Pável István

Szex, szerelem és egyéb csacskaságok
Pável István
Szex, szerelem és egyéb csacskaságok

Új bevezetés
Ez a kiadás, a korábbiakhoz képest, több új verset tartalmaz. A bővítés részben az INTER-MÉDIÁS VERSKÖNYV SZEX, SZERELEM ÉS EGYÉB CSACSKASÁGOK néven 2010 decemberében megjelent kötet új verseiből, részben még újabbakból áll.	
Mivel verseimet fokozatosan csiszolgatom, javítgatom fontosnak tartom, hogy egyértelműen kijelentsem: Ez a kötet szinte az összes jelenleg is vállalható versemet a legjobb változatában tartalmazza! 
Jó olvasást kívánok: Pável István

Bevezetés 
Ez az összeállítás több évtized alatt megírt, több kötetben megjelent verseimből összeállított válogatás. Azért vált szükségessé, mert az idő haladtával a verseim elszakadtak azoktól a személyektől, akikhez íródtak, és azon eseményektől, amelyekről szólnak, így fontosságuk már nem befolyásolja a legjobbra sikeredett versek kiválasztását. Be kellett látnom, az általam gyakran alkalmazott sortörési gyakorlat csak ritkán szolgálta a versek érthetőségét sőt, a rímek szerinti tördelés elősegítette a felesleges szavak megbúvását a többi közt.
A fentiek miatt gondolom úgy, ebben a kötetben szerepelnek a legjobb verseim, amelyeket jelenleg is vállalhatok. A korábban itt-ott másképpen megjelent verseimet sem szégyellem, mert a múltunkat vállalni, míg a hibákból - úgy a sajátunkból, mint a máséból - tanulni kell.
TARTALOM

I. SZEX, SZERELEM ÉS EGYÉB CSACSKASÁGOK
1.	Szeretkezés									  8.  oldal
2.	Enyém voltál, enyém leszel							  8.  oldal
3.	Szeretlek									  8.  oldal
4.	Búcsúlevél									  9.  oldal
5.	Eszembe jutsz									  9.  oldal
6.	Még most is									  9.  oldal
7.	Két véglény									  9.  oldal
8.	Talán nem késő								  9.  oldal
9.	Szépségem									10.  oldal
10.	Erotikus álom									10.  oldal
11.	Lépés előre									11.  oldal
12.	Korkülönbség I.								11.  oldal
13.	Korkülönbség II.								12.  oldal
14.	Korkülönbség									12.  oldal
15. 	Néhány év									12.  oldal
16.	Kérés										13.  oldal
17.	Ne mondd drága								13.  oldal
18.	Doktor néni									13.  oldal
19. 	Már két hete									13.  oldal
20.	Add a kezed									14.  oldal
21. 	Végső helyem									14.  oldal
22.	Ó hogy jár									14.  oldal
23.	Csap										15.  oldal
24.	Reményem									15.  oldal
25.	Sorsunk									15.  oldal
26. 	Miért										15.  oldal
27.	Andika akarom azt								15.  oldal
28. 	Klára szűk ruhája								16.  oldal
29.	Csókok ölelések								16.  oldal
30. 	Pici cicik									16.  oldal
31.	Napból jött eső								16.  oldal
32. 	Combod									17.  oldal
33.	Még időben									17.  oldal
34.	Álmom									17.  oldal
35.	Ne legyek emléked								17.  oldal
36.	Valikáról									18.  oldal
37.	Ha férfiként									18.  oldal
38.	Tündéhez									18.  oldal
39.	Ha nevetsz									19.  oldal
40.	Mirigyek									19.  oldal
41.	Hol a csend									19.  oldal
42.	Nem leszek tovább								19.  oldal
43.	Nyugodtság									20.  oldal
44.	A magány									20.  oldal
45.	Halványzöld szemek 								20.  oldal
46.	Anita tanít a…								20.  oldal
47.	Szülinapodra									20.  oldal
48.	Már nem fáj									21.  oldal
49.	Szeress									21.  oldal
50.	Tudtam									21.  oldal
51.	Kígyó 										22.  oldal
52.	Menü										22.  oldal
53.	Kinek használ									22.  oldal
54.	A szerelemről									23.  oldal
55.	Csak szólj rám 								23.  oldal
56. 	Egy tucat két soros								23.  oldal

II. ERRE-ARRA TÉVELYEGVE
57.	Csak alkalmi munka								25.  oldal
58.	És mégis 									25.  oldal
59.	Kit lekaszált									25.  oldal
60.	Robban a bomba								26.  oldal
61.	Piramis 									26.  oldal
62.	Vajon mért									26.  oldal
63.	Maszekvilág									27.  oldal
64.	Az anakonda									27.  oldal
65.	Éjjel 										27.  oldal
66.	Menyét									28.  oldal
67.	Halódó gyertyafény								28.  oldal
68.	Kiadom magam								28.  oldal
69.	Kívánság									28.  oldal
70.	Igen										29.  oldal
71.	Dózsáról jut eszembe								29.  oldal
72.	Szélkerék									29.  oldal
73.	Taramm taramm								30.  oldal
74.	Méltatlan									30.  oldal
75.	Ha az élet									31.  oldal
76.	Küldetés									31.  oldal
77.	Tétova ötösfogat								31.  oldal
78.	Korunk pestise								31.  oldal
79.	Öregszem									32.  oldal
80.	Kiszámoló az életből								32.  oldal
81.	Álmodom, hogy álmodok							32.  oldal
82.	Nyílt levél									33.  oldal
83.	Reggel										33.  oldal
84.	Nem tudom									34.  oldal
85. 	A mák										34.  oldal
86.	Csak egy									34.  oldal
87.	Kandúr									35.  oldal
88.	Katonanadrág									35.  oldal
89.	Ember vagyok									35.  oldal
80.	Hány százezer									37.  oldal
91.	Érzelem									37.  oldal
92.	Számtan									37.  oldal
93.	Fénycsóva									38.  oldal
94.	Sitt										38.  oldal
95.	Talicska									38.  oldal
96.	Lakásprogram									38.  oldal
97.	Lencse										39.  oldal
98.	Lottó										39.  oldal
99.	Csóró csók									40.  oldal
100.	Második tucat kétsoros							41.  oldal

III. AZ ELŐDÖK NYOMÁBAN
101.	Disztichon									42.  oldal
102.	Az utókorhoz									42.  oldal
103.	Bűnbánat									42.  oldal
104.	Születés									43.  oldal
105.	Végzetes szerelem								43.  oldal
106.	Ő(s)z										43.  oldal
107.	Kísértés									44.  oldal
108.	Elveszett szüzesség								45.  oldal
109. 	Nyári magány 								45.  oldal
110.	Változás									46.  oldal
111.	Új év										46.  oldal
112.	Ébredés									46  oldal
113.	Kései szerelem								46.  oldal
114.	Őrült verseny avagy Még mindig savanyú a szőlő				47.  oldal
115.	Emlék										47.  oldal

IV. ERRE-ARRA TÉVELYEGVE II.
116.	Minden soromban								48.  oldal
117.	Habár										48.  oldal
118.	Magamról				 					48.  oldal
119.	Oda-vissza csengetnek							49.  oldal
120.	Szavak										50.  oldal
121.	A boncnok éneke								50.  oldal
122.	Ez a világ									50.  oldal
123.	Munka nélkül									50.  oldal
124.	J.A. után – szabadon?								52.  oldal
125.	Attól										52.  oldal
126.	Aszfalt										52.  oldal
127.	Ostobaság									53.  oldal
128.	Múlt idő									53.  oldal
129.	Forgószél									53.  oldal
130.	Tagadom									53.  oldal
131.	Szellentés									54.  oldal
132.	Mint minden									54.  oldal
133.	A nagy(-)világ és én								55.  oldal
134.	Elmúlás									55.  oldal
135.	Szürkeség									55.  oldal
136.	Hold										56.  oldal
137.	Jó sorsomon elmerengve							57.  oldal
138.	Már meg sem áll								57.  oldal
139.	Nagymenő tervező								57.  oldal
140.	Nyomor									58.  oldal
141.	Ne legyél költő								58.  oldal
142.	Szebb jövőt keresve								58.  oldal
143.	Elkeseredés									58.  oldal
144.	Száraz ág									59.  oldal
145.	Izgatás										59.  oldal
146.	Tévedésem									60.  oldal
147.	Más										60.  oldal
148.	Elteltem önmagammal							61.  oldal
149.	Korosztályom									61  oldal
150.	Köszönet E. A-nak								61.  oldal
151.	Kiábrándulás									61.  oldal
152.	Kemény legény								62.  oldal
153.	Majdnem									62.  oldal
154.	Biatorbágy									62.  oldal
155.	Egy csésze kávé								62.  oldal
156.	Támad a h(alálos) h(ármas)							63.  oldal
157.	Nézem jobbról								64.  oldal
158.	Bukás után									64.  oldal
159.	Itt a kórteremben								64.  oldal
160.	Legszebb versem								64.  oldal
161.	Amíg fejét									65.  oldal
162.	Furcsa nap									65.  oldal
163.	Egyedül									65.  oldal
164.	Soha senki									66.  oldal
165.	Rövid éken									66.  oldal
166.	Mesét írok									66.  oldal
167.	Én is magamról								66.  oldal
168.	Nem kell mindent viccnek venni...						67.  oldal
169.	Vágyaim									67.  oldal
170. 	Igaz ember									68.  oldal
171. 	Október huszonharmadika							68.  oldal
172. 	Mi ad vigaszt 									69.  oldal
173. 	Szép volt az este								69.  oldal
174. 	Harangjáték									69.  oldal
175. 	Sírvers										70.  oldal
176.	Misztérium									70.  oldal
177. 	Harmadik tucat kétsoros							71.  oldal
178.	Egy születésnapon								71.  oldal
179.	Halottak napja előtt								72.  oldal

V. ALIGJÁRT UTAKON
180.	Akarnok szakajtók								75. oldal
181.	Amu-Darja									75. oldal
182.	Már rég									75. oldal
183.	Rondó										76. oldal
184.	Új hangafű ez mákvilág							76. oldal
185.	Ág(y)rólszakadt								77. oldal
186.	Szonja szomja									77. oldal
187. 	Vajon										77. oldal
188.	Hagyomány									78. oldal
189.	Kiegyezés									78. oldal
190.	Tagadás 									79. oldal
191.	Sertésdagadó									80. oldal
192.	Proszektúra									80. oldal
193.	Bulvárlap									80. oldal
194.	Irén										81. oldal
195.	Újszász									81. oldal
196.	Az csak hanta									82. oldal

VI.	NEHÉZ AZ ÚTVERÉS
197.	Gyí, kis lovam!								83.  oldal
198.	Csupa csúszás, csúztatás							83.  oldal
199.	Fél térdig kopott								84.  oldal
200.	Vágy										84.  oldal
201.	Királyi posta									84.  oldal
202.	Áthallás									85.  oldal
203.	Fél Jankó									85.  oldal
204.	Kantáta									86.  oldal
205.	Táborszernagy								86.  oldal
206.	Szép lett									86.  oldal
207.	Dalárda									87.  oldal
208.	Betlehem									87.  oldal
209.	Haj gatunk avagy Háborult béke						88.  oldal
210.	Farsang									88.  oldal
211.	Hitel										89.  oldal
212.	Kacat 				 						89.  oldal

I. SZEX, SZERELEM ÉS EGYÉB CSACSKASÁGOK

Szeretkezés
elmondhatom mert mint az atom 
oly szilárd bennem a meggyőződés 
hogyha a bús hús húsba hatol 
míg az egyén éne a kéjbe réved 
legyőzve néhány röpke percre a magányt 
nos akkor egy pár félénk lépést gyáván hátrál a halál 
mert éled új élet esélye 
a körülöttünk s bennünk lévő örök éjben végre

Enyém voltál, enyém leszel
nem akarok ötölni-hatolni
álszent ám szép hazugságokról
könnyedén dalolni
én mindennél jobban beléd kívánok hatolni
de nem csak a számomra oly sok kéjt ígérő igéző öledbe
téged szorosan ölelve
de le még mélyebbre
nem kis részben de egészben
be egészen illatos bőröd alá hogy ott éljek benned
végleg elérve hogy ezután már soha soha el ne veszítselek
te szép egyetlenem

Szeretlek

I. 
Ha fele annyira szeretnél, mint én, 
ketten írnánk életünkkel 
a föld legszebb, legőszintébb 
szerelmes regényét. 
II. 
Nem a vonzó, forró kéj keresése 
hajtott nyitott öled közelébe. 
Orrom a sötét szőrpamacs közepébe fúrva, 
nyelvem az élet kapuján könnyedén túljutva, 
nedves barlangodban ficánkol újra. 
De jó, így franciásan összebújva! 
Megduzzadva is kisajkad 
ízlelőszervem féltve marasztalja. 
Nem is fontos, hogy azonnal elsuttogjam,
mennyire szeretlek. 
III. 
Furcsán ég szívemben a felismerés, 
sokkal fontosabb számomra hogy mi lesz veled, 
mint az, hogy megromlott életemért 
cserébe, mit adsz nekem.

Búcsúlevél
Konok kínok közt haldokló remény,
remegő kezemben ázott búcsúlevél.
Szememből ömlő ösztönös könnyözön,
lapjait lelkesen öntözöd.
Meglehet, mint macska zsákmányolt egerével,
játszik velem a képzelet.
Arcod látom, melyet pír tüze éget,
zavartan a földet nézed, átkos döntésed magyarázod éppen.
Jeges kezével hírtelen kócos hajamhoz ér a feltámadó északi szél,
és legott, mint fagyott gyümölcs hull lábaim elé
a komor kétségbeesés.
Lám, új társam, mily hamar rád találtam!

Eszembe jutsz
Hűvös az éj, feléled a szél,
meglibben a gyűrött függöny nyitott ablakom előtt.
Kisszobámat betölti a friss levegő,
amely védőn körbeölel,
míg véreres kezével nyúl felém a múlt,
újra eszembe jutsz!

Még most is
Ha tar koponyám mohával benőtt üregébe
ordítva benéz a szél,
majd ő is megül, elcsendesül,
mint a gondolat, mi mindvégig ott maradt:
lehet, hogy rég szemétre vetett a végzet,
de még most is szeretem szép Emesémet!

Két véglény
Ha lennénk véglény,
mint két apró féreg, 
én akkor is keresnélek, 
hogy melletted éljek.

Talán nem késő
mikor nem is édes nyelved mélyen a számba dugtad 
gonosz alkoholgőzzel telített fejemet többször hátrahúztam 
akkor még nem tudtam 
hogy egyszer majd szeretni foglak 
úgy ahogy soha senkit eddig még 
most egyedül ülök ágyamon 
hull a könnyem hagyom 
mind fénylő gyöngyszem neked adom
s nem kérek érte mást 
csak egy vad egymásba olvadó területfoglaló csókcsatát 
szent ég mennyivel több kéjt adhatnék most
mint amikor még csak te szerettél 

Szépségem
Nohát, nem áltatom magam tovább!
Azért lettem mára,
ily végzetesen szakadt,
mert a szépségem belülről fakad,
és egyre csak apad, 
míg maholnap már kihűlt nyoma sem marad

Erotikus álom 
hosszú körmű ujjak görcsösre gyúrnak fáradt izmot 
húsba érve tépnek-vésnek 
utat mutatva a parttalan szenvedésnek 
rajtam fehér mész az élmény már-már elemészt 
nem akarom de gyilkos karok az ágyról felrángatnak
pihenni sem hagynak 
pedig még maradnék 
hisz lépni sincs elég erőm 
de valami hátulról belém döf
nógat hogy menj
ó nem Isten a tanúm
éled a gyanúm 
mégsem mész 
de tejszínhab finom édes 
takarja csüggedt meztelenségem 
hátulról ami taszít ami lök
két csodásan duzzadó húsgömb 
micsoda öröm ahogy égetik bőröm 
az izzó s így jó bimbók 
nincs helye rajtuk lepelnek
mik irigyen akármit elfednek 
formás női kezek
a hab alatt hozzám érnek 
megkeresik a férfinép lényegét 
erősödő vitézségem boldogan emeli fejét az ég felé
engem elönt a szégyenérzet 
míg végre csillagok fénye égeti izzó szemem 
már nem is hittem hogy ilyen is lehet

Lépés előre 
Már nem fáj egyáltalán,
hogy csak barátként számít rám.
Én így is élete része leszek. 
Észreveszem - mert résen leszek -, ha lehet,
és rendben előbbre lépek. 
Tényleg, de szép lesz akkor az élet! 

Korkülönbség I.
Szemedbe nézek,
mely mint két fénylő ékkő úgy ragyog,
elhomályosítva napot, csillagot.
Mint nehéz kéz csattan arcomon a felismerés, 
Valahogy más ez a ragyogás, 
mint amit egy férfi teliholdas éjszakán gyakran megkíván. 
Ha jól emlékszem, nem túl régen, 
tán húsz éve, ha lehet, 
Korodbeli lányok szemébe ha néztem, 
mást láttam, nem tiszteletet, 
míg hallgatták szépen, értve a mesémet. 
Azt kéne mondanom:
tévedés, én még erőm teljében vagyok! 
De inkább hagyom!
Mert arra gondolok, 
Megadnád talán, mit egy kissé korosodó, 
Nem túl önző pasi kíván, de érzem, és értem,
tőled ezt mégsem kérhetem. 
Mire annyi idős leszel,
mint én most, mi lesz velem? 
Nos... A legtöbb férfi
ezt a kort már meg sem éri. 
Még vonzó nő leszel,
mikor várhatóan itt hagynálak özvegyen, 
ha csak addig hozzám nem vénülsz. 
De nem lehetek oly szédült,
úgy nem mehet el csöppnyi eszem, 
hogy ezt kívánjam, kínáljam neked! 
Az ember porszem, mégis tervez, 
készít gyönyörű tervet, 
hogy legyőz majd sorsot, 
de az akadály olykor oly sok, mint most. 
Van úgy, hogy nincs kiút! 
Hátra se nézz,
fuss előlem dőre Szilviám!

Korkülönbség II. 
a korkülönbség című versem megírása óta
mint megriadt madárraj szálltak a napok
nagyon hanyagul formázva egy békés félév képét 
mint lesújtó pöröly mely könnyedén elér
gyötör jó néhány változás
magas vérnyomás megtalált 
mint annyi más szegény egyént 
kit a sors megkísért 
több terhet rakva rá 
mint amit elvinni módjában áll 
hosszú élet veszett reménye fáj 
a véremben található cukor mennyisége
boldoggá tenne egy egész óvodát 
ha svédasztalra teríthetném
lehetne róla szabadon venni
úgyis maradna nekem is elég 
a legbántóbb változás 
Szilviám versemet félre értve ma már magáz 
igaz csak egyszer történt e szörnyű látomás

Korkülönbség 
Szeretsz, nem szeretsz?
Lehet, nem lehet?
Vásott agyamban nem járt még soha
ily gyötrően mostoha gondolat,
mely millió korbácsütésként szaggat szét,
mintha egyre látni vélném:
Maholnap már sírba szállok,
mindörökké köddé válok.
Hova lesz akkor színes álmod,
elhagyatva téped majd a gyűlölt virágot?

Néhány év
Néhány év unt házasság súlya görnyedt vállaimat húzza.
Mégis, nejem kurta ruhájának ujja harmadszorra lebben,
amikor újra az ágyamra hull ma.
A dolgot értetlen szemlélem, nem értem!
Mi… közöm… van… nekem… az… egészhez?

Kérés
máskor fáj bánt a bizonytalanság 
de ez más most ha látsz
kérlek ne szólj ne mondd meg ha már eldobnál 
csak csendesen mosolyogj rám 
majd magamtól úgyis észreveszem 
hogy nem kellek neked 
és valahogy majd csak kiheverem 
már az is gáz ahogy megaláz a nyílt elutasítás 
de az hirtelen rám zúdítva 
kínjaim feleslegesen megújítja 
és elég lesz szónak ha vágyaimra azzal felelsz 
ajkaimra jeges csókot lehelsz 
mint nyitott könyvben úgy olvashatsz bennem 
a tévedés így már kizárt 
nyugodtan várom végzetem

Ne mondd drága
ne mondd drága hisz úgy is hiába 
hogy ne írjak neked levelet SMS-t 
hogy ne jelezzem naponta ezerszer
megannyi apró jellel hogy így szeretlek 
ne kérd szegény hogy a kacér fény 
olykor ne csillogjon huncut szememen 
a boldogságom ha látom szép mosolyod
de ha még tréfából sem mondod hogy imádsz
én elhordom irhám és nem látsz soha már 
mert túl nagy a gát ami úgy közénk áll

Doktor néni
Mondja kedves doktor néni,
amíg a vérnyomásom méri,
szabad a szédítően mély dekoltázsát nézni?

Már két hete
Már két hete nem voltam nővel,
nem is bírok a férfierőmmel!
Üveges szemmel nézem,
ahogy az ablakom alatt
görbebotjára támaszkodva
egy néni szép lassan elhalad.
Hallgatok, bár a rosszabbik énem
egyre csak biztat. „Pista, tedd meg és szólj!
Mondd azt: anyó, az volna jó,
ha reszkető kezeddel az enyémre támaszkodnál!”

Add a kezed
Ha úgy érzed, hogy elcsüggedni van elég okod, 
mert magányt hoznak a mindennapok, 
ha érted már, ha érzed már, 
hogy a napokban évek érnek, 
és az évek egyre többet érnek, 
és az évek egyre többet kérnek tőled, tőlem!

Add a kezed, ha elhiszed többet érdemelsz! 
Add a kezed, ha elhiszed, 
csak együtt érdemes élni, remélni!

Ha a mindennapok forgatagában 
a hétköznapok sok-sok bajára, 
néhány órás feledést remélve, 
keddenként e klubba térsz be,

add a kezed, ha elhiszed többet érdemelsz! 
Add a kezed, ha elhiszed, 
csak együtt érdemes élni, remélni!
A remény a fény, 
mely véd és ígér,
Kánaánba elvezet, 
ha utadon elkísér
csak add a kezed!

Végső helyem
Mint az utolsó állomás, úgy igaz!
Lezárt sorsom miatt megszűnt a vád. 
Nincs bennem vágy, 
mely szöges korbácsként nógatna tovább, 
sejtetve újabb szép látomást.
De miért is kellene egy hajtóerő?
Hisz arcomon csillogó, mennyei mosoly,
minden földi hívságról lemondva fekszem csendesen.
Lám megleltem végső helyem, 
mikor szótlanul meztelen öledbe tettem
a nagy, kerek fejem.

Ó hogy jár
ó hogy jár lép az én szép kedvesem
boldog vagyok ha elrévedve nézhetem
izgató dereka karcsú nádszálként lengedez
mint mikor pajkos lágy szellő siklik át a sekély tó felett
csodálkozom mennyi sikk mennyi báj
nem vitás ez az érzés sirály
nem is lelek benne én hibát

Csap
szép fiatal csapos Tündém
bár sajnálkozom ifjúságom tűntén
mégis szörnyen gyötör a kíváncsiság
öt kecses halványkék eres ujjad
hogy ad gyönyört újra és újra
ha nem a sörös csap karját fonja
rózsaszín gyűrűként körül
és konok mód elszántan húzza maga felé
amíg a teli korsóról lecsurgó hab
nem jelzi ennyi már éppen elég

Reményem
meghalt lám az utolsó esélyem
megcsalni készül
szárny vesztett reményem
egyetlen szerelmem
még vissza sem nézek
elviszem magammal
mardosó emléked

Sorsunk
ha érzed élted végleg összeomlott
és fontos kis örömöt lopnod 
nos akkor gondolj rám merészen 
lehet visszaad neked egészen
a százszínű enyészet

Miért
Már tudom, miért hevíti oly sok indulat
azt az anyagot, amiben lakom,
ami egy darabig még én vagyok.
Múzsám ágynak esett, lehet, igen beteg!
Bennem nő az elkeseredés,
mely sápadt arcomat pirosra festve jelzi
a halhatatlan lélek éber uralmát romlandó testem felett

Andika akarom azt… 
Andika, akarom azt, hogy karcsú lábad
lüktető vállamra tedd,
és a homlokodon végigfutó verítékcsermely
összekeveredjen csókom szétfolyó levével.
Fontos, hogy közben könnybe lábadt szemmel
gyakran élvezz el a nagy iramtól, 
amit dőre korom
talán utoljára hajt ki belőlem.
Tudom, meg nem állhatok,
hisz hiába várnám a mesés holnapot.

Klára szűk ruhája
Klára szűk ruhája alatt több tonnányi remek falat dagad,
minden lépésénél rezgő bájának látványa idegeim cibálja.
Amit látok s amit nem, úgy hat rám, 
mint egy nagy halom alapos fájdalom.
Igen, így van, roppant teste izgat, szinte bíztat!
De okos enged, hisz tartósan nem szenvedhet!
Elkészült a szuper tervem!
Nem gondolva az idegre,
majd felkapcsolok direktbe!
Érted teszem jó lompos,
te aranyos bozontos,
hogy rálépek a pedálra.
Aj hó, de jó!
Én, a vadászbajnok - teljes gázzal - hadba szállok!
Legfeljebb majd utána, magamat is utálva,
közben sűrűn dudálva, 
zarándokként futok el Budára.

Csókok ölelések
túl sok hosszúra nyúlt búban érlelt éjjen
sejlik át a felismerés
mint egy jogfosztott skót zsellér
nyakamban járom úgy járom önként
megsértve nem értve
a csókok ölelések álnok ártó földjét

Pici cici
mily izgik a picit parányi cicik
amik a szédítő bimbókról őrzik a titkot
azok miért is nyílnak a lázas számban
megszokott méretüknek több mint kétszeresére

Napból jött eső
Szerettem őt, ahogy csak egy vérbő, érző nőt lehet.
Fájt is a tréfás elutasítás,
bár karomba kapaszkodva, mosolyogva mondta:
„Akkor majd én is szeretni foglak,
ha a nap láztól fényes szeméből hideg eső hull alá.”
Most állok magányos szobám komor ablaka mögött,
és a kéklő eget szemlélem.
Egyedül nézem, ahogy az éltető
a gőzölgő napból tör elő.

Combod
mintha a testem a pokol legforróbb bugyrában égne
úgy felforrt a vérem
amikor végre
frissen gyantázott combodhoz értem

Még időben 
ez még csak játék
gondoljunk arra
még időben hagyhatjuk abba
hisz a köztünk lévő aprócska láng
még nem veszélyes,
heve még nem éget,
csacska visszhangja
csupán az igazi vágynak
a magával ragadó sodró áradásnak
még néhány kámforként illanó nap
ó jaj én szédülten szeretni foglak
és ha te
nem úgy szeretsz majd viszont
ha látlak
ha nem nő az én kínom
és nem lehet majd soha
magamból kiírnom

Álmom 
bánt hogy ma
eddigi életemhez hűen
szemlesütve szembesültem álmommal
ki fájó pofont vágott az arcomba
majd azt mondta
te csak ne nézd táncközben hullámzó farom
sem alig fedett kebleim játékos mozdulatait

Ne legyek emléked 
te érted édes leszek az éden
mely két kézzel szórja értékes kegyét
nem is kell kérned leszek a párnád
vigyázom éjjel szerelmem álmát
elég ha akarod leszek az asztalod
boldogan tartom bódító italod
de lehetek nyári felhő
ha esel az ejtőernyő
vagy leszek a míves irodalom
rossz hangulatod is elzavarom
csak holnaptól ne legyek
téged végleg elhagyó emléked 

Valikáról
nem nagy átok
hogy nem a tudományos hierarchia csúcsán állok
bár helyből egész jól deriválok
de azt mégsem látom
mi megy végre éjjel
gyönyörű fejében
mikor e modern nő
kéjtől aléltan hever egy meggyötört heverőn
csak azt tudom
ha kell évekig leásva a lényegig
jobban akarom szép testét karomban tartani
mint ahogy megpróbál magától messzire hajtani

Ha férfiként
Ha férfiként már ne tudsz felnézni rám,
úgy gyűlölj vagy vess meg, akár egy rút pestisest,
de barátként tovább már ne szeress!

Tündéhez
Rút, konok, kérges, szívem, ha érez,
tiéd az érdem! Növekvő lázzal
nézem a térded. Izgató tájak!
Mennyekben járhat veled a társad!

Fekete szoknyád mesésen kurta,
mint irigy horvát vigyáz a húsra.
Nagy néha felfed, megmutat dúsan,
mindent, mi lelkem csalja a csúcsra.

Tekintetemet emelem feljebb.
Meglelem nemes, aprócska melled,
áttetsző felsőd védelme hanyag,
eldugva - Úgy jó! - semmi sem marad.

Magasba értem! Ravasz vagy érzem!
Tűzforró éjben kábultan nézlek.
Szép szeplős arcod eldöntve harcot.
Fizettet dacból kegyetlen sarcot.

Ha nevetsz 
amikor felém nevetsz
mintha kékeres angyalkezek
az égre írnák lánggal a neved
miközben a messzi távolban
boldogságomra válaszolva
vidám fanfárok hangja szólna
amihez bájos tündérek ropják a táncot
sugallva nyomban dobjak el minden
béklyózó láncot

Mirigyek 
vallom(-)ásom 
sírom 
míg kéjjel éltem 
és nem untam rábuktam 
az édes testiségre 
de mára 
már nem küzdök álnok vággyal 
a női mirigyek 
zamatossá érett illatával 

Hol a csend 
Hol a csend d-mollban zenél,
és a semmi mesél
egy mesés regét,
hol a rend már messziről integet:
„Te küldesz, én megyek.”
ott vajon ki keveri ki
portrédhoz a színeket?

Nem leszek tovább
szép istennőm nem leszek tovább 
az önmagát féltő érzékeny lelkű költőd 
leszek helyette az őserő
a hűvös völgyben megbúvó tölgy 
a védőernyőd 
a világ súlyát is magamra húznám 
és férfiként bármit elviselek 
csak akként is szeress

Nyugodtság 
valami nem várt furcsaság 
egy tündérszép látomás ma rám talált
mint egy bátor kismadár görnyedő vállamra szállt 
leigáz nyugalma nyurga hatalma
miközben elképzelem 
édes végtelen szerelem
ahogy meglelem titkos búvóhelyed 
és hű szolgádként végleg ott maradok veled

A magány 
Hol van már a magány ártó mérge? 
Vége! Mindörökre elmúlt végre, 
csak az emléke lengi be úja és újra a múltam, 
hogy biztosan tudjam, 
mit is köszönhetek neked,
és mennyit ér lelked, mit jobb létet remélve rám bíztál?! 
Bár féltőn vigyázok rád, én mégis… 
Ha akarok, melletted tipegő gyermek vagyok, 
vagy bátor oroszlánvadász, 
esetleg a legnagyobb költő, 
kit órákig hallgatsz szemlesütve, 
sutba dobott, botor álmaimmal nevetve szembesülve.

Halványzöld szemek
Kedvesem halványzöld szeme 
sosem volt boldogságot nevet felém 
madonna arcán a tőlem mint holttól a bűn
oly messze tűnt lázas ifjúság örök fénye ragyog 				
míg szirén hangján új szerelemről dalol 
ezzel végsőkig feltüzelve bennem 
a múló férfiasság mostanság 
mindinkább szunnyadni kész parazsát.

Anita tanít a… 
Mondja mester!
Minden rendben?
Igen, hiszen egyre
Anita tanít a szexre!

Szülinapodra 
Egy égre mutató fallosz 
egy lángoló pallos
határozottságával érzem
és botor módon próbálom
újra és újra a nevén nevezni
hátha elnézik nekem
amit e modern korban
az igazgyöngyként
összefűzött szavak
értékvesztése nélkül
már nem is igazán szabad
talán mert rút hazug ajkak
mint tengerbe vetett
üvegdarabot a hullámok
oly illetlenre formálták
e néhány szó valóságtartalmát
mégis csak így röviden:
NAG…………………………
……..YON…………………..
……..….SZE………………..
…………….RET……………
………………….LEK………

Már nem fáj 
már nem fáj egyáltalán 
hogy csak mint barát számít rám 
én így is élete része leszek 
mert résen leszek 
észre veszem hogy lehet 
és csendben előre lépek 
tényleg de szép lesz akkor az élet

Szeress!
ha azt mondod, kedvelsz 		én szeretlek 
ha azt mondod, szeretsz 		én imádlak 
ha azt mondod imádsz, 		én istenként imádlak, 
ha azt mondod istenként imádsz, 	az istened leszek… 
                                     Csak tényleg szeress!

Tudtam 
minden idegsejtem sejtette rég
és súgta-búgta újra és újra
hogy egyszer eljön e nő
aki a megfelelő erővel feltölt
míg az átkozott
kárhozott korral rám hozott
hideg mindennapok kemény éjén
lágy fényként átragyog
és dalol dalol hogy itt vagyok
ha hagyod
betöltöm kéjjel
az éned a lényed az éjed
ha akarod csak add a karod
én vezetlek
mint álmos vakot a szebb jövőt látó
csak légy elég bátor
hogy most itt rám bízd
árván maradt röghöz tapadt magad

Kígyó 
Kígyóméregként árt szívemnek az átkozott szerelem,
de semmi baj, kigyógyulok belőled hamarosan szívem!

Menü
Rántott leves
ha a szexuális vágyad tárgyát formázó bombázót
mondjuk az Anitát akit úgy kívánsz
addig bombázod míg engedve igent regél neked
és látod szép arca lángol
így végül habozás nélkül a bugyit
és minden egyéb ruhát lerántod róla hirtelen
majd nem sajnálva rá a kellő energiát
a kellő helyen addig irritálod
amíg eléred a kellő levesesedét
máris kész az ebéd első kívánt fogása mára

Túrós angyal bögyölő
rántott leves után ajánlott kivált
ha nincs víz a mosdásra
előbb vagy utóbb
majd fájón látod ahogy nő a károd
mikor a nem túl angyali bögyölőd
a melegben túrósosodni fog
így jobb ha magadtól elhatározod
mert nincs más esély
hogy munka nélkül más legyen az ebéd
második fogása mára
mint a nem túl elbűvölő
túros töpörödött angyal bögyölőt

Kinek használ
Neked sem jó, nekem sem jó!
Akkor mégis kinek használ
az állandóan köztünk lévő,
velünk élő haragszom rád?

A szerelemről
Gyermekként félve az apadó szavaktól,
szédülten kérdezem magamtól.
No lám, jó komám, érted-e,
mily végleges a végzetes szerelem,
amely egy marasztaló, mély verem,
ha merek, ha nem merek
mindenképp elnyel majd engemet,
mint egy álnok,
szélesen nyújtózó árok,
melynek a szélén töprengve járok.

Mégis, eb, aki érti!
Végzetes szerelem?!
Járhatok kopottan folyton a nyomodban
én, a kevély, kemény legény roppantmód sajnálom,
rád hiába vágyom.
A vesztemet kívánó rózsaszínködödet sehol sem találom.

Csak szólj rám
Csak szólj rám bátran,
lankadó szívemnek utolsó dobbanása,
ha csupán egy röpke villanásra,
férfi önzésem sodró áradása
nem talál kellő védőgátra!

Csak szólj rám bátran
illatos Tündérvirág,
én máris Pittikés kedvességgel teszem jóvá rémes hibám,
és leborulok formás lábaid elé,
majd átölelve izgató farod, nyomban egy 
nedves csókot cuppantok kócos homlokodra!

Egy tucat kétsoros
Attól mindig zavarban van,
ha bugyija az avarban van!

Megbámulják Gizikének izgó-mozgó fenekét,
ahogy földig lehajolva fen ekét.

A helyzet apropója,
hogy nem apró az ő popója.

Azért kapott tevém léket,
mert felidéztem szép emléked.

Eljött ím a nemek kora,
amit kívánsz, nem ekkora.

A szépség vizét kiitta. Nincs vita! 
Legjobb nő itt a Brigitta!

Akkor szép a leányálmod,
ha mosolyomat benne látod.

Az a remek csikós kanca,
valakinek csiklót ad ma.

Azért rövid a kantárja,
mert izgatottan a kant várja.

Mongol nagylány szája tárul,
pedig nem beszélek én tatárul.
Ez a vonzó kóristalány,
terjeszti a kórt is talán.

Azért, mert az emlőd ily termetesre megnőtt,
még ne játszd nekem a nagy delnőt.

II. ERRE-ARRA TÉVELYEGVE

Csak alkalmi munka
holnaptól napi 5 szem keksz sok lesz
mert nem lesz steksz sem szex 
hisz nem maradhat elegendő erő 
ha a gyatra
kétkezi munkára kiírt pályázatra
a gazda nem ezt a választ adja
maga látom bátor
hogy ide jelentkezni mer 
mától alkalmazva

És mégis 
Néha ránk ront a rossz,
kérges kezében rozsdás gyilok.
Kínos, ahogy kínoz, fenyeget.
A gyenge máris segítségért remeg,
gyáva nyúlként próbál
nihillel bélelt üregébe bújni,
amely olyan, mint a sír, mindegy bármi jön, megvéd bárkitől! 
Sorstárs, tévesen hiszed,
hogy elég magad ellen emelned kezed,
és a végzet végre észre tér,
mert széttárt kezéből ezzel kitéped éles fegyverét!
Ki mondta azt neked,
csak ennyi kell és győz a józanész?!
Nem! Ne hidd! Ez a – nálunk magyaroknál –
valami ismeretlen oknál fogva
átkozottul népszerű dal túl hamis,
értelmetlenül szórnád szét
a reménynek forró hamvait!
Csak a kérges kezű lét ad egy csöppnyi esélyt,
hogy valóra válts valami fontos küldetést,
és leélj egy meg nem írt mesét!
Ember, bár a fájdalom fátylán nem is üt át mindig a miért,
izzon benned a felismerés: CSAK AZÉRT!!
Ahogy a cinege madár mondja; „élnikék, élnikék”!
Mindenképp hinnikék!

Kit lekaszált
Kit lekaszált lazán undok halál,
azt már nem hajtja vágy,
és nem éri vád,
hogy valamit rosszul csinált.
Lehet, hogy boldog már?
Talán, pont úgy, mint aki végleg hazatalált.

Robban a bomba
Álmos reggelbe nyúlt az este,
mikor rideg ágyamban fekve, 
korunk kihívásainak rejtett értelmét keresve,
lelkem legmélyét kutattam át.
Reméltem meglelem az okát, amiért a csalfa sors
naponta rak botladozó lábaim elé 
pusztítást ígérő bombát, 
míg körülöttem rendre a rontás izmos virágai nyílnak.
Egyre ürülő zsebemmel elszenvedem, 
hogy jól fizetett „közemberek”, 
addig hoznak törvényt és rendeletet, 
míg nem marad ház vénülő fejem felett!
Persze, méltatlan lenne bármely fejükre olvasott vád,
hisz ők az ország legjavát akarják!
Talán azért, hogy elrakják!?

Naponta szembesülök vele, hogy nyomorra születtem!
Minden hiába, mindennek az a vége,
a szenvedés nem, csak az élet véges!
A meteor a vízben sebbel-lobbal nagyot csobban.
Ám, ha a bomba robban,
attól dől minden romba nyomban.

Piramis
Á 
ÁR 
KÁR 
A KÁR 
VAK ÁR 
ÉVA KÁR 
HÉ VAK ÁR 
.A HÉV A KÁR 
MA HÉV A KÁR 
Ó MA HÉV A KÁR 
JÓ MA HÉV AKÁR 
JÓ MA HÉV AKÁR A

Vajon mért

Vajon mért mért rám az ég ily sorscsapást 
mint a kínzó vágy 
mely szüntelen űz tovább 
hogy több legyek hogy több legyen 
földhöz ragadt magamnak 
ha egyszer úgyis ha e tény bús is 
végül - mint a nagyok - mindent itt hagyok
vajon mi a végső ok 
amiért úgy törtetek hogy majd megveszek 
és mi az amiért oly csekélynek látszik az elég 
mi súgja azt az oly kevés
mit a lét már eddig is adott 
amivel - okkal vélhetném - már eddig is elhalmozott 
sok félénk kérdés de miért 
hiszen a választ kudarcaimmal együtt temetik mellém 
mellénk mikor mindent elvesztünk
és örökre elveszünk 
ha szól az Úr elég eljött a vég 
már elkésett a felismerés
hogy hinni kell és tenni kell

Maszekvilág
Mindent elsöprő, elemi erővel becsülöm őket, a szép, vonzó nőket,
akik tisztán látják, hogy nem igazán érdemes, 
mégis - igen érdekes -
a tisztesség talaján oly szilárdan állnak,
hogy az embert gyötrő, őrlő munkába
mindig mosolyogva járnak,
ahol durva tulajdonos főnökök mindenkit bátran megaláznak,
akit az égető megélhetési kényszer kapzsi kezük közé vezérel.

Az anakonda
Azt mondja a nagy ronda anakonda: 
Azt nem gondolta volna, 
hogy rémes vétkem én azzal védem, 
libbenő farkára csak félve léptem.

Éjjel
más az az éjjel 
amikor a nap lábujjhegyen a horizont alá oson 
míg a korán feljövő csillagok 
könnytől csillogó szemmel búcsúztatják a napot

tényleg más mint most
mikor a hold friss sírom felett ragyog 
míg fölötte halad gyalog 
s mint boldog gyermeknek apja gagyog nekem
s felém nevet
derék öcsém
te csendes mint az éj 
ez már más sötét 
mi felold minden reményt
mit elregélt sok költemény 
fáj ez a hang 
mintha az eldobott horog 
sokadszor is újra a sebtől csúnya húsba akad 
nem is kétlem érzem
a mélyben eltűnt a kéj
mindörökre eljött az éj 
s elvesztem én

Menyét
Az a szemét menyét
becsapta derék menyét,
mert becsukva két szemét,
egész nap csak henyélt.

Halódó gyertyafény
Fáj a lét, mert, mint halódó gyertyafény
a nedves pincében, oly idegen és árva
a lélek e földön a szükségből magára öltött
nyálas testruhában,
amely néhány hibánkat elfed,
de hegységgé növeszt minden csöppnyi terhet,
míg végül a romlandó test lüktető vágyai
elűzik lelkünk illanó álmait.

Kiadom magam
kiadom ronda goromba magam 
minden átkozott kárhozott nap 
mikor a papír elé ülök feledve hogy vénülök 
és lassan a bűneimmel együtt elévülök 
így egyre inkább mindegy már mire vár e betyár 
gondolom s mondom az sem az én gondom 
hogy ezzel nő a támadási felület 
s így a sok végső soron nem üres ügyes 
ellenséges érdek siserehadat ellenem egyre nagyobb sikerrel vezérel
ha a sok bután elkövetett kitárulkozás után 
maradna egy csöpp esély egy kis reménysugár 
hogy hiába vétkezek valamit így is elérhetek 
míg egyre múlnak unalmas hetek 
én tervezek hogy elvesztem ezt 
és fizetek azért hogy elérjem e célt
így már tudom jól van hogy holnap 
könyv alakban kiadom magam 
megcsúfolt elveimet 
el nem ért terveimet 
őszinte verseimet

Kívánság
amikor a jóság e velejéig romlott 
világra - jobbító szándékkal - ráront 
jaj nehogy az átkos valóság 
ingoványos talaján járjon

Igen
Igen!
Naponta rebegek köszönetet neked, ó Istenem,
de jó, hogy nem teszed kemény próbának ki az én hitem!
Nem azért, mert végtelen haragodat félem,
de valami ismeretlen erő – talán a lélek – belülről vezérel
hogy legtöbb törvényed magamtól betartva éljek.
Mégis jogosan félek, ez még túl kevés a remélt üdvösséghez.

Dózsáról jut eszembe
fejemen két soros szorosra fonott babérkoszorú 
mint költő fejedelem ülök mereven 
az elismerés nehéz arany trónján 
míg műveimet  - kivétel nélkül szinte mind - 
idézik országszerte szertelen 
de mi van velem 
pompás koronám formás homlokom körül 
feszül tövisként szaggat bőrt húst 
míg a trón egyre égetőbb 
micsoda dolog az ébredő felismerés mérge öl 
nem is szép nem is épp e karosszék 
a színe sem arany tán véremtől haldokló énemtől 
egyre veresebb barnább
mind jobban formázza már az izzó rozsdát
nem sok hódoló olvasó idéz sorokat versemből 
hanem zord kritikus szerkesztő szól róla megvetőn 
ó ez sem jó az sem jó 
s ha lehet mutassam meg hol itt a vers 
megkínzott fejem felemelem 
hogy a szigorú valósággal farkasszemet nézzek
érzem nem vagyok költő fejedelem 
csak Dózsaként szenvedek 
mert a rímek térvesztését végképp nem szenvedem
ó jaj én bolond
bal kezembe tollat fogtam 
szinte énekelve nem érdekelve mibe kezdtem
most is hiszem ha nyertem ha vesztettem
csupán ezt tehettem

Szélkerék
egy nap tán tegnap száz halk lila bolhaperc bizsergés után
újra visszaestem a csúnya
megszokott múltba révedő búba 
az ám nem volt nagy talány azonnal tudtam 
lám rám a rossz sors szeme most sem tekint máshogy
mint mikor keze megint megint 
így vagy úgy feltör vadul egy új 
észak kemény jegét sötét telét hordozó szél 
ami ha kopár lelkemben valami élőt érzőt még fellel
mint vadállat úgy ordít rá
hogy utána még a hálál is szalutál
nehogy ő is kapjon tőle egy ipont érő dobást
féltő gonddal adja oda előre a dőre
mi csak későbbi sorsom volna

Taramm taramm
taramm taramm olyan e zaj 
mintha maguktól elszállt elszánt kőfaragók vésnék az agyam 
a kín érző testem felett száguldó lovak patáját idézi fel 
rám tör a méreg magamon kívül kiáltanék 
fáj a hátam a lábam a vállam 
ELÉG
rút dolog az öregedés

Méltatlan 
tényleg rémes 
mindenki mondja 
testi lelki énem naponta ontja a könnyet
így könnyebb 
csak sírok majd írok
- megfosztva haragtól -
magamtól magamról
arról akiért lassan a harang szól
tán haragszol rám Istenem 
ki segít nekem ha te nem 
jelezz mi itt a vád 
a bánat mért ver nálam lazán tanyát 
már régóta nincs munkám
az okát bárcsak tudnám 
ekképpen tépelődöm éppen 
mikor képernyőről árad az információ 
ártatlant gyilkol golyó 
többség ront kisebbségre 
kivált ha cigány 
a falon írás kínál halált 
lám Hazám ez szíven talál
látnom fáj
mily orvul nyomul a nyomor 
érzem szörnyű vétek 
ahogy korog sok gyomor 
értem már mily méltatlan dolog
ha csak saját rossz útra tért sorsomért 
száll nem vidám imám a kék ég felé

Ha az élet
Ha az élet megannyi szennye, 
a ragadós mocsokfolyó
már a gondosan bezárt ajtóm aljáig ér, 
én a nyitott ablakom elé lépek, 
hogy e folyam elől végleg kitérjek!

Küldetés
vesztett veszett hanyag anyagból formázott vásott agyam észreveszed
mily remekül felmerül bennem 
majd rendületlenül tart a csúcs felé
egy furcsán csúnya gondolat 
talán kiderül sikerül
átvennie feletted az irányítást
míg kivont szablyáját rázva azt ordítja rendre
a nem lét megvéd mint nem rég az anyaöl
jaj megjön száz védekezőn feltörő emlék 
mégis félek
hogy túl hamar elhagy szerves létem 
mert az alkony durván rám ront 
és elvisz mint Elvist egy kor egykor 
így végleg becsődöl földi küldetésem 
mert ezen a folyton forgó sárgolyón 
el mit sem értem 
bár reszketve remélve leéltem
sok tucat fájó évet 
mégis bántó az észrevétel 
téves volt túlélnem véres születésem 

Tétova ötös fogat
tétova ötös fogat lassan tolat
nem úgy mint egy sebes vonat
nem is tudom ugyan hogyan
mégis kiverte a fogam

Korunk pestise 
már nem is kiszera méra bávatag 
csupán csak bágyadt tag 
de nem baj agyon töcskölt 
költőcske szerkesztőcskék 
beállok önkéj a serbe 
húzzunk új ruhát a versre 
még van vagy tíz olvasú 
kik mellső végtagjukba vesznek lapot 
van kit nagyonütnünk 
ne tűrjünk romboljuk szét 
a bárgyú érzelmeket 
mondjuk úgy helyette mek 
veszettűz jó móka ez 

Öregszem
mint a legtöbb megtört 
az élet kényes rémes hegyét megjárt egyén
a leszállóágban
hol az útja majd nem sokára 
átvezet egy másvilágba 
én is félve remélve visszanézek 
hogy egy csepp örömet megidézzek 
az elmém szent ég
a múltba réved 
mennyi szép kép vonzó emlék 
mit végig éltem nem rég 
de jaj már lassan vár a nem lét 
súgja egy hang újra újra 
nem akarom tudni
így tagadom 
bár ezzel magam is becsapom 
minden nap nagyobbra dagad 
annak az esélye
hogy hűlt testem lesz 
ezer éhes féreg étke 
vagy a mardosó tűzvirág 
ki akkor is imád 
egy forrón izzó csókot rám lehel 
amitől lehet elégek végleg érted

Kiszámoló az életből 
Egy 	– megjöttem, 
Kettő	– e gyerek majd felnő, 
Három 	– páromat várom, 
Négy 	– eljöttél 
Öt 	– örökös jött 
Hat 	– már ő is nagy 
Hét 	– betegség 
Nyolc 	– zord öregkor, 
Kilenc 	– vár a hideg,
Tíz	– tovább nincs.

Álmodom hogy álmodok
átkozott kárhozott dolog 
álmodom hogy álmodok 
rég elfelejtett meg nem fejtett önmagam 
ki változatlan megmaradt 
a selypítő selymes hajú kisfiú 
ki a bűntelenségére még hiú 
szól nekem nem túl kedvesen 
haraggal vagy nem azzal
csupán csak méla daccal 
mint egy régi barát
ki legyőzött magányt halált 
míg újra visszatalált 
nemsokára rá köszönt önre az öntelt érzés 
elmúlik őszre a tavasz romlandó dicsősége 
nem tudom azért eszi-e önt a méreg 
hogy semmi sem maradt mi őrizné a nyarat 
az élet ezer színét az ifjúság bolondos ízét 
s mindent mit a végtelen érthetetlen képzelet 
megőrizni érdemesnek talál 
habár nem nagy talány 
úgyis lekaszál a csontváztestű rém
ki nem nézi és meg sem kérdi
ki voltam rég mikor még ön volt én

Nyílt levél
Valaki szeret, van, aki utál,
ám a sas nem kapdos legyek után!
Inkább dicsér, semmint sért,
a csak bunkózni kész vélemény!

Reggel
Ahogy hullámot nem kelt 
a befagyott tó felett 
szilaj vadlóként vágtató szél, 
oly reménytelenül próbál a nyújtózó világ 
ökölbe szorult agyamba jutni. 
Csak ülök az ágy szélén,
az órám már nem is berreg.
Feladta, 
bár csak félig végrehajtva feladata.
Félálomban egyre csak merengek: 
menjek, maradjak?
Ki tudná ezt megmondani nekem? 
Belül az elcsendesült vágy 
- ahogy én is - csak ül és vár, 
hiszen addig minden mindegy, 
amíg besurranó tolvajként vissza nem lopódzik belém az élet. 
Lehet, törvényszerűen ilyen a reggele 
egy álmos, jelenkori rabszolgának.

Nem tudom
Nem tudom ki mit árult el és miért,
de egy régi rendszer újra visszatért!
Egyre fájóbb látni, nyomort szül nyomor,
mind nagyobb úr lesz az éhező gyomor!
Mint a jég, úgy olvad a középosztály,
ahová oly büszkén tartoztál!
Az utcákon hajléktalanok hada nő,
míg csökken életünk színvonala!
Csak korhadt fa, mi idő előtt kidől?
Ha van munkád, nem kell félned semmitől,
mert biztos támaszt nyújt jól végzett munkád?
Mennyi új kérdés, túl sok fájó válasz,
mert az ember néha rosszul választ! 
Szívesen elfutnál/bújnál, ha tudnál!

A mák
Jaj anyám, belátom, nincs mákom,
de nagyon sajnálom,
hogy az ópiumban már
túl kevés a mák!

Csak egy
A különben sem roppant gusztusos anyagcsere folyamat
minden zavarával ellátott-megáldott,
érzékeny, - sokszor félénk emberi - lény vagyok.
De a jó isten képére lettem teremtve,
így a WC-én - undortól telítve - nem magamat húzom le. 

C!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!
sSksksksksksksksksksksksksksksksKk
aoAaoaoaoaoaoaoaoaoaoaoaoaoaOoao
ykyKykykykykykykykykykykYkykyk
gegegEgegegegegegegegegeGegegegeg
gagagaGgggagagagagagagAgagagagag
vyvyvyvyYyvyvyvyvyvyVyvyvyvyv

rerererererererErerererRerererererererer
emememememeMemEmememememem
eberemberemberemBeremberemberembe
emememememeMemeEemememememe
errererererererErererereRererererererere

vyvyvyvyYyvyvyvyvyyyVyvyvyvyvyvy
gagagaGgggagagagagagagAgagagagag
gegegEgegegegegegegegegeGegegegeg
ykyKykykykykykykykykykykYkykyk
aoAaoaoaoaoaoaoaoaoaoaoaoaoaOoao
sSssskskskskskskskskskskskskkkkkKk
C!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!

Mégis, néha még nappal is, nyitott szemmel is álmodom,
hogy a világmindenség titkait kikutatva, az űr ura lesz, egyre tökéletesedő fajom.

Kandúr
Nagymamám öreg kandúrja
ráugrott egy őszes úrra,
majd a haját összetúrta.

Katonanadrág
Tele volt sok katonanadrág,
mert parancsba hiába adták,
nem tudta senki, mi az a hapták!

Ember vagyok
Mint zabszem effektussal küszködő, sikerért egyre erősebben epekedő, akár egy hosszú ó oly korosodó távolugró, aki már futna is, bújna is saját sorsa elől - ahogy egy életfogytiglanra ítélt pesszimista elítélt -, hiszen mindkét előző kísérlete Moháccsal felérő kudarcnak bizonyult, mert az elugró jel előtt ért az ugrása véget.
Míg jóakarók alkalmi kórusa inti: „Vigyázz tata, nehogy rossz irányba vonszold magad már megint!”
Ő folyton arra gondol, nemsokára az utolsó esélyét játssza meg, vagy el, mint szenvedélyes játékos maradék bérét, a pénznyelő, nyerő gépen.
Eszébe sem jut, hogy a siker sírját az önbizalomhiány gerjesztette kétely ássa,
áldozatán galádul vigyorogva, olyan átkozottul mélyre, hogy a homo sapiens maradék reménye, mint csecsemő lába a 49-es csizmába bőven beleférjen.
Ekként készülök immár - ha pontos a hevenyészett számításom - harmadszori nekifutásra,
hogy egy alig használt papír elé üljek, és sokat bírált ízlésem szerint eltorzítsak néhány,
középiskolás korom óta, akár a nemiség oly erősen foglalkoztató gondolatsort, az emberi sorsról, és arról hogy - a csalóka látszat ellenére- én is csak érző, vétkes ember vagyok,
míg a körülöttem lévő, talán nem csak a számomra túl bonyolult világ számtalan halálosan marasztaló csapdát, kis hibáért is szigorú dorgálást kínál.
Mardosó kételyem mellett mért remélem egy őrült konokságával mégis, hogy a - sokat ígérő, mégis keveset adó - életben, nem csak a véletlen az egyetlen gyomorbajos döntőbíró, aki jogosan ítél - rettentő gyorsan és igazságtalanul - felettem, de valahol mérik az eredmény mellett azt is, hogy az utolsó közös vacsoránál a kőlevesbe ki mit hozott, mivel járult hozzá, hogy minél finomabb legyen a fő-szakács kóstolgatásai után, a részt vevők felének sem jutó étel a tálban? 
Talán, az előbbi gyengéd légmozgás - mi remélem nem a huzat volt újra - azt jelezte, itt járt láthatatlanul az a ledér nőszemély, kinek ihlető csókjára régóta vár, gondoktól árkolt homlokom.
Esetleg - Nem is tudom. - ő súgta izgató szirén hangján olyan halkan, hogy szinte csak belülről hallatszott, mélyen a legtitkosabb, szinte már nem is emberi tudat alatt.
Most sírhatsz, majd írhatsz, de bátran hidd azt, egyszer eljön a te időd, ahogy egy korhadt fának is, mi hirtelen kidől.
Alig mozdult meg, egy a többinél korábban ébredő idegsejtem érzékelő része, mint jó távírász azonnal jelezte, hogy az adást - bár nem értette - vette.
Rögtön szólt az alegység ügyeletes agy, a nagy szerves mikroprocesszor:
„Csak fogj hozzá bátran, akár egy bak nyúl, ha mellé nyúl - könnyen hibázhatsz, végül is kétszer már úgyis megpróbáltad, és három a magyar népmesék igazsága.
Ki nem kockáztat soha, mert az életével nem, legfeljebb csak kártyán, gépen és a lovin játszik, még az is, mindent elveszthet, például az egész, senkinek sem kellő, kellőképp megromlott életét.
Míg a miden kori téttel egyenesen arányos a jogosan, ám hiába várható nyereség.
Az idő akkor is, mint inkvizíciós vallató bakó oly könyörtelenül halad tovább, ha magányos harcosként mindent csak túlélni kívánsz.
A mindennapi létben a könnyen elérhető tisztes döntetlen túl nagy luxus, ha tudjuk az elvesztegetett, körhintaként szédítő lehetőség túl nagy ár azért, hogy elkerüljünk néhány kijózanító pofont a sorstól, hiszen úgysem töltheti senki mindig mámorban a rendelkezésére álló hangyafarknyi időt. 
Az ember oly kiszolgáltatott a szél-sors könnyen változó felszínt formáló szeszélyének, mint a kertben álló hóember a várható tavaszi olvadásnak.
Emellett oly sérülékeny, mint nagy sebességű vonattal, frontálisan haladó Match-Box autó, kit a sínek mentén kullogó hulladék fémgyűjtő megtalál. Ráadásul érzékeny lélek ad kéretlen segítséget, ha a fentiek ellenére, jól esik még élned.
Mert nem kísér, sértődés, féltés, féltékenység, harag, vagy a bármit megrontó indulat, mi érzelmi viharra várva, szunnyad frissen hűlt hamu alatt.
De vár még csüggedés, vesztett remény, betegség, üdítő magány után, halál, és egyéb ördögi nyalánkság, mi többé-kevésbé minden egyszerű embernek kijár.”
Egy hordó ó bor szédültségével szeretném elkerülni, hogy néhány nem túl komor sorom olvasása után, valamely egyén élénk képzeletében az a hamis kép ébredjen, hogy az élet szirupos lányregény. A roppant követelődző igazság kedvéért, mint egy VB. döntő végeredménye említést érdemel, hogy túl sok egymással permanensen harcban álló ellentét pár gátolja az emberi tisztán látást.
Így megriadt madárrajként illan el a maradék esély, hogy az ember eligazodhat, a világban lévő csapdák, kihívások összefüggő rendszerén.
Ha úgy érzed, hogy sok sötét gondolat után, nem marad más szalmaszál, csak az emberi agy, mi még mindig adhat, egy icinyke-picinyke kiutat mutató tervet, mi teljesen más, mint a végső megoldás.
Az elme hűtlen gyermeke az ötlet, amit ha a megvalósulás reményének fénye el nem ér, semmit sem ér, mert a csüggedés sötét felhője von bénítóan szoros páncélt fölé, így rá előbb-utóbb sötét árnyék vetül, mi hű kísérője a fénynek, mint reménynek a csüggedés, rossznak a jó, napnak az éj, kevésnek az elég, múltnak a jövő, kínnak a gyönyör.
Az élet, s az öröm valahogy mégis, ellentmondásmentesen összecseng, mert a születés és elmúlás, csak együtt el nem múló, egyre magasabb szinten ismétlődő körforgás.
Ez az emberi lét céljának alfája omegája.
A kezdet és a vég, ami közte van viszont jó, ha mint egy Sztradivári annyit ér.
A valami csoda folytán még megmaradt józan eszem azt súgja újra és újra: „Élni csak hittel lehet, mi segít elviselni, ha nem túl ritkán bánt a szigorú világ.”
Nem az én hibám, hogy az ember oly sokszor gyengének bizonyul, mint dús lombú fiatal fa, mi nem képes dacolni a nádat próbáló, nyári szélviharral vékony törzse csak akkor marad ép, ha erős gyámkaróhoz kikötötték.
Az ember annyi különböző módon bukhat el, ki kicsit, ki nagyon, ki előbb, ki utóbb, mégis a legtöbben csak akkor, ha a halandó minden reménye régen veszve van.
Én váltig remélem, hogy sorsom eres kezembe veszem, mint gondos horgász a pecabotját, mikor egy méretes ponttyal készül hazafelé, megtisztítja damilját, a rárakodott hínártól, moszattól.
Mert a kosz, mint túl nagy összegű sikkasztás oly büntetlenül, nem juthat soha haza.
Az asszony, úgy is sajnálja a horgászásra szánt, eltarisznyázott drága időt, és egész délután, a stréber alaposságával arra készült, hogy valamit törleszt majd, a későn hazatérő férjének, a magány nyomott - bár megszokott -, hangulata ütötte lelki seb miatt.
Hiszen a seb után heg mindig marad, mint rossz emlék él mélyen a harag!
Így már érthető az alaposan tisztító mozdulat, ami kissé olyan, mint mikor az agyamból kitörlök minden negatív dolgot, hol nem maradhat más, mint legélesebb túlélő késem az életben, A POZITÍV GONDOLKODÁS, és néha, legfeljebb egy kis lelket mardosó kétely. Valóban jó ember vagyok!?

Hány százezer 
Hány százezer földi év szükséges
a Nap sebesen szárnyaló fényének,
hogy a mindenség kis részét bejárva,
eljusson egy másik galaktikába?
A parányi ember csöppnyi értelmével
szemlélgeti a világmindenséget.
Mennyi megfejthetetlen, vonzó titok,
dióhéj mit feltörni bírok?!
Olyankor az ember mit tehet,
ha már az értelem tovább nem vezet, 
tisztelve nézni azt, amire nincs tapasztalás,
elismerni egy felsőbbség hatalmát?!
Igen, ez a hit, így már megismerem.
Én szívből hiszek benned ó, ISTENEM!

Érzelem
Most, amikor már szabad sasként szárnyalhat magasba a gondolat,
a versekben büntetlenül megmaradhat egy-egy parányi régimódi érzelem?

Számtan
Nekem a 2*2 éppúgy egyre megy,
mint az 1+1,
ezt szégyellnem sincs elég időm, erőm,
mert a hasam egyre megy,
így nem lankadok, rohanok,
mert +6-ott az a 4-5 még murcis újbor…
Ó te jó ég!
Csak 3 lépés van hátra még…
De már késő!
Itt van, rám köszönt a nem várt áldás.
Nos, ez hasonlóan redves érzés,
mint amikor a halandó hírtelen rájön,
mert először számolja ki hideg fejjel,
hogy tehetsége alig ér fel 
a céljai eléréséhez szükséges
mennyiség felével

Fénycsóva
Vékonyka fénycsóva
mutatott a célpontra!

Sitt
Leragadtam kívül maradtam minden sóból jóból 
zár kattant bilincs csattant 
becsukták előttem mögöttem az ajtót 
úgy ahogy engem vertek mert mertem 
okkal joggal bátran megaláznak 
itt benn sötét van 
nem téma mi lesz az ebéd 
egyél ha jó úgy sem lesz elég 
amit főztem  főztek megeszem majd 
vagy a tányéron marad a falat 
ahogy én is le/kimaradok az életből 
a privatizáció helyett 
csak a megélhetési bűnözés 
jutott nekem 
hiszen az nem kellett senkinek 
nem úgy mint a kevély esély 
mi sokszor másról szól mint a vétkezés 
de ellopták elcsórták 
előlem ismeretlen tettesek
akik ellen még körözést sem adott ki más 
csak kit tőletek tart távol  a jéghideg rács 
a lét nehéz ha a lé kevés  reményt megélhetést 

epilógus 
hol fát vágnak hull a forgács 
hol az erő falat dönt nő a sitt megint 
az élet megint hé ismét sittre mész 
holló a hollónak nem vájja ki szemét 
te szegény szemét dombra vágott személy 
ne bántsd az ártatlan árvát a társad

Talicska
Csodálkozik, aki látta,
egyetlen tanítványa,
míg műszerét kalibrálta,
beleült egy talicskába!

Lakásprogram
Ha romba dőlne nyomban a lakásprogram, 
hatás ellen az lenne a várható ellenhatás: 
a sok-sok el nem adott lakás 
évekig üresen állna. 
Pedig, valaki azért is fizet. 
Talán a jó vállalkozó, 
ki hiába rótt le sok adót, 
a cége mégis zörögve fújja a takarodót? 
De nem ám, mert rengeteg volt munkavállaló 
még ennél is rosszabbul járna!
Hogy? Nos, hovatovább
még az a rossz csizma sem kerül majd az asztalra,
ami egy bátor taxis több év hűvösért
emlegetett URH-án egy véresen komolynak szánt
mozgósítás során!

Lencse
újévi 1 tál meleg lencse 
olyan mint a rég várt rendszer 
befalni bekapni igen nagy szerencse lehetne 
mégis hiába ettem meg
remélve mint egy eszement 
sajnos mégsem leszek okos milliomos
én a későn ébredő éhező fő 
valahol messze fő egy tál lencse 
nincs elég remény hány tál kell még 
őszintén szintén ellopták előled a tányért 
nem hiszem hogy ez mind ránk fért 
keresem nem lelem az esélyt
nem szép hogy elveszett a veszettül vonzó három szó 
oly jó volt míg megvolt * 
a szánkon a számon vagy bárhol 
SZABADSÁG  EGYENLŐSÉG  TESTVÉRISÉG 
így együtt ez a tím ím eltűnt 
bár némi gúnnyal azt súgja énem 
ha tévedek kérlek nézd el 
most valóban nagyon szabadon 
megfagyhat minden hajléktalan 
vagy akár nem kéjjel de egyenlő eséllyel 
testvérem még te is nyugodtan éhen hallhatsz **

Megjegyzés
*E szép nemes eszme az emberi könnyel örömmel ritkán írt történelemben 
úgy hiszem, még nem volt sohasem teljesen beteljesedve 
hacsak nem egy sikeres forradalom győzelmi mámorral eltelt első perceiben 
** Nemigen hiszem hogy ez mindig is így lesz!

Lottó
mint amikor disznótoros kóstolót kapok
	legyőzik a finom falatok
		és az otthoni ízek Igen, így lesz! –
a gondolatot hogy úgyis kövér vagyok
	én jól lakok
		csak a 	csomag felénél
ébred a felismerés most már elég
	így tölt el a remény
		ha veszek egy 	lottószelvényt
és várom hogy hátha 	Fortuna a céda
	rám mosolyog még ma
		hinni szeretném szíve az enyém
lerágott téma hogy a jó
	egyszer elnyeri az aranyalmát
		isteni jutalmát
csak pár szám 	ha eltalálnám
	gondjaim fele 	nyugdíjba menne
		azután mint kivert kutyák
keresnének maguknak
	meg nem unt gazdát
		csekély pénz a lottó ára
amiért 	belépőt válthatsz egy jobb világba
	és csak várni kell hittel
		a nyereség bizonytalan dátumára
ami ha sorsod 	mostoha nem jön el soha
	ám a remény 	maga is  főnyeremény
		általa a minden napok komor bánata
mint reflektor 	fénye töri meg a sötétet
	hatósugarában visszatér a halódó
			színek varázsa

a munka a tanulás maga is lehet igézet
	bár nem tudod mikor lesz belőle hasznod
		mégis érdemes lefogadnod
csak jó néhány lottóhúzás után te pupák
	ad még esélyt 	a bűnözés
		de ez csalóka ösvény
mert rá az önzés vagy a szükség vezet
	ki elindul rajta elveszthet mindent
		sok-sok évre szabadságot emberi méltóságot
ez túl drága ígéret így csak a lottó marad
		hetente kétszer háromnál több
			egy ötös találat

Csóró csók
kevés nem elég ha olykor csóró csók csattan 
fáradt gondoktól rovátkolt ráncolt arcon
igaz az aki kapja örömmel hagyja 
és könnyedén adja ki adja 
majd szótlan egymáshoz bújnak  a fia s az anyja

Második tucat kétsoros
Azért szeretem a rendelőt,
mert a rendőrök nem lőnek le a rend előtt!

Igen ösztönző hatású,
ha rá tüzel hat ágyú!

Taktikája azon alapuljon,
hogy az ellenség előtt lapuljon.

A kisegér még nem biztos, hogy agyonfagy,
ha a határban nagyon fagy!

Nem vitás, ki a hibás,
ha nem jön a prosperitás.

Azért jött be a malőr,
mert a bérgyilkos is amatőr.

A siker után, aki - bután - nem utál,
az gratulál vagy szalutál.

Megviseli a kanembert,
ha megeszi a camembert!

Még sok író is megsüvegelne,
ha rum lenne üres üvegemben.

Míg humorodat kiheverem,
a fejem addig ideverem!

Átlátok az örök ködön,
veled én nem közösködöm.

Hiszen látják sokan, mint sért eget,
mikor ok nélkül sérteget!

III. AZ ELŐDÖK NYOMÁBAN

Disztichon
Nem tudom én, hogy mért ver a múltnak a lázas erélye.
	Méreg az ételben? Jó, ha vigyáz, aki él.
Fenn lobogó, bús máglya az éhség. Most veszem észre,
	biztat a gyomrom, hogy: hidd el, a gyáva ki fél!

Az utókorhoz
Kései kornak vándora, hozzád címzem a legszebb
versem, benne kevély mánész számít figyelemre.
Onnan küldöm az izzó hírt, hol a hajnali szélben
elhal az éjszaka halk szava, lángol az új nap az égen.

Pár lila tátika illata hirdeti, ékes a reggel,
míg rendőrök töltött fegyvere őrzi a rendet.
Őzike lábon futnak az őrült percek, a nász vár,
hogyha ma görcsösen összeborulnak a testek a járdán.

Asztali gépcsoda: százezer ember jár fel a netre!
Nézz oda, tétova térdei rogyva, de lépked a gyermek!
Ám egyszer felnő, és eljön a fény kora, szép lesz!
Mint zöld búza a magból, múltból sarjad az élet.

Emberi sorsoknak fonalát párkák keze tartja.
Ármány és kéj, végképp széttép Morta hatalma.
Meztelen érkezem egyszer Elízium árny mezejére,
lépteim ernyedt hangjai kérnek még ezer évet!

Bár hagyatékom nem lesz zord ércnél maradandóbb,
rímeim éhes garmada kongat néma harangot.
Kis levelembe temetve egy apró disztichon ül meg,
mennyit is érek e földön, majd ebből kiderülhet:

    Félhet az ember az elmúlástól, mégis az élet
        szab ki oly álnok adót, hogy belerokkan a váll.
    Lassan a testem a kortól görnyed, szép, igaz énem
        végül a mennyre talál, míg totyog okkal a láb.

Jó olvasó, ha a múltból hozta eléd e regélő
lelket a végzet, tiszteld benne az egykori élőt!
Hajdani korba tekintve te már készülj a jövőre,
és löttyints egy korty óbort értem le a földre!

Bűnbánat
Ma már a vágyam árt nekem,
reményem éltető
csendjében rég kevés a kéj,
megsértett énem ölt. 

Rongy ármány jár a földön, és
ahogy a hűvös éj,
elvisz mindenemet, hagyom,
adom a bűnömért.

Születés
Hajnali hűs amnézia vonta be szürke zománccal
régen a magzati kort, mikor olcsó létem a Földön,
ébredező terméke egy új és büszke románcnak,
várta a percet, az órát, hogy sora végre eljöjjön. 

Kis szívem már akkor a bősz csatasorba beállott, 
míg a Batallként elnevezett vezetéken a vérem 
csöppnyi tüdőm kikerülve haladt. Más dolga ne fájjon, 
jobb úgy! Önálló légzés híján gondtalan éltem, 

míg körülöttem anyámnak érző teste megóvott, 
rendesen ellátott mindennel, amit követelhet 
- joggal - a szükség. Lám az idő a nagyúr, keze forró-
ígéret, nem hirtelen ébred a vágy! Növekedhet

később gyakran a(-)kár. Szűk lett egyszerre a magzat- 
víztenger. Vonzott egy másik, szeretettől 
duzzadó létforma is. Elkészültem a jajra, 
és tűrtem, mint szenved anyám első menetemtől.

Mert e világra a fájdalom ártó mérge a küldő, 
úttalan úton a testem elindult. Hívta az élet! 
Várta az orvos, a nővér. Már kész a fürdő 
- szólt egy hang. - Mért sírsz úgy? Élvezd, itt van az éden!

Sírtam, mint aki szenved a friss levegőn, ami gyorsan 
körbeölelt, a tüdőm is megtelt, szívva magába. 
Tudja a kánya a választ! Így jöttünk a világra? 
Édesanyák, szemeinkből némán árad a hála.

Végzetes szerelem
Szép ez a lány, mosolyában megismertem a mennyet,
	mégis az bánt, hogy a tört életemért kapom őt.

Ő(s)z
mint fiatal buta őz suta kit fura ébredező ér-
zés űz hajt tova óh hova már a szem el nem is érhet
nem csoda úgy iramodsz oda hol a kevély lehetőség
vár hiszen árthat a sors de a rossz soha meg nem igézhet

furcsa a helyzet az ember a vesztes a harcban eleshet
gyakran a legszebb perced is éget a földön akarha-
tod másképpen mégis csak ha magadba emelkedsz
fel fel amíg csonkának tűnik a börtön alakja

múlik a félelem érdes mérge a bőrödön érzed
hogy nem is fájón teljesedik be a végtelen álom
megküzdhetsz a sötét vad erőkkel rögtönözéssel
élve a béred az életed éke ha végre belátod

már hol a bántó nappalok ártó gondolatokkal az elmén-
ket menekülni tanítják rossz hely az ott nem eléggé
fontos a béke ne tévedj mert valahol van a nem lét-
nek kijelölt pici kezdete hol jön a hirtelen élmény

nos pont most lépsz rajta te át kegyesen kecsesen nincs -
visszafelé út döbbensz meg hisz ténylegesen ér-
zed hogy a sárgás barna levél amely oly mereven ring
még az idén az avarba le hull  és vértelen elvész

mint a remény mit az élő hordoz zord kebelében
éledező szép múltba tekintő képek igent re-
gélő hangjai nélkül szétomló keveréke
múltnak a holnap az emlékek felidézgetik egyre-

-másra az érzést szép szeme fényét azt amiért még-
is szabad érdemes ártó szándékkal teli korban
őzikeként menekülni remélve a hajnali békét
míg teheted de az őszi avarban elfedi gyorsan

lépted az élted a múltad a sors míg  nem marad úgysem
más nemes érző lelkedből csak egy elsuhanó árny
hóna alatt viszi bűneidet majd megszabadulsz e
sok kínnal teli léttől végzeted ez buta jószág 

Kísértés
negyvenes éveimet taposom régen de a láng már
legbelül úgy elcsendesül ártó nagy melegének
most csak a zord emléke mi éget majd feledékeny
elmém végül már nem is ismeri fel nem a láz vár

és csak a szárnyaim fáradt izmai jelzik a múltban
bírtam az éjben az égben a víg madarakkal a versenyt
állni igaz hogy vinne a szív ma magasba a percek
intenek arra feledjem mert aki fekszik a búban

egy párnán rágódva a tegnapok elfeledendő
ízein már a kaszásnak a csörgő lépteit érzi
még a pokol vértől maszatos csúf rémei nézik
és kérdik mire vársz te hamis jöjj mert elegendő

még az erőd hogy a földről feltörj jöjj ide várunk
itt közösen fogjuk mi az új szereped kijelölni
tudod nem is árthat a nemlét mert nem lesz kire lőni
majd a haragjának hamis átkát hős ki nem állunk

zúgták lent neked ártani vágyó árnyak az úton
úgy hogy tudtad a zajban a lelkedet égetik egyre
tétova csend az a legszebb perceidet élteti benned
jéghideg önmagad árnyát látod társtalanul most

mondd azt már nem is érdemes élnem nézd hamar elmúlt
hű az a nagy tűz hűs ma az érzelem képzeleted már
űz ide hozzánk hogy fáj életed észreveszed tán
úgy vonz téged a csend ami itt lesz és ha ma elfutsz

rémek elég legyen ártó gondolatokkal az énem
mérgezitek ti amíg magam is rút fényeitekben
látom a helyzetemet rágós csúf tényeitek nem
pontos tükrei múltnak a sorsnak ott van az élet

még ereimben lüktet a vér ami néha az arcom
vonja be pírral  még a halál kertjében is élet
ébred ahogy lehet és ez a zord természet igénye
nos nem a képzelet űz velem ártani kész a haragvó

elmét gondolatokkal felkavaró ravaszul bán-
tón kitalált tréfát de valóban igaz megesett egy
özvegy jött talpig feketében nagy szeretettel
és kegyelettel telve jelezve hogy oly makacsul fáj

még a halál de a jól átlátszó topja feszült és
vonzó udvarok szép bimbók kivirulva jelezték
győztes az élet súgja a lelkem furcsa egy emlék
mit felidéz ma az elmém rám várj újra derűs lét

Elveszett szüzesség
Szűzi szemérmed fényes igézet, a szégyened édes,
         véglegesen tovatűnt. Mért hiszem azt, hogy ez bűn?

Nyári magány
vonz ez a nyári magány tavi békák éneke szól most
mollban a lelkem a hajnali békét szívja magába
míg üzen órák óta a láz és érzem a forró
éjben a vágyat amit nagy néha kibírhat az árva

csillagok fénye ma éget mint pici szúnyogok önző
csókja de viszket a jelzés ők élnek lehet újra
nem jön el értem e percek édes bús mohot őrző
illata már nos a sors oly jól kikeverte e furcsa

hangulatot nem távoli izzó fénye elrévedt
énem a földre lehozza a fák közt rám tőr eléri
két szememet heve hallani vélem ej érzed-e végre
béred elég lesz kérdezi egyre de lám jön egy égi

jel kín ébred a gyenge fuvallat hozza a fájó
lángot az érzést elmúlik túl gyorsan a földön
minden szépség hajt az erőm győzz mondja a táj ó
tudom még van időm lelkem köti dolga a röghöz

Változás
A változás, ha erre jár,
az ajtónkon belép,
halk hangja sincs, ránk nem tekint,
nem kéri hogy: megérts!

Mert ő az úr, ez nem vitás,
az ember gyönge lény,
ha álmodik csak elbukik,
bölcsebb, ha nem remél.

Új év
Ónos eső ont könnyet, hűvös a szél jön az éjfél,
	vége az évnek, még várhat a durva halál!

Ébredés 
Sokszor megtörtént már ó az a nagy csoda, rám szólt
mérgesen ébresztő órám: ébredj fel! A vádlón,
durván, foghegyről odavágott hang, a parancs fájt.
Míg engedelmes agyam, mint unt termés a narancsfát,
könnyen, búcsú nélkül hagy te el álmaim édes
nektárt kínáló erdejét. Kín, spártai élet,
mint keserű forrás vize árad a sírva köszöntő
értelem, ébredek. Ármány foszt meg a tiszta örömtől.
Nézd, a napok unalomtól terhes súlya alatt én
görnyedek. Árt minden nap. Álmom, csak te maradj még.

Kései szerelem
Hősi eréllyel támad a végzet, a lelkem elégve.
Kínoz a régi szerelmek elűzött íze. Nem értett
fáradt vándor a lélek e földön. Az élet egy árnyék.
Rémes, az érzelem ártó, gaz, sunyi mérge eláll, és 
tűnt érzéseim óvó leple ma féltve takarja.
Téved az ébredező szerelem, ha a végem akarja.

Őrült verseny avagy Még mindig savanyú a szőlő
úgy az első ér célba ha(-)mar(-)ha a második állva
	nézi a versenyt míg csöpp agya felveti hogy
vaj mért vágtat a küzdő csak nem várja a párja
	vagy hamis érméért vágya elkergeti most

Emlék 
Szívem még ütemében a régi időket idéző,
jó vad, vérbő táncra ma képes, de vitézlő
kedve a szárnyát vesztett szürke madárra hasonló.
Már csak a múltja az élete párja, a drága, a vonzó.

Félelem éget, az éjfél nesztelen ül meg a csendben,
mint gejzír úgy tőr fel a sóhaj: rémes a helyzet!
Csendes az ágyam, mégis harcolok égi lidérccel.
Szép szeretőm emléke nyomasztó, mégis igézet.

IV. ERRE-ARRA TÉVELYEGVE II.

Minden soromban
Minden soromban
Amely+6-
6 *
téged nem a jól választott téma 6
hanem a szavak között mögött
megbúvó gondolat***

Megfejtés:
* „+” meg, mint műveleti jel, „-" elválasztó jel,
**, elnézést, de ilyen jelölés ebben a műben nincs,
*** a megfejtés negatív tetszési index esetén elfelejtendő.

Habár
habár száz hibánk 
szőtt köztünk több viszályt 
ma már tán elmondhatom 
lassan véget ér az arasznyi élet 
de a nemlétbe magammal viszem az emléked

Magamról
Megráz ma a fránya, 
frissen készült tabula raza! 
Az a legszebb egész életemben,
míg mások hajszolták a pénzt, én mertem, 
és máshogy tettem!
Botor módon rímeket kerestem! 
Mint dőre ember egy beton útvesztőben,
úgy mélázgatok az okok egybefüggő rendszere felett,
pedig már-már minden egyre megy,
hisz gondolnom sem illene másra, 
csak a késődélutánt zord 
éjszakaként kísérő elmúlásra. 
Lassan elhal a remény,
hogy megértsem végre, mennyit érhet
egy sikerekben fürdő élet. 
Az örökké tartó éjben mindegy lesz végleg
a mardosó kérdésre a válasz:
Pistám, mond hát! Valami másképp is történhetett volna!?

Oda-vissza csengetnek
Aj rakat merev kerek verem takarjA
aJ rakat merev kerek verem takarJa
aj Rakat merev kerek verem takaRja
aj rAkat merev kerek verem takArja
aj raKat merev kerek verem taKarja
aj rakAt merev kerek verem tAkarja
aj rakaT merev kerek verem Takarja
aj rakat Merev kerek vereM takarja
aj rakat mErev kerek verEm takarja
aj rakat meRev kerek veRem takarja
aj rakat merEv kerek vErem takarja
aj rakat mereV kerek Verem takarja
aj rakat merev KereK verem takarja
aj rakat merev kErEk verem takarja
aj rakat merev keRek verem takarja
aj rakat merev kErEk verem takarja 
aj rakat merev KereK verem takarja
aj rakat mereV kerek Verem takarja
aj rakat merEv kerek vErem takarja
aj rakat meRev kerek veRem takarja
aj rakat mErev kerek verEm takarja
aj rakat Merev kerek vereM takarja
aj rakaT merev kerek verem Takarja
aj rakAt merev kerek verem tAkarja
aj raKat merev kerek verem taKarja
aj rAkat merev kerek verem takArja
aj Rakat merev kerek verem takaRja
aJ rakat merev kerek verem takarJa
Aj rakat merev kerek verem takarjA

HAS A SAH 
JENŐ - Ő NEJ 
ÚJ FIÚ - Ú IFJÚ 
DÁRDA - AD RÁD 
ŐSE ÓDA - ADÓ ESŐ 
A HAMIS - SIMA HA 
AKKORA - A ROKKA 
TE NEM PÁL - LÁP MENET 
A GAZDA MA - A MADZAGA 
EDE LÉC A MARI - IRAM A CÉL EDE 
KÉT RÉM KÉP KÖT - TÖK PÉK MÉRTÉK 
EGER GÖRÖG NÉV - VÉN GÖRÖG REGE 
JÉ SEJLET ERIKA ELEJE TÁG - GÁT E JELE AKIRE TELJES ÉJ 
AA 
G P
U Á 
B C 
A A 
A A
B C
U Á
G P
A A
Szavak
Cigányútra szaladt,
és rajta évekig haladt a lenyelt falat! 
Akarom, legyek hallgatag, 
mint a zöldellő mezőn legelő öklelő barom! 
Hagy kérjem, hogy feledjem végleg 
minden kiejtett hangom, 
mert bennük tisztán hallom
a nem ártó szándékkal elrejtett 
bántó hamisságot! 
Sok mondatom elölről kezdeném.
Belátva hibám, az összes imám újra fogalmaznám!
Az Úr legyen kegyes velem,
és ne legyen túl hamar szigorú ítélő bírám!

A boncnok éneke
Édesem, úgysem értheted,
mikor véget ért az életed,
beteljesedett végzeted!
Mondja a zord boncnok énekelve énnekem.
Megérti ezt e halott elme,
ha véget ér a halottszemle,
majd jóízűen kacsint erre.

Ez a világ
Előbb csalódott énemet bátorsággal telemerem, 
majd elismerem,
az én hibám, 
hogy elgyötörten erre a világra jöttem. 
Ha tudom, hogy itt mi vár… 
De álljon csak meg a halottas menet!
Habár nem ad vigaszt a gondolat,
mégis szent igaz, 
nem tudom, hol is lelhettem volna egy másikat

Munka nélkül
bárhogy szánom minden idegsejtem szüntelen jelzi
rám szakadt belém ragadt
és mint mélyhűtött nitrogén úgy éget a szégyen
körülöttem a lég is fagyos ez ellen tenni bajos
hiszen mindent elvesztettem
mikor munkanélküli lettem
azóta – ó hava lett a becsület –
már a vak pók elöl is ellopom a legyet csakhogy egyek
tisztességem tüstént tovatűnt
mikor a szükség fekete állásba hajszolt
nem tagadom azóta csalok
havi nettó 24 ezer munkanélküli segélyt kapok
és – törvény szerint – ehhez majd 12-öt hozzá kereshetek
ó mily remek
eldobom magam
hogy ennyit még szabad
de ennyiből megélni
a sok törvényhozó biztosan nem érti
sehogy sem birok
mivel a félre tett pénz úgy fogy ahogy a remény
hogy egyszer még bejelentett állást kapok
hagyom hogy a zsebem húzza a diplomám
az eszem súgja ne ugrálj kiskomám
menj el drága alkalmi munkára
s ha valaki ezért megvet
e helyett munkát adjon vagy reményt
mert neki biztosan van elég
de nekem az is jó ha összejön havonta
260-280 munkaóra
mert ez ad elég esélyt
hogy a telet átvészeljem
amikor kevés az építkezés
ezért elviselem hogy két szeretkezés
között majd irtóra megizzadok
mikor a nyár ver közöttük tanyát
néha mint egy jól húzó igáslovat
egy másik cégnek hetekre bérbe adnak
s ha ott sincs elég szakmunka
majd a forró padláson üveggyapottal szigetelek
a boldogságban fürödve hogy ezt is lehet
vagy örömmel kubikolok miközben senkit sem okolok
s ha a cc-nél ahol figyelj api én napi 10 órát robotolok
a folyosón több nyíl mutat a wc felé
alatta az ötletes szöveg - ezt kapd ki öreg -:
"Aki nem oda jár az épületből ki lesz tiltva!"
így van
mióta nem vagyok meghízott megbízott osztályvezető
már ez is szükséges
mert mi van ha összeszarom magam
vagy a folyosót 
most mondd
nincs tisztességem sem állásom tisztességes
sokan okkal gondolják
fogytán az emberségem
s ilyen állattól még ez is elvárható
hisz nem nyögöm az adót a jót
bár igaz, így majd nem lesz nyögdíjam
sem táppénzem nekem
és ha rémmesének ez még mindig nem elég
gyakran elmarad a fizetés
mert a főnöknek sincs elég
és még elnézést sem kér
mikor bemondja az okát
oly rémes a körbetartozás
bennem száz csúnya vakvarjúcska károg
te haver ez nem ezer az éves turáni átok
de megint a szopott fallosz rossz végén állsz most

J. A. után – szabadon?
hejh burzsoá hejh proletár 
én pável istván itt vagyok 
forog golyónk a sár nem áll 
felettem sápadt csillagok 
zord kor tanít most elnyomást 
kizsákmányolást rút kevély
szeméten érett tudományt
bukott esély ne félj remélj 
halott a táj nem ég a láng 
hiába nézek ég felé 
betiltva már mint ócska tárgy 
jaj nem ragyog a tűnt remény

Attól
Attól mindig a szívem szakad,
ha látom, mit az erőszak ad!

Aszfalt
mint fényüket vesztett fagyott aszfaltburkolatok
olyanok lettek az egykor izzó érzelmeim
kihűlt a vágy az illanóálmok nem űznek tovább
a megvalósulatlan tervek egyre szorosabb páncélt vonnak körém
pedig a mozdulatlanság már majdnem halál
és lassan mindegy már
hogy a szélsors mily seprűvel kotor felettem
nincs már gyors változás csak lassú kopás
elért a mozdulatlanság
olyan lettem mint ti mint mindenki
nyertes is vesztes is
szilárd új aszfaltút választ el – köt össze minket így.

Ostobaság
Nincs akkora ostobaság
melynek a látszatát
ne vállalnám 
boldogan
célom
elér-
ése
ér-
de-
kében.

Múlt idő 
Nem is oly rég, buta suhancként úgy gondoltam, hogy a múlt már lezárt. S, mint büszke nemesgáztöltés örökké állandó marad. 
De mára, a kissé cinikussá vált lényem naponta látja, a múlt a jelentől miképpen változik, hisz minden perc valamit átad magából, egyéni, gyakran borgőzös hangulatából.
A vízszintesen eldobott tárgy végül kitérül a kezdő irányból, mert az erők dőre eredője, már nem a szándékra figyel, és a kezdeti igen, holnap nemet jelent.
Felnőtt fejjel naponta érzékelem, hogy a múlt történelme miként íródik át.
Minden jó szándék, emberi tisztesség látszata elbukik az üggyel.
Az úréval arányos, ahogy a szolga becsülete fogy, de ez, mint a korán érkező tavasz, senkit sem zavar.
Csak a legmélyebb a tudat alatt kiállt egy fájó hang:
segítség! Megöl e nem várt változás!
Ember, a fellegekbe csak ragasztott szárny emel!
A Nap, az izzó tűzgolyó mindent eléget!
Ikarusz, vigyázz a percek lesik hibád, mint jó vadász, mikor fegyverét célra tartva,
vár az alkalmas pillanatra!

Forgószél
Mint lelkes forgószélben táncoló száraz falevél,
mi keresve helyét már-már földet ér,
majd e tervét látszólag feladva,
tör egyre magasabbra,
úgy keresem helyem az életben.
Néhány versembe bevéstem jó néhány mondatot,
ám a siker nem jár gyalog, ha teheti másfelé oldalog.
Mint egy kókadt libikóka,
billeg erre-arra a hangulatom,
ha arra gondolok, verseim majd mennyit nyomnak a latba,
a végső, nem várt elszámolásnál.

Tagadom
tagadom a fejfájós másnapot
tagadom hogy más vagyok
tagadom hogy a nagy játékban
hol a mindenség a tét
hol minden szép cél
mit kigondol a merész ész az csak a győztesé lehet
tagadom hogy ott csak másnak osztottak lapot
amíg élek tagadom TAGADOM

Szellentés
Nézel, nézlek. Ki volt?
Nem én!
Én sem, hidd el!
Elhiszem, mégis érzem:
a szellentés
illata, mint nagy madár,
úgy száll
körülöttünk.
Jól belejöttünk!

Mint minden
Mint minden értelemmel rendelkező lény, olykor én is elgondolkodom a lét rejtett értelmén.
Ültess egy fát, építs egy házat, nevelj minél több gyermeket!
Közismert e sablon, minek könnyen táruló csapdájába bárki beleléphet.
Akár te is, ha csupán a csillogva csacsogó felszínt szemléled, nézed!
Hiheted okkal, hogy ennél sokkal bonyolultabb e szigorú világ, ami ütésre készen, egyre egy szeges korbácsot tart kérges kezében.
Jaj lesz neked, ha elvéted a többség által kialkudott szabályt, és az élet nevű játékot rosszul játszod!
A valóság gyomorsav túltengésben szenvedő bíróként ítél, majd szadista ítéletvégrehajtóként gondoskodik arról, hogy tettedet sikerüljön minél előbb megbánnod, hogy legyen mit sajnálnod!
Úgy gondolom, könnyen elérhető dolog, hogy az élő tartós nyomot hagyjon, és utána minden más legyen, mint az üvegfelület, amin meztelen csiga végigmászott.
Nem kívánom, hogy mindenki hősként, még kevésbé, hogy antihősként élje le életét!
De mindenki tegyen meg minden tőle telhetőt, hogy utána a világ egy kicsit emberibb legyen!
Ez adhat csak csöppnyi létünknek elég értelmet, hogy elviseljünk minden rosszat, mitől az akarat meg nem foszthat!
A legostobább gyakran ismételt kérdés a: „Miért?”
Az ember születésével megnyert egy értékes ajándékot, az életet.
Igaz, senki sem kérdezte: vajon akarja-e?
Naponta bántanak szörnyű emberek, rémes helyzetek, ezért vált az elkeseredés oly mély árokká, hogy az alját nem is látod már!
Okkal-joggal bánthat a fájó felismerés, a jó szándékod jutalma gyakran csak iszonyú megvetés azoktól, kik az élet súlya alatt görnyedve, korán öregedve, még csak nem is könnyezve mondtak le álmaikról sorban, és most azért mocskolnak téged, mert ébred bennük a kínzó felismerés, lehet másképp, és azt irigylik tőled, ami világítótoronyként látszik az éjszakában, hogy te még nem adtad fel! 
De jól van ez így, vékonyka reményed éltesd, míg élsz!
Mint üzekedni vágyó baknak a nász, legyen fontos neked, hogy egyszer vele együtt temessenek, mert a legtöbb lábaink elé kerülő akadály, mint fodros csipketerítő az asztalt, úgy díszíti a pályát, és az élet ad elég esélyt, hogy az egyén, a jó és a gonosz által vívott harcban megtalálja méltó helyét!
Szédülten nézem a világban létező hibák halmazát, és nem boldogít a felismerés, még számtalan generáció előtt nyitva a lehetőség, hogy javítson valamit az utána következő nemzedék helyzetén!

A nagy(-)világ és én
Túl piszkos hely
	kényes énem
		részére
			ez a foltos,
				kormos
					nagy(-)világ.

Nem vitás,
	még azt is jól tudom,
		hogy fényes szemében
			én csak egy piszok folt vagyok
				a sok emberi könnyel tisztára rítt,
						görbe körme alatt.
							Így hiába fájna a realitás,
								a megoldás az,
hogy csak
	igen rövid ideig
		bírjuk elviselni
			a nagy(-)világ és én
				a másik testén, lelkén
					lévő rút fekélyt!

Elmúlás
A nyugtalan mindennapok minduntalan
egyre mélyülő sebet vájnak belém!
Ahogy egy kis patak az átkos aszálykor apad,
vele fordított arányban dagad partja a törtető elmúlásnak.

Szürkeség
Igen, nem?
Nemigen hiszem,
hogy a helyes válasz,
mint árva lányra a bánat,
oly tisztán rám találhat,
hiszen a kevély büszkeség
szülte szürke románc
sem fest másként,
mintha a feketén magányos éj
egyre egy frissen lopott fehér fénnyel
enyelegve keveredne.

Hold
Tegnap éjjel, teli képpel, mint egy félénk kísértet lopakodott át piciny szobám megszokásból csukott ablakán, majd gyengéd, akár az összes halandóra a végállomás türelmével váró sír, oly hűvös fénnyel borostás arcomhoz ért a felhőtlen ég bús királya, a halványan sárga telihold.
A szerelemnél is édesebb első álmomból, ahogy a részeges keze eljár, ha úgy érzi, hogy galádul bántották, oly hirtelen felijedve, egy besurranó tolvajt formázó, mint a felhős ég, éppoly sötét árnyékot vettem észre, rosszabbik énem megismerésének döbbentségével, a jobbik oldalamon, a balon, a fehér falon.
Ahogy a jól fizető öttalálatos lottószelvény megvétele az utolsó előtti - különben ritka - józan pillanatban, oly jó ötletnek látszott egy ismert szőröző, okkereső riporternő alaposságával megvizsgálni a kissé újszerű gondolat valóságtartalmát, hogy a félelem, akár új szerető a férfiasságot, úgy edzi-e a bátorságot.

Valóban, mint eszméletlenül a sínek közt fetrengő részeg, én is elég merész lettem, hogy takaróm puha páncélját ledobva, mint egy reménytelenül jóindulatú úr, az anyagi gondokkal küszködő, dörzsölt csaló ellenében, akképpen váljak védtelenné a hajnali hideggel szemben és elinduljak, akár egy elhivatott felfedező, hogy megkeresem az ijesztő árnyék rémisztő eredetét.
A fejtörő rejtvény, sikeres megfejtése után, ezen éjszakára nézve, mint a szüzesség elvesztése, oly véglegesen felébredve, néhány igazán okos gondolat ébredt bennem arról, hogy olykor, a csak általam látott jó tulajdonságoktól teljesen eltelve, milyen nagy - remélem még szarvatlan - marha is vagyok. 
Majd elmélkedtem azon is, hogy a valóság milyen más, mint egy furcsa árnyék a falon, mit a hold és a takaró incselkedő játéka okozott.
Az már csak hab a tortán, egy nem túl édes adalék, mindehhez mily könnyen adott kéretlen segítséget a képzelet, fokozva a várható hatást, mint jó katalizátor, mi segíti ugyan az átalakulást, de dolgozzon inkább más, hisz ő végül, akár a Simon Templárt alakító Roger Moore jólfésültsége öt perc verekedés után, változatlan megmarad.
Még jókora adag volt hátra a begipszelt lábon tántorgó éjszakából.
Talán három óra múlva, egy szadista tömeggyilkos kérlelhetetlenségével, és egy doppingoló súlyemelőként erősödő hangon, szólt volna az elektromos ébresztő óra, de addig az alvásra szánt időt, ahogy egy gondatlan gazdát a fortélyos szolga, oly ügyesen meglopva, leültem lazán egy fehér papír elé, amely tiszta volt, mint a frissen esett hó, légszennyeződés mentes helyen, egy magas hegyen.
E tenyérnyi lap oly kihívóan bámult rám, mint aki életében először szellemet látott, szinte hallani véltem, ahogy kérdezi: csak nem akarsz írni rám? Ne tedd!
Balgán azt hiszed, a világmindenség parányi részét megértve, eljuttathatod az értelem értékes tüzét a különben érdektelen embereknek?
Mint egykor Prométheusz, vigyázz te is az ő sorsára jutsz, ha magadat becsapva elhiszed, bármi fontosat megőriz egy védtelen papír!
Megőrjít, ha arra gondolok, én őrzöm majd rám bízott, a rossz lányok öleként táruló titkodat.
Én feleljek érte, mindez ne menjen, feledéstől fedve, közeli enyészetbe?
Nem túl nagy kihívás ez egy oly gyönge papírnak, mint amilyen egy fehér májú hölgy vágya, közösülés közben, hogy a földet elhagyva magasan repüljön?
Az érték még lehet szemét, mert minden szemét, ami nincs a helyén.
A legszebb lejegyzett irodalmi alkotás, olvasatlanul szintén az, mert még nincs, az őt megillető méltó helyén, sok emberi agyban, a lassan kialakuló köztudatban.
Ilyen és hasonló elkalandozó csacska, mert nincs semmi haszna, gondolatok között köszöntött rám a reggel, mikor is a hold sápadt fényét, mint bukott angyal a glóriáját vesztve, nyiladozó értelmű emberpalánta mindent tudni akaró kíváncsiságával figyelte, hogyan készülök fel fürdő szobámban, a mindennapi full kontakt menetre.

Jó sorsomon elmerengve
Jó sorsomon kissé elmerengve,
gondolkodom azon,
mi lenne, ha egyszer végleg
elveszteném a szokott játékteremben
a cég havi veszteségét!

Már meg sem áll
ez oly kor hogy olykor 
már meg sem áll a láb félve hogy félre léphet 
pénzre vár a család a lány egyetemre menne 
a gének erre esélyessé tennék 
de ez még kevés kell a pénz
épp ezért nem elég nyolc hónapon keresztül 
a napi 10-12 munkaóra menni kell a hívó szóra 
míg a főnök mondja 
ugye Pista  tudsz jönni holnap 
a mai délutános melódia után 
tán nem vág kupán 
a reggeli hosszú műszak 
bólintok jaj mi egyebet is tehetnék 
már mondtam kell a pénz 
és hiszem a főnök majd 
időben mindent megfizet 
bár nem az ő számláját terheli a tény 
a melóhoz kell a kalória 
enni kell és inni kell 
kávét bögrével piát vödörrel 
napi három doboz cigi ciki 
de alig elég mert oly gyorsan elég 
és nem is ad erőt csak reggeli köhögést 
mikor kaparó torkom hurutos váladékát 
magas ívvel az aszfaltra terítem 
a szembejövők kényesen öklendezni kezdnek 
magukban engem a megfelelő helyre tesznek 
hahó ez egy nagy tahó 
csak én tudom nem ez a valódi énem 
érzem megölt már régen a mérhetetlen szégyen

Nagymenő tervező
Nagymenő tervező a bíróság előtt szól védekezőn:
„Ember tervez, Isten végez!
Azért mégis rémes, hogy a hidak élete ily szörnyen véges!"

Nyomor
tegnap a parkban elébem toppant 
egy felettébb gazdag részeges 
majd ijedten kérdezett 
mondja jóember maga egy jó ember 
nyomban elgondolkodtam 
ha akár egy picinykét jobb lennék
talán azonnal bevallanám hogy nem igazán

Ne legyél költő
ne legyél költő soha te ostoba 
hisz oly kevés a bér
mit a kevély költészet fizet egy elrontott életért 
azért hogy érzékeny lelked a mennybe emelhesd 
lemondasz arról mi neked is jár 
hogy egy társ valaha rád talál
de még időben ami nincs bőven
álljon meg a halottas menet 
mi téged élve verseidbe temet
hiszen tudod mikor konok soraidat papírra veted
hogy mindig magányos leszel
mert egy átok a költők sorsa rád ront
és rád önti szennyét 
mit csak a nemlét moshat le rólad 
és akkor megkésett a remélt felismerés 
ezt elrontottad nemrég

Szebb jövőt keresve
Ma is, mint minden este,
szebb jövőt keresve,
gyakran néztem fel a magas égre,
amíg legyűrt végre 
a régen a reszkető kezembe merevedett,
konok borospohár.

Elkeseredés
Rémülten nézek! 
Forró az éjjel, 
én mégis hideg verítékben fürdöm. 
Rosszul tűröm,
hogy kínoz az ideg,
az arcom gyűrött,
miként a párnám,
elhaló reménnyel kutatom az igazak álmát. 
Szenvedés, most már elég! 
Holnaptól nem ér fitty fenét az elkeseredés! 
Mert már feladom jó előre az összes álmom, 
hiszem, hogy jól járok, 
mert így nem marad semmi sem,
amit egy rám törő őrült pillanat mocskos mancsa elrabolhatna!

Száraz ág
A tavalyi szárazságban
megbotlottam egy száraz ágban,
amit két éve egy furcsa lázban
önmagam alatt levágtam.

Izgatás
Mivel szörnyen nagy a vád, összeült hamar a rögtönítélő bíróság. 
A pulpitus mögött egy ősz hajú bíró ül, míg előtte egy apró nőcske áll. 
Szól a férfi.
- Érti? Hiába tagadna itt délig, hisz tudom, lenne mit titkolnia bőven, ám ön csak az őszintét lökje, hölgyem!  Sokat segíthet magán egy hiteles vallomás. 
Mondja hát, igaz az ön ellen emelt vád, elkövette az izgatást, a lázítást? 
- Ó nem, a lázítást, azt semmiképp! Legfeljebb csak pár órás lazítást a munkahelyemen, mikor egy-egy szép estére készültem. 
- És mi van az izgatással? 
- Nem tagadom, elragadott az alkalom, ami olyan volt, mint amit az ember egy csendes éjszakában, magának is csak félve lop! 
- Micsoda cinikus válasz, ön igen rossz védekezést választ! 
- Hogy én védekezést, de hát miért? 
- Asszonyom, jobb lesz, ha vigyáz, mert az izgatás nem apró vád, az magában is megáll! 
- Nem értem kérem, eddig ez nem jelentett gondot, bár hetente többször elkövettem ezt a dolgot! 
- Úgy, tehát visszaeső, ezzel a felelőssége ugyancsak megnő! 
- Megnőtt, hát megnőtt, és akkor mi van? Én mindig is azért csináltam!
- Ez még érdekes is lehet, meséljen el mindent részletesen! 
- Már az egész napom tele volt valami örült vággyal, mint tavaszi táj az éltető zsongással! 
- Látja, csak elkezdeni nehéz, utána megy magától az egész! 
- Én is pont így voltam vele, ezért is indult el felé a kezem. 
- Értem már, ön a bűn virágaiból próbált tépni! 
- Á dehogy, ezt ne tessék hinni, csak az árva férfiasságát próbáltam munkára bírni!
- Még időben álljon meg a menet, hisz összedől mindjárt a vád? Nem látom már, hol itt az elkövetett izgatás!
- Ó bíró úr, hát hogy is látná, hiszen az nem most volt, hanem ott, az új gyapjútakaró alatt! 
- Jaj! Jaj! Nagy itt a baj! 
- Á, azért nem annyira, bár az éjszaka nem volt nagy durranás, ám a férjem egészen ki tett magáért kérem.
– De hisz ez tévedés!
- Igen az volt, hogy valaha hozzá mentem!
- Na jó, akkor menjen, elég büntetés ez magának lelkem! Álljanak fel… 
- Azt aztán mégsem! Ez már túl sok lenne nékem!
Elmosolyodik a bíró, mint aki mindent ért: 
– Szent ég, csak semmi nevetés, menjenek haza, a bíróság munkája mára véget ért!

Tévedésem
Megmértem kétszer
a legnagyobb tévedésem,
körbeérte kétszer,
amitől hiába féltem
és hétszer,
mit szívből reméltem.

Más
mint nem várt támadás után 
meggyötört bőröm alatt maradt
húsba ragadt nyurga darázsfullánk ütötte seb
úgy fáj úgy bánt a fura tudat
hogy a rég várt szabad választás során 
a következetesen polgárnak átnevezett 
munkás már jó korán 
elhitte ingyen szinte minden asztmás párt hörgését röfögését 
a jó munkavállalót faló pogromnak sikeredett
programnak nevezett megveszett kinyilatkozását 
hogy érte érted csak érte 
illetve felmért átélt érdekében történik önzetlen cselekvése
törekvése hogy szavait kőbe vésse 
csak arra jó arravaló hogy elfedjék a tényt 
sok fent nevezett derék szervezet mily szervezett
és mily serény míg nagy zsebeit meri teli 
nos ez valóban más
mint az átkosban a szánk szélén kicsorduló nyállal
álmodott demokráciánk amiért cserébe
a volt munkás most már bús polgár
gyorsan és boldogan dobta el sok kivívott jogát 
értelmes hosszú élethez 
megélhetés reményét nyújtó munkához 
rég látott kultúrához 
télen melegre fűtött szobához
saját lakáshoz
nyáron nem hiába vágyott
Balaton parti nyaraláshoz 
vagy az egyre több területen égetőn hiányzó eltűnt 
sármos álmos magán- és közbiztonsághoz
és mindezért cserébe tényleg rém kevesen vélik nekik még így is megérte az ár
mit benyújtott számlán a változás
DE milliók nyugdíjasok munkavállalók görnyedve fizetik az árat 
mit a zord kor vállaikra méretlen rárak
és nem nyújthat más segítő kezet 
csak egy tudatos harcos szakszervezet

Elteltem önmagammal
tegnap a veszettül rám törő hajnalban 
- szedte vette teremtette - 
hogy is mertem 
tán a tényeket nem ismertem 
szerepemet a világban
egy röpke pillanatra
rémesen komolyan vettem

Korosztályom
nem szégyen nem érdem 
csak pillanatnyi állapot 
ami mostanság lázba hoz 
amin a sors ujja majd könnyedén átlapoz 
mint nagy halom jutalom olyan a gondolat 
én még vagyok és izgatja alkarom
a belém karoló csábító alkalom 
jaj lelki szemeimmel látom 
az átkos horizont alatt eltűnni sármos korosztályom
a forróság kihűl ha a jövővel szembesül 
az élet mérge öl
így egyre több ismerős visel már szemfedőt

Köszönet E. A.-nak
nem volna más
csak rút hazug önámítás
ha tagadni próbálnám
hogy számít mert igen fontos nekem 
minden biztató szó
amivel az olvasó illeti az alkotót 
mert a jó szó kincs mint a tiszta víz 
hisz úgy túl hevít a lét az ég 
ha nincs belőlük épp elég

Kiábrándulás
Marx Tőkéjéről már csak tökömön végigcsurgó veríték jut
elkeseredéstől erősen terhelt eszembe,
mi családom nem csekély mértékben szerény
megélhetését biztosító összeg
felkutatása során keletkezik újra és újra.
Ki tudta ezt néhány, kezdeti hévvel eltelt évvel ezelőtt?

Mit ér, ha bánt,
hogy a kapitalizmus feltételezett sírásói saját
körmükkel vájt gödrükbe görnyedtek önként,
egyre egy szebb világon elmerengve,
míg körülöttük minden,
igaz, nem vadul, de visszavonhatatlanul eldőlt?

Epilógus: juj!
A tetteinkért cserébe járó fájó éj csendjében hiába sír,
zokog az ártatlan árva, megváltásra várva!
Most ő is Tőkén nevelkedett, új tőkések
alig korlátozott hatalma alatt élhet, és félhet!
De éget a mérhetetlen szégyen!

Kemény legény
Nem az a kemény legény, aki állja,
hanem az, aki most kasztrálja.

Majdnem
a napszítta redőny a felénél jócskán lejjebb eresztve
értelmem sápadó fényében
mind csüggedtebben szembesülök a felismeréssel
életem kanóca körül jócskán szétfolyt a viasz.
csupán az utolsó fellobbanás ajándéka jár nekem
hogy átlássam tisztán a helyzetem
miközben egy szó kísért rendületlenül
„MAJDNEM”
majdnem véget ért
majdnem életem 
majdnem tettem valamit azért hogy
majdnem kihasználjam egy-egy önként adódó
majdnem helyzetem
majdnem mindegy már hogy valaki 
majdnem észreveszi-e búcsúpillantásom mikor
majdnem tar fejemre csapom 
majdnem hozzáillő tökfödőm hogy
majdnem pocsékba ment napjaim után osonjak
mint egy halk léptű bűnöző

Biatorbágy
Nem kell ide nyelvi szótár,
megértem, hogy az ideg szól rám:
közeledik Biatorbágy.
Ne félj pajtás, megírja majd az újság:
téged ott a viadukt várt!

Egy csésze kávé
mikor reggel munkába menet 
sitt porral bélelt ruhámban a félúthoz érek
egy csésze kávéra egy krimóba betérek
remélve hogy egy csepp felüdülést nyerek
és kába fejembe visszatér az élet
mielőtt elkezdődik a monoton robot
de ma minden összejött,
mert a máskor a hajnali csendbe
boldogan beleüvöltő ébresztőórám
mint a sír úgy hallgatott
nem úgy a szép pultos lány
ő mosollyal szólt hozzám
azt hittem nem jön már
szent ég rideg hazám lám van valaki aki legalább
mint vendéget szereti a költőidet

Támad a h(alálos) h(ármas) 
Néha az elégedetlenség, elkeseredés, csüggedés öngyilkosságra hajalmosító, depressziót hozó halálos hármasa az elemi erők ősenergiájával telítetten, mint éhes nagyragadozó a remélt, még élő ebédjére, úgy rohan rám.
A valami - különben nem is érthető - csoda folytán még mindig érzékeny, sérülékeny lelkemet ezek a senkinek sem kellő negatív érzelmek, ahogy a télből, a szélből, a vízből, a jégből összeálló laza kisszövetkezet a kemény, öntelt, konok sziklát, olyan hatékonyan rombolják.
Ha a közös erővel támadó h.h. hatása összecsúcsosodik bennem, és a szívós munkával kiépített, a közöny látszatával díszített védelmi rendszeremen könnyedén átcsap, ahogy a trópusi vihar keltette pusztító hullámok a buja élettől burjánzó, gyönyörű korallszigetek felett,
akár egy kificamodott láb, amikor egy hirtelen mozdulattal, az anatómiai helyére rakják, úgy fáj a rám törő felismerés.
Valami, ami tartalmazta a megérthetetlen élet lényegének egy későn felismert szeletét, a felnőtté válás sárrögös útján kényszerből haladva, akár egy baleset után végleg némává vált személy maradék esélye a beszélj szépen és helyesen díjra, oly véglegesen elmaradt.
Ilyenkor kétségbeesetten keresem azt a tizenéves srácot, aki valaha én voltam, aki szinte nevetve sétált át este a sötét, barátságtalan városon, hogy egy nem a tömegével vonzó, ám fantáziáját erősen izgató lány leengedett redőnyét a porosabb oldaláról szemlélje.
A jó félórás oda úton, mint utolsó stádiumban lévő rákos beteg a fájdalommentes elmúlást, úgy remélte, hogy talán mégsem eresztették le teljesen, hogy a benti mozgást, az átlagnál rosszabb magyar szomszéd irigységével rejtse.
De ha igen, akkor sincs semmi az elégnél több bába közt lévő csecsemő reménytelenségével elveszve, amíg ott lehet alig néhány méternyi távolságban az imádott lánytól.
Minden kétségbeesett erőfeszítésem ellenére, a saját múltomon kívül, sehol sem lelem meg őt, ki egykor remélte, hogy mint jó családból származó gyermek, még felnőtt korában is megőrizhet valamit a szivárványszínű szívéből, és a tetoválás fájdalmával az értékrendjébe vésve marad a hasznos mellett egyéb fontos kategória, például az őszinteség, az egyenes derék, a mindent elsöprő lelkesedés, vagy a félénkségében is megejtő első szerelem szentként tisztelt örök emléke.
Csak ha támad a h.h. azonosulok újra, a harminc évvel ezelőtti önmagammal, aki úgy hiányzik, mint üveges tótnak a hanyatt esés elmaradása.
Mivel nem csak ellobbanó szalmalángként éget a csak a közepesen muzsikálgató jelen, csalódottan kérdezem: „Atyavilág, mi lett velem?”
Mint egy HIV vírus a ráolvasással szemben, oly érzéketlen lettem!
Már csak ritkán bánt a környezetemben lévő emberek értelmetlen szenvedése.
De még inkább, akár a csökönyösséggel társult rút tudatlanság, úgy fokozza a bajt, hogy a részvét, ahogy a tisztesség megőrzése egy kísértéssel teli életen át, oly sok legyőzhetetlennek látszó akadály leküzdése után, nehezen bír rá, a csak a lelkiismeretemnek hasznos, mégis alapfeltételként szükséges cselekvésre.
Évtizedek óta használt pénzérmeként megkopott, az elégedetlenségből bőségesen táplálkozó tétova cselekedeteimet vezérlő tengermély szenvedélyem.
Így már csak a megszokás a legfontosabb mozgató rugó, mi néha, méla undorral telve, jótettre sarkal.
Istenem, segíts nekem, ha az évek számában nem is, de legalább, a nem rég rögzült kellemetlen emlékként belém fonódott érzelmeimben, újra gyermek lehessek!

Nézem jobbról 
Nézem jobbról,
nézem balról,
mégsem látom meg az okát,
hogy éhesen
mért szeressem
a politikát.

Bukás után
Utált főnököm bukásán mélyen megrendültem,
majd üresen maradt helyére ültem.

Itt a kórteremben
Itt a kórteremben,
hol mindenki hülye,
csak én vagyok nádszál
karcsú helikopter,
alig értem, hogyan lehet!
Hiszen mindezt csak magamban mormoltam el.
Mégis, hirtelen átszállt,
lehúzott fejem felett,
egy teli ágytál.

Legszebb versem
Legszebb versem még nem írtam meg,
mi jóval halálom után is megőrizné a nélküle, mint a hajnali harmat
az egyre erősödő napsütésben, oly tünékeny emlékemet,
amivel kárpótolhatna az alkotóm,
hogy az átlagnál érzékenyebb lélekkel
és nem vasszegekkel kivert bunkós bottal vert meg.
A fuldokló kétségbeesettségével,
és egy kémszonda alaposságával munkálkodik lüktető agyamban a nagy gondolat.
Nem is titkolja nagyra törő vágyát,
hogy a számára megtestesülést jelentő
hordozó szavakra találjon egyszer,
melyekben a tartalom és a forma jogosan megkívánt egysége,
mint a szó a sors könyvében,
oly biztosan valóra váljon.
Egy öntelt rendőr(-)biztos(-)ságával ( Vagy inkább szagával? ) tudom,
az aranysárgára festett búzamező az érlelő,
éltető nyár vége felé, nem vár sokáig hiába a közeli aratásra,
mikor a könnyű kezű kaszás szabályos rendre vágja.

Az ötödik X közepe felé még érzelem hevít,
a tettrekészség úgy feszit, mint részeg duhajt az indulat,
a kelleténél öttel több pohár felhajtása után.
Akár egy gyakran viselt kétéves farmernadrág,
oly alig kopott férfiasságom teljében élek.
Igaz viszont, hogy az érett korra oly jellemző megfontoltság
már jó előre fékező gyeplőt rak vágtatni vad csikóként most is kész képzeletemre.
Szerencsére, panaszra nyitni csak ritkán van elég okom
a nem mindig halk imát mormoló szám.
Egy öntelt rendőr(-)biztos(-)ságával ( Vagy inkább szagával? ) tudom
az aranysárgára festett búzamező az érlelő,
éltető nyár vége felé, nem vár sokáig hiába a közeli aratásra,
mikor a könnyű kezű kaszás szabályos rendre vágja.

Amíg fejét
Amíg fejét haj takarja,
jó iramban hajt a karja.

Furcsa nap
Furcsa nap volt a mai,
hiszen évek óta először esett jobban az eső,
mint a sohasem volt túl magas
életszínvonalam.
Pedig juj, hogy utálom azt,
ha a parkban lévő szobám
elázott papírkarton falán
keresztül veszettül hideg cseppek
keresztelnek nevesincs nincstelennek.
Egyedül
Lám, már a magány sem vár rám,
	még szenvedés sem néz kevélyen felém.
		Igazából nem is tudom,
			mi ad arra elég nyomós okot,
hogy mégis, olykor
	hang nélkül, botor módon zokogok bele
		a vihar előtti csendbe,
			a körülöttem lévő
elrontott életekre figyelve.

Néha csüggedten látom,
	mélyen izzó, fájó álom,
mint költő egyedül állok
	vérző szívemmel,
		egyre csüggedő hitemmel
a meggyötört föld
		hátán élők
			reménytelenül sok boldogtalanságával szemben.

Soha senki
Hogy az utolsó szó jogán csak egy mondatot adhatnék tovább
mindazoknak, akik fejüket ingatva ugyan, de még meghallgatnak,
az hasonlóan valószínű,
mint az, hogy a sarkvidéki jégpáncél, 
akár a kávét átható gőz,
oly forróvá hevülne hirtelen.
Mégis, forrón hideg elmémben,
mint aknáját a serény tüzér,
naponta ontja a meg nem értés bánatát, egy szófüzér:
soha senkinek sincs semmi másra reális esélye,
mint, amit egyedül maradva a magányos éjszakában
ő őszintén el nem hisz!

Rövid éken
Rövid éken még vidéken sem ülnek,
ezzel könnyen szembesülhetsz.

Mesét írok
mint szorgos pókok
finom hálójukat szövik a napok 
és serény hetek segítenek
hogy elkészüljön az új ruha  
amit a gyorsuló idő von szorosan a régi fölé mutatva az előnyt
mit méretlen adhat a tapasztalat
ám a sok egymásra merevedett réteg
azt jelzi újra és újra
maholnap megöl az egyre bővülő páncél illetlen súlya
- lám csak milyen az ember -
én minden kételyem feledve tervezgetek 
hogy a gyermekeknek tréfás mesét regél majd a lant
mely munkálkodik mélyen a tudatos felszín alatt

Én is magamról
szívesen szerelnék szenvedve itt az építőiparban
de baj van ellopták mára a drága egzisztenciámat
hiába szánom az összes hibámat
nincs bennem imádat
csak magamban mormolnám megkésett imámat
míg húznám a gyatra igámat
fellövell bennem a bénító bánat
valami fájdalmas dolog még megmaradt
a megszokásból magamra kapott romos munkásruha alatt
amely mint végsőkig fakult fénykép
őrzi tényként a tűnt tavasz elűzött fényét
nem tudom mért teszem
de majd megveszek hisz valami fontos dolog elveszett
mint az ifjúság
ó az mily rossz újság
hogy hol volt hol nem volt egyszer
- és nem mese ez gyermek –
a mindennapok vendége volt
a biztos társ a létbiztonság
hogy hol itt a kárpát völgyben
munka volt bőven
az éhség a torzszülött ezerarcú rémség
csak akkor mutatta képét
ha pár percet késett az ebéd

tény a kevély remény olykor
régen is letette fegyverét az idő előtt
míg most ilyen a választott sors
minden reményét veszti el végleg idő előtt

Nem kell mindent viccnek venni avagy Ez rám is vonatkozik

mint unt bús kun
kurva 
	úgy
		kussol6sz 
kis költőcském
	ha soha
		nem alkot6sz
			maradandó
				művet

Vágyaim
Meggyötört, hogy rám köszönt léhán néhány régi vágyam,
közülük a legtöbb sokáig volt a lét útján botorkálva meggyötört életem társa.
Kevés kéjjel láttam éjjel,
egy meg nem rendelt álomképben,
hogy mennyit érhet, ha hozzám a múlt túl közel férhet!
Néztem sután meglepetve,
míg vágyaim lelkesedve jöttek szembe.
Hűs szívembe izzó szeget vertek,
kíváncsian rám nevettek!
Megismersz-e? - Kérdezték a tekintetek.
Néma szavuk boncolókés,
mely lelkemben mélyen turkál,
míg a felismerés súlya hull rám:
valami fontos dolog elveszett!
Vágyaim csak jöttek, jöttek, mind más színű ruhába bújva,
az igazság sápadt fényébe tündökölve.
Ím az első fehérszínű, látszott rajta tisztaszívű.
Gyermekkorban volt a társam,
amikor még, hogy jó leszek, arra vágytam.
De túl sokan vélték látni madártolltól ékes hátam, 
ezért veszett eszme régen: boldog az, ki másért élhet!
Lángvörös ruhába öltözött a szertefolyt szerelem vágya.
Mennyi nő volt reménytelen vonzódásom drága tárgya!
A lázas éjszakában szivárványszínű mezbe bújtak rég elfelejtett:
„Mi leszek, ha nagy leszek?” tervek.
Sértődötten zsongtak-bongtak,
felzaklatott, mit hallani véltem:
elérhetem, megszerzem, akarom?!
Elmúlt idők nehéz terhét idézték fel 
korosodó szívemben.
Jól tudom, az elsuttogott szavak nagyhatalmak,
és értem miért fáj, mi elvetélt,
és mennyit ér egy ember, ki még felnőtt fejjel is remél!

Igaz ember
Lehet az is igaz ember, ki minden áldott reggel
vidám kedvvel igen alaposan elver?

Október huszonharmadika
Segítségül hívom október huszonharmadikát,
hogy megfogalmazzam,
miért nem fogja szolgálni soha kiábrándult tollam a gyűlölt politikát.
Csak 41 éve, hogy a magyar népnek egy csalóka esélyt kínált a végzet:
esélyt, hogy szabadon élhet!?

De közbeszólt a nagypolitika.
Egy birodalom erős hada jött lánckeréken,
hogy visszatérítsen megunt hitéhez.
Míg a világ másik fele,
hova tartozni kívántunk végre,
karba tett kézzel nézte,
hogy országunkról Moszkvában, hogy szólt az ítélet.

Mennyi kiömlött drága vér volt a bér,
hogy hittél, Magyarország!
Molotov koktél, ágyúk, puskalövés,
túl sok szörnyű halál, 
két kézzel aratott az öreg kaszás!
41 év távlatából mindegy már,
melyik oldalon állt, kit golyó talált,
hogy érted küzdött szent szabadság,
érted, akit azóta is mindenki másképpen lát,
vagy egy kormány, embertelen gépezetével, 
kezébe fegyvert téve, idegen országba hajtott,
hogy vívjon igazságtalan harcot,
vagy szinte gyermekként kenyérért sorba állva,
küldték idő előtt a mennyországba.
Egyformán fáj minden emberi halál.
Nem vagyok bíró, hogy ítéljek,
mert ISTENÉ a végítélet joga!
Ezt senki se vitassa soha!
Én, a megbékélésjegyében siratok minden áldozatot,
kit a politika vérpadra hajtott!
Viszont fejet hajtok, hogy kifejezzem tiszteletem a megannyi hősnek,
kiknek emléke jogosan dacol a múló idővel.
Az én dolgom az, hogy írjak, hogy bízzak,
hogy végre mindörökre súlyba rakjuk a fegyvereket,
és az erőszak többé nem vesz el ártatlan életeket,
több tízezer ember nem kényszerül máshol keresni hazát,
mert mindenki nálunk is mindent megtalál.

Mi ad vigaszt? 
Mi adhat vigaszt,
vagy - legalább - egy galád
mosolynak álcázott, huncut grimaszt azért,
mert, mint a mennyezet falára
egy égő gyertyából a megolvadt viasz,
oly ritkán cseppent számomra
felhasználható tudás
az ünnepelt nagyok
bálványként körbetáncolt asztaláról?
Csupán egy gondolat enyhíti kínomat.
Korunkban már csak ilyen a világ!

Szép volt az este
szép volt az este
az alkoholmámor elvitt felemelt
magasra magasra miért is tagadjam
a kocsmapultra támaszkodva
szép voltam sikeres erős
és semmiért sem felelős

Harangjáték
Mint kopott tavalyi gúnyám,
oly csúnyán megszokott dolog,
hogy sok okos harangként
kong bennem az üresség.
Kókadt elmém, száz üres emlék,
csalóka nem lét, az csupán véletlen,
hogy nemigen tetszik
ez a kéretlen harangjáték,
mit tessék-látsszék alapon
most csüggedten hallgatok?
Nem! De félhétig mégsem engedek,
azután még kissé sután,
minden mindegy nekem alapon,
teljesen felébredek,
és lassan,
ahogy az álmos nap halad,
magamtól felkelek. 

Sírvers! 
Bánja kánya, bárki látja,
elköltöztem egy más világba.

Misztérium
mint egy elsuhanó árnyék
vagy egy olcsó játék
újabban ennyit jelent nekem a régen fényesnek tűnő élet
tényleg várom a véget
hiszen végre végleg megfejtette már
az életben meglévő a sok szabályt e vén szamár
felesleges minden duma ismert a lét megannyi misztériuma
a rögös emberi pálya majdnem végig járva
újat már nem mond a kor
ahogy egyre gyorsulva felettem eloson
bár régen sokszor reszkettem mint egy buta kiskutya
mért tettem hogy szerettem reméltem
miközben túl gyakran féltem az ismeretlentől
és attól hogy a sorsom végül eldől
de most hogy utamat majdnem végigjártam
tudom hogy az édes gyermekből
hogy lesz mérges felnőtt mire felnő
milyen ha a szerzett közöny bennünk óriásra megnő
mennyi megcsontosodott konok értelmetlen érzelem adta ki csekély béremet 
egyre kevésbé vonz az ismeretlen női test varázsa
már-már kihűlt a szerelmek varázsa
volt kislányok egyre több nemzedéke
szemem előtt ér az öregségbe
lassan én leszek a domináns hím
az egyre fogyó családban
már csak az elmúlás misztériuma
ragadja meg újra és újra a képzeletem
csak azt nem ismerem
hogy mit adhat még a vég
ha én is végleg hazaérnék

Harmadik tucat kétsoros
Elfogadja a tele kezet
ez a sok kis felekezet!

Balul sült el Marci bálja,
mert mindenki göndör haját cibálja.

Olyan ez a forradalom,
ahogy hévvel forr a dalom!

Végtére is,
mehetek én a WC-re is.

Nem is értem, miért menő
az a lusta kistermelő?

Ránk szakadtak ordas eszmék,
innen folytasd most a leckét!

Vitatkozik a két félteke,
az emberek remélnek-e?

Megrengeti a lovagrendet,
amit rövid lábai közt lenget.

Ha eltalál a jatagán,
a sírban tör rám a magány.

Megmondta az analízis,
betegsége paralízis.

Túllépett minden normát,
mikor velem reszeltetett tormát!

Megjelent a slágerlista,
első helyen Pável Pista.

Egy születésnapon
volt egy kor te nem is tudhatod talán
egy öcsi te lány vagy talány
haj
mikor a hosszú haj
még tiltva volt
mint a becsületen a piszkos folt
de úgy rémlik valami mégis
valami szép is
valami remek
történhetett velem
mi mágnesként vonzza újra
vissza
a tiszta
múltba
elrévedt
énem
acélos képzeletem

ő volt
egy kor
egykor
mikor én még
a kezdők reményét
hordtam gondoztam földhöz ragadt
magamban
míg tehettem
míg lehetett
de mért is jutott ez éppen ma az eszembe
mikor ma töltöd be huszadik éved
s oly szép ez
vagy mégsem
hisz az ünnepi hangulat
csak félbe maradt mozdulat
mikor egy pillanatra a láb megáll
és nem fut tovább
a körülöttünk
s bennünk
lévő
mélybe
a reménytelenségbe
mit ez a kor még
kéretlen mér
a legtöbb fiatalnak
ki ha rossz helyre született
az élettel sem csinál túl jó üzletet
nekem is fáj ahogy csattan a szülinapi
tószt
és a szó
kissé bántó
pedig bennem
a szándék nemes
látod most én is könnyezem
míg ez az érzés téged az égbe emel 

Halottak napja előtt
Csak egy gyorsan illanó,
mindent itt hagyó röpke hét van hátra még,
a könyörtelenül közelgő halottak napja előtt,
de engem már eltölt egy furcsa hangulat,
mi olykor, nagy ünnep alatt
kínálkozik egyedüli társnak,
mert hű kísérője a magánynak.

Év közben az ember teszi dolgát,
rója a mindennapok lélektelen robotját.
Ilyenkor a gondolat,
mint sánta ló, úgy halad.

De ha az ember elgyötört testének, fáradt lelkének
végre ad egy kis szabadidőt,
mint a töltőre rakott
lemerült akkumulátor belsejében,
újra pezsegni kezd az élet,
mert így szólt valahol az elektromos ítélet.
Míg száguldani kezd az eddig béklyóba vert képzelet,
és bejárja azt a fényes pályát, ami számára egyáltalán lehetséges lehet.

Sajnos már 44 éve,
hogy a sors egy csöppnyi bölcsőbe téve,
egy arasznyi esélyt adott. Esélyt arra, hogy éljek.

Mennyi ősöm végezte küldetését sikerrel,
nemzett, szült, szeretett, nevelt,
hogy egyszer majd én is jó ember legyek.
Ha közülük csupán egyetlen egy,
mint férges gyümölcs hullott volna el
idő előtt, nos, én…
biztosan nem lennék.

Ezért nem engedem soha, hogy legyőzzön a csüggedés!
Túl sok generáción keresztül
őrizte meg a teremtő rendületlenül
azt a hosszú láncot, aminek a végén állok.

 ennyi számomra ismeretlen,
ma már holt embernek köszönhetem
az életet, az énemet, a sokszor bírált egyéniségemet.
Nincs elég hatalma a szómnak, a számnak,
hogy méltó hálámat
kifejezzem előttetek,
elrebegve köszönetem,
ezért magamban mondom el imám,
talán meghallgatásra talál.

Jó nagyszüleimről
csalóka képeket idéz elő
képzeletem - és ez érthető -,
hiszen nem láttam őket erőtől duzzadó fiatalnak,
szép menyasszonynak, karcsú vőlegénynek.
A teljes képből mélyen hiányzó részek.
Emlékezetemben mint jéghegy a sark körül,
oly tartósan belém kövült
holtbiztos tényként egy fájó érzés,
hogy szerettek.
A nyári szünetekben miként neveltek.

Külön említem meg a Rác tatát,
kinek gyermekkoromban kedvenc unokája voltam.

Végül, a legnagyobb, legfájóbb hiány, szegény édesapám.

Tudom, a könnyözön
sem segíthet sajnos a holton.
Csak az élő nyugtatja vele háborgó lelkiismeretét,
és próbálja - már túl későn -, kifejezni szeretetét.
Az arcunkat mosó, hulló sós cseppek árja
eddigi cselekedeteink szigorú bírája,
mert bizonyára már vétkezett az, aki él,
ha nem is mind börtöntöltelék.

Követhetünk el hibát, mi ilyenkor visszajár,
visszahozza a minduntalan, múltban kószáló képzelet.
Kivágnám magamból, mint sebész éles szikéje a rákos daganatot,
mindazt, amit valaha szülők, nagyszülők ellen tettben,
gondolatban elkövettem.
Megtenném most igen szívesen,
akár nagy áldozattal,
amit régen, nem is értem miért,
talán dacból, de annyiszor megtagadtam.
Értetek szól legforróbb imám
és értetek is gyújtok egy mécsest
- hogy legalább néhány órát égjen -,
és mindenkiért, ki hozzá járult,
hogy az ismeret oly nagyra tárult,
míg lehetőségünk kapuja kitágult.

Minden hősnek kijár
egy égő gyertyaszál,
ki népéért, hitéért, eszméért bátran kiállt,
könnyedén adva életét,
azt, ami mindennél többet ér.

Mennyi volt szép nő, szorgos, erős ember,
fekszik most csendben a hidegben.

Egyre több ismerős, volt osztálytárs, kedves, jó barát
ver a másvilágon tanyát.

Mind kevésbé elég
egy - egyre fájóbb - nap az évben,
hogy szellemeteket méltóképp felidézzem.

V. ALIGJÁRT UTAKON

Akarnok szakajtók
Ti akarnok szakajtók,
vajon mit akartok,
ha falakat vakkantott vakajtót vakartok?
Gödörbe görbült, örült fakardok,
titeket talán a hit tartott vissza,
mintha megfogyott volna a tollban a tinta.
A kapitalista lista tovább is hízna,
de a vesztes már jól paráz,
mérgében sem anyáz!
Kihűlt a hitt varázs, nincs rajta durva máz!
Ez ma egy furcsa láz, mi gyengéket aláz(-/…)atosan kérném,
ha merném, a repkényt, az eszmét!
Én sem nézném végét a láncnak.
Vad szelek ráznak,
a lázban szenvedek,
azért még elmegyek vadászni!
Mondja a vadászgyík!
Jöjjön az apád is!
Matt, remény! Lesz majd az élet szép?
Hinned itt tévedés!
Elhalló távadás,
ez egy bús támadás!
Valami baromi ellenszenves
nyekken a falon…
Ha most…
abba nem hagyom a dalom! 

Amu-Darja
Azt hadarja
az Amu-darja,
hogyha viszket medre alja,
karjaival nem vakarja,
csak habjaival felkavarja.

Már rég
már rég nem jár érte mell
még díjat sem egészen érdemel
ki tudja, új daruként mért emel
a lázas földről föl a megszokott 
kopott ruhába öltözött kokott értelem
míg rendőrré avanzsált 
avantgárd lámpaként
szűkre vált a tértelen végtelen
mért verném a jövőmet csapra
és engedném akár egy múló pillanatra
hogy egy rém ne én egye a herém
majd felettébb derék vállamra szálljon
és öntelt örömmel
a szegedi csillagba zárjon
talán, a kerekes rátalál egy másik kútra
mint egy aznapos kapatos egykaros emelő bajnok
én újra és újra fittyet hányok a megunt mélabúra
míg végül hűlt testem
nem ügyelve rendre meghatározott kellemre
ráhajítják egy másik tetemre
Rondó
Attól jó a rondója,
hogy nem romlandó
az ondója!

Új hangafű ez mákvilág
nem virág
új hangafű ez mákvilág
a téved ész kizárt
drága az áram
ez enyém sem olcsóbb
a jóból
nem jött ez jókor
hiszen épp újráz
a drótom ma pont úgy ráz
mint pénteken
kérdi a félteke mért eke
ezért mást vesztek-e
persze ha remélek
addig majd megélek
mint a drága jó
megkapott lázadó ház adó-s
nem egy de két "s"
fizess ha nincs hited
innen már szimpla "s"
csak bólints és mondj igent
széttörve végezetes négyzetes falad
mára más már nem marad
ám ez így előkelő
mert ez itt lüktető előtető
majd aláhúzom a kertet a szentet
ha szenvedsz
lesz nedves a vermed
mi eddig is termett
azt kell eltenned
máshova kedves
akkor más szenved
te csak szedjed az epret
ha jó lesz a kedved
hagyd el az almot csak magadat hajtod
bizony az bajt hoz nem veszem zokon
hiszen az egyszeregy tönkre megy
ha megszeled kenyered nyeled s így elnyered hogy egyedül leéld a holnapod felét

Ág(y)rólszakadt
Ág(y)rólszakadt menyecske rám tekintett nevetve,
a vezéresküt letette, jött a fránya legyecske,
nem illett, de megtette, száját húzva lenyelte.

Szonja szomja
mintha csak okoskodna
oly elgondolkozva mondta Szonja
ha nem lenne hajam már özvegyi kontyba fonva
úgy ahogy szoktam ahogy a kis boci szopna
vágyam oly szívesen kitárulkozna
egy merész álmatlan éjjel hiába reméltem
reggel egy sereg filigrán huligán hullik rám
mert szédülten bukik rám
mint egy tiszta alkoholista jegesmedve
egy veder bejegelt szeszre
szédülten folytatja Szonja
komolyan mondom
fél térdről szép a győzelem lelke
ha senki nem jön hozzám ma éjjel
majd saját kezembe helyezem remegő testem és sorsom
amikor égető gondom magam megoldom.

Vajon
míg fapados járaton takaros sztyuvi 
bágyadtan kéri a jegyet
én felélve vágyamat
várom hogy valaki hathatós választ ad
bármelyik elálló fülembe súgva az őszinte igét
vajon valamit segít a száz éve égető bajon ha hagyom
hogy a jó forma kis sortra áhító majom
a gyomot a vajon ma irulva-pirulva
zsemlémmel együtt pirítsa nekem
majd azt mint kacsa a nokedlit nyelem
és élvezve eszem ha távolról látom a búcsúzó eszem

Hagyomány
Újé el jött az új év
semmi nem változott
csak egy hegy rám omlott
nőtt egy új hagyomány
srácomnak adom át
akár a nagy dohányt
vagy egy szép adományt
a vértelen életben
nem lesz az véletlen
majd ő is a lutrin rövidet húzza
majd mindig megbukik újra
akár az apja
tőlem ezt kapja
nem távoli nyaralót
inkább a kanyarót
meglehet szokni
családom zokni
hisz nem tudunk lopni
egy szép napot kívánós magamnak

mint egy nincstelen gazdag
elmével megáldott madzag-
gal kötöm az ebet a lepényhez
vagyis a tehénhez
ha élvezed ne éhezz
estére te vérezd
ősszel az erényed
viszi az enyészet
de ennyi már elég lesz
hisz versemmel leégtem egészen
ezen nem segíthet vegyészet
vagy egy más vezérelv
mi engemet más útra vezérel
míg sanda nyakamba kapom a temérdek egészet

Kiegyezés
penészes ocsú közé hintett ingyenes búcsúcsók
útszélen felejtett nehezen lefejtett talányos talárom
én az igazság ideges harcosa fizetek sarcot a
fejemre vésett végtelen kéknek
a szűk rostán kihullva zsíromban pirulva
kezemben tartom a pirulát
mi tépetten űz vissza
korunk kacéran örvénylő forgatag gáthoz,
később a valóság falánál térdemre esve esdeklek
nesztek ez kellett
nekem az ügyes üveges skótnak
romlott spóráim hiába szórtam
az egy helyben totyogó folyóba
évek óta más már a nóta
hol sikk még a klasszikus
ott a juss már a múltunk
az óraműnek torka jégbe hűtve a kanyarba ülve
ne csak mint Malvin az első randin
Pista te is úgy dűlj be
monoton mormolom parancsom magamnak
néha még gyalázom nekem is lehet a többihez öntve
egy hamis emlékkönyvbe

Tagadás
nem hinném hogy őszre jönne rám
a betyár parttalan tagadás
mikor a coltod fogva rám
közel a rothadás
mint acélon növekvő korhadás
nem célom céltalan kornyadás
van bennem némi gát
mi átszakad ha itt az olvadás
ez oly hatás
mit rögtön kiheverek
ha fejem ide verem
ebbe a veszekedett bajt hozó véletlenbe
bízó egyre csak hízó disznó karámba
ha már nem viszketek
kívánd hogy így legyen
elmegyek Oránba
de ehhez még korán van
tutáliber máliber ha jól esik válni kell
mint részeges májától igazak álmától
hangos az aréna erénye
ott lenni jó tréfa
élveteg nézeted élvezem
apró kis bánatát
és önmagát felejtő megejtő tepertő
mellé a tekergő eper lő
ha jőni kell hát jőni fog a rendes gyilok
ha a vadszamár  már lóként nyihog
nyirok(-)csomó
legyet anyává teszek
újé megvan az új rém
én elfutok előle(g)
ez jutott belőlem
de nem vagyok belőve
véget ért tévedés
véredény mérgezés

Sertésdagadó
Nem tagadom
csuda jó a sertésdagadó
ragyogó falatok ha kapok
tőlük mint sertés az ólban úgy dagadok
a hentesnél sorban állok és csodára várok a vártán
bár látom hogy üres a bukszám
te mégis buksz rám így hát délben semmi lesz ebédem
haldokló reményem
súgja hogy elég lesz másnap a kopjafából
rakok majd tüzet vagy inkább szüzet űztem a fűzbe 
mily furcsa lenne
ha az ember naponta enne
biztosan megjönne kedve ehhez az élethez
végre szerencse kéne
elvégre elfogy az étel gyönyörű emléke
talán leesik mindenki álla
ki pontosan látja ahogy én falok a falon
mint hernyók az eperfa lombot
ám nem tudom mindez mitől lesz igaz
és mi ad majd vigaszt
ha hazug álmaim drága liszt rám kacsint
azokat főzve hullhat a könnyebb
nincs körte közte közben
romokban hever télen az eper 
ez lehetne kórkép de mért én jegyzem le mindezt

Proszektúra
mekk vagy a kecs vagy a macs rúgja meg
bár észt vesztett dúvadként dúlhatok
tán meg is fúlhatok
mégsem szomjazom bosszúra
bár hiába kiáltom ég felé újra meg újra
édesem tényleg komor dolog a végső túra,
hiszen igen rideg hideg hely az a fura proszektúra

Bulvárlap
száz ügyes bulvárlap
hurrázva fújja hogy új lányt kap estére
ki ezt kéri vesztére eszmélve
nagy kanok nincs ma tok
hatot egy csapásra aláztam
gatyában anyázva gyaláztam
magam vagyok a padon ülök
egyedül közösülök egy eszmével
haldokló reménnyel
hiszem ha látom a sikert
már nem tudom
mi is kell nekem
csak nézek a lukon keresztül
veszettül unom a banánt
pucolva eszem
szent tehén legel a gyepen
fejen állok ha látom
jobb az átkos az Ákos
addig lett becézve
míg elhitte megérte hagyni az életét
micsoda tévedés
még egy méhlepényt
nevelsz fel belőle
valami megnőne
ha nem lenne lelőve idő előtt főtt szét az élet
de jobb volt az nyersen te vesztes

Irén
Irén te vén
rém szép szirén
mért ülsz idén folyton bidén

Újszász
kis apám mi a vád ki kapál nem arat tiarát 
nem tom mi a rák egyen 
a bezupált hamis zsugás a druszám 
végleg kékre vált érdemérme sem jár érte 
mint minden ősöm ezen a börtön földön töltöm tollam 
meg kell hogy szokjam növekvő szomjam 
hordtam míg bele nem roskadt a hátam nem tollas 
hiába mondtad szorozzuk nyolccal 
legyen a Dunán a dumám a dunnámba dugnám ha tudnám ma
de Újszász már rég nem a miénk
kis anyám mi a nyák  ki kaszál az nem lopott Viagrát
miképp a rőzse ég ha száraz az avar 
úgy zavar ha látom a megszokott 
nyomor nyomul míg bús mogul megül a padban 
bármit hagyna a bamba barma 
meg van ma alázva 
ha trágya kerül a mezőre az zölddel 
de zöld erdőben jártam a lánggal a lánnyal 
a magunk alá gyűrt vággyal nem merünk kezdeni 
ha ránk lépnek nyekk
belőlünk ennyi lesz
esetleg litván kislány hever a hitvány díván 
ez egy nagy őrület az élet így rulett

Az csak hanta
Az csak hanta hogy hagyta hogy a gyanta gyógyírt adjon a bajra 
bár ő nem rózsaboltos ám az a rozsdafoltos
vasmacska kacska mancsa még nincs is rajta
nagy baj ha a bágyadt tag állva hagy 
vagy maradok vagy megyek 
de nem eszem veletek tovább a sovány tokát
a vágy lejár az ész meg árt 
ha nem fogod vissza a szád 
pont úgy járatod mint a MÁV a sok még be nem záratott járatot
ravasz szavad árad a szélben 
melletted éppen szépen zenélnek 
de mégsem veszed azt észre lassan vége a télnek 
ők félnek ezért naponta a lábadra lépnek 
mintha a kanmacska nagy farka lengene délben a széfben
ha újra fújna a fényes szél vagy szelek nekem mindegy lehet e hat hét
körülöttem szeméthegyek nőnek az égig a kékig 
azt hiszem én is elmúlt a szép is 
a fiú mára már vén lett megette száz év a kenyere javát 
de nem hallod mégsem nyekergő szavát 
így nem is érted az új idők dalát

VI. NEHÉZ AZ ÚTVERÉS

Gyí, kis lovam!
gyí kis lovam
hiszen a gyík is rohan 
nem csak úgy poroszkál ahogy egy porosz lány
közben a szakállas oszmán rosszlány
sasszárnyat nyírogat
az állat tokmány iroda
folyton riogat nekem írogat
koravén gavallér hol a vért amely véd
ha eljövünk utolsó vasadért megszűnt a vasedény
vele a szép endékás akármi
Azzal a könnyen levehető ajtóval?

Csupa csúszás, csúsztatás
Haver, ha ver a tél, csúszik a jég,
miképp a tavalyi fizetésemelés.
Oly jó volt, ha lecsúszott olykor pár korsó,
mert zsíros az ebéd!
Kókadó elmém, csalóka emlék!
Mi az hogy ebéd?
Manapság úgy vagyunk,
meggárgyult nyúltagyunk,
hazug szavakkal csúsztatunk!
Kész rontás a feltálalt megoldás!
Kötés és oldás, még én is csúsztatok,
míg felettem a nagyok, a gazdagok, de gazok!
És mégis… Nekem te bátran mondhatod:
„Ellopva már a hajdani esély, hogy valahogy megélj!”
Még csak nem is cseng hamisan hangom,
amíg laza válaszom adom:
„Ne mondd! Hiszen ez Afrika,
hol csak az antilop!”
A becsület kókadt talaján zsibbadtan járva,
hiába vár az árva a piszkos elcsúszásra,
pedig nélküle kék füge, étke az ég füle.
Gázoló gondolat, mostoha mozdonyunk hogy tolat!
Az élet túl drága, olvadó jégpálya, kétszínű, sárga apróban játszva,
elcsúszni kész zárka!
Mégis, konok mód biztatom magam:
„Mindennek ára van, amíg te árva vagy,
a legjobb, ha gyáva vagy amíg…
Amíg az egekig nem emeled téted!!”

Fél térdig kopott
aki fél nem kefél
fél térdemre rákopott vakdolmányt
vad lángon szembesült koholmányt
ez ám egy pocsolyás komoly vád
te ezt rám locsolnád kivénhedt boszorkány lehetnél
ha holnap megvetnél
miként lány ágyadat
estére vendéged vesztére vajon mit tehetnél
szétázott tésztára rámetélsz
elvesztett munkámat messzire vihetnéd
hogyha nem blicceltél
míg ruhádat sliccelték leventék
megették házadat váradat elvették
leszeget fejeddel reszketeg kedvedet kerested meglelted
ó zsana micsoda hozsanna ujjonghatsz lesz ma új uzsonna
De ezzel csak elkéső nyugtodat nyújtod ma!

Vágy
Ágyamból rám ragadt vágyamtól oly merész lettem
hogy nyomban levéstem legszebb legyöngyölt tervem
még jóni fogy még jóni kell
egy ujjam vagy egy újabb van benne
ne reszkess most szentem
hisz a legszebb egekbe emelhet testem
de mersz-e egy vödörrel örömet adni te tőgyes
ha nem a nagy lakni jampi kéri ezt tőled ne könnyezz
egy átok nagy rakást látok a dombon szédülve ülve
rossz nyüvek dülledt szemmel mellettük hegedülnek
Miért is bűn ez, vagy mégsem?

Királyi posta
jó volna ha a rossz azért ülne
mert bűne térképként kiterülne
bár a királyi posta rákap a rosszra
a gondot nem a káposztatorzsa hozza
míg a tehén egyén egyre csak henyél 
hiába ordítom világba
ne egyél jeget ha ezt teszik veled
míg lehet én nyelem a könnyed
ám nem megy az könnyen
miközben harcosok nyögnek a yardon
egyre azt mondom
az álnok rákod vagyok vagy leszek
ha hagyod az egészet veszni úgy fogsz elesni
hogy békésen térdelsz és nemigen kérded
ki az az álnok ki rád fog egy kardot
tudom a barmot levágják az árvák álarcát lerántják
a legtöbb kisboltot bezárják
Jó sorsunk elűzve, karvalykéz nyúlt be a zsebünkbe!

Áthallás
kék tóként mélyülő válság láttán azt mondja
a melós ronda spongyaként kiszikkadt torka

rossz lábra bőrrák ma hulló vigaszt ad
olvadt hal áradata kelt fel velünk
vesztünkre eszméltek ádáz hatalmak
mennyből az emberi dér lámpása jég

álltuk keményen áztunk merészen
reptünkben zűr pirosan izzott acél

míg mára elvetélt megélhetés fröccsent ki vért te jó ég
ennyi év múltán itt tartunk még
becsapott angyalok maholnap meghalok
ám addig a választ én meglelem
Van olyan elvetélt, ki erre tette fel életét?

Fél Jankó
izgó-mozgó csíkos dongó
fájón kongó megfejt hordón
nem fél Jankó hiszen egy cseppnyi tőr 
illetve meggylikőr
lapul meg új hegyén pár új hegy felmered
újra azt súgva juss fel csúcsra
ha ezt te nem mered
délután négyre elmegyek veled a jégre
hiába sértesz nem érted lépek a fékre
míg bánatos fecskédnek megfejem frakkját
fájhat a lábad ha harcsa esetleg rája ejtem a vádat egy párat
hallgasd csak Jankó frankón melletted ordít a lódító fordító
vigyázz magadra lányom kihűl az álmod
mi tegnap még lángolt kolbászt ettem vesztemre mi szól
de inkább szolmizálj
dó mi fá-vá érett a vessző
én eddig is mertem
így jól teli mertem a legszebb vedret tettem a szegre
holnap a lelkemnek jobbik fele majd jobbít
lesz akkor nyolc bit és győz majd a vakhit
ordít a baksis
Te engem hagyj itt!

Kantáta
Amíg a kantáta szöveget skandálta azt látta
nagy lánya estére térdére esve a kant várja
ám a rusnya Gyurka akkor is tudta a pulya kapuja csúcsra jár
ha az erőmű rúdja rácsap a lúdra
mennyekbe emel fel és megejt a magányos selejttel
de vele én elmegyek
bár mindkettőnk itt marad ha jő egy nős vadkan
lesz ám egy nagy valag haddelhadd
hisz őtőle láthatnám szebbnek a holnapot
mellesleg írjon egy honlapot
hogy megtudja hol vagyok maholnap olvadok
miközben bűnt lestek délben a fűn esztek
én pedig füllentem csak máshol füveztek
ám holnap ti tesztek pontot a ragyás olvadás pontyra

mennyekbe emel fel és megejt a magányos selejttel
de vele én elmegyek
bár mindkettőnk itt marad ha jő egy nős vadkan
lesz ám egy nagy valag haddelhadd
hisz őtőle láthatnám szebbnek a holnapot
mellesleg írjon egy honlapot
hogy megtudja hol vagyok maholnap olvadok
miközben bűnt lestek délben a fűn esztek
én pedig füllentem csak máshol füveztek
ám holnap ti tesztek pontot a ragyás olvadás pontyra

Táborszernagy
Tegnap este valami hihető válaszfélét keresve
munkát adtam megpilledt agyamnak
és elméláztam a szétfolyó énemben 
lopakodó tengeralattjáróként megjelent kérdésen
vajon milyen szere nagy egy táborszernagynak
talán az ékszere
a hamisan kacsintó kék szeme
netán aranyeres végbele
de hajnalig egy árva ártatlan választ sem találtam
az ok persze meglehet ez lehet
Drága, szép hazámnak már rég nincs tengere!

Szép lett
Úgy igaz meghalt a kurbli vas
hiába hajt ma a turbina
ami nem kék virág haldokló újvilág
eltűnt a gaz igaz ez mégsem ad vigaszt
mélyülő posványban járva a dőre is látja
úgy nő a kára akár a lepcsesek szája
mik elnyelik csekélyke pénzét
véreim korgó gyomorral húzzuk fel
nekik a házat vagy százat
hogy elférjen bennük a jussunk
mit halott reményért csaltak ki tőlünk
ígérve szebb lesz nekünk a holnapunk
szól a bumm mert valóban szép lett
nekik az éden
micsoda érdem
érme is járhatna érte
mikor a bajban ők adnak
bőszen a fejünkre szarvakat raknak
De meddig leszünk mi bajban?

Dalárda
az van a nagy sárga dalárda falára írva hogy
kint a rossz mindig jó minta volt
magamat biztatom
lányomban bízhatom
de elveszik írmagom amíg én így hagyom
szökni a kedvemet
jöhet egy rendelet elveszett lelkemet
kosárba fonják még azt sem mondják
nos hát nem kapsz több nospát
ám van itt vadregény kihaló szenvedély
talaján kihajtó szenvedés
elég csalóka hit remény
lejár a bérletem amiatt szenvedek
hogy naponta cselt vetek nektek
Nemigen hiszem, hogy örökké ez kéne tennem!

Betlehem
Hahó, hahó, mint halandó fajankó
megtörten haladok gyalog, 
a frissen vöröslő hóba
bűntelen térdeplek nyomot.
Kutatnék szüntelen szégyenlős titkokat;
elveszett kis vonat kiért is tolat,
mit, miért véd szenvedőn
sötétre horgolt szemfedő?
Igen szilárdan hiszem,
a megismerés sármos útjának elején járok,
de lököm a vigéc igét;
születés, elmúlás: folyékony körforgás!
Mikor rám szól a szokásos átok...
Vagy nem is az,
csupán a karácsonyi hangulat,
mely agyamban így mulat;
Téged is vár, kispofám,
az utolsó stáció! 
Kiemelt nemzedék tagjaként,
századszor add most idő előtt tovább
a nyakadban függő,
újulni kész betlehemet,
a parányinak látszó jászolt,
benne az ember fiát, 
hogy ezentúl utódod harsogjon vivát
a keményre érett, fanyar édes,
isteni dicsőségre!

Haj gatunk avagy Háborult béke
elnyom ott népszava
háborg ó éjszaka
nyomaszt az égzaja
lelkem a tan ú nagyúr a gyanú
békét len faj vagyunk
eltéved halk jajunk
haj hogy hallgatunk
a szegény egy én nagy ég
örül ha más út a hullahopp
és másra potty a bomb a robban ó
a hulla só bíz gyorsan nő
mint elhagyott vadrózsa bőr
ember remegj hisz hall 6-od a híreket
hogy ölik azt akit lehet
világunk összemegy
bár lesz azért őszre meggy
már meg nem véd a messze még
ha tényleg ég az ég a kék

Farsang 
Sebesen száguldó korunktól kábulttá gárgyultál agyam?
Hiába reméled közeli vesztét a télnek, 
az egykor örömtől dúskáló múlt, már csak bús emlékként élhet!
Megfagyott harang, illanó harag,
mi nem áll, az halad vagy szalad!
Száz egyéb nyakamba zuhanni folyton kész
rossz között zötyög tova egy megszállott gondolat:
Habár, igen hamar mosolygós tavaszt fakasz(-)tanak
a közelgő farsangi mulatság hajnali örömben tobzódó hangjai, 
és az árkokban itt-ott még megbúvó hó alól
a halódó színek ragyogni készen
ismét a napfénybe néznek,
hirdetve fennen mennyit is érnek, és mégis…
Az ám, rongyos gatyám!
Elszántan gyérülő hófehér hajamra, szavamra,
mi sem hozhatna olvadást,
a mely, a fene megette, feltárná nevetve,
valaha vállamat verdesve, mily sörény hullámzott helyette! 

Hitel
Enni kell, vagy nem?! Még az is meglehet,
ám a lakásból maholnap mindenképp menni kell!
Hiszen jól megkelt
a ˝szebb jövő˝-be vetett hittel felvett,
szinte ingyen kínált frankos hitel,
ami oly frankón megdagadt,
hogy nem maradt,
másra kellő zsozsónak hely
adósságtól duzzadó zsebemben.
Ó, én anyátlan, apátlan árva!
Nyugodtan hívhattok galádnak,
én most is ételt adnék a családnak!
De nem lehet, már nem lehet!
Bárhogyan reszketek,
mégsem leszek én becstelen,
amíg marad egy csepp esély,
hogy a vesztes itt valahogy megél.
Vajon elmondhatom amit biztosan tudok,
előbb-utóbb eljutok oda, hol a
kemény elkeseredés,
legyőz majd józan észt,
mit a szél hord el messzire?
Ugyan kinek is fáj majd,
ha vert seregként tétova
léptekkel tántorgok máshova?
Ne hagyd, hogy így legyen, Uram!˝

Kacat
derék tehén már nem élhet a saját helyén
elég messzire szalad oda hol a
kétheti bérleti szavam el sosem érheti
csak nagy halom avas kacatszavam maradt
a kitúrt szegény szemét hegy helyén
mi vetkezve méreget
mérgesen éled fel szégyenem
ez pont olyan jó csapda
mint megemelt hósapka
a vakond lyuk felett
pompázva magasló legyen lehet
nem ismerem én jól a trendit
hisz végül is
nyakló nélkül itt
nem így nyakaltam brendy-t