha megbotránkozva, Győry doktor, amidőn gyanus honfitársával ujra összetalálkozott valahol.

Őszintén szólva, nem csupán az erkölcsi érzék volt az, mely a puritán milliomost annyira felbőszitette, hanem – ezt bizonyára önmagának se merte volna bevallani, – az irigység is. Mert bár a mellényzsebéből ki tudta volna fizetni a kalandor jelenlegi és jövendőbeli vagyonát, Hétfáy hasonlithatatlanul nagyobb ur volt, mint ő. A ruhái, a nyakkendői, az utisapkája, a podgyásza széditő magasságban lebegett az övéi fölött, a modora pedig olyan urra vallott, aki megszokta, hogy hajlongó derekak veszik körül. Miben rejlett a szédületes fölénye? Ezt Győry aligha tudta volna megmagyarázni. De bizonyos, hogy a vasuti kalauz, a hálókocsiellenőr, a nagy hotelek portásai és pincérei mind megkülönböztetett tisztelettel bókoltak előtte, mig vele csak a jóakaró elnézés hangján álltak szóba. Talán Hétfáy bőkezübb volt irántuk, mint ő? Győry ezt egy pillanatig se hitte, s teljesen tudatában volt annak, hogy föllépés és nagyuri modor tekintetében sohase fogja megközeliteni azt a magaslatot, melyen földije a született grandseigneurök fagyos biztosságával mozog…

– A vénasszonyok öröme már megint pénzhez jutott valahol, – dörmögte magában boszusan Győri doktor, mikor egy-egy nagy szálloda szőnyeges halljában egyszerre csak összetalálkozott ismét a gyanus és kellemetlen globetrotterrel.

Bizonyos volt, hogy Hétfáy is nagyon jól ismeri őt, sőt akárhányszor egyenesen ugy látszott, mintha személyesen is meg akarna ismerkedni gazdag és világgyülölő honfitársával. De a közeledés legdiszkrétebb kisérlete is hajótörést szenvedett azon a gőgös hidegségen, amelylyel Győry a barátságos szándékot már a csirájában elfojtotta…

Egy augusztusi estén az unatkozó doktor sokáig kóborolt föl s alá az interlakeni faházak között, melyek szepegő törpékként gubbaszkodtak össze a félelmetes hegyóriások lábánál. A tó fölött nedves köd gomolygott, mely sötét felhőfátyolba vonta a hósipkás magasságokat. A hegyi ösvényeket zuhogó zápor csapdosta, mely sebesen és tajtékozva rohant tova a világos hotelek alatt. A hegyvidékek komor és ijesztő viharja volt ez, melynek lármáját félelmetes zugással verik vissza a fürdő fölött virrasztó sziklaszörnyetegek. Győry jóideig járkált a zivatarban, mely a turistasmokkokat nem riasztotta vissza attól, hogy derékzsákokkal, szöges botokkal és zöld viharkalapokkal fölfegyverkezve lebzseljenek a villamfényes boltok előtt.

– Ezek a német komédiások még a Mont-Blankot is meggyülöltetik az emberrel, – mondta haragosan, mig lodenköpenyegébe burkolózva, az esti sötétségben, a szállodája felé igyekezett…

Az ebéd ideje már elmult, a boltokat már zárni kezdték, s a doktor ugy érezte, hogy megfázott. Sok év óta talán most történt először vele, hogy a magányosság sulya egyszerre csak ránehezedett a lelkére. Mindeddig szinte tobzódott abban a gondolatban, hogy embertársait gyülöli, s hogy haragos üstökösként szeli végig földi pályája vonalát. Most majdnem beleborzongott abba a tudatba, hogy egyedül van, s hogy sem itt, sem másutt nincs egy emberi sziv, mely a természet e vad lázongása közepette fölmelegithetné.

– Ha elpusztulnék, ugy temetnének el, mint egy kóbor kutyát, – gondolta gyerekes érzékenységgel, mig az elegáns portás, a hotelje kapujában, felületesen megemelte előtte a sipkáját.

A szálloda halljában még eleven élet volt: a kis asztalkák mellett dekolletált hölgyek ültek, akiknek ékszerei szinte égtek a villámos csillárok fényességében, a piros nádszékekben szmokingos urak szivták a cigarettájukat, egy sarokban kék borszeszláng lobogott az ezüstös szamovár alatt. A zongorateremből egy amerikai kuplé melódiája suhant ki a szőnyeges fészekbe, mely tele volt vigsággal és jókedvvel. Fiatal, rózsásarcu leányok komolyan hallgatták a fülükbe susogott ostobaságokat, mig a szemük ragyogott a huncutságtól. Egy borotvált arcu, duplatokás uriember, – akiről mindenki tudta, hogy ötvenmillió az évi jövedelme – furcsa grimászokkal utánozta a leghiresebb newyorki komikusokat. Mintha csupa oxigén lett volna a puha és világosságban uszó csarnok: az élet minden gyönyörüségét százszorosan kiélvezték e boldog semmittévők, akiktől sok ezer és ezer kilométernyire hömpölyögnek el a földi lét gondjai és keserüségei…

A milliomos szédülve állt meg a pálmakert egy zugában: a magányosság érzése itt még jobban ránehezedett, mint odakünn… A zöld esőkabátja alatt selymes szmoking feszült a derekára, a cipőjét Londonból hozta, a nyakcsokrát a párisi rue Rivoliból, – mégis: esetlennek és szögletesnek érezte magát, mintha csak tolakodó jövevény lenne ebben a kacagó sokaságban… Mit ért a pesti bérpalotája, a tiszamenti birtoka, a sok papirja és készpénze, mikor az élnitudás nagy müvészetét nem hozta magával a bolondoknak ebbe a furcsa vásárjába, melyet életnek mondanak? E pillanatban ugy tünt föl neki, hogy a földi komédiában, melynek mindannyian – bölcsek és ostobák, gazdagok és szegények, vének és tejfölösszájuak, – egyképpen szereplő személyei vagyunk, nem a vagyon, a komolyság, a puritán gondolkodás a lényeges kellék, hanem az a nagyszerü tudomány, hogy a tünő perc minden örömét és minden gyönyörüségét kiélvezhessük…

Annyira elmerült a gondolataiba, hogy hirtelen nekiütődött egy frakkos, szőkeszakállas urnak, aki éppen egy sereg bájos amerikai leánynak udvarolt. Csak akkor riadt föl, mikor Hétfáyt, kalandor-honfitársát megismerte.

– Bocsánat, – mondta neki magyarul.

Hétfáy nyájasan fordult feléje.

– Győry doktor ur, ugyebár? Azt hiszem, hogy sok év óta jó ismerősök vagyunk.

– Igen, – szólt a milliomos, s őszintén örülök, hogy most személyesen is megismerkedhetem önnel…

Megrázta régi ellensége kezét, s ekkor ugy rémlett neki: hogy mindazok között, akikkel eddigi életében találkozott, Hétfáy a legboldogabb és a legokosabb ember… A napsugár az ő lelkét aranyozza meg, a lányok az ő kezét szorongatják, az asszonyok neki mutogatják hófehér vállukat, a tenger neki csillog a holdfényben, a narancsfák őt veszik körül illatukkal, – minden azért van a világon, hogy ő egy édes, szünetlen mámorban éljen, amelynek sohase lesz vége… Nem mindegy-e, hogy mily uton jut hozzá, amikor az élete csupa ragyogó és kellemes szenzáció?… A Győry lelke egyszerre irigységgel és vágyakozásokkal telt meg, szomjas, égető vágyakozásokkal, amelyekből – ugy érezte – sohase lesz valóság… És a kis zenenövendék nem gondolhat oly félénk tisztelettel Beethovenre, a közkatona a nagy Napoleonra, mint ahogy ő, a nábob, az élet nagy müvészére, a gyanus szédelgőre föltekintett…

AZ UTOLSÓ GÁRDISTA

Néha, mikor éjjelenként hirtelen fölriadok az álmomból, s órákig is elgondolkodom a sötétben, mert lusta vagyok ahhoz, hogy a villamos lámpa gombját fölcsavarjam, egyszerre csak eszembe jut a kis város, ahol a gyermekéveimet eltöltöttem. Nem tudom: más is tapasztalta-e, hogy egy bizonyos koron tul az ember gyakrabban gondol a gyermekségére, s rég sirbatért, kedves alakok rajzanak körülötte az éjszaka csöndességében. Én sokszor azon kapom magamat, hogy hosszu beszélgetéseket folytatok gyermeki életem szereplőivel, tréfás öreg urakkal, akik valamikor a selymes hajamat végigsimitották, lármás, jó pajtásokkal, akiket valami gonosz szél végigszórt a világon, borzas kis leányokkal, akik egyidőben a nyelvüket öltögették rám, amikor ott ültem velük egy alacsony zsámolyon, a kiszolgált cserépkályha mellett… Hova tüntek gyermekkorom hősei, mi történt velük, gondolnak-e ők is reám, ahogy én elálmodozom róluk, itt, a hideg, nagy városban, magányos éjszakákon, amikor egyedül üldögélek a dolgozószobámban, s a butorok titokzatosan ropognak, mintha láthatatlan kisértetek járnának közöttük?… A jó isten tudja… Néha ugy érzem, hogy a szivem elszorul és sirás fojtogatja a torkomat arra a gondolatra, hogy a világ, amelyben boldog voltam, végképpen eltünt a föld szinéről…

A minap, egy éjjel, megint ottjártam a zegzugos városban, amelynek havas sziklái között valaha a gyermekcsatáink lefolytak, az utcákon, amelyek a mély völgyekbe és a magas hegyek közé kanyarodtak, a mig ablakom alatt elkésett automobilok tülköltek, egyszerre fölujult minden emlékem, amely oly sokáig békén pihent a szivem mélyén… A sötét szoba mintha egyszerre megtelt volna világossággal és melegséggel, s egy pillanatra az a csalódás fogott el, hogy nem most álmodom, amikor fiatalságom igy egyszerre fölbukkanik előttem, hanem az a husz-huszonöt év volt kegyetlen álom, amelyet azóta átéltem, hogy a Bakony lábától e lármás nagyvárosba fölkerültem… Istenem, lehetséges-e, hogy a hajam fehér, s néha már megcsap a fáradtság fuvalma, amikor még most is ugy rémlik előttem, hogy csak tegnap jártam a Batrim-völgyben és a Cserhát-utcában, s csak az este futott át a hidegség a hátamon, amikor az egykori akasztófa-domb kövér, zöld füvén heverésztem… Oly elevenen támadt föl minden gyerekkori benyomásom, hogy majdnem a könnyeim kicsordultak… A vár havas kősziklái, ormukon a vaskosaras, kanonoki házakkal, a kivilágitott püspöki palota, a Séd völgye, a régi kolostorral, ahol valamikor vörös barátok miséztek, a papok sirboltja, amelynek vasajtaján egy borzalmas csontkoponya rémitgetett bennünket, a Szent-Benedek-hegy, amelyről a hatalmas malomkerekeket nézegettük, az Aranyosvölgy, ahol néha térdig belesüppedtünk a mocsárba, s amelyről az a mese járta, hogy onnan hozzák a kisbabákat… Amig nyitott szemmel ott feküdtem az ágyamban, ismét az a csalódás fogott el, hogy mindaz, ami negyedszázad óta történt, csak egy rossz álom, s hogy még mindig maszatos kézzel, fölborzolt hajjal kószálok a sziklás dombok között, kiváncsi pillantást vetve néha az aranyvégü rácskeritésre, amely a finom, rokokó Szentandrássy-kastély parkját a nagyvázsonyi országuttól elválasztotta…

Végigsimitottam a homlokom és körülnéztem: mintha egyszerre százezer gyöngyvirág csilingelt volna körülöttem a levegőben, s a májusi napsugár aranyos csikjai ott repkedtek volna a kastély karcsu tornyán, amely a zöld fák körül kifehérlett… Huszonöt év óta most először gondoltam megint a Szentandrássy-kastélyra, az angol parkra, amelynek lombjai között hófehér mellszobrok csillogtak, a márványos lépcsőházra, a hatalmas termekre, s szegény, szomoru barátomra, aki csak egyszer jött ki a ragyogó palotából, akkor, amidőn az alsóvárosi temető sötét sirboltjába elvitték… Ki jár most vajjon az angol park homokos utjain, a hüvös képtárban, a márványkockás folyosókon és a könyvtárterem hatalmas boltozatai alatt? Megvan-e még a tömérdek drágaság, amely fiatalkori fantáziámat annyira fölhevitette?… És a sirboltban, ahova nehéz szarkofágját letették, vajjon megpihent-e végre az utolsó nemesi testőr szive, amelylyel a sors azt a sirnivalóan kacagtató, bolondos tréfát elkövette valamikor?

Mint gyermek, sohasem láttam Szentandrássy Gézát, csak a furcsa, regényes hirét hallottam, a különcködései nevetséges részleteit, mint a többiek, akik szintén kiváncsian leskelődtek be a sodronykeritésen át, a nélkül, hogy mást láttak volna a park hatalmas faóriásainál, vagy egy-egy komor kertészlegénynél, aki nagy öntözőkannájával néha megjelent valamelyik virágágy mellett. A kastély gazdája teljességgel láthatatlan volt, azt beszélték róla, hogy husz év óta nem járt a kisváros utcáin, a kaszinóban sohase fordult meg, bár aligha lehetett gonosz ember, mert a levélbeli kérésekre mindig megnyitotta az erszényét… A mai emberek közül jóformán senkise látta, csak azt tudták felőle, hogy az ura a rengeteg Szentandrássy-vagyonnak, amely némelyek szerint meghaladta a másfélmillió forintot… Megyei levéltárosunk, aki egyuttal a kaszinó könyvtárosa is volt, s igy hivatásánál fogva minden regényt végigolvasott, azt mesélte róla, hogy szerelmi csalódás miatt vonult vissza a világtól, s embergyülöletének egy kacér asszony az oka, aki – mikor még a bécsi palotájában lakott – egy külföldi attasé kedvéért hütlenül elhagyta… Mi volt igaz e hirből, senkise tudta, de a kisvárosi asszonyok szivesen elhitték, s megindulva beszéltek a láthatatlan regényhősről, aki fájdalmával, mint az erdők vadja, büszkén elvonult a világ elől…

Igy élt a köztudatban a dusgazdag Szentandrássy Géza alakja, s én, mint minden gyerek, akit a romantikus történetek mámorossá és álmadozóvá tesznek, néha egész délutánokon át ott kóboroltam a kastély körül, lesve az alkalmat, amikor a bánatos szerelmest megpillanthatom… Később elkerültem a kisvárosból, amelynek iskolái már nem voltak képesek rá, hogy rengeteg tudásszomjamat kielégitsék, s csak nyaranként tértem vissza girbe-gurba hazámba, hogy két hónapig a piactéri kávéház törzsközönségét bámulatba ejtsem a karambol-müvészetemmel, hogy ott lubickoljak megint a Séd hideg vizében, s éjjeli zenét adjak egy szürkeszemü kisasszonynak, aki nappal impertinens hidegséggel fogadta a legelmésebb bókjaimat… Ez a szürkeszemü hölgy volt az, akinek a kedvéért mindenáron ki akartam tünni a hétköznapi emberiség közül, s akihez egy napon, amikor a pisze orrát megint szemtelenül fölhuzta, sápadtan igy szóltam a Gubicsek-féle kávéház előtt:

– Kisasszony, ne felejtse el ezt a mai délutánt… Lesz még idő, amikor bocsánatot fog kérni, amiért ilyen lenézőleg bánt velem…

Megemeltem a kalapomat és távoztam, s még ezen az estén elhatároztam, hogy hires emberré leszek… Féléjszakán át tünődve kószáltam a kihalt utcákon, miközben fantasztikusnál fantasztikusabb tervek kóvályogtak a fejemben, mig egyszer (éppen a Gubicsek-kávéház előtt) hirtelen a homlokomra csaptam, s igy szóltam magamhoz:

– Mi lenne, ha pályáznék a Katona József-dijra, s megnyerném a bölcsészeti kar kétszáz forintját?… Ez talán kissé eszére téritené azt a hencegő fruskát, aki azt hiszi, hogy az egész világot lefitymálhatja…

Boldog reménykedéssel tértem haza (miután még benéztem a kávéházba, ahol a hires Dobrádi Ferkó muzsikált) s reggel, még kilenc óra előtt, fölkerestem főtisztelendő Somlár Piusz tanár urat, az egykori irodalom-professzoromat, aki a kegyesrendi gimnázium könyvtárát kezelte.

– Főtisztelendő tanár ur, – mondtam neki, – a jóindulatára és a segitségére van szükségem, mert életem egyik legnagyobb fordulópontja előtt állok…

– Beszélj fiam, beszélj, hallgatlak, – válaszolta Somlár tanár ur, aki éppen a kanári madarai elé öntött friss kendermagot egy papirzacskóból.

– Arról van szó, hogy pályázni akarok a Katona József-dijért, amely arra a kérdésre van kitüzve, hogy mit tanultak a magyar nemesi testőrök a francia iróktól?… Hogy a feladatomat megoldhassam, szükségem lenne néhány segédkönyvre a tanári könyvtárból…

Somlár tanár ur e közben végzett a kanári madarakkal, gondosan lesöpörgette reverendájáról a kendermagot, aztán igy felelt:

– Ha a testőrökről akarsz irni, fiam, akkor ne én hozzám fordulj, mert a mi könyvtárunkban erről a korszakról semmitse találhatsz… De menj el méltóságos Szentandrássy kamarás urhoz, nála minden nyomtatott betü megvan, ami a Bessenyei Györgyék idejéből fönmaradt… Hiszen az ő nagyapja is tagja volt a Mária Terézia testőrségének…

– A kastélyba menjek? – kérdeztem csodálkozva.

– Oda, édes fiam, oda… ott annyi segédkönyvet fogsz találni, hogy akár egy tizkötetes munkát is megirhatsz…

– Hát a főtisztelendő ur azt hiszi, hogy bejuthatok a méltóságos kamarás urhoz?

– Már miért ne juthatnál be, te bolondos fickó?… Talán azt gondoltad, hogy Szentandrássy kamarás valami emberevő?… Csak menj el, – és mondd meg, hogy Somlár tanár ur küldött… Biztositalak róla, hogy minden ajtó megnyilik előtted… Különben várj, majd irok néhány sort, amit a portással fölküldhetsz a méltóságos urnak…

Megirta és lepecsételte a levelet, majd a szekrény tetejéről levett egy pogácsa-almát, s barátságosan begyömöszölte a kabátom zsebébe.

– Ezt vidd el a kis hugodnak, s mondd meg neki, hogy az öreg piarista-pap küldte… Na, menj, fiam, menj, – és hozz dicsőséget ránk, akiknek a szárnya alól kikerültél…

Két napig haboztam, hogy elvigyem-e a levelet, de a harmadik napon győzött bennem a dac és a szerelem, s ünneplő kabátomba öltözve, – miután a borbélylyal is kellő módon kicsinosittattam magamat, – félénken, dobogó szivvel huztam meg a cirádás vasajtó csöngettyüjét. Pár pillanat mulva egy vérvörös ruhába öltözött, ezüstzsinóros portás nézett ki érdeklődve a rácskeritésen.

– Kit keres? – kérdezte aztán hüvösen, miután látta, hogy egy huszesztendős, tejfölösképü gyerkőc áll a kapu előtt.

– Méltóságos Szentandrássy urat keresem, – válaszoltam félszegen, bátortalanul.

A portás boszusan vállat vont.

– A méltóságos ur még nagyobb embereket se fogad, mint maga, fiatal ur… Ha valamit akar, hát irja meg levélben, arra bizonyosan megkapja a választ, mert a méltóságos ur egyetlen levelet se hagy elintézés nélkül…

– Hiszen éppen egy levelet hoztam, portás ur… Főtisztelendő Somlár Piusz irta, a piarista professzor, aki azt mondta nekem, hogy egészen bizonyosan eljuthatok a méltóságos ur szine elé…

Benyujtottam a levelet az ajtó vasrácsán, mire a portás egyszerre nyájasabbá lett, s mosolyogva igy szólott hozzám:

– Igen, igen, – a főtisztelendő ur nagyon jó barátságban van a méltóságos urral… Ha ő ajánlotta, akkor bizonyosan fogadni fogja a fiatal urat… Csak tessék bejönni, majd mindjárt fölviszem a levelet…

Már nyitotta is a kaput és bebocsátott, s én a következő percben ott álltam a Szentandrássy-kastély hires parkjában, ahol eddig csak a fantáziám járt néha-napján, a regényes, csillogó fantáziám, amely csodaszinekkel népesitette be a hatalmas parkot, s a fák közül kivillogó rokokó-palotát… Mikor a hüvös platán-fasoron végigmentünk, egyszerre csak ott pompázott előttem az óriási angolkert, mohos és ezüstfehér fatörzseivel, haragoszöld tisztásaival, egy-egy domboldallal, amelyen tülevelü fenyvesek sötétlettek, s egész sereg hófehér márványszoborral, amelyek hol férfiasan merész, hol merengően asszonyi pillantással néztek végig, amikor szemlesütve elhaladtam mellettük… Jó tiz percbe tartott, amig a kaputól a kastély főbejárata elé értünk, ahol a portás egy borotvált, szigoru tekintetü komornyiknak adta át a levelemet.

– Louis, vigye csak föl ezt a méltóságos urnak, majd a fiatal ur addig leül itt erre a padra, amig maga a választ lehozza neki…

Helyet mutatott, aztán visszament a kapu mellett lévő házikójába, mig én, a komornyik után pillantva, azon törtem a fejemet, hogy miért hivnak egy inast Louis-nak a Bakony lábánál, ahol francia szót csak akkor hallottak utóljára, amikor a Napoleon győző hadseregéből véletlenül idetévedt egy lovas kürasszier… De nem volt sok időm a töprenkedésre, mert a komornyik pár perc mulva visszatért.

– A méltóságos ur várja odafönn a dolgozószobájában… Csak sziveskedjék fölfáradni az emeletre, majd az udvarmester ott eligazitja, hogy merre tartson…

Mikor a hófehér márványlépcsőn, amelyet vastag szőnyeg boritott, megzavarodva fölfelé haladtam, a lélegzetem szinte elállt a csodálkozástól: ugy tetszett, hogy valami francia royalista herceg kastélyában járok. A királyi palotákkal vetekedő fényüzés közepette, légmentesen elzárt, előkelő világban, ahova a közönséges halandó talán sohase juthat be… A lépcsőház karfája mintha vert aranyból lett volna, a menyezet üvegboltozatán át zöld napsugarak ömlöttek be, s négy márványba vésett faun titokzatos vigyorgással tartotta kezében az óriási kandellábereket… Mindez olyan volt, mintha álom lett volna, mert ekkora fényüzést még sohase láttam életemben…

De a hall emeleti részén már várakozott rám egy frakkos, érdemrendes öreg ur, ezüstfehér hajfürtökkel, amelyek szinte bájossá tették komoly és barátságos arcát.

– Maga, ugy-e, az a fiu, akit a főtisztelendő tanár ur ajánlott?… Tessék csak velem jönni, azonnal bevezetem a méltóságos urhoz…

Átmentünk vagy tiz-tizenkét szobán, amelyeknek falait különböző szinü selyemtapéták boritották, csillogó csecsebecsék, üvegszekrények, képek között, amelyeket jóformán nem is láttam izgatottságomban, mert szinte megdöbbentett az a tudat, hogy pár pillanat mulva ott fogok állani az utolsó Szentandrássy előtt… Vajjon hasonlit-e az ükapjára, akinek a portréját a régi Vasárnapi Ujságban láttam, s aki háromszáz évvel ezelőtt százhatvan vitézzel védelmezte meg a török elől a szentandrási várat, a csóti-hegyen álló vércsefészket? Még visszaemlékeztem rá, hogy diákkoromban akárhányszor reszketve néztem a XVI. századbeli Szentandrássy Ferenc félelmetes arccsontjait, s vad, kiugró szemeit, amelyek fenyegető zordonsággal meredtek rám… Vajjon hasonlit-e rá a kései unoka?… Egy pillanatig az az érzés fogott el, hogy el kell menekülnöm innen, mert amugy se lesz bátorságom hozzá, hogy a kérésemet elmondjam… De az udvarmester most egyszerre megfogta a karomat és mosolyogva igy szólt hozzám:

– Most következik a méltóságos ur dolgozószobája… Itt már nincs szüksége rá, hogy tovább kalauzoljam…

Nagyot lélegzettem és megkopogtattam a cirádás szárnyasajtót, amire egy vékony gyermekhang szólalt meg belülről:

– Entrez!

A kezem a kilincsre tettem és fölnyitom: de az első percben nem láttam mást, mint a káprázatos termet, amelynek karikás ablaküvegein tompán, szeliden szüremlett be a májusi délelőtt verőfénye… A szőnyegek között ezüstveretü butorok álltak, antik szekrények és állványok, egy fekete orgona, amelynek sipjai sárgás csontfényben csillogtak, s a falon egy embernagyságu portré, amely egy hatalmas szál katonát ábrázolt: vörös magyar kalpagban, kócsagtollában ezüst pálcával, a kócsag alján kétfejü sassal, amelynek mellében Magyarország cimere ragyogott… A fiatal tiszt válláról ezüsttel himzett párducbőr omlott le, amelyet brilliánsokkal diszitett sziporkázó csatt fogott össze…

– Maga az a fiatal ur, akiről az öreg Somlár páter irt nekem? – kérdezte most ujra az előbbi sipogó gyermekhang, amire megdöbbenve néztem szét a dolgozószobában, s az egyik öblös karosszékben megpillantottam Szentandrássy kamarást, a régi hadvezér unokáját, a familia legutolsó tagját, – s ekkor ugy éreztem, hogy egyszerre megáll a szivverésem… A karosszékből ugyanis egy kicsike, pupos, madárcsontu emberke nézett szembe velem, egy furcsa kis törpe, aki apró szemeivel nyájasan pislogott, amikor hirtelen összeszedtem magam és meghajoltam előtte…

– A páter azt irja, hogy valami tudományos munkán dolgozik, – folytatta a kamarás szeliden, miközben tetőtől-talpig fürkésző pillantással nézett végig rajtam.

Csak a második megszólitásra tértem annyira magamhoz, hogy értelmesen válaszolhattam a kérdésére.

– Igenis, méltóságos uram, a magyar testőrökről akarok irni egy pályamunkát, amelylyel, remélem, meg fogom nyerni az egyetem kétszázforintos Katona József-diját… Ha tehát oly kegyes lenne, hogy könyvtárában való buvárkodást megengedné, olyan jót tenne velem, amit sohase felejtenék el életemben…

Szerény, majdnem alázatos hangon mondtam ezt, attól félve, hogy talán vissza fogja utasitani a kérésemet, – de legnagyobb csodálkozásomra felugrott a helyéből, s csillogó szemmel, szinte izgatottan tette kicsike gyermekkezét a vállamra.

– A magyar testőrökről akar irni, és azt kérdezi, hogy akarom-e támogatni a munkájában?… Édes fiam, boldog vagyok, ha a szolgálatára lehetek, s köszönöm, a szivemből köszönöm, hogy a nemes testőrség dicsőitésének szenteli az idejét és a talentumát…

Ámulva néztem rá, mert sejtelmem se volt róla, hogy mi az, ami ennyire kihozza a sodrából, de nem volt időm a további töprengésre, mert a kamarás most, a buzgóságtól lihegve folytatta:

– Ha ugy akarja, mindjárt átmehetünk a könyvtárba, mert nem akarom, hogy egyetlen pillanatot is elveszitsen… Ha mindent el szándékozik olvasni, amit a fiuk életéről talál, akkor ugyancsak sietnie kell, hogy a munkáját megkezdje…

Karonfogott, s gyors léptekkel vitt magával a kastély hatalmas folyosóin, amelynek falairól egyenruhás, fiatal katonák arcképei néztek szembe velem, átvezetett a fegyvertermen, a galériákon, az archivum polcai között, s egyszerre csak feltárta az egyik nehéz tölgyfaajtót, amelyen belül egy óriási könyvtár vaskos kötetei tüntek a szemembe… A csavart márványoszlopok közt, a karzat művészi faragványain belül, vagy tizezer könyv sorakozott egymás mellé, antik, nagyértékü kötésekben, melyeknek hátán tompa fényben csillogtak a különböző munkák aranyos feliratai… Szentandrássy széles gesztussal mutatott a zsufolásig telt polcokra, aztán igy szólott:

– Ime, ez a sok könyv, mind arról a korszakról fog beszélni önnek, amelyben a fiuk ragyogó élete lefolyt… Itt hagyom, buvárkodjék közöttük a kedve szerint, én imádkozni fogok a jó Istenhez, hogy segitse és támogassa a munkájában….

A következő percben már egyedül voltam a könyvtárban, amelynek csöndjét nem zavarta meg profán lárma: szinte ugy rémlett, hogy száz és száz mértföldnyire vagyok minden emberi tülekedéstől, egy magános szigeten, ahol csak meghalt, nagy szellemek sugják a fülembe rég kialudt életük titkait… Egy pillanatig mozdulatlanul álltam az egyik oszlop mellett, arra gondolva, hogy miért nevezte a furcsa öreg ember kétszer is „fiuk”-nak a magyar testőröket, de lassanként magamhoz tértem ámulatomból, s megilletődve közeledtem az egyik polchoz, hogy a könyvek elhelyezése felől tájékozódjam… Vagy két óra hosszáig ott buvárkodtam a bibliotékában, s mikor délfelé ismét visszatértem a Szentandrássy kamarás dolgozószobájába, a fejem kóválygott a csodálkozástól: a tizezer könyv mind ugyanarról a korszakról szólott, a XVIII. század második feléről, attól a naptól kezdve, amikor Mária Terézia királynő ama nevezetes szavakat kimondotta: „Ugy kivánom, hogy testem körül fiatal magyar sereg őrködjék.” Európa egész története, a magyar testőrség élete, kalandjai, irodalmi müve, az egykori folyóiratok, a megyék és követek följegyzései, a naplók, a diáriumok, a kéziratos memoire-ok: mindaz ezer és ezer kötetben sorakozott egymás mellé a hatalmas polcokon, akár ha egy csöndes sirboltban jártam volna, ahol ötven év halottjai, dicsősége, ragyogó emlékei pihennek…

– Nos, talált valamit fiacskám? – kérdezte a kamarás emelt fővel, amikor megint ott álltam előtte, a százesztendős orgona mellett…

Elfogultan mondtam köszönetet a jóságáért, s elgondolkodva, lehajtott fővel mentem végig a parkon, a bólogató platán-lombok között, a városka alacsony házai közé… Miféle titka van a pupos vén ember életének?… Miért vette körül magát e poros dokumentumokkal, amelyek egy sirbadőlt világ szineiről és hangjairól beszéltek neki?… Mi oka lehetett rá, hogy a XVIII. századot feltámaszsza, s most, e késő korszakban is ott éljen az Orczyak, a Bessenyeyek, a Báróczyak között, a hajporos milieuben, amelynek minden gavallérja rajongva zárta szivébe a bájos királynő képét, s szerelmes költeményekben dicsőitette azokat a hölgyeket, akiket a királyasszony kiszemelt a számára?

Ezen az estén nem mentem be a kávéházba, mert bántott volna a mulatozó emberek lármája, hanem éjfélutánig ott kószáltam a vár néma bástyái között, ahol a kedvem szerint fölidézhettem a daliás magyar fiuk képét, akikért száz évvel ezelőtt minden asszonysziv hangosan dobogott a császárváros ablakai mögött… Mikor hajnaltájt végre lefeküdtem, ugy tetszett, hogy a sötét szoba egyszerre ragyogóvá lesz: trombitaharsogás közt lovagoltak el ágyam előtt a magyar gárdisták, élükön Eszterházy herceggel, a kapitányukkal… A menet előtt aranyos uniformisokban haladtak a kengyelfutók, a vadászok, a vigyázó mesterek, egy hófehér ménen pedig, amelyet kékruhás, szőkehaju apródok vezettek, ott ült a daliás herceg, kalpagján káprázatos gyémánttal, amely a nap fényességével vetekedett…

Másnap, harmadnap szorgalmasan nekifeküdtem a Szentandrássy-könyveknek, s éppen az öreg generális verseit olvasgattam, amikor a házigazda egy délután csöndesen benyitott hozzám a bibliotékába.

– Nos, megy-e a munka, kis fiam? – kérdezte kezeit dörzsölgetve.

Ismét hálálkodni kezdtem neki, hogy a ritka kincseit föltárta előttem, de ő egy kézmozdulattal félbeszakitott.

– Én vagyok hálás, amiért ezt a korszakot választotta… Boldoggá tesz, hogy a fiatalabb nemzedék is érdeklődik a pajtásaim iránt, akik most, fájdalom, már sötét falusi sirboltokban nyugosznak, s engem, öreg cimborájukat, egészen egyedül hagytak a világon… A gárdisták csöndes emberekké lettek, pedig valaha, – jó istenem, az övék volt ez az egész gyönyörüséges világ… Elszéledtek, porrá lettek, nem ütik össze soha többé az ezüstsarkantyujukat, – és én csak az emlékük fölött virrasztok, amig egy boldog napon az én koporsómat is oda nem helyezik az öreg hadnagyé mellé, aki immár kerek száz éve nyugszik a Szentandrássyak kriptájában…

– A méltóságos ur Szentandrássy Ferencet gondolja, az egykori hires testőrhadnagyot? – kérdeztem elfogultan, mert szinte megdöbbentett a különös hang, amelyen a kamarás a néhai gárdistákról beszél.

– Őt is, meg a többi atyámfiát is, akik a magyar nemesi gárdában szolgáltak. Minden Szentandrássy ott töltötte a fiatalságát, Ferenc dédapám pedig hatvanhét éves koráig ott lakott a gárdaházban, s Bécsből kellett ideszállitani a kriptába, ahol az ősei csontjai pihennek… A nagyapám, az édesapám is gárdista volt, s kicsike koromban, a nagy cserépkályha mellett ülve, én is ott lebzseltem álmaimban az aranyos ajtók mögött, amelyeken belül a szép királyasszony pihent éjjelenként az ő függönyös ágyacskájában… Mert engem nem dajkamesékkel altattak el, hanem gyönyörü, ragyogó történetekkel, amelyeknek az ükapám meg a dédapám voltak a hősei… A délceg gárdisták, akik a legszebb grófkisasszonyokat hozták haza Magyarországba a Mária Terézia udvarából…

A gyermek-hangocskája remegett a fölindulástól, amikor ezeket mondta, s én zavartan, megdöbbenve néztem rá: ez a pupos, torzszülött emberke lenne a daliás Szentandrássyak unokája, a rettenthetetlen vitézeké, akik épp ugy megállták a helyüket a háboruk tüzében, mint a szép asszonyok selymes butorai között?… De ő nem vette észre az ijedtségemet, s ragyogó pillantással nyult a kezem után, miközben igy szólott:

– Én lehetek csak hálás, amiért a testőrökről ir, én mondhatok csak köszönetet, amiért a meghalt pajtásaim emlékét föl akarja támasztani a feledés homályából…

Vagy három hétbe tartott, amig a följegyzéseimmel valahogy elkészültem, s egy napon, alkonyattájt volt, alázatosan bekopogtattam a kamaráshoz, hogy a jóságáért köszönetet mondjak. Mikor a dolgozó-szoba ajtajához értem, egy pillanatig megállottam a küszöbön: belülről egy harmónium bánatos hangjai hallatszottak ki a folyosóra. Haboztam, hogy bemenjek-e, de mivel bucsu nélkül nem távozhattam a kastélyból, félénken kopogni kezdtem az ajtón, s mivel választ nem kaptam, halkan benyitottam a dolgozó-szobába. Odabenn titokzatos homály borult már az antik butorokra, amelyekből csak az ezüst csillogása vált ki egy-egy sarokban, s felülről, az ólomkarikás ablak vérvörös üvegén át ömlött be egy vékonyka sáv a lenyugodni készülő nap sugaraiból… Ugy tetszett, mintha egy magános klastromban járnék, valahol a jó isten háta mögött, megfeketült tölgyfabutorok között, s egy öreg, istenfélő barát ülne az alacsony harmónium mellett… Sokáig nem volt bátorságom hozzá, hogy megszólaljak, de végre – a homály mindinkább növekedett – szerényen köhécselni kezdtem, amire Szentandrássy kamarás felállott és körülnézett.

– Ki az? – kérdezte csodálkozva, és a hangja még furcsábbnak tetszett, mint rendesen.

– Én, méltóságos uram, ezer bocsánat, hogy zavarni bátorkodtam…

Egészen odalépett mellém, s gyöngéden a kezem után nyult.

– Maga, fiam, a néhai testőrök krónikása… Üljön le és meséljen nekem valamit; itt a sötétségben jól esik, ha az ember a régi dolgokról elbeszélgethet… Mert én csak a régi dolgokat szeretem, a mai világról annyit se tudok, mint a kicsike gyermek… Megismerte, hogy mit játszottam az imént?

– Nem tudom, méltóságos ur…

– Haydn egy szerzeményét, amit a mester a kismartoni kastélyban irt, amikor a testőrkapitány zenekarát igazgatta… Abban az időben volt ez, amikor a dédapám is ott mulatott Kismartonban, a fiatal, kéthetes feleségével, a csodaszép Hohenwarth grófnéval, akinek az arcképét a rózsaszin szalonban láthatta… Hát a munkájával hogy halad, kis barátom?…

– A munkám ma befejeztem, méltóságos ur… És éppen azért jöttem, hogy mégegyszer köszönetet mondjak a jóságáért, amelylyel a kérésemet teljesitette.

Éreztem, hogy rám néz a homályban, a hangja pedig reszketett, mintha sirni készülne.

– Elmegy? – szólt halkan, – Elmegy… és egyedül hagy engem?… Istenem, már annyira beleszoktam a gondolatba, hogy mindennap itt látom körülöttem…

Átölelt és megcsókolta a homlokomat, s engem valami sajátságos megindulás fogott el, mintha az apámtól, vagy a legjobb barátomtól bucsuztam volna… Az öregember pedig szeretettel megsimogatta a barna hajfürteimet, – és mintha magában beszélt volna, halkan, ellágyulva mormolta:

– Te vagy, kis fiam, az egyetlen élő lény, akit életemben megszerettem, – és te is elhagysz, te is bucsut veszel tőlem… Nincs más pajtásom, mint a halottak, a sirban nyugvó erős és jókedvü fiuk, akik éjjelenként megjelennek az ágyam mellett, – és vidáman paroláznak és beszélgetnek velem, amig csak a hajnali világosság ki nem gyulad… Ők az én barátaim, akik az életem nagy tragédiájáért megvigasztalnak, ők, akik engem, a kicsike szörnyeteget, épp olyannak látnak, mint a dédapámat, meg az ükapámat… Mert lásd kis fiam, a sors nagyon kegyetlen volt a te öreg barátodhoz: a régi gárdisták szivét, fantáziáját, érzéseit helyezte az én törékeny testembe… A lelkem ott szeretne járni a harcmezőkön, a szép asszonyok szalonjában, ahol az őseim annyi diadalt arattak, – és a valóságban nem mehetek ki az emberek közé, mert megborzadnék tőle, ha a sajnálkozó pillantásukkal találkoznám… És nem én vagyok az egyedüli, kis barátom, akivel az élet ezt a rémületes tréfát elkövette: hány szerelmes trubadur jár itt a földön, akinek lelkét csenevész testbe öltöztette a végzet, hány hős, akit egy szellő ledönt a lábáról, mig a rosszak, a gyávák, a nyomorultak egy-egy Antóniusz külsejével tobzódnak a sikerekben és a dicsőségben… Ezért kerülöm az embereket, mert reszketek a gondolattól, hogy sajnálkozó tekintettel néznek végig rajtam… Érted most már, hogy miért vonultam vissza a világtól, s miért keresem a pajtásaimat a halottak között, akiknek szemében a régi Szentandrássy vagyok, a délceg, szerelmes gárdista, a legszebb királyasszony lovagja? Amig éjszakánként ébren virrasztok az ágyamban, velük lovagolok tüzes hajrában az Esterházy herceg brilliántos forgója mögött, a sarkantyumat összeütve udvarolok a legbájosabb bécsi grófnénak, s a magyar táncommal bámulatba ejtem az asszonyokat, akik lelkesedve megtapsolnak… És az álmom igazsággá lesz, mert nincs, aki fölébreszszen belőle… Somlár páteren kivül te vagy az első idegen, kis fiam, akivel husz év óta beszéltem… és most… amikor tetőled is elbucsuzom, ugy érzem, mintha rohamosan közelednék az az idő, amikor igazán találkozni fogok az álombéli pajtásaimmal…

Igy szólt és én nem tudtam, hogy mit válaszoljak neki: abban az időben még nem voltam járatos a semmitmondó frázisok tudományában… Némán megráztam a kezét és távoztam, s hosszu, nagyon hosszu ideig elérzékenyülve gondoltam a kis pupos emberre, aki a régi testőrök szivét hordozta behorpadt mellkasában… Később elkerültem a kis városból; – a Katona József-dijat nem nyertem meg és a szürkeszemü leány férjhez ment egy vidéki bérlőhöz – s csak évek mulva, egy ragyogóan szép pünkösdi napon, látogattam megint haza, azon a napon, amikor Szentandrássy Gézát temették. A város ki volt forgatva a rendes képéből, a kastély kapui tárva-nyitva állottak, a park fái között hullámzó sokaság várta a halottat, s az öreg püspök a harangok zugása között haladt föl a márványos lépcsőházon át az emeleti szalonba. Végre lehozták a koporsót, diszbe öltözött megyei huszárok kivont karddal, oldalukon cifra lódinggal sorakoztak körülötte, mig két szőke, kékruhás apród lehajtott fővel hozta a koporsó után a családi cimert. A temetésre kirukkolt a városban állomásozó honvédség is, s a derék hadfiak háromszoros sortüzet adtak a nyitott sirboltnál, mert a halott, valami furcsa szeszélyből, ezt a katonai tisztességet könyörögte ki magának az öreg honvédezredestől, aki nagy tisztelője volt a most már magvaszakadt Szentandrássy-nemzetségnek. A vidéki nyárspolgárok mosolyogtak ezen a furcsa óhajtáson, s az egész sokaságban talán én voltam az egyedüli ember, aki megértettem a szegény halott kivánságát. És ahogy a koporsót a kriptába levitték, s a puskák durranása rémes lármával verte föl a temető csöndjét, ugy tetszett nekem, hogy a pupos Szentandrássy lelke boldogan lebeg a magasságban, mert legalább halálában egyenlőnek érezte magát a régi gárdistákkal, akikhez most mindörökre megtért.

AZ AUDIENCIA

SZEMÉLYEK:
Az államtitkár
A kis leány
A titkár

A titkár (belép az ajtón, ünnepiesen megáll, majd jelenti): Tihanyi Erzsike!

Az államtitkár (int, hogy jöhet).

A titkár (el).

Az államtitkár (szertartásos pózban megáll az iróasztala mellett. Várakozik.)

A kis leány (belép az ajtón, amelyet egy szolga feltár előtte. Rövid prémkabátot, prémsipkát, prémes muffot visel. Az ajtóban zavartan megáll és pukkerlizik.)

Az államtitkár (kissé megbiccenti a fejét, aztán várakozó állásban marad).

A kis leány (zavartan, akadozva): Méltóságos uram… méltóságos államtitkár ur… a nevem… az én nevem Tihanyi Erzsi… az édesapám pedig könyvelő a gummigyárban…

Az államtitkár (mosolyog és helyeslőleg int).

A kis leány: Azzal az alázatos kéréssel voltam bátor fölkeresni méltóságos államtitkár urat, hogy a vőlegényemet, aki mint dijtalan segédfogalmazó szolgál itt a minisztériumban, kegyeskedjék kinevezni valóságos segédfogalmazóvá…

Az államtitkár (kérdőleg néz rá, de a kis leány nem engedi szóhoz jutni).

A kis leány: A nevét méltóztatik kérdezni… a neve Pogány Sándor… Már két éve szolgál itt, mint dijtalan segédfogalmazó, s minél tovább kell várakoznia arra, hogy kinevezzék, annál később vehet el engem feleségül… Nagyon kevésből meg fogunk élni mi kettecskén, de azt ugyebár a méltóságos államtitkár ur is beláthatja, hogy semmiből nem élhetünk meg…

Az államtitkár (helyeslőleg int).

A kis leány: Ezért jöttem, mert az az utolsó reményünk… (Majdnem sirva.) A méltóságos államtitkár urtól függ, hogy végre boldogok legyünk egymással…

Az államtitkár (türelmetlen mozdulatot tesz).

A kis leány (hirtelen közelebb jön): Ez a mozdulat ugyebár azt jelenti, hogy a méltóságos államtitkár ur tanulmányozni fogja az ügyet, s mindent meg fog tenni, amit csak a kérdéses fiatalember érdekében megtehet? Óh, én előre tudtam, hogy ezt fogja mondani, hiszen mindig ezt mondják, akkor is, ha egyáltalában nem is gondolnak többé arra a kérdéses fiatalemberre… Megigérik, hogy tanulmányozni fogják a kérdést, ami annyit jelent, hogy kegyesen el vagyunk bocsátva… Igy szokott lenni… jól tudom, hogy igy szokott lenni… de én nem elégszem meg ezzel a válaszszal… mert én nem egy frázist akarok kicsikarni a méltóságos államtitkár urtól, hanem a boldogságomat…

Az államtitkár (felhuzza a vállát).

A kis leány: Megvan annak az oka, hogy miért jöttem ide a vőlegényem tudta nélkül… sőt az édesapám tudta nélkül is, aki bizonyosan elájulna ijedtében, ha megtudná, hogy én a csitri fejemmel idemerészkedtem… De nekem megvan ám a magamhoz való eszem, s ha igy minden garde nélkül beállitottam egy olyan hatalmas urhoz, mint a méltóságos államtitkár ur… ez azért történt… azért történt…

Az államtitkár (kérdőleg néz rá).

A kis leány: Mert mindenki tudja, még mi leányok is, hogy a méltóságos államtitkár ur nagyon szigoru a kinevezések dolgában, s csupán akkor hajlandó némi jóindulatra, ha szép asszonyok vagy szép leányok jönnek ide kegyes szine elé a kérésükkel… A multkor az is meg volt irva a krajcáros ujságban…

Az államtitkár (haragosan fölkapja a fejét).

A kis leány: Óh, hiába haragszik a méltóságos államtitkár ur… ezt egész Budapest épp ugy tudja, mint én… Mindenki a szép feleségét, vagy a szép hugát küldi ide… sőt a krajcáros ujságban az is meg volt irva, hogy valaki bérbevett valahol egy szép hugot, akit azelőtt nem is ismert, s annak a kérésére nevezett ki a méltóságos államtitkár egy számgyakornokot számtisztté… Ez az oka annak, hogy én titokban idejöttem… mert lány is vagyok… szép is vagyok… szép is vagyok… a méltóságos államtitkár ur tehát bizonyosan teljesiteni fogja az én kérésemet is…

Az államtitkár (jókedvü megbotránkozással rázza meg a fejét).

A kis leány: Igaz, azt mondták nekem, hogy a méltóságos államtitkár ur nem elégszik meg a puszta kéréssel… hanem azt akarja, hogy a szép asszonyok és leányok körülcirógassák… dédelgessék… meg is csókolják… azt akarja, hogy rosszak legyenek a kedvéért, mert csak a rossz asszonyok és a rossz leányok hozzátartozóit nevezi ki… Ezt mondták és meg is vannak győződve róla, hogy igy van… de én nem hiszem… nem akarom elhinni… hiszen olyan jó… olyan tisztességes külseje van…

Az államtitkár (tréfásan bókol).

A kis leány: Igazam volt, amikor nem hittem el ezeket a rágalmakat?

Az államtitkár (olyanformán int, mintha ezt mondaná: „Nem tudom”).

A kis leány: Hogyan… a méltóságos államtitkár ur azt mondja, hogy az lehetséges?… Igaz lenne, hogy csak a rossz nők kérését hallgatja meg?… (Dacosan néz az államtitkárra).

Az államtitkár (a fejét hátra veti, a lábát cinikusan táncoltatja).

A kis leány (még egy lépéssel közelebb megy az államtitkárhoz): Mondja, hogy csak tréfál velem… hogy azok az emberek mind hazudnak, amikor a méltóságos államtitkár urról ilyeneket mondanak… Ezzel a szép, ősz tiszteletreméltó fejével csak nem gondol talán olyan léhaságokra, mint valami fiatal jogász… Egy ilyen hatalmas nagy ur, aki még a királylyal is akkor beszélhet, amikor akar, akinek minden szavát az egész országban meghallják, ostoba asszonyokra fecsérelné az idejét és a gondolatait?… Hiszen ez az édes, öreg feje talán nemsokára a kis unokája bölcsője fölé fog hajolni, – és ebben a korban, ahelyett, hogy egy pólyásbaba pufók kezecskéjével dédelgettetné magát, rossz, haszontalan asszonyok cirógatása után kivánkoznék?… Mert a jó asszonyok és a tisztességes leányok ugyse jönnek ám ide azért, hogy a méltóságos államtitkár ur kedvéért haszontalanokká legyenek, – azok még a király ő felségével se csalnák meg azt, akit szeretnek… Akik idejönnek és mosolyognak és a szemükkel kacsintanak, azok nemcsak a méltóságos államtitkár ur kedvéért térnek le a becsület utjáról, hanem egy utcai ismeretség kedvéért is épp ugy letérnek róla, mert rosszak, mert könnyelmüek, mert az utolsók… Ezt én, a kis leány, mondom a méltóságos államtitkár urnak, aki a kisujjában is többet tud, mint én… És én mondom, hogy egy fiatal teremtés a méltóságos államtitkár urat már nem szeretheti szerelemmel, és ha azt mondja, hogy szereti, hát csal, hát hazudik, hát komédiát játszik és később mulat azon, hogy egy ilyen őszhaju, öreg bácsi ugy viselkedett, mint valami huszonnégyéves segédfogalmazó…

Az államtitkár (elkomorodik és a tenyerével végigsimitja a homlokát).

A kis leány: Ezért jöttem ide, hogy mindezt elmondjam… és bizonyos vagyok benne, hogy nem hiába mondtam el… mert a méltóságos államtitkár ur gondolkodni fog azon, amit tőlem, együgyü, kis fruskától hallott, és amikor elmentem, igy fog szólani magában: Ez a kis zöldség… ez a penészvirág… aki megszületett… megreggelizett és aztán rögtön idejött hozzám… bizony Isten megmondta nekem az igazat… Csuf dolog, hogy azokkal a haszontalan jószágokkal szóba álltam… hogy nem az igazi érdemet néztem, hanem az asszonyok kék vagy fekete szemét… hogy csókokra meg ölelésre gondoltam, mikor a kis unokám nevetésére kellett volna gondolnom… Ez a fruska fölnyitotta a szememet, – és ezt azzal fogom meghálálni neki, hogy rögtön kinevezem azt a nagy mamlaszt, aki nem hogy ilyen kéréssel merne közeledni hozzám, de didereg a félelemtől, ha a lépcsőn véletlenül összetalálkozik velem… Kinevezem, – és ezzel bizonyitom be, hogy nem haragszom arra a szemtelen kis perszónára, aki még nekem, a hatalmas államtitkárnak is meg merte mondani a szemembe az igazságot…

Az államtitkár (merően néz a kis leányra).

A kis leány: Lássa, mennyire meg van hatva, – mindjárt tudtam én, hogy magának jó szive van, hiába beszélnek a rágalmazók. De esküszöm, hogy ha valaki az én jelenlétemben ezentul rosszakat fog mondani a méltóságos államtitkár urról, én kikarmolom mind a két szemét, olyan igaz, mint hogy Tihanyi Erzsike a nevem.

Az államtitkár (mondani akar valamit).

A kis leány: Ne szóljon, én nem kivánom, hogy nekem a méltóságos államtitkár ur köszönetet mondjon. Azt se kivánom, hogy igéreteket tegyen nekem, mert bizonyos vagyok benne, hogy Pogány Sándor urból most már valóságos segédfogalmazó lesz. A méltóságos államtitkár ur egy pillanatig se fog habozni, hiszen olyan jól, olyan pompásan kibeszélgettük magunkat egymással.

Az államtitkár (kezet nyujt a kis leánynak).

A kis leány: Csak most tudom, hogy milyen jó, milyen kedves, milyen elmés ember a méltóságos államtitkár ur. (Távozik, az ajtóban megáll és pukkerlit csinál, majd eltünik az ajtó mögött.)

Az államtitkár (csönget).

A titkár (bejön).

Az államtitkár: Hozzák be nekem kérem azonnal a Pogány Sándor ivét.

(Függöny.)

Tartalomjegyzék

- BIZALMAS VALLOMÁSOK(A szerző felolvasása egy vidéki városban)

- A KANONOK KOSZTOSAI

- OXIGÉN DOKTOR BETEGEI

- A SZIVARGYÁROS

- KOMLÓSSYÉK A SZINHÁZBAN

- A PÉTERHEGYI HIÉNA

- A FEKETE HÉTFŐ SZERZŐJE

- A HUSLEVES

- AZ UJ DUVAL

- I.

- II.

- III.

- A CROUPIER LEVELE

- AZ ÖRÖKSÉG

- AZ ÖREG TAKÁCS ÉS AZ UNOKÁJA

- CSÓNAKKIRÁNDULÁS

- MESÉK A HUSZADIK SZÁZADBÓL

- 1. A Torokhang-asztaltársaság

- 2. A cilinder-óra.

- 3.Lacika

- A CSONTDOBOZ

- TÓTHFALVY UR ELLENFELE

- I.

- II.

- NYÁRI ALAKOK

- I. A szalmaözvegyek barátja.

- II. A menetrend-smokk.

- III. Levél a fenyvesekbe.

- BACCARAT

- A TITOKZATOS HANG(Karácsonyi mese)

- VASUTI KATASZTRÓFA

- A MILLIOMOS

- AZ UTOLSÓ GÁRDISTA

- AZ AUDIENCIA