KRISTÓ TIBOR

KAUGARIT-ÍJAK

Versek

Alutus
2006

Kristó Tibor öntörvényű világot teremt – történelemmel, mitológiával, amelyben mindannyian otthon érezhetjük magunkat, még ha első látásra furcsának tűnnek a nevek, a helyszínek, a vonatkozások. A játékosság, a gondolati könnyedség, a kitalálttal párosuló természetesség és teremtőkedv azok az erények, melyek révén rokonokat, ragaszkodó híveket fedezhetünk fel a térképen sehol nem található Kaugaritijban. A történelemmel való virtuóz birokra kelés, egy egész verscikluson, köteten végigvitt mítoszteremtő kísérlet bizonyosan majd holmi konzervatív nemzeti érzéseket sért, hiedelmeket rombol, előítéleteket tesz nevetségessé. Kaugaritijt muszáj felfedezni, mert minden lényeges együtt van benne ahhoz, hogy költői hívének érezhessük magunkat, hiszen előttünk játszódik le, sajátos megközelítésben, a saját történelméből és múltjából kiüldözött ember újraértelmezett tragédiája.

szétszedeted Uram
nyelvemet is velem
hogy a szó-romokból
nem tudom mi okból
mentsvárat építtess

K A U G A R I T I J                                                  K A U G A R I T I J
                    kaugar                              Ritij
Ugarit                                                                      Ij Tij
                              Kitij                              
kaugarit                                        Kongur                                        kaugarit
                                        Igar
          Kautij                                                                      (ka)guru
                                        Au Au Au uuu
Ugar                                                                                          Ugar
                                        KAUGARITIJ                    
kaugariritij                                                                                          kaugaritíj

Mintha újra hallanók a pusztán,
a lázadt ember vad keserveit...
(Vörösmarty)

Honnan jön nyelvemre e szó: Kaugaritij? Mióta dereng bennem? Már-már vajákosan csüngök rajta. Némelykor belémnyilal, máskor nyugalommal tölt el. Folytonos ismétlésétől álomba szenderülök. Megnyugszom. Térképeken hiába keresem, mert se nem ország, se nem város. Nem falu. Talán az ősidők olyan Tartománya, mely ott lapul Tudatalattimban. A Nagy Homály Birodalma? Vagy csupán egy csökevény szó. A puszta moraja. Zsongása. A pusztáé, ahonnan valamikor kirajzott, egy ma már ismeretlen népcsoport. ők lehettek a kaugaritok. Az Éden lakói talán, melynek Ugarit nevű folyamában felhőtlen, szelíd ég alatt magát bámulta a Napisten. Innen indulhatott Kitij-nek becézett paripája hátán Igar hun vitéz (vajon miért ugrik be e név Gárdonyinak is?) Kaugar várának bevételére. Vitézünket útközben kifosztja egy kaguru (nevezhették ekként az akkori útonállókat) –, s jó ideig a gazdag törzsfőnök rabságában sínylődik. A bűnös várost többszöri próbálkozásra felgyújtja az őrült költő, – ahova befészkelte magát a gőgös Kautij várnagy, aki amúgy is átadta volna a hatalmat a megvesztegethető dózsénak. Martalócai feldúlják a várost, felkoncolják a vitézeket. Azóta is bújdosik szegény Gecző Anda kaugar-strófákban, Millike pedig egy aga háremébe kerül. Ritij kéjnő már csak idegenekkel flörtöl. Ramadosz, a bunyós roma fosztogat, míg éjszakánként fel-felvonít Kagur, a farkas. Au kutyám szűkölve menekül. Gyula bámnak, a kunnak régóta nyoma veszett. S míg a Tündérországban Ijek és Tijek feszülnek egymásnak, átveszi a hatalmat Ugar, a gátlástalan maffiózó. Hiába a fohász, az ima, a kaugarok másodszor is kiűzettek a Paradicsomból. Mert újból csak agyagból formálta meg őket a Mindenható. Már ezért sem köthetnek Véle szövetséget vérrel. Nem kedveli az efféle áldozatot. Sakáloktól dúlt halmokon már nem építhető újra a Vár. Értelmét veszti az Ige. Marad a Szó-rom: Kaugaritij. De hol vannak a kaugaritok. Olvadt-fehér, színtelen ég alatt, a kataklizma után a lerobbant rakéta roncsain a Kígyó csavarog. Újabb kísértés fenyeget? Kongur táltos elindult felkeresni a keleti Nap alatt az eltűnt nép ivadékait, mert szerinte is létezhetett az a puszta, ahonnan kijövének eleink. Az én beltelkemen visszhangzik e puszta hangja. Röppennek nyilak, feszítik lelkemet Kaugarit-íjak.

TARTALOM
Elöljáró nóta
Mocsár korszak
Egy fura tartomány
Mi volt az első szó?
Az a hely...
Miért is szerettem Ramszeszt?
Ős-idill
...és népek jönnek-mennek
Szoborrá vált ló és lovag
Kirámoltak a kufárok
Hun rabság
Éj Kaugaritijben
Hajnali vízió
Melyben a sámán hont keres
...és mondja Csontváry
Egy renegáthoz
Folyóimádók
Andalgó
Csendélet
Melyben eltűnik az öreg kun
Ramadosz
Kóbor szellem
Kezdheti elölről Álmos
Janik és jenkik
Lunda-dal
A bűnös város
Az őrült költő
A Ma Fia
Ijek és Tijek
Ritij a gésa
Eltájolt sztori
Hogy szabad lehess
Mikor nőnek a kaktuszok
Fohász egy csutakon
...és szóla az Úr Kaugaritijben
*
A mítosz meghasonlása (Cseke Gábor)

Elöljáró nóta
átírom nótámat
kaugaritijba
morával jambussal
anapesztusokkal
rövidből sebesbe
vagy lassúdan lépőbe
dudorászom
ha nem szökell verslábon
én már azt sem bánom
így is mutathatna
egy kaugaritíj sor
–UU//–UU UU// –
de szólhatnék akár
kaugar rímekben
mert számlik az ugar
................................
s mert
nyilat röppenteni
kaugarit íjból
nemakaritt
senki
?????????
2003

Mocsár korszak
“... a mocsári növényzetet szoros kapcsolat fűzi az anyasághoz, 
a nád és a szittyó törvénytelen nászából születik a mocsár ...”
Bachofen
esik esik esik
! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! 
égre nő mocsári nád
Inanna termékenyül
hull hull hull
o o o o o o o o o o o 
ázik elázik a világ
csupán Inanna nem
ázik magasabbra nő
a szittyó körötte
s nászából születnek
fattyú-fiak a horda
fiai az anyajogúak
békavilág kortyog
suttyog a zsombék
zuhog csobog zuhog
valahogy így
v v v v v v v v v v v v
az asszonyok új
férfit választanak
újabb nászukhoz mert
szülni kell fiakat
– mocsárvilág –
feneketlen mélység
ősanya kevélység
– jus talionis –
a vérbosszú
jogtalan körforgása

Egy fura tartomány
üszök pernye hamu
nicsak
egy kő kövön maradt
(szeméthegybe fullad a folyó)
a rakéta roncsán 
kígyó csavarog
verscsonkon csóka ül
s egy pici karakül
épp elszenderül
de van ott hiéna is
az a hengöri(en)
mit most hengörít
épp egy meteorit
hol vagy Sziszüphosz
hajrá Hengöri!
rémisztőn jön az éj
már ugat a sakál
fura alkotmány
ez a tartomány
ily nevet visel
Kaugaritij.
2003

Mi volt az első szó?
mert minden szónak
története van
nem egyformán
viselkednek a mondatban
van amelyik kikéri magának...
olyan is mely alárendeltetett
de melyik lehetett
az ŐSBETŰ
a Bábel előtti
vajon a fennséges A
vagy a mindenható O
netán a vulkanikus U
talán az eldobott bumerángból
kihulló E
esetleg a mennybe ívelő I
mely gyertyaként ég
most Kaugaritijben
... de jönniük kellett
másoknak is
az egybehangoló
Mássalhangzóknak
hogy megszülethessen
a Nagyságos Első Szófejedelem
de melyek lehettek az őt követők
az összefogók a megtartók
miközben apadt az óceán
s az ember kezdte belakni a Földet
míg vajúdott minden körülötte
s konyilát mammutba lőtte
a Fájdalom szülhette az első szót
ama ősit
de már ki tudja
hogyan hangozhatott
ott az Édenben
az Ádám ajkáról röppenő
amint szólította Évát
vagy Éva volt az
aki kimondta végre
kínkeservek közt
a kimondhatatlant
így tartva távol maguktól
a Kígyót.
2003

Az a hely...
ami most elsüvít
az egy meteorit
közel (itt)
távol (itt)
a HELY-től
ami akkor villant
ég vizébe csobbant
akkorát
mekkorát(?)
megítélni korát
senki nem tudhatja
lehetett ezernyi
ami most mikronnyi
nem is oly aprónyi
nem lehet felróni
nincs elég hely hozzá
            *
ott csücsül
a Bölcs ő
Fekete Lyuk szélen
porladó csillagok
elkábított bolygók
halálát vigyázón
hogy a másik végen
pályájukra újból 
Nóvákat vethessen
2004. október

Miért is szerettem Ramszeszt?
addig szerettem én Ramszeszt
amíg nem öntött még rám szeszt
s arra okított engem feszt
hogyan viseljek fejen fezt
lehettem volna fáraó
ha nem mászok akkor fára ó
mily balgaság volt tőlem
elröpült örökre ölyvem
így nem lettem kiválasztott
s nem kapok többé választ ott
ahol sorsom kitudható
így büntet a Mindenható.
2002

Ős-idill
Hajni-hajnalon
        jön a hajadon
szerelmet szedni
        Ádám fájárul
Hajni mélázón
fenn ül egy ágon
míg ősanyja Éva
        almákat árul

... és népek jönnek-mennek
megigéznek a gallok
földjén járó angyalok
lóg egy felleg finnesen
a fejemre ne essen
beh kevély vagy portugál
a szemembe port rúgál
virágzik az encián
lópor ül a francián
viaszra lelt a spanyol
minden szálat felspanol
őserdőben tallián
nyakán szorul a lián
büszkén vallja a holland
őse nem volt bősz Rolland
szerbül szólal a “jámbor”
lelkedből is kirámol
háborognak a lettek
mért’ északra születtek
messzi van innen Hongkong
nevében még (itt)hon kong
négus lettem s az úgy volt
a Volt belém áramolt.
2000

Szoborrá vált ló és lovag
(kaugar legenda)
napkeletről hoztál
ölemben még a tál
melyből a parazsat
folyton csak habzsoltad
mért nyugatra viszel
szép nevünk ott vész el
jó paripám Kitij
sajnálom akit ily
könnyen eltájolnak
hol áll a híres vár
melyben Kautij vár
hogy felszabadítsuk
mert gyötri a szeldzsuk
por szalad a pusztán
ránk tör a tatár kán
Vitéz Keresztesnek
százan nekiesnek
mi meg nem hátrálunk
ha mégis megállunk
felszegjük az állunk
se jobbra se balra
esküszünk az Úrra
se kelet se nyugat
bárhogy is sanyargat
bősz király vad szultán
lovag marad lován –
nincs már eledelünk
bronzba merevedünk
2004

Kirámoltak a kufárok
bennem voltak
bennem voltak
azok a titkos aranyak
– belém rejtette
egy (ka)guru
míg fényre árny jött
árnyra ború
magam őriztem a bankot
én az erszényes kenguru
kinek adnám
én e kincset
kinek adnám
e sok nincset
árok parton báván állok
kirámoltak a kufárok

Hun rabság
Igar római rab
rója a sorokat
Isten ostorának
tegezét puzdráját
s minden nyílvesszejét
örökre elszedték
nem beszélhet hunnul
csak római nyelven
egyhúron pendülni
(honnan hozzá az íj)
ő egyetlen rabbal –
alánnal arabbal
még góttal sem tudhat
nem lehet egy elven
a bogumilokkal
– az én Igarommal
bánjál irgalommal
nem született rabnak –
úrnak sem az igaz
szabad észjárású
sebesszél mozgású
a Nagy Puszta Fia
lóratermett Igar
kedves vitézem volt
jó apám Bendegúz
nem így kezelt téged –
üzeni Átilla
s még azt is üzeni:
ne feledd Éciusz
sum flagellum Dei
Átilla levelét
azóta is viszik
s évszázadok óta
zsebükben felejtik
a peregrinusok
korbácsolják egymást
bigott flagellánsok
rigmusokat rónak
ostorunk nyelére
s dolgavégezetlen
megtérnek Rómából.

Éj Kaugaritijben
ami lent volt fent van 
a Fent alákerült 
jövő a jelenbe 
a múlt Mába merevült
még nyersen süllög a hús a tüzön 
tanakodnak Nagy Szarvasok: 
(nem azért küldte Őt az Isten 
hogy folyton minket nyomorgasson) 
(más táltos kell már nekünk 
jámborabb nyugalmas – állati 
mert elegünk volt már abból 
hogy minden mi Fenséges – emberi)
rézbőrű ég alatt csábol a sok tam-tam 
tilalmas kertjébe mert bepillantottam 
árverezi az Úr – dobomat a Holdat 
verővel kezemben kivert sámán vagyok
meglehet én is vétettem 
de hát Belőled vétettem 
miért büntetsz engem úgy Nagyúr 
hogy holtomig maradjak mankur(t) 
kinek a bűnét cipelem 
volt-e kezdetben intelem 
számomra mikor születtem 
miért kell folyton érvelnem 
s mondanom csak mondanom 
hogy e földi élet a pokol 
a lenti tán paradicsom(?) 
miért nem egy és ugyanaz 
Számodra s nekem a Halmaz
rettenetes az éjszaka 
aludni rég már nem tudok 
mint patkányok a pince mélyét 
bélelnek puhány zsivajok
suttog az éjsurrancs 
kolduló ág karján 
Éj tombol Kaugaritijben 
sátáni maszkját nem vedli le
szendergek pokoli lényekkel: 
három lator közelít 
kintornát gyötör a negyedik 
gyermeklányt cipel az ötödik 
s mert menekülni próbál a lány 
rávetődnek mint farkasok –  
én levegő után kapkodok 
áramütés... bakelitszag 
rohanok elsáncolt réten át 
az útszélen szárnyas-tetemek 
géproncsok szendergő szelindek 
kötényében döglött halakkal 
iszonyún iszkol Marcella né
már látom hófehér csontjaimat 
kidobálva holt mezőbe 
mésszé mállnak az esőben –  
magam magomból is kiforgattam 
micsoda múltból kélt szél 
fésüli a fűszálakat 
ágy-medrében ravatalon 
a vén folyó ráncos teste 
homlokán fénylik mint érme 
ősi törzsjel – halak vére
már túl sok a halottam ahhoz 
hogy magamba temetkezzem 
megtért lélekről még nem hallottam –  
némelykor torzít az emlékezet 
tán már nem is én vagyok már 
ki e rohanó testben még megfér – 
szökésre elszánt száguldó szellem 
csak pici szikra kell s parányi elem 
hogy új testre lelten énem rejtezzen
már nincs akihez ember módra szólni 
csak iszap van kövek és állatok 
s ez épp oly keserves állapot 
mint haldoklóé ki a Semmit nézi
Kaugaritijben az Éj maszkját levedli 
sátán sisakját büszkén hordja balján 
szilaj talaj szakad bármerre jár
lent a völgyben (még) kucsmás-botosok hada 
fekete álarcot visel a vezér 
e sereglet ezennel beér 
nyelvük pereg mint motolla 
idegen szavakkal sújtanak 
felfelé ront egy fals ajatollah 
az álarcos kissé lemarad 
a Suhanc kezébe kést adnak 
“El vagyok veszve, azt hiszem”.
mert 
ami lent volt fent van 
a Fent alákerült 
jövő a jelenbe 
a múlt Mába merevült
2005. szeptember

Hajnali vízió
kerget a janicsár
déltengeri hajcsár
kezében görbe kard
én csak fúvom a dalt
a parton lóra kap –
s meginog Szent Jakab
az ég vízzé vállott
fölé  félhold szállott
az Ugarit folyón
a lelkemet mosom
a csúcson ég a vár
feldúlta a tatár
vagyok ím gályarab
rámparancsol arab
kitárul Jedika
vaspántos kapuja

Melyben a sámán hont keres
Mándoky Kongur István
orientalista emlékére
kerestem a magyar a kunt s a hunt
hogy megtaláljam végre azt a hont
ahonnan jöttek eleink s ahol
a ferdeszemű Nagy Rejtély dalol
foggal születtem ezért vagyok táltos
bár nagyokat ásít Ázsia az álmos
kérlelem könyörgöm én Kongur a sámán
hagyjon meg lajstromán őseinknek jogán
kumükok nogajok kazahok üzbégek –
égek köztük mely eggyel több ok arra
hogy hazaüzenjem: leltem rokonokra
beszéltem nyelvüket s tettem azért is mert
anyanyelvén szólni még Ajtmatov sem mert
míg forrást kerestem a folyó elapadt
nyugatot feledtem keleti Nap alatt
tüzem lassan lohad
               de hitem megmarad.
2004

...és mondja Csontváry
Baalbek romjainál, 
ahol állítólag Attila is megfordult
itt ni ... járok beltelkemen
nagyon hosszú
félelmetesen kong az éjszaka
nincsen csendje
csak feketéje
szürkén omlik a panaszfal
e seforma vákuumban
“sarlatánok hirdetett útjain
csak botorkálva járok”
míg hullatja könnyeit
Magányos Cédrusom.

Egy renegáthoz
kend Kende
mikor jön rendbe
saját voltával
ősei még
hősként tisztelték
kegyelmed
volt már
magyar király is
– írja egy arab –
Mihály
aki Vörösmarty
igencsak becsülte
méltóságodat
rénjén a jakut
most is így üdvözli
kündü Kende úr
köndemakot
mond(ott) a török
még akkor is ha
fegyver zörög(ött)
lehetne büszke
fajtájára
s nem pedig üszke
maradékinak
Kende úr
2004. szeptember végén

Folyóimádók
már nincs egy beálló hely
az Ugarit partján
egymás mellett szótlan
szoronganak nők és férfiak
maguk mögé dobálják ruháikat
inget melltartót bugyit gatyát
mindent s állanak mezítelen
feszesen egymás mellett
égre meredt tekintettel
anyaszült mezítelen
közéjük besüt a Hold
folyton merik magukra a vizet
a folyóból s fohászkodnak
mint valami hinduk
egyszerre mozdulnak jobbra
most meg balra
(mintha szél döntögetné a fákat)
s nincs egy beálló hely
ahol halat foghatnék
2003

Andalgó
mélyhűtött veranda
istenem be randa
ez a szegény Anda
az idő vaskarma
orcáit felmarta
pedig ő volt egykor
bibliai Márta
vagy tán Veronika
ki járt Veronába’
onnan jött Rómába
s érkezett a Mába
e világ végére
maradt vers végére
szegény Gecző Anda
vagyon bújdosása
kaugar-strófákban
hol a sátán ugat
s hol tam-tam dobokon
nem pedig tornyokon
csücsül az Ég Ura
1998

Csendélet
sáros utcák lótrágya szaga
falu végén az öreg aga
EMLÉKEIből kitelepített
magányból hitet épített
derűs a nagy ég
– nincs tisztesség –
zokon ne essék
nem is lesz még –
a lenyugvó Nap piros bili
egy szürke ördög kiviszi
helyén a Hold rőt karima
hálától zeng esti ima
jajdul a lét éjjelente
– hóhullajtó fényben –
1996

Melyben eltűnik az öreg kun
Gyula bátyám a kun
emléke nem fakul
ha nyeregbe termett
az alakos termet
a szép barna arcon
bú vígsággal dacolt
nem volt leányrabló
kantárszáron a ló
mögötte poroszkált
hozott egy orosz lányt
már ki tudja honnan
szerette őt Szonja
szerelmének szomja
nem akart apadni
Gyula bám már őszült
Szonja akkor is szült
egy formás leánykát
nevét vénségére
egy kuláklistára
felkanyarították
(s még ki is rajzolták
a szégyentáblára)
gyalog indult arra
merről Szonját hozta
azóta sem látták
2004

Ramadosz
ha valahol
egy
kaugarit
malaca
farkával
kunkorít
Ramadosz már
égen földön
keresi
a bicsakot
a kun-korit
egy malacra
sok evő jut
ugye derék
Ramadosz
“fényképedet
feltenném én
a falamra
ha nem lenn’ a
ráma rossz”
ó Ramadosz
Ramadosz
lábad nyomán
a fű mindig
harmatos
putrik földjén
nagy bunyós vagy
hírlik rólad
Ramadosz
továbbra is
javasoljuk
ne hagyd magad
felköttetni
te
menthetetlen
Roma-bossz
(miért van hogy
Au kutyám folyton megugat?)
2003

Kóbor szellem
sakálok lesték elestemet
Kaugaritij halmain
el kellett hagynom testemet
hogy szűnjenek végre kínjaim
lehetnék fű fa akár bokor is
de vagyok már testre nem lelő
örökre megalázott
kóbor szellem
egy volt testben megkínzatott
kiátkozott
új testre epekedő
ki nem talál magára
keresem másabb alakom
s e folytonos keresésben
ellobban lassan
fényem is
2003

Kezdheti elölről Álmos
ahol törtetők taposnak
zöldje sem marad a honnak
nyomukban kóró és avar
a csípős szél füstöt csavar
sebzett madarat hord a lég
folyót duzzaszt a hordalék
tovatűnt bár a horda rég
mögötte most is ég az ég
hírli ázsiai táltos:
lesz itt más geográfia
kezdheti elölről Álmos –
ébredj már fehérlófia
2004. december

Janik és jenkik
a JANIK
ezek a magas homlokú palik
hiszik magukról
hogy valakik –
vállukon hordják a naplementét
mezítlen felsőre öltenek mentét
zenésítik a víz folyását
a Való medrét is ők ássák
        s hiszik hogy dolgoznak a JENKIK
        ezek a szerintük nagy senkik –
        égből pottyant kalandorok
        kiket a szél erre sodort
        ezek a sehonnai lények
        lelket felfőző edények
– e földön mi vagyunk ősök
lehettek ti nagy regősök
arról külön szól a nyugta
mikor lesz itt naplenyugta
befűtünk a jani-népnek –
így szól ma a jenki ének.
1998. december

Lunda-dal
nem csókolódzik a lunda
nem száll kertre nem ül rúdra
ímhol jön épp mutatóba’
Blaha Lunda primadonna
lunda lunda szegény lunda
lehetnél te Gumi Gunda
felszerelnélek egy rúdra
s hozzád járnék ki a grundra
lennél idol ég hajlatán
imádna a vén Jonathán
kerülnének sasok vércsék –
hogy tested vérbe ne ejtsék
álmaimban te röpködnél
míg messzi tengereken járnék
etetnélek angolnával
sast lőnénk angol flintával
álmok tengerén hajózom
lundaként a vízen úszom
fejem mindegyre kapkodom
el ne fogjon farkassólyom
1998

A bűnös város
Halottak napján
valaki már
feláldozhatná magát
mert a farizeusok
a cincogó cinkosok
judáspénzért
eladják a várost
feladják a várat
s fizetünk nagy árat
félelmetes martalócok
gyilkolnak a falak alatt
áll az akasztófa
Kaugar várában
s még félelmetesebb hogy
sóbálvánnyá merevült a zöm
– nyomasztja nagy közöny
a felfuvalkodott Nap
gázakat köpköd a városra
mert nem vállalja senki
a mártíromságot
már csak a Bárány vérével
mosható le a szenny
oldható fel a bűn
melybe süllyesztette a dózsé
és szemforgató köre
a Várost
már csak
vérrel váltható meg
de ki vállalja az áldozatot
ki lesz a Bárány
Kaugaritijben
2003

Az őrült költő
az őrült költő sötétedéskor
megjelent a Vár előtt
döngette vaspántos kapuját
s így kiáltozott:
adjátok vissza a Versemet
mit e falak között írtam
mert az engem illet meg
s mert nem válaszolt senki
napkelte előtt visszavonult
megint alkonyodott s megint
érkezett az őrült költő
a Vár elé döngetni annak kapuit
adjátok vissza Versemet
mit a kolostor cellájában írtam
ordította tele torokból
Kautíj várnagy parancsára
a poroszló lehugyozta
az őrült költőt aki hajnalban
visszatért a Nagy Fa alá
erdei rejtekébe
napnyugtakor újból érkezett
az őrült költő a Vár alá
melynek falait őt gúnyoló
rajzokkal pingálták körbe
nem ordított szépen csendben
megvesztegette a poroszlót
napkeltekor belépett a kapun
pillanatok alatt robbantak
a testére szerelt bombák
s levegőbe röpült a Vár
              *
hát ez is meg volt írva
abban a Versben
2003. december 1.

A Ma Fia
jön a horda
menekül a
fehér népség
az odorba
fekete maszk
martalócon
a vezényszó
mart alól szól
(nem kun rabol
és nem is lányt
féli ő még
a nagy királyt)
ki mondja itt
hogy terror van
szól a maszkos
vigyor-orral
míg vesszük a
levegőt is
falsnak látjuk
az eget is
tó tükrére
árnyék szállott
hordozója
tovább állott
Ugar úrral
minket ural
a Ma Fia
a maffia
2003

Ijek és Tijek
a Tündértartományban
köveken ülő bölcsek
rámparancsolnak töltsek
a fénylő serlegekbe
s szálljon fohász egekbe
hogy koccinthassanak
mert oda kell hassanak:
egységes legyen a Rend
ez lészen mától a trend 
így szól a végzés: The End
hisz nem azért ők Ijek
a kaugarit Ijek
veszni hagyják a népet
az istenadta népet
másként szólal a Tijek
felkent vezére Éda:
a kaugaritíjek
népe sosem volt léha
művelték földjeiket
imádták istenüket
nem voltak idegenek
lelkükben hideg Ének
nem dúltak forró ének
ajkukon sűrűn termett
s nem feledik a helyet
ahol az ősi kelyhet
rejtik a régi vermek
honosok ők e földön
– kelyhetekbe bort töltök –
2003. december 26.

Ritij a gésa
egy igaz történet nyomán
hozzá nyit be Géza
ő Ritij a gésa
ritkulj innen Géza –
szól Ritij a gésa
mért űzöl el Ritij
lelkem tépi száz íj
vígasztalj meg gésa
szívem tied és a
tehénkém ára is
(mit tehet az ember
ha asszonya zsémbel
tinót hajt piacra
lovát is eladja
s mint egy mozgásőrült
rohan a night klubba)
Ritijkém kis pünkém
kedves nővér gésa
pillantásod géz a
felsebzett lelkemen
mosolyod sebtapasz
látja a nagyhavas
s még a tehénkém is
– így udvarol Géza
míg elunja Ritij:
fizess s mehetsz Géza
röppenj ki mint az íj
másvalakit várok

(utóirat egy emlékkönyvbe)
Istenem be ökör
        aki így meghőköl
        asszonyállat előtt
        olyan akár e lőtt
        nyíl Ámor tomporában
        ki szerelemre les 
        a bűn városában
2004. január 12.

Eltájolt sztori
Bangkokban
gyakran jár a hölgy
bankokban
tűsarkú cipellőn
nem szédül
bámulják (n)őkelmét
a pult mögül
dzsigolók lesik
az ő kegyét
mustrálják
mellét és fenekét
ni csak Bill
mi a fene
két rabló az imént
bemene
arab ló
nyerít egy bank előtt
két gengszter odabé’
mellélőtt
2004. november 30.

Hogy szabad lehess
ahol egy öltöny járja –
az uniformis
s csak egy állat élhet –
az unikornis
        mondd mindaddig
        míg benned a mérgek
        fel nem fakadnak
        s felfalnának a férgek
mert addig nem lehet nyugalmad
míg ki nem robban forradalmad
        az egyszemélyes
        a magad elleni –
s mert nem doronggal
vívják a szellemit
szét kell tépned
bensőd béklyóit
hogy szabad lehess
akár a fecske
s kiröpülhess
a végtelenbe
2002

Mikor nőnek a kaktuszok
piheg síneken a mozdony
akár egy lomha őshüllő
s míg mocsárbűzre gyűl
a szúnyoghad
álmos madarak rebbennek tova
reccsenő ágakról
mögöttük szállingóznak
Idő-pikkelyek
ezt már nem érzékeli
az állomás nagy órája
mutatója áll mozdulatlan
idétlenül piheg Kaktusz
egy rozoga padon
lekonyult állán
szemlátomást nő a borosta
rongyos sapkájába
forgalomból kiment bankók közé
sárga garasokat hullajt
hirtelen szellő
falevelek között kushad
egy riadt gyík
bámulja Kaktusz a sárga havazásban
nem elég
nem elég az irgalomból
nincs elegem a szánalomból
nem arany hull a falombból
így nem telik menetjegyre –
estefelé
rémisztő varánusz-felhők
cammognak az ég peremére
– glória fölöttünk a Hold-érme
felsikít
a pihegő vasszörny a síneken
s a bakterház ablakát
a kaktuszok kinövik
2004. szeptember

Fohász egy csutakon
(népe nevében így imádkozott
egykoron az őrült költő)
Mindenható
adj már nekünk
újabb őskort
újabb Édent
levedleni
a Nagy Szégyent
mit a sátán miatt
hordunk
mi kaugarok
felfogadjuk jóelőre
tiltott gyümölcshöz
nem nyúlunk
mi kaugarok
hadd lássuk
hogy mire jutunk
ha az Édenben
maradhatunk
mi kaugarok
mert azt tudjuk
mire vittük
amióta kiüzettünk
2002

... és szóla az Úr Kaugaritijben
kutyák ugatnak
nyilak röppennek
Kaugaritijben
s hullanak mennykövek
iszonyatos hévvel
egy felbőszült mammut
Kaugaritijben
a széllel versenyt fut
öldökölnek irtnak
a kaugarit ifjak
feszt van feszülése
a kaugarit íjnak
teszik ezt kéjesen
Kaugar nevében
hogy fürödhessenek
az ő nagy fényében
krúgat egy nagy madár
griff lehetett őse
füst csavarog égre
Kaugaritijben
miért gyilkolsz ne ölj
a mennybolt oly azúr
Kaugaritijben
így szólal most az Úr:
lakozom a vízben
állatok lelkében
pásztorrá tettelek
vért ugató éjben
szövetséget vélem
bárányok vérével
sosem köthetsz Ember
Kaugaritijben
2003

A mítosz meghasonlása
Nem mindennapi helyzet kommentárt írni egy könyvről, aminek reklámszövegét, az olvasó felé vállalt “hozsannáját” mi magunk fogalmaztuk, de hát az egymástól elütő műfajok más-más hangszerelést követelnek. Azon túl pedig, hogy a nagyközönségnek ajánlottam Kristó Tibor nemrég megjelent Kaugarit-íjak c. verseskötetét (Alutus Kiadó, Csíkszereda, 2006), olvasása, majd szerkesztése közben egész sor feloldásra váró dilemmám támadt, amelyek mentén most megkísérelek végigmenni, hogy a potenciális olvasó helyesen értelmezhesse a szerző amúgy furcsának ható mítoszteremtő szándékát.
Egy biztos: a versek jelentőségét, belső logikáját nehezen tudjuk felbecsülni, ha nem mérjük fel a “kaugarit-világ” sajátos topográfiáját, elhelyezkedésének földrajzi koordinátáit, valós elemekkel keveredő apokrif mitológiáját, illetve verselésének kiemelt szerepét. Közben mindezek egymással nem csupán szorosan összefüggnek, de furcsa keveréket is alkotnak, amely az álkomolyság és az önmaga ellentétébe forduló díszletteremtő igyekezet váltakozó kimenetelű párharcában testesül meg.
Kulcscsomónk vezérdarabja, a nem is versként tördelt költői invokáció tulajdonképpen minden lényegest előrebocsát a később egész pászmákban bemutatandó kaugarit birodalomról, ami aztán a kötet felépítése során rendre dekódolható. A játékra tehát rá kell hangolódni, a fikcióba be kell épülni, ami Kristó esetében azért szerencsés megoldás, mert mértéktartóan adagolja saját költői ötletét: a tudományosnak látszó betájolást igen gyakran felváltja egyfajta cinkos játékosság, leplezetlen kikacsintás és -beszélés a díszletek mögül, mintegy jelezve, hogy miközben mi Kaugaritij kopár, száguldozásra alkalmas sztyeppéin barangolunk, egy percre se feledjük, hogy tulajdonképpen a mi mindennapi világunkban járunk, csak az elnevezések, a látszatok és a konvenciók másak; a viszonyok és összefüggések lényegileg mind-mind a ma trendjeihez vezethetők vissza.
Könnyen meglehet, hogy ez a fajta felajánlott költői konvenció nem fekszik az olvasónak, és idegenkedve, a világteremtő gesztust elutasítva az egész kötetet félresepri. Ehhez amúgy bármely olvasónak joga van, ha annyira ragaszkodik szubjektivizmusához. Az esélyként felvillantott költői kalandban viszont azért jó részt venni, mert a jelenkori költészet megújulásának és olvasóhoz való visszatalálásának egyik lehetséges útja éppen a mítoszok teremtése és egyidejű kritikája.
Amikor Kristó Tibor például ősökről beszél, akkor nem ragad le kizárólagosan a magyar őstörténelemnél, hanem a föld globális történetében honos termékeny egybemosódásokat, egymásrahatásokat aknázza ki szabadon, minden szűkítő és torzító ideológiai doktrína mellőzésével. Számomra igen rokonszenves ez a szellemi függetlenség, amely a valódi játék és a szabadjára engedett képzelet sajátja. Hogy szabad lehess c. verse remekül illusztrálja s egyúttal ki is fejezi ennek a lényegét:
        ahol egy öltöny járja –
        az uniformis
        s csak egy állat élhet –
        az unikornis
                mondd mindaddig
                míg benned a mérgek
                fel nem fakadnak
                s felfalnának a férgek
        mert addig nem lehet nyugalmad
        míg ki nem robban forradalmad
                az egyszemélyes
                a magad elleni –
        s mert nem doronggal
        vívják a szellemit
        szét kell tépned
        bensőd béklyóit
        hogy szabad lehess
        akár a fecske
        s kiröpülhess
        a végtelenbe
         (2002)
A szervesen kötetté szerveződött versek hangvétele annyira változatos, hogy bátran állítható: szinte valamennyi megtalálja a maga saját formáját, optimális kifejezési módját. Van, amikor a komolyság, az elaprózott részletezés a célravezető, máskor szinte bökversekhez illő tömör és csattanós megközelítésmód a kifejezőbb. E két véglet között Kristó tud keményen és darabosan fogalmazni, olykor a versformát is kész megbontani a direkt fogalmazásért, máskor annyira hajlékony és könnyed, mintha a rím és ritmus túlhajtásában látná örömét. Ezért aztán minden kétarcú, kétpólusú nála: a komorság kellő pillanatban mosolyban oldódik föl, a mítosz könnyedén elviseli a saját kritikáját. E látszólag meghasonlott állapot azonban – ha tudatos, ha nem – a kötet egészének és Kristó költői kísérletének nagy erénye.
Azt nem állítanám, hogy a Kaugarit-íjak hagyományos értelemben vett “nagy” verseket tartalmaz, amelyek majd hamarosan szavalóversenyek kedvenc darabjaivá válnának. Kristó nem a váteszi vétetésű költői attitűd utódlását szorgalmazza eddigi költészetével, annál inkább a helyzet- és problémateremtésben jeleskedik, költői táboroktól és divatoktól függetlenül. Olyan költészet az övé, amely mindenek előtt a végső megmérettetésnél esik majd a latba, addig erősödésre, megújulásra és nyilvánosságra van szüksége.
CSEKE GÁBOR

Kristó Tibor ny. újságíró, szerkesztő, költő (született Csíkszentimrén, 1949. április 11-én.) A bukaresti Újságíróképző Főiskola végzettje (1986). Érettségi után helyettes tanárként dolgozik Gyimesfelsőlokon, Csíkmindszenten, Kászonaltízen, ahol néprajzi múzeumot és képtárat alapít. Hosszabb ideig a Csíki Székely Múzeum munkatársa, 1980-tól 2008-ig a Hargita Népe vezető szerkesztője.
Munkái: Felhagyott ösvények (versek, 1993), Csíki néprajzi gyűjtések (1995), Muzsikus Manó (gyermekversek, 1995), Kései leltár (versek, 1995), Falufaggató (riportok, tárcák, 1996), Égő Éden (versek, 1998), Kuláksors (1999), Griffek és varjak (versek, 2003), Fúvósébresztő – Édes Erdély, itt vagyunk (2006), Kaugarit íjak (versek, 2006), Kismesterségek alkonya. A riporter megtér (2008), Napnyugatra tartok (versek, 2009)