SZENTI TIBOR

BETYÁRTÖRTÉNETEK

Mondák és dalok

(Betyárvilág a Dél-Alföldön
III. rész)

Lektorálta és szerkesztette:
Katona Imre

A borítólapot rajzolta és tervezte:
Zoltai Attila

A fotódokumentációt gyűjtötte,
a képszerkesztést végezte:
Szenti Tibor

© Szenti Tibor

MÁYER NYOMDA & KÖNYVKIADÓ
BUDAPEST
1999

Ajánlás:
               KATONA IMRE folkloristának

TARTALOM

Katona Imre: 
“Szenti Tibor: Betyártörténetek”
Szenti Tibor: Bevezető gondolatok a  
betyárvilágról és a betyárfolklórról
Általános betyártörténetek
A történetmondók
Védekezés a betyárok ellen
Lovak elpusztítási módja
A betyárrejtek
A három akasztott
Borotvás Dániel halála
A futóbetyár ne igyon!
A lelkiismeret
Díszkíséret
Lólopások
Dáré Zsófi
Póka kapitány a rablók között
A gazda túljárt a komisszáros eszén
Rózsa Sándor
A szabadcsapat föloszlatása
Sándor vonatot rabol
A zsandárok megtévesztése
A Fehér zsandár
Rózsa Sándor megvámolja az ökrök árát
Mózes zsandár megleckéztetése
Rózsa Sándor a Fekete Sasban
Rózsa Sándort megszorongatják egy szélmalomban
Rózsa Sándor visszafordítja a pandúrokat
Rózsa Sándor megugrik a szegvári megyebörtönből
Sándor szóval fenyít
A kisszűr
A kamat megvan, de a tőke még hiányzik
Beretvás komisszár lelövése
Az ügyes kisgulyás
Rózsa Sándor ajándéka
Rózsa Sándor figyelmeztet
Sándor nádat kúpol
Elfogási kísérlet
Sándor védelembe vesz
Szabó Miska és Szabó Palkó
A lopott jószág
Vért vérért!
A megtorlás
Kár a szóért
Ijesztgetés a Fehér zsandárral
Zaka Mihály nem hagyja magát
Az éjszakai vacsora
A betyárvacsora
Menedék a szoknya alatt
A betyárság kezdete
Agyonütik a Tárkány Szűcsék kutyáját
Harc a lóért
Az elvert perzekútorok
Az “útravaló”
Önakasztásra kényszerítés
Szabóék vendégei és a hálóhelyük
A vásározók kirablása
Papp Samu éneke
Elek Jakab és a Szabó-testvérek
Szépe Jóskát agyonlövik
Kenézné vallatása
Menekülés
Dal a Szabókról
A betyárló próbatétele
A vásárhelyi alagút
A béres megrablása
Az iparos-karaván kirablása
A szomorú vendéglátás
Közös ebéd a cselédekkel
Erős volt a paprika
Török Bálint leckét kap
Betyársors
A Szabó-gyerekek halála
Farkas Jancsi
Adatok Farkas Jancsiról
Farkas Jancsi kinézete
A betyártalizmán
Farkas Jancsi huncutsága
Gubás vállalása
Farkas Jancsi ítélete
Farkas Jancsi fölpofozása
Az orosházi káplár meggyilkolása
A sámsoni disznólopás
A gádorosi disznórablás
Bankrablás
Móringlopás
Farkas Jancsi fohászkodik
Önbíráskodás és disznóhízlalás
Farkas Jancsi kizavarta az örökösöket
A megkerült lovak
...Embert barátjáról...
Kis, és névtelen betyárok
A becsapott futóbetyárok
Sándor cigány csúfos vége
Babály Gyurka halála
A kapzsiság próbája
A rab betyárok
Bujdosók
Véres leszámolás
Jacsó lóajándéka Vécsey plébánosnak
Falásások
Zsarkóné megveri a betyárokat
Az öreg Maczelka leckéztet
A földbérlő és a magyar bika
Bogár Imre akasztása
Patkó Bandi dala
A nemes betyár
Menekülés a csárdából
Rücskös Aracsi föladja társait
Éjszakai disznólopás
Lázáréktól lovat lopnak
Tatár szomszéd eltűnése
Borra várva
A késve érkezett kegyelem
Mementó
Képmagyarázat
Irodalom
Adatközlők
Tájszavak magyarázata

Szenti Tibor: Betyártörténetek
A több könyves vásárhelyi szerző száznál is több monda és dal tükrében mutatja be a betyárvilág emlékét; gazdag és hiteles anyagot vonultat föl. Külön szerencse, hogy a prózai mondahagyomány a gazdagabb, éppen e műfajból van ugyanis kevesebb.
Végleg leszámol a reformkortól szinte napjainkig tartó népköltészeti, ponyvai és irodalmi betyárromantikával: az eszményített betyárhősöket levéltári és szóbeli források alapján a maguk valóságában mutatja be.
A szakirodalom ismeretében elfogadja ugyan a népi úrellenesség és a szabadságvágy betyárdalokban és betyármondákban való jelentkezését, de arra is rámutat, hogy a kétségtelen betyárheroizmus ellenére, mindez elszakadt a valóságtól. Tér, idő és személyek, népi “maffia” eleve bukásra volt ítélve, mert üközött a polgári Magyarország, benne a polgárosodó parasztság érdekeivel; Ráday szegedi vésztörvényszékével párhuzamosan, a nép is fokozatosan fordult szembe a betyárokkal.
Az általános tendencián belül is külön hely illeti meg a vásárhelyi Puszta betyárjait: itt volt talán az egész magyar betyárvilág legnagyobb bölcsője, mely olyan alakokat “nevelt”, mint pl. a Szabó-testvérek, és egész rokonságuk. Míg a Rózsa Sándorról szóló betyárköltészet csupa elvonatkoztatás, vele szemben a vásárhelyi Szabók hús-vér emberek, és az egész helyi betyárfolklóron belül külön népköltészeti hagyományuk van, amely azonban országosan már csak kevéssé tudott elterjedni.
Szenti Tibor azt a 24. órát ragadta meg, amelyet legjobban talán a – Deres már a határ, búsul a vén betyár... kezdetű, bánatos hangulatú hallgatónóta jellemez. Eddig sem sajnáltuk, ha búcsút mondhattunk a fegyvereknek, ne sajnáljuk hát a betyárvilág elmúlását se! De hol volt, hol nem volt... kezdettel azért mesélhetünk róla, hiszen más népek is hasonlóképpen vannak vele.
Budapest, 1999 augusztusa
Katona Imre         

Bevezető gondolatok a betyárvilágról és a betyárfolklórról
A vásárhelyi gazda-adatközlőink igen fogékonyak voltak a betyártörténetek iránt. Szinte minden lehetőséget megragadtak arra, hogy betyárkodásról szóló adomákat meghallgassanak és elolvassanak. Közülük is kiemelkedett Kérdő Szűcs Ernő, aki az itt közölt betyártörténetek legjavát mondta el. Ezeket többnyire a nagyapjától, illetve a környékbeli parasztemberektől hallotta, tehát másod-, vagy harmadszájból származtak.
A tőle gyűjtött versek java részét énekelni is tudta. A dallamok zömében ismert nóták, dalok, magyar nóták dallamát használta föl. Ugyanazon verset más-más időpontban akár eltérő dallammal is elénekelte. A Papp Samu énekében, a Szabó-testvérekről szóló félnépi, balladás dalon belül az egyes részeknek pedig vagy három, egymástól eltérő dallama is volt – az utolsó két versszak ismert, ha nem is elterjedt dalkincsünk –, ezeknek a betyárverseknek általában nem volt önálló dallama. Azt is föltételezzük, hogy közülük néhányat maga Kérdő Szűcs Ernő írt – vagy ahogy a gazdák maguk fogalmazták: rímbe faragott –, hiszen kiadatlan “könyvet” is szerzett életéről, amelybe nem egy versét bejegyezte. Ebben a kéziratban az előző nemzedékeiktől is találhatók általuk fogalmazott, saját versek.
Az itt közölt dalokat, verseket külön fejezetbe nem emeltük ki, hiszen ezeket a mesélőjük is egyazon történet részének érezte. A vers és a próza között azért nem tettek különbséget, mert számukra csak maga a történet átadása volt a fontos. Így található egy-egy elbeszélésben váltakozva prózai szöveg és vers. Más kérdés, hogy adatközlőink jobban vonzódtak a rímekhez mint a prózához, és ahol csak lehetett, versben “meséltek”.
Az itt közreadott történetek jelentős része “igaz, megtörtént eseményeket” beszélt el. A folklór szempontjából külön helyet foglalnak el. A legtöbb szájhagyomány útján terjedt. Kisebb részük alig változott. Ezek a család valamelyik ősével történtek meg, és a leszármazók a család osztódása után is változatlanul vitték magukkal. Ennek oka a patriarkális tisztelet volt. Amit a nagy tekintélyű ős elmondott, azt igyekeztek pontosan megőrizni. Tiszteletlenségnek tartották szavait kiforgatni, abból valamit is elhagyni, vagy ahhoz hozzátenni. Jól példázza ezt A három akasztott adomája, melyet két távoli rokon szinte szóról szóra azonos módon beszélt el. A lelkiismeret-ben emlegetett Palásty nevű algyői uradalmi kormányzó (máshol intéző) tragikus sorsa is megtörtént esemény volt, de ebben már érzékelhető a történelmi pontatlanság, hiszen közvetlenül nem családtaggal történtek meg ezek az események.
A betyártörténetek nagyobb része megindult a folklorizálódás útján, de népmesévé, letisztult legendává már nem válhattak, hiszen a megőrzőket, illetve adatközlőket csupán néhány nemzedék választotta el a történetek hőseitől. Közben a hagyományos társadalom elmúlt, nem voltak kukoricafosztókák, olvasóköri esték, ahol a régi betyárság szóba jöhetett volna. Az a réteg, amelyik még emlékezett, súlyos társadalmi bajokkal, rétegük szétzüllesztésével, megélhetési gondokkal, életformaváltással küzdött, így a betyárvilág iránti érdeklődés megszűnt. Ugyanakkor megindult a levéltári kutatás, amely a megmaradt büntetőperek, egykori újságcikkek alapján igen hitelesen tárta föl a betyárvilágot, elűzve belőle a közben ráragadt romantikát.
Ezen betyártörténetek jelentős részén ugyanakkor jól érzékelhető az egykori szépírók, költők és újságírók által közölt, kiszínezett, eltúlzott romantikus írások hatása, amelyet már Petőfi Sándor ébresztett, majd igen szerencsétlenül járult hozzá Jókai Mór: A lélekidomár, ill. Móricz Zsigmond a Rózsa Sándor c. regényével, amelyben a rablóból népi, sőt nemzeti hőst faragott. (Igaz, hogy az utóbbi írónk a harmadik, befejező részt nem írta meg, nem tudhatjuk tehát, milyen erkölcsi ítélettel fejezte volna be legendaregényét.)
Küllős Imolát idézzük: “Móricz regényének első része nem is szól másról, mint hogy Rózsa Sándor a szegények szószólója és pártfogója. Áldják is érte mindenütt a nevét.” Dobos Ilona fogalmazta: “A nemzeti elnyomás ellen küzdő betyárt nálunk Rózsa Sándor személyesíti meg, aki részt vett az 1848-as szabadságharcban.” Szabó Endre írta: “Amire Móricz törekedett, az volt, hogy egy hatalmas freskóvá fogja össze azt a kort vagy korszakot, amelyben még a betyár is felmagasztosul.”
A két világháború között ünnepelt, a kommunizmus közel fél évszázada alatt teljesen elhallgattatott vásárhelyi írót, Bibó Lajost idézzük Móricz Zsigmonddal kapcsolatban, aki mikor átvette “[...]a Kelet Népe szerkesztését, s kért, hogy írjak a folyóiratocskába. Majd azzal a tervvel állt elő, hogy ő Rózsa Sándorról regényt akar írni, és ismervén az én néhány elbeszélésemet, betyártörténetemet, arra próbált rábeszélni, hogy rendelkezésemre bocsátja [a] Rózsa Sándor életére vonatkozó tárgyi adatokat, de írjam én meg a regényt.
Én a kérést azzal hárítottam el, egész őszintén beszéltem, hogy én Rózsa Sándort nem tartottam sohasem előkelő betyárnak, és én nem rokonszenvezek vele, így nem is hiszem, hogy sikerült regényt tudnék róla írni. Ne felejtsük el ugyanis, hogy a betyárvilágban is igen széles skálájú ranglista volt. Például alulról fölfelé volt a haramia, az útonálló, a zsivány, a lókötő, a szegénylegény, a betyár; és az arisztokrácia: a futóbetyárok. Szándékosan hagytam ki a kapcabetyár szót, mert én Rózsa Sándort kapcabetyárnak tartottam, a róla való ismereteim alapján.”
A betyárok rangsorolása igen változatos, a legtöbb szerzőnél más, ezért ezzel itt nem is vitatkozunk. Megjegyezzük viszont, hogy Rózsa Sándorral és szabadcsapatával még Kossuth sem bírt. Ismert tény, hogy Kossuth első alföldi toborzó útján, 1848. okt. 3-án Hódmezővásárhelyen fogalmazta meg a “bűnbocsánati hirdetményét”, amelyben Rózsa Sándornak és betyártársainak kegyelmet adományozott, ha a szabadságharcban népünk oldalán harcolnak. Csakhogy Rózsáék egy-két látványos győzelmük után fosztogatni kezdtek. Azt a népet támadták, amelyből maguk is vétettek, akit védelmezniük kellett volna. A bűnöző banda még 1848 karácsonya előtt magától föloszlott, mert alkalmatlan volt minden katonai és társadalmi fegyelmet kívánó, tisztességes cselekedetre.
Fodorka Elek szamosújvári királyi országos fegyintézeti tanítónak Rózsa Sándor személyét illető összeállításából röviden így mutathatjuk be a rablóvezért:
1813 körül, Szegeden, törvényes házasságból született. Analfabéta volt. 1841-ben kezdte a betyárkodást Varga János kirablásával. 1869-ig ténykedett. 60 kitudódott bűnesete ismert, ebből egy rablógyilkosság. A szegényt nem szánalomból kímélte, hanem azért, mert onnan nem volt mit rabolni. A pusztapéter-félegyházi vasúti vonalon az utasokat fosztotta ki. Amikor az ókanizsai síneket fölszedte, a vonaton utazó század vadászkatona javát lelőtte, Sándor térdét egy golyó roncsolta. Rablógyilkossága miatt kötélre ítélték, de ezt 20 évig tartó börtönre változtatták, csakhogy a Csillag börtönből megszökött. 1869. jan. 12-én másodszor is kézre került. Szamosújvárra 1873. máj. 5-én került, az 1267. törzskönyvi számon. Hatvan éves, nőtlen, anyja Szegeden élt. Szamosújváron halálra ítélték, de ezt “Ő Felsége” életfogytiglanra változtatta. A börtönben szabó mester. A börtönudvaron a galambokat eteti. Morózus, a fegyenctársaival nem barátkozik. 1878. nov. 22-én tüdővészben meghalt. Fejét dr. Lenhossék tanulmányozta. Egyetlen, 8 forintért elkelt suba maradt utána.
Dobos Ilona és Kriza Ildikó írta róla: “[...]Alig 23 évesen egy nem bizonyított váddal került a szegedi börtönbe. Szökése után futóbetyárrá lett és a véres, hírhedt betyárkalandok sokasága kapcsolódott nevéhez.” A szerzőpáros szerint 1848-ban a délvidéki harcokban fegyelmezetlenségük miatt, a szabadcsapatát föloszlatták. “Már életében legendás mondai alakká nőtt. Egy pandúrszázados kém jelentése is idealizált hőssé avatja. Irodalmi és ponyvafeldolgozások már életében valótlan események egész sorát neki tulajdonítják[...]”
Szent-Györgyi Katalin azt írta a betyárokról szóló irodalom befolyásoló szerepéről, hogy bennük “[...]a hazaiakkal együtt nemzetközi, más európai országokból átkerült, a romantikához tapadt eszmék ismerhetők fel.”
A XIX. sz. utolsó évtizedeiben elindult a betyártörténetek gyűjtése, nem egyszer kitalálása, amelyeket kinyomtattak, és mint ponyvairodalmat széles körben terjesztették. Mivel ezek filléres árucikkek voltak, gyakran a szegényparasztsághoz, városi, tanyai iparos réteghez is eljutottak. Az elolvasott történeteket néhány nemzedék múlva saját kultúrkincsükbe beolvasztották, és az unokák már gyakran úgy adták elő, mintha azok valamelyik ősükkel megtörtént, igaz események lennének. A kettősség tehát: a szöveg megmerevedése és torzulása egyaránt jellemző ezekre a betyártörténetekre.
“Figyelmesen olvasva egy-egy »igaz-történet« szövegét, az ember szinte hallja a beszélőt[...]
Az idézett példák között helyet kapott egy-egy ponyvakötetben megjelent vers is. Ezzel egyrészt érzékeltetni akartam, hogy a verselőknek menyire sikerült eltalálni a népköltészet hangját, ízlését, tehát mindazt, aminek nyilvánvalóan a ponyva a forrása a szájhagyományban. Másrészt megfordítva: sok esetben a népinek nevezhető betyárdal vagy ballada legkorábbi változata ponyván látott napvilágot, s ezáltal vált országosan ismertté. A ponyva tehát, mint kultúraközvetítő csatorna adott is a folklórnak, és merített is belőle” – írta Küllős Imola.
Hódmezővásárhely az 1450-es évek közepétől oppidum. A mezővárosi rangot akkor kapta, amikor Hunyadi János birtoka volt. Ettől kezdve a kor által eltűrhető szintig, más-más nevek alatt ugyan, de településünkön volt olyan birtokos réteg, amely gazdaként élt. Így alakult ki a XVIII. sz. végére az erős gazdatudat, amely meghatározta a mezővárosi lakosság egyik jellegzetességét. Fő jellemzője a birtok védelme, gyarapítása volt, amelyet kivételes földszeretet jellemzett. A két világháború között még több családban élt a pogány kori Földanya tisztelete is, amely teljesen elfogadott volt a módosabb parasztokra jellemző, egyházi tisztséget viselő, református presbiterek között is. Ebből a magatartásból következett, hogy itt a magántulajdon nagyobb szentségként élt, mint más tájak népességénél. Aki a tulajdont megsértette, csorbította, eltulajdonította, az élet elleni bűncselekménnyel azonos tettet követett el; nem véletlen, hogy a XVIII. században a lólopást akasztással torolták meg. Szent-Györgyi Katalin írta, hogy az USA-ban: “[...]a legnagyobb törvényszegés a ló- és marhalopás volt.”
Ez a magatartásforma jelzi, hogy a betyárokat a tanyás gazdálkodást (ill. az outlawokat a farmgazdálkodást) folytató lakosság körében nagyon nem szerették! Féltek tőlük, kényszeredetten közösködtek velük, legföljebb az életük mentése érdekében nem adták föl őket, de amint erre módjuk nyílt, följelentették vagy megtorolták a rajtuk esett sérelmet, illetve birtokukban tett kárt.
Vizsgáljuk meg részletesen ezt a fontos témát: hogyan vélekedtek a betyárokról az írók, a kutatók és a nép fiai? A feudalizmus, de az utána következő félfeudalizmus is, egészen a kiegyezésig még az egyszer megtévedt emberrel szemben is csak a megtorlást ismerte, de a megbocsátást nem. Aki vétkezett, azt kitaszították a társadalomból, és az lecsúszott. Munkát nem kapott, gyakran a településről is kikergették. Önfenntartásához előbb-utóbb lopásra vagy rablásra kényszerült.
Példa erre Eötvös József máig élvezetes regénye, A falu jegyzője. 1845-től kezdi közölni, mikor a feudalizmus az utolsó éveit éli. Bár a történet kitalált helyeken, fiktív személyekkel játszódik, mégis tipikus atmoszférát teremt az embertelen társadalom bemutatására. Hová is tehetné a cselekményt színterét, mint Porvárra vagy Tiszarétre, vagyis a máig mostohán kezelt és lenézett Alföldre, amelyet egyes történészek korunkban is pejoratív módon Barbarikumnak neveznek, hiszen tőle térben és időben nemcsak az előkelő római Pannónia van távol, de az a Dunántúl is, amely máig közelebb esik Bécshez és Nyugathoz, mint a szarmaták, hunok és avarok pogány földje, ahol leginkább kialakult a betyárkodás. Itt válik Viola, a regény egyik gazda főszereplője is zsivánnyá, akit a kor paraszti származása miatt rabszolgaként kezel, és ha ellene fordul, azonnal kíméletlenül büntet. (Elgondolkodtató, hogy esetleg irodalmi előképe-e ő a Molnár Ferenc-i Nemecsek Ernőnek vagy a Móricz Zsigmond-i Nyilas Misinek?)
A korrajzhoz a regényszereplők neve is hozzájárul: Cifra, Csavargós, Macskaházy, Nyúzó, Sáskay, Kenyházy nem éppen bizalmat ébresztők. Eötvös a kor Tiborcát pedig így jellemzi: “Viola nemrégiben még jómódú gazda volt, de most, hogy nem nézhet gazdasága után, egészen elszegényedett. Marháit és gazdasági eszközeit rég elszedték, telke parlagon hever, ami egyéb megmaradt vagyonából, azt ma vitték el a végrehajtók, úgyhogy az asszony egészen elhagyatva, segítség nélkül kínlódik súlyos betegségében gyermekei között.”
Az igazságtalan társadalommal összeütközött, és bujdosásra kényszerült, majd zsivánnyá vált Viola egyik párbeszédében így panaszkodott: “[...]Kevésbé fognak-e büntetni, ha azt mondom, hogy nem saját akaratomból lettem zsivánnyá, hanem kénytelenségből? Hogy soha nem bántottam senkit, csak amikor védekeztem?
[...]Mit ér, ha elmondom mindazt az ocsmányságot, amelyet rajtam elkövettek?! El kellett volna tűrnöm a pálcáztatást? Meg kellett volna csókolnom a hóhérok kezét, vagy éppen ott kellett volna hagynom a feleségemet vajúdása közben, amikor a nagyságos asszony Porvárra akart kocsizni velem?! Haszontalan paraszt létemre hogy mertem szeretni a feleségemet, hogy merészeltem ellenállni, amikor a szolgabíró azt parancsolta, hogy húzzanak le?! Ugye, teins urak?! Én bolond, nem gondoltam, hogy a szegény ember kutya, akit az verhet és üldözhet, akinek tetszik! Itt vagyok teins urak, akasszanak fel!
– Meg is lesz! – mondta haragosan Zátonyi. – Vakmerő ellenszegülésedet, úgy látszik, még most sem bántad meg! Két halált érdemelnél érte!”
*
Kik tartoztak tehát a betyárok közé?
1. 	A munkakerülő, henye életet élő semmirevalók, akik minden társadalomban megtalálhatók és mások zsírján élősködnek. Ezt a szubkultúrát a nép sohasem szerette.
2. 	Szegénylegények, akiket a társadalom kizsákmányolt, elnyomott. Hiába dolgoztak, annyit sem kaptak, hogy magukról, családjukról szűkösen gondoskodni tudjanak, ezért életmódjukat gyakran föladták, és valamelyik rablóbandához csatlakoztak. Ettől kezdve senki sem segítette őket.
3. 	A megbotlottak, a társadalom valamilyen törvényét megsértők, akiket ezért kirekesztettek, és elfordultak tőlük. A nép is nagyon kegyetlen tud lenni! Bizonyságul említjük a boszorkánypereket, amelyek legtöbb áldozata a primitív irigységből következett. Ehhez társult a tájékozatlanság, a falusi elmaradottság. (A pörök nem egy tanúja és vádlottja még a XIX. sz. végén is csak keze vonásával tudta a nevét “aláírni”.)
4. 	A hosszú császári katonáskodásból megugrottak. Nagy Czirok László írta, hogy ezeket kezdetben a nép segítette; különösen az 1848–49-es szabadságharcban részt vett és üldözött embereket, az önkényuralom alatt bujdosókat is, de amikor betyárokká váltak, 1860-tól a nép véleménye is megváltozott róluk.
5. 	A pásztorréteg egyes tagjai, akik megszokták a szabad életet, és képtelenek voltak a társadalmi alkalmazkodásra.
Ezek után válaszolnunk kellene arra a nehéz kérdésre, hogy kit tekinthetünk betyárnak? Erre azért nehéz a felelet, mert a kutatók koronként, társadalmi rétegenként, és személyenként egyes ideológiáktól befolyásolva (fertőzve) más-más szemlélettel fogalmaznak. Éppen ezért alábbi soraink is csak kísérletnek számítanak.
Számunkra betyárnak számítanak azok, akik akár önhibájukból, akár mások, vagy az egész rendszer szorongatása következtében a társadalomból kiszorulnak, magatartásukkal ellene fordulnak; az alapvető együttélési normákat mellőzik, és dologtalan életmódjukkal, majd kártételükkel embertársaik életét nehezítik vagy elveszik. Az már mellékes, hogy mindezt lovon, kocsin vagy gyalog járva végzik-e; egyedül, avagy bandában tevékenykednek. Szegényt vagy gazdagot fosztanak-e ki, illetve bántalmaznak.
A betyár meghatározására jó példát találtunk Szent-Györgyi Katalin tanulmányában. A betyárságot megelőző élet vizsgálata során kimutatta, hogy “A magyar anyagban főleg olyan mozzanatokra akadunk, melyek magyarázatként a leendő betyárt ért sérelmeket és igazságtalanságot hangsúlyozzák. Néha a katonaság elől szöknek és bujdosnak, néha az osztrákok iránti gyűlölet készteti őket a »szabad« életre. Máskor gazdájuk rossz bánásmódja miatt lesznek betyárokká. Vagy azért, mert gazdag lányba lesznek szerelmesek, és így kerülnek társadalmilag lehetetlen helyzetbe.”
“Egy-egy alak számbavételénél alapvető kritérium számunkra az, hogy a hagyományban idealizálódott és ugyanakkor a valóban létező társadalmi rendben törvényen kívül álló legyen” Az angol nyelvben latin kifejezést használnak a megítélésükre: “civiliter mortuus”, akik “jogi szempontból már nem élnek”. Végül összehasonlítást tesz a magyar és az amerikai betyár között: “Mind a két kifejezés, a »betyár« és az »outlaw«, jelölheti azt a személyt, aki tudatosan él a törvényen kívül vagy a fennálló törvényekkel ellenkező tevékenységből.”
Négy Csongrád megyei levéltár és a Szegeden őrzött Csanád vármegyei levéltár egyes részeit, vagyis több ezer büntetőpert, jelentést vizsgáltunk át, amelyek tele voltak betyárbűnökkel. Egy sem igazolta azt, hogy itt a betyárokat szerették, támogatták volna. A nép megbélyegzésül még ragadványnévvel is ellátta őket. (Ezek nem a közismert aratóbetyárokra vonatkoztak.) Dr. Böszörményi Ede hódmezővásárhelyi református lelkipásztor az egyházi anyakönyvekből vett, és tanulmányunk számára átadott adatokat talált: “Betyár Horváth Mihály 2 napos Mihály fia 1808. jan. 25-én elhunyt.” Vagy: “Betyár Nagy Mihály 32 éves koldus 1825. dec. 31-én meghalt.” (Mindkét adat a halotti anyakönyvekből való.)
Szenti Józsefné Szenti Terézia adatközlőnk levélben írta: “Azt hallottam a betyárokról, mikor Sándort felakasztották, kiabálták:
»Sándor, Sándor juhot lopott,
Az akasztófára jutott!«
És amikor csüngött az akasztófán, az arra járó emberek kocsival, ostorral megcsapkodták.”
Ilyen “szeretet” fűzte a vásárhelyi gazdatársadalmat a betyárokhoz. Tévedés lenne azt hinni, hogy a jelenség csak városunkban élt. Szerte az Alföldön megtalálható, ahol gazdák éltek, és volt féltenivalójuk. Még az egyszerű, nagyon szegény, és szomorú sorsú Veszelkáné Gémes Eszter is így írt a “népi hős” Rózsa Sándorról 1968-ban Balástyán:
“Ki nevezte ki Rúzsát hősnek? A nép nem! Annak elég volt 40 év rettegés. Ha a kutya elugatta magát: Jaj, a betyárok! Ha egy kis pénzt árultak, menekülni kellett vele éjjelre, de elmentek azok nappal is érte. A vásárosok már csak egy bandában mertek menni, de még úgy is kifosztották őket.
[...]még 67-ben is fel lett nekik a munkaalkalom ajánlva, de nekik csak a gonosz cselekedetek kellettek[...] Éltek lopottból, tobzódtak, nagy, erős ökleiket gyilkosságra használták, az ügyetlenebb, a gyengébb leteperésére. Az ilyen embert semmiképp sem nevezhetjük hősnek, csak rablógyilkosnak[...]”
Megjegyzi még, hogy a betyárok “Kossuth kurvának” hívták a velük nem rokonszenvező nőket. A Dél-Alföldön olyan nagy volt a Kossuth-kultusz, hogy a legtöbb településen Kossuthot “Kossuth apánknak” nevezték. Vagyis vidékünkön ő az atyával, a gazdacsalád legtiszteletreméltóbb tagjával, a családfőjével azonosult. Hasonló tisztelet járt ki az édesanyának is. Ölni tudtak azért, ha e két családtagot, azaz a szülőket az egyik legalpáribb kurva kifejezéssel illették. Az emberek nemzeti érzését is sértette ez a becsmérelés, mivel 1849 augusztusa után az osztrák katonák az üldözött szabadsághősöket keresték úgy mint “Kossuth kutyák”-at. Valószínűleg innen eredt és “ferdült” tovább a kifejezés a mocskos szájakon. Költői a kérdés, milyen ember lehetett az, aki a nép által nagyon tisztelt szülőket és Kossuth nevét összekötve “kurvázott”? Szemükben olyan cselekedet volt ez, mintha valaki belének salakanyagát szertartás közben az oltárra, vagy az úr asztalára ürítette volna.
Jellemző képet festett N. Bartha Károly is Rózsa Sándor bandájáról. “Tóvölgyi mester életsorsának áttekintésével” (403-404. p.), aki “Rúzsa Sándor bandájával találkozik.” (404. p.) Öreg mestere: Vichnalek Vencel mesélte el kalandját: “Egylovas kocsiján reszelővel vásárra ment egymagában Szegedről Hódmezővásárhelyre. Útközben ráesteledett és eltévedt a pusztában. Világosságot látva arra tartott.”
Emberek bográcsban főztek a földön, és éjszakára ott marasztották. Elmondták, hogy ők Rózsa Sándor emberei. Amikor reggel eleresztették, megfenyegették, hogy el ne árulja a pandúroknak, amit látott és hallott, mert az életével fizet. Hazafelé Vásárhelyen aludt, mert nem mert csak nappal visszamenni Szegedre.
Szűcs Sándor a romantikus betyárképtől nem mentesen írta:
“»Igaz betyár a Sós Pista,
Pandúrok szomorítója,
Szegények pártfogója,
Pásztoroknak jó barátja.«
Így emlékszik a hagyomány a többi »igaz betyár«-ra is. Jót tettek a szegényekkel, barátkoztak a pásztorokkal[...]” De az alább írt mondatainál kibújt a szög a zsákból:
“Öreg adatközlőim, valamikori számadók, egybehangzóan vallották, hogy: »Amelyik pásztor jobbat nem nyújtott a betyároknak, nem maradhatott meg a pusztán, annyi kárt vallott. Elhordták előle a jószágot«[...]
Szent-Györgyi Katalin a Mexikó és Texas határán tevékenykedő outlaw-okról írta: “[...]többen fosztogatják a gazdagokat, védik a szegényeket.” Még egy verset is idéz: “Jesse James balladája” címmel:
“Jesse was a man, a friend to the poor,
(Jesse ember volt, szegények barátja)
He never would see a man suffer pain[...]
(Sohasem tűrte, hogy embert lásson szenvedni[...])”
Ezek a sorok is jelzik, hogy az amerikai folklórban épp úgy idealizálódott és romantikussá vált a megítélésük, akár a hazai betyárirodalomban. Szent-Györgyi Katalin vizsgálta, hogy milyen tulajdonságokkal ruházták föl őket. “A XIX. századi magyar betyárnál a bujdosás motívuma még megtalálható, de már maga választja a betyáréletet, még ha kényszerítő körülmények hatására is.” Továbbá: az egymáshoz való hűség és összetartás jellemzi őket a bandában. “[...]rendkívül büszkék, különösen a függetlenségükre és a betyárbecsületre. Humanitásuk abban nyilvánul meg, hogy nem vérszomjasak. Kérkedő, verekedő vonásaik azonban közelebb hozzák őket az Egyesült Államok tradíciójában ismert outlaw-okhoz.” Vallásosak. Pl. Rózsa Sándor állítólag rendszeresen imádkozott és megtartotta a böjtöt. “Viseletük a pásztorokéhoz hasonló, bár valamivel cifrább, »gazdagabb«.” Ahogy a fáraókhoz hozzátartozott a mellükön keresztbe tett kezükben fogott jogar és korbács, a magyar betyárokhoz attribútumként a karikás ustor tartozott. Próbatétellel kerülhetnek a bandába. Urakkal vacsoráznak vagy a pandúrokat halálra etetik. (Mint majd olvasni fogjuk, a Hódmezővásárhelyen gyűjtött betyártörténeteink között mindkét motívum előfordul, utóbbit erős paprika kényszerrel történt fogyasztása válthatta ki.) Gyakran viselnek álnevet vagy kapnak ragadványnevet. Olykor kegyelmet kapnak. Börtönben való sínylődés, az elfogatásukkor bekövetkező halál vagy bitófára kerülés is jellemzi őket.
Ugyancsak jellemző rájuk a nagyfokú agresszivitás, összeférhetetlenség, verekedés, dühöngés is, és ebben nincs eltérés az amerikai outlaw-októl, hiszen ilyen volt például “[...]a már gyermekkorában is féktelenül lövöldöző Billy, the Kid” Érdekességként említjük, hogy börtönben, agresszivitásukról hírhedt férfi raboknál kromoszómavizsgálatot végeztek. Tudjuk, hogy a férfi nemiséget az Y kromoszóma jelzi. Ezeknél a “nagyon férfias”, kegyetlen embereknél két Y kromoszómát találtak. (A dolog viszont úgy nem igaz, hogy minden férfi bűnözőnek két Y kromoszómája lenne.)
Nagy Czirok László alaposan ludas a betyárokról terjesztett romantikus kép megrajzolásában. A csongrádi származású Bogár család: János a nagyapa, Imre a fia, és ennek két fia: Imre és Jakab Bócsa-pusztán telepedtek le. Róluk írta: “Rablásaikat apránként és oly mértékben kezdték, ahogy azt számukra a szükség parancsolta. Akkor is csak az uradalmakat, nagybérlőket s a gazdagokat zsarolták, de a szegényeket nem bántották.” Egy mondattal lejjebb ismét kibújik a szög a zsákból: “Lassan a Bogárok is elvadultak, nem egyszer erőszakoskodtak is.”
A címeres vagy lovasbetyárról így fogalmazott: “Minthogy pedig a szegény, elesett embereken több esetben segítettek, csak a gazdagokat sarcolták és csak olyan helyeken raboltak, ahol arra – a nép vélekedése szerint – rá is szolgáltak, és hogy vér a kezükhöz inkább csak árulás vagy ellenállás esetén, egy-két esetben tapadt, nem csodálkozhatunk, hogy népünk jó részének rokonszenve kísérte őket útjaikon.”
S. Nagy Anikó szintén ezt az ideológiát vette át, anélkül, hogy a levéltári büntetőpereket és a hirdetőkönyvekben lévő esetleírásokat, valamint a kiadott körözéseket áttanulmányozta volna. A betyárok “A szegényeket nem bántották, a gazdag kereskedőket, nagygazdákat, földesurakat fosztották ki. A magántulajdon görcsös féltése, és a nincstelenek gyűlölete öltött testet a betyárok és a gazdagok ellentétében. A betyár bátran fogott, ha kellett, fegyvert is, neki nem volt vesztenivalója. Annál több féltenivalójuk volt a vagyonosoknak[...]”; és így tovább...
Ezek nem történettudományi vélekedések, hanem a reformkori romantikába 1945 után beszivárgott marxista ideológia része. Amikor bűnnek minősül a becsületes munkával szerzett vagyon, és egyfajta értéket jelent a nincstelenség. Az 1950-es, 1960-as években hallottunk olyan előadást, olvastunk olyan cikket, ahol a gazdag elnyomóik felett a szegény népnek “igazságot szolgáltató »hős« betyárokat” a munkásmozgalom “előfutárainak” minősítették. Ez a “betyárkép” a politikai befolyás következménye; és az eredeti levéltári bűnperekben tájékozatlan kutatókba olyan mélyen beivódott, hogy egyrészt ezt a történelmietlenséget elhitték, másrészt pedig egyes szakirodalmakban ragályként máig is terjesztik. Szintén más a nép egy részének idealizáló hajlama, és más a valóság!
Egyetlen levéltári példát említünk. Ezt a vásárhelyi népnek adták tudtul, és mindenkit meggyőzhet arról, hogy valójában kik is voltak a betyárok:
“1855ik évi Mártius hó 25ik [napján]
Héjja István helybeli lakosnak Csomorkányi útfélen eső tanyájára Mártius 22én esteli 10. óra tájban 4. rablok menvén, mi után feleségét Juhász Katalint, ki 5. napos gyermek ágyas – az ágyból kihúzták, verték és Kínozták 300 p[engő] f[orin]tot bankjegyekben elvittek[...]”
Tápay-Szabó Gabriella ismerethiánya ugyancsak segíthette a “jó” betyárkép kialakítását. Szeged erkölcsiségét vizsgálva ezt írta: “A bűnbeesett gulyásokból, csikósokból és bojtárokból lettek a betyárok. Ezek loptak, a jószágot néha erőszakkal elhajtották, de a városi levéltár bűnügyi jegyzőkönyveiben és aktáiban egyetlen adat sincs, hogy a XVIII. század folyamán valamely betyár egyéb erőszakosságot, vagy éppen gyilkosságot is követett volna el.”
Az általa jelzett fondok valóban nem tartalmaznak súlyos eseteket, hiszen ezekben még a szabad királyi város bírái sem mindig hozhattak ítéletet; ill. a fellebbezések a Királyi Tábláig is fölkerültek, és ezeket gyakran nem az eredeti, az ügyiratot elindító város levéltára őrizte meg; de ha legalább belenézett volna pl. a Károlyiak úriszékének (sedes dominalis) vagy a Csongrád Vármegye Törvényszékének (sedria) büntetőpereibe, folyóméterszám találta volna az aktákat, és a bekötött másolatokat, amelyek egy része a súlyos bűnöket tárgyaló betyárkodásokkal foglalkoztak.
Bármilyen szomorú, a szegénység mindig hordoz magában egy nem egyénre, hanem erre a rétegre szabott “társadalmi felelőtlenséget”, amelyben benne van a vagyonos elleni potenciális gyűlölet és támadás lehetősége, amely az erkölcsi rombolástól a gyilkolásig igen széles horizontú. Más kérdés, hogy a humánus embereknek és társadalmaknak éppen ezért kell a szegénységet megszüntetni, és nem fasisztoid módon gyűlölni! A szegényekkel szemben, a betyároknak csak a szerencsére alapozott szabadsága és az élete maradt, ezért könnyebben fordultak saját osztályos társaik ellen.
A gazdagság ugyanakkor nagy felelősség, erre éppen a Széchenyi család mutatott jó nemzeti példát az elmúlt két évszázadban. Helyi vonatkozásban hasonló volt a helyzet a vásárhelyi Nagy András János vagy Kovács Ferenc és Kovács József esetében is. Valamennyien megmutatták, hogy a rájuk bízott értékekkel miként lehet gyarapítani a közösségüket. A vagyon eldönti annak a csoportnak is a sorsát, amelyik a felhalmozásban segített. Döntés elé állít, hogy önző módon csak az egyéni gazdagodást kívánja-e fejleszteni, és korunk újgazdagának mecenatúrát nem ismerő, gyakran bűnszövetséget alkotó világában harcot eredményez-e, vagy a társadalmi csoport, falu- városközösség fejlődését hozza-e létre?
Azon is el kell gondolkoznunk, hogy amennyiben a betyárokat férfias erőpróbáik mellett, 1849 után nemzeti érzelmek is fűtik, miért nem támadtak meg egyetlen császári katonai egységet, akárcsak portyázó katonákat sem, akikkel virtusküzdelmet folytathattak, és akiktől fegyvert, ruhát, élelmiszert stb. rabolhattak volna. Legalábbis egyetlen dél-alföldi levéltári adat sem bizonyít ilyen cselekedeteket. Kiderül tehát, hogy ezek a rablók többnyire a védtelen néppel, tanyai családokkal szemben voltak “nagy hősök”, akiktől nem kellett félniük; illetve csak a kisebb létszámú, ügyefogyott, rosszul kiképzett csendlegényekkel, perzekútorokkal kerültek szembe.
A makói kerületi biztos 1849, november 30-án 422/1849. számon jelentést tett a makói közbátorságról Csanád megye makói kerületi biztosának. Ebben többek között így fogalmazott: “[...]a nép is vigyázóbb kezd lenni, bár űres kézzel kel gyakran vívni egyes tanyán lakó szegény gazdáknak fegyverrel ellatott gonoszok eranyában[...]”
Még egy fontos példára is hivatkozunk. 9/1844. szám alatt, 1849. nov. 2-án Szegeden 1001. szám alatt kiadott rendszabályban előírták, hogy aki honvéd attillában, dolmányban, bundában, csákóban, sapkában vagy a nevezett ruhák jellemző zsinórokkal, paszomántokkal, gombokkal vagy pedig a lázadó sereget ismertető jeleivel lennének ellátva, azokat elfogatván, a ruhájukról a nevezett jeleket lefejtetvén, akképpen eresszék őket tova. Milyen férfias és nemzeti érzelmű, a pusztai, tanyai nép lelkületét híven tükröző ellenszegülésnek minősült volna, ha a betyárok hordozták, ill. őrizték volna a szabadságharc említett attribútumait, ahogy a nép még évtizedekkel később is ezt tette. Ugyanakkor a szegedi várban, az 1860-as években Rózsa Sándorról és bandájáról készült eredeti fotókon többnyire subába, pásztor szűrökbe, kisbundába, bőrbekecsbe öltözött marcona arcú rablókat láthatunk. A dél-alföldi betyárokról egyébként is a legkevésbé lehetett elmondani, hogy cifrán öltözködtek volna, hiszen ruhájuk tipikusan hétköznapi pásztorviselet volt.
A betyárok védelmében általában még megjegyzik, hogy erőteljes volt bennük a szabadságérzetük, ezért nem bírták például a feudalista kötöttségeket. Munkált bennük az igazságérzet, és ha a társadalom nem, akkor ők szolgáltattak igazságot. Ismét költői a kérdés: vajon mi az “igazság”, és kinek az igazságát képviselték? Mert az, hogy loptak, raboltak, gyilkoltak, a mai értelemben vett igazságszolgáltató terminátorként léptek föl, ez az emberélet és a magántulajdon semmibevételét jelentette, amely az emberi együttélést szabályozó bibliai tíz parancsolat közül is többe ütközött.
Találkozni fogunk a Szabó-testvérek anyjának munka nélküli vagyonszerző magyarázatával: “öt ujjal köll szörözni” – vallotta, vagyis “amit a szemed meglát, azt ne hagyja ott a kezed”. Tipikus bűnöző fölfogás ez, amelynek az a legnagyobb társadalmi veszélye, hogy az emberi életföltételek megteremtéséhez szükséges alapvető termelő munkát tagadják meg. Az a gátlástalanság sem mellékes, hogy a rablással hány családot taszítottak kíméletlen nyomorúságba.
Milliók éltek a betyárokéhoz hasonló, nehéz körülmények között, akik súlyos gondjaik ellenére is megtartották emberi méltóságukat, és nem csatlakoztak a szubkultúrához csak azért, mert szegények és elnyomottak voltak. Az ő nevükben kell tehát visszautasítanunk a betyárok védelmében megfogalmazott megannyi igazságot nélkülöző teóriát. (Erről olvashattunk korábban Eötvös József: A falu jegyzője c. regényében, amikor az író a zsivánnyá vált, tehát lázadó Violát beszéltette egyéni sorsáról. Ugyanakkor megszámlálhatatlanul sok Viola élt, akik a tűrésükkel biztosították családjuk fennmaradását.)
Teljesen azonosulunk Küllős Imola egyik korábbi meghatározásával: “Az egyszerű emberek akkor is a megálmodott, megszépített valóságról szóló betyármondákkal szórakoztatták egymást, amikor maguk is (vagy apjuk, nagyapjuk) ismerték a környéken tevékenykedő betyárt, kényszerűségből részesei voltak egy-egy kalandjának, ami közben a hideg veríték csorgott a hátukon a félsztől. Mert az igazságosnak, nagylelkűnek, a szegényeket pártolónak emlegetett betyárok a valóságban gyakran kegyetlenek, kiszámíthatatlanok voltak, s a velük való találkozásról jobb volt elfeledkezni, mint mesélgetni.”
S. Nagy Anikó tanulmánya végén szintén elismeri, hogy “A múlt század végén megromlott a betyárok és a nép közötti jó viszony. Megindult a hajsza a földért. A parasztság nagy része minden erejét vagyongyűjtésre ölte, egész élete keserves kuporgatás volt. Amint egy kis tulajdonhoz jutott, már nem látta szívesen a betyárokat. A pusztai tanyák kicsiny ablakaira rácsok kerültek. Az ajtókat jól bereteszelték, két-három erős fával is. Éjjelre minden ütleget (botot, vasvillát stb.) bevittek a tanyába.”
A történelmi tévedés másik nagy hibája az lenne, ha a betyárvilágot leszűkítenénk a szegényekből vált zsiványokra. A betyárkodás kiterjedt az egész akkori társadalomra, beleértve a passzusszerző és hamisító hivatalnokokat; a helyi kovácsmestert, aki olyan billogvasat készített, amellyel az ellopott lábasjószág eredeti besütött tulajdonjegyét meg lehetett hamisítani; a gazdákból vált orgazdákat; a cinkos rendőröket, és az úri betyárokat, akiket vérük hajtott a kalandozásba.
A betyárokat legjobban a pásztorok “támogatták”. A juhászok, csikósok, csordások – a kondások és csürhések már nem, ők lenézett, a pásztortársadalom alját képező rétegnek számítottak – maguk is törvényt, megkötöttséget nem kedvelő, szabad életű embertípusok voltak, akik állataikkal lehetőleg a lakott településektől legtávolabb húzódtak, hogy ne zaklassák őket. Hozzájuk menekültek a megugrott katonák és az üldözött betyárok. Ezeket itt bújtatták, etették, hiszen fenyegetett helyzetben tartották jótevőiket, tehát legtöbbszőr kényszerhelyzetben váltak segítőtársukká.
Már a XVIII. sz. utolsó harmadától a betyár és a pásztor fogalma a hatóságok szemében kezd összeolvadni. Megannyi vásárhelyi hirdetőkönyvi bejegyzés tanúsítja, hogy a feudalizmus utolsó fél évszázadában, majd 1849-től a Ráday-korig a pásztorokat szinte úgy kezelték mint a betyárokat. Nagyon szigorú előírások tilalmazták, hogy bejelentés nélkül vendéget, ismeretlent, koldust fogadjanak; hogy hátas lovat tartsanak, de utóbb már a nyerget is tilalmazták. Nem véletlen, hogy a folklórirodalmunk a betyár- és a pásztordalokat együtt említi, mint ahogy azokat népünk egyazon származásúnak érezvén, együtt költött róluk. Szent-Györgyi Katalin kimutatta, hogy az amerikai outlaw és a cowboy kapcsolata épp olyan szoros volt, mint a magyar betyáré és pásztoré.
Föntebbi történelmi állításunkat, azt ugyanis, hogy a pásztorokat betyárkodásuk miatt szigorúan rendszabályozták, alátámasztja a vásárhelyi hirdetőkönyvekben található megannyi tiltás közül szinte csak tetszőlegesen kiválasztott néhány példánk, amelyeket az egykorú helyesírással, betűhíven közlünk:
“806. 20a apr. publ.
Mindazon Gazdaság a’ Pusztáknak kerülése, és a’ koborló, ‘s tolvaj Betyároknak el fogása végett, a’ Tavalyi mód szerént, alkalmatos Lovas embereket állitsanak a’ puszta-Birák mellé minden héten; és ezen rendelésnek tellyesítésére az első gazdáknak szorgalmatos gondja légyen.
A’ Pusztákon lévő Pásztoroknak minden gazdaság személlyes Levelet adjon; különben a’ levél nélkül találtató pásztorok a’ testbéli büntetést el nem kerülik. –”
*
“Pro 4a mar. 810. publ.
Minden féle pásztoroknak, valakiknek csak számadásai alatt lévő Jószága kinn a’ Pusztákon és nyomásokon vagyon szorossan parancsoltatik: hogy állandóúl a’ Jószág mellett légyenek, és ha kűlőnős dólgaik véget haza jőnnek is a’ városba, magokat a’ Város házánál jelenteni, onnan Czedulát vegyenek magoknak az ide haza való szükséges mutatásra; különben a’ kik Czedula, és engedelem nélkül ide haza tapasztaltatnak 24. pálcza űtésekkel fog[na]k büntetődni.”
*
“Pro 31a Marty 811.
[...]Parancsoltatik továbbá az is: hogy semmiféle esméretlen, csavargo, és hiteles levél nélkül lévő vidéki személyt Pásztornak, akár a’ Gazdák, akár pedig a’ számadók meg fogadni ne merészelyenek példás bűntetés alatt. –”
*
“835. Mar 29 kén
A tekintetes N[eme]s V[ár]megye rendelése szerént, Pásztoroknak meg nem fogadhatnak [és itt 27 férfi nevét sorolták föl] – hogy ha pedig már a Gazdaságok a fent nevezett el tíltott pásztorok kőzzűl valamellyíket akár számadónak akár bojtárnak, Gulyajokhoz vagy Ménesökhőz meg fogadták volna, ezennel meg intetnek, hogy azokrol minél előbb le mondjanak s másokat fogadjanak, akík rosz tettekért soha meg nem rovódtak; különben az engedetlen pásztort fogadó Gulyás Ménes beli öreg gazdák a felelet terhét el nem kerülik – Ujjonan fogadott pásztorjaík neveit pedig azonnal a város házánál fel írassák. –”
*
S. Nagy Anikó írta: “A Vásárhelyi-pusztán a múlt században folyó nagyarányú pásztorkodás elősegítette a betyárkodó életmód fennmaradását. A pusztai pásztorok nem, vagy csak nagyritkán mentek be a városba. A vizenyős, nádas terület jó hazája volt a betyároknak, itt már megszűnt a pandúrok biztonsága.
A betyárvilág a szabadságharc leverése után különösen nagy méreteket öltött. A honvédek egy része a császári hadseregbe sorozás helyett a bujdosást, a betyáréletet választotta. Dobozy Lajos vásárhelyi főszolgabíró 1849. aug. 9-én jelentette a Csongrád megyei császári biztosnak, hogy a szőregi csata [után] sokan a honvédek közül a »Vásárhelyi rétnek és tanyáknak vették utjukat[...]« A pásztorok befogadták őket, a magányos tanyák rejteket adtak nekik.
A betyárok nappal békés pásztoroknak látszottak. »Nappaltatók«, »lappangtatók« segítségével fedezve voltak a hatóságok előtt. Főleg éjjel tevékenykedtek, általában 4-6 tagú bandákban.”
Szent-Györgyi Katalin egy lényeges mondatát helyesbítenünk szükséges. Azt állítja, hogy “A magyar anyagban női betyárokat nem találunk[...]” Ennek tökéletesen ellentmond levéltári kutatásunk. Való igaz, hogy “jeles személyek”, “nagy egyéniségek” nem fordultak elő köztük, de a fosztogató bandákba olykor a nők is részt vettek, bemázolt képpel, férfi nadrága bújva; és a betyárvilágban ott találjuk őket a bújtatók, szeretők, orgazdák, segítők népes táborában.
*
Hódmezővásárhelyen a betyárvilágban több “különös” alak volt. Egyike a Kérdő Szűcs adomákban is szereplő Póka László kapitány. Mit tudunk róla?
“Az 1898-as év nagy feltűnést keltő eseményekkel kezdődött a városban. Az év végi zárlatok nyomán hatalmas arányú sikkasztásoknak jöttek nyomára a városházán. Többeket letartóztattak. A letartóztatást megelőzte a Szántó Kovács elleni eljárás során hírhedté vált Póka László rendőrkapitány és Gosztonyi Sándor fogalmazó öngyilkosok lettek: Póka, akit tehetséges rendőrnek ismertek, – ő leplezte le az utolsó betyárokat és a vásárhelyi Jäger Mari-féle méregkeverő bandát is, – mindössze 44 éves volt, mikor a fegyház helyett a halált választotta.”
Nagy Dezső földolgozásából idézünk:
“A Népszabadság nevű szociáldemokrata lap kegyetlen nekrológot írt Pókáról és a vásárhelyi úri társadalomról:
»Egy kimúlt lator emlékezete: a jelen társadalmi rend akasztófára már régen megérett oszlopa... Utolérte méltó végzete.«
Ez a Póka volta az, aki Sz[ántó] Kovácsot az uralkodó osztály gyűlöletének odadobott áldozatot, tudatosan kiszámított, hamis ürüggyel magához csalta, hogy letartóztassa. Póka volt az, aki az utcán álldogáló munkások egyikét (Vincze Imrét) galádul és orvul lelőtte, s így előidézte a ‘lázadás’-nak nevezett valamit, azért, hogy a csendőrökkel agyonlövethessen embereket... Rabbá tett embereket, s ő sikkasztott pénzen dőzsölt és szajhákat tartott ki. Póka volt az, akire lapunk hónapokon át öklömnyi betűkkel hívta fel a ‘nagyon igazságszerető’ Szilágyi Dezső igazságügyminiszter figyelmét, – nyiltan gyilkossággal vádolván. Póka volt az, aki a megromlott uralkodó osztály kizsákmányoló bandáját őrizte, védte.
Különös, hogy néhány forintért, bútorért valaki agyonlőjje magát, itt, nálunk a sikkasztók eldorádójában. Azt hisszük inkább: üldözni kezdte a lelkiismerete, a megöltek véres árnya, a láncaikat csörgető rabok. Ezért kellett minden éjszaka dőzsölni: el akarta kábítani a lelkiismeretét a mámorral.
Féltek attól, hogy kifecsegi bűneit és megnevezi bűntársait. Ezért kényszerítették arra, hogy agyába bocsássa a gyilkos golyót. – De ami késik, nem múlik...”
Hozzá kell tennünk, nem Póka ölte meg Vinczét, mint ahogy az egész megfogalmazás stílusából is kiolvasható a történelmi csúsztatások sora. A vádaskodás így folytatódik:
“A rendőrkapitány és fogdmegdjei a városháza kapuja elé álltak és kurta parancsokkal próbálták a »feltámadott tengert« medrébe visszaszorítani. De az ingerült tömeg láttán félelmükben visszahúzódtak a nagykapu mögé. Egy csendőrőrjárat jött segítségükre, mert a városi rendőrök féltükben elmenekültek, s a csendőrök a tömegre sütötték puskájukat: számos sebesülés történt és egy fiatal munkás halva rogyott össze. – »Ez a Póka Laci pecsenyéje!« – kiáltották a körülötte lévők.”
Hadd jegyezzük meg, amit Nagy Dezső is megállapított: “Póka jól ismerte Sz[ántó] Kovácsot, rendőr volt a keze alatt 1885–86-ban”. (Szántó Kovács tehát ennek a “szégyenletes társadalmi rendnek” volt egykori fegyveres védelmezője. Ezek az események egyébként 1894. ápr. 22-én, vasárnap történtek.)
*
A másik emlegetett személyiség pozitív érték a vásárhelyi történelemben. Gróf Vécsey Sándor katolikus plébánosról van szó. Varsányi Péter Istvánt idézzük:
“A katolikus egyház vásárhelyi működéséről a forradalom kezdeti szakaszára vonatkozóan csak kevés és töredékes adatunk van. Az egyik vásárhelyi plébános, Vécsey Sándor gróf egyelőre családja aulikus [az uralkodóhoz hű] hagyományait követte, így a váci katolikus egyházi kongresszusról »...a legelső szabadelvű újítás hangoztatására hazautazott.«” (“Apja a császári testőrség utolsó kapitánya volt altábornagyi rangban, testvérbátyja viszont Vécsey Károly honvédtábornok.”) Az aradi vértanúk egyike.
“1849 júniusában azonban dicséretes változás figyelhető meg a magatartásában” – fogalmazta Varsányi, majd Szeremleit idézve, így folytatta: “[...]félretéve minden tartózkodást, határozottan csatlakozott szabadelvű plébános társaihoz. Véleményünk szerint ebben a pálfordulásban szerepet játszott testvére, Vécsey Károly pártolása a magyar ügyhöz; s az is, hogy a tábornok 1849 februárjában Hódmezővásárhelyen tartózkodott, s találkozhatott fivérével.”
A katolikus papok egy része hitet tett a “demokratai köztársaság” államforma mellett, így “A megválasztott tisztikar tagja lett Vécsey Sándor plébános[...]”
Mint a vonatkozó betyártörténetben majd olvasni fogjuk, ennek a megváltozott magatartásnak tudható be, hogy Vécsey Sándor pap létére nem adta ki a betyárt, amikor az a plébániára menekült, és a törvény emberei keresték, hanem letagadta és oltalmazta. Még két hiteles adalék életéhez: Vécsey tisztelendő úr 1853-ban gróf Károlyi István földesurat kérte a vásárhelyi Szent Háromság római katolikus templom bővítésére. Vécsey egyébként 1859 szept. előtt halt meg.
*
Tovább vizsgálódva a betyártörténetek között, részletesebben kell megvilágítanunk egy már kutatott, és ismertté vált helyi történelmi személyt. A Szabó-testvérek elfogatásáról és haláláról szóló történetekben egy Dús nevű férfi szerepel. Korábban Katona Imre is foglalkozott vele: “[...]a Szabó-testvéreken kívül szerepelhet még egy bizonyos Dús, nyilván a pandúr neve, továbbá a törvénytevés helyeként Zombor és esetleg még Perjámos[...]” Megjegyezzük, hogy az általa gyűjtött Szabó Palkó balladában Nagyzomborról esik szó. Mi a történelmi igazság?
A hely, ahol a Szabó-testvéreket elfogták a Makó melletti Kiszombor falu Perjámos határésze volt. A Dús-családról pedig először Szeremlei Császár Sámuel akadémikus, református lelkész, a város öt kötetes történeti monográfiájának (1900–1913) írója, majd Fejérváry József újságíró és író közölt részletes adatokat. Róluk a következőket tudjuk:
Őseik már a tatárjáráskor Szentkirályon laktak. (Hód és Vásárhely közelében álló település, a török hódoltság alatt végleg elpusztult. Ma Vásárhely egyik közeli határrészének neve, ahol a középkori település állt.) A hódoltság után a család Vásárhely köztiszteletben álló lakosai közé tartozott.
Első Dús István (1779–1863) lakatosmester, a város toronyórájának gondviselője, a nép szószólója, aki császárellenes, igazságkereső magatartásáért többször ült börtönben. Felesége: Szőnyi Zsuzsannának, a híres XVIII. századi Szőnyi Benjámin református tiszteletesnek a lánya volt.
Második Dús István (1814–1898), első Dús István és Leőcseő Judit harmadik gyermeke. Kiszomboron volt a földbirtoka. Törökkanizsán halt meg, az ottani birtokán. Híres volt fizikai képességeiről. Szép szál, igen magas, hatalmas erejű, és rendkívüli bátorsággal, hősiességgel rendelkező férfi volt. Fejérváry írta róla: “Akkoriban rettegtették az Alföld népét a futóbetyárok, közöttük két haramia, kikről az volt a hír, hogy golyó nem fogja őket[...] Dús István 1859 augusztusában, egy viharos éjszakán Perjámosig üldözte őket s ott a csárdában Szabó Palkót szívenlőtte, Szabó Miskát pedig elfogta.”
Az egyik vásárhelyi betyárponyvát Fekete József álnév alatt szintén Fejérváry József írta: Szabó Palkó és Szabó Miska híres futóbetyárok története címmel. Részlet a könyv befejező soraiból, amelyben Palkó utolsó óráit beszélte el:
“Harmadnap halált mondtak ki fejére s kikötötték a vár udvarán.
A csendbiztos előtte elhaladva, fél bajuszát tövestől kitépte.
Azután hat katona karélyt [így!] formált körülötte.
A hat fegyver eldörrent s a Szabó Palkó piros vére nyomán elszállt belőle a lélek, örökre[...]”
A kötet szerzője itt Palkót végeztette ki, majd 26 év múlva, a Dús Istvánról írt soroknál e szerző szerint a földbirtokos Palkót lőtte szíven. Így “születhet” egy betyárnak “két halála” is!
Nem is a nyilvánvaló történelmi tévedésre hívnánk föl a figyelmet, amelyben a szépírókat és újságírókat rendre tetten érhetjük, hanem arra a jelenségre, hogy a nép mindkét változatot elfogadta, és maga is terjesztette. A kaland- és rémtörténet volt a lényeges, amely igen korán jelentkezett az irodalomban, és nem csupán a XX. sz. második felének írott-, illetve elektromos médiáit önti el szennyáradatával. Folklór vizsgálódásunk szempontjából azonban van egy ennél is fontosabb jelenség: az az összegző jellegű fogalmazás, ahogy ezekből a gyatra írói, prózai munkákból a nép rövid betyártörténeteket summáz, sőt tovább lépve, ballada jellegű, félnépi dalokat farag.
*
Térjünk át történeteink folklór jellegének vizsgálatára. “A betyármondák a történeti mondák egyik kiemelkedő csoportját képezik” – fogalmazta Dobos Ilona. A legtöbb betyárlegendában, betyármondában, betyártörténetben mind az idő, mind az egyes személyek cselekedetei összekavarodnak. Tipikus eset erre a Palásty-féle gyilkosság. Az elbeszélések több változatban ismertek. Ha az íratok nem őriznék, bizony nehéz lenne megfejteni, hogy pontosan mikor történt, és ki vagy kik voltak a gyilkosok? A történetek időben legalább fél-, egy évszázadot ölelnek föl. Többnyire Rózsa Sándort teszik a gyilkos banda vezérének, de a vásárhelyi Szabó-testvéreket, máskor Veszelkáékat is belekeverik. A történelmi igazság viszont ahhoz áll közel, hogy a bűntett végrehajtói maguk a kárvallott parasztok voltak, és egyetlen jeles betyár sem volt köztük.
Katona Imre már negyedszázaddal korábban fölhívta figyelmünket az egyes tájegységeken belül rendszeresen előforduló, több legendában, mondában, történetben, dalban ismétlődő motívumokra, amelyeknek leggyakrabban semmilyen hiteles történelmi eredetük nincs. Ilyen például az alagút és a vasajtó. E két motívum gyakran egy történeten belül szerepel, mint az alagutat elzáró vasajtó. Szent-Györgyi Katalin kimutatta, hogy az USA outlaw-jai a maguk ásta alagutakon mentették ki a rablott holmit.
A legnaivabb magyar alagúthistóriát Nagy Gyula gyűjtötte a vásárhelyi Pusztán: “A kutasi csárdáról – ahol Rózsa Sándor is megfordult – mondják, hogy alagút vezetett az orgazda Maczelka tanyájáig.” Megjegyezzük, hogy a kutasi csárda (ma Székkutas község szélén) Vásárhelytől 20, Vásárhely pedig Mártélytól, ahol a Maczelka-tanya még ma is áll, újabb 10 km-re van. Ugyancsak alagúton át menekültek el a Szabó-testvérek a sámsoni csárda istállójába. Hasonló folklór motívum a már fentebb említett erős paprika, más történetekben pedig az erős vöröshagyma, amelyeket a betyárok etettek meg a pandúrokkal, vásárhelyi katolikus pappal stb. Fölfigyeltünk arra is, hogy a szalonna jelentős motívum volt a gyűjtött mondaanyagunkban, hiszen 15-ször fordult elő valamilyen formában. A néptáplálkozási szokásból, a korszak egyik legjobban fogyasztott, energiát szolgáltató élelmiszeréből vált folklórmotívummá.
Hasonló folklórmotívumot fedeztünk föl a feladott életet kutató tanulmányunk gyűjtőmunkája során. Azok között az emberek között, akik élhettek volna, de életüket föladták, akadt néhány olyan, aki úgy halt meg, hogy még “megvolt mind a 32 foga”. Ez a családtagok, majd a történeteket elbeszélők között “biológiai értéknek” számított, és az elhalt életképességét bizonyította. (Később már az sem volt érdekes, ha ebből a 32 fogból néhány mégis hiányzott, a mítosz viszont megmaradt.)
Betyártörténeteink között is föllelhetők ilyen ismétlődő folklórmotívumok. Egyike az a cselekedet, amikor a gazda megpöröli lovát, amiért az hagyta, hogy a betyár elkösse, vagy fölakasztja kutyáit a kútgémre, mert azok nem ugattak a rablás idején. (A kutyaakasztás sajnos évszázadokon keresztül gyakori volt, és mindig más-más indok motiválta.) A másik motívum az akasztófa-domb körüli kóválygás a ködös hajnalon. A hazafelé igyekvő eltéved, többnyire körbe, vagy össze-vissza jár, míg belebotlik a fán lógó hullákba. Olyan rémületet keltő, a feszültséget fokozó epizóddá vált ez, mint amikor a mesélő előbb elkezd ijesztgetni, hogy “juj májam, juj májam”, majd hirtelen rábök az egyik elmélázó hallgatóra, aki csihíssé lesz, hogy “të ötted mög a májam!”
Különös folklórmotívum kapcsolódik A három akasztott vagy A betyártalizmán történetéhez, és ez a neveletlen ujj, vagy az embrió testének fölhasználásával, a világító, a sötétben is mögláttató, a megtámadott emberek számára pedig éppen alvást okozó, míg a betyárok esetében láthatatlanságot biztosító mágikus gyërtyaként, illetve talizmánként működő testrészhez.
Tóth Mórt idézi Vajna Károly: az 1865-ben Ó-Budán (ekkor még így írták!) kivégzett Takács holttestéről a ruhát lelopták, és “[...]a kisujját is levágták, babonából.” Tolvajok, gonosztevők használták “a hüvelykujjat szerencsehozónak”. (Valószínűleg keverte a kis- és a hüvelykujjat.)
Róheim Gézát idézzük: “Boszniában (Jugoszlávia) [ma már önálló állam!] a tolvajok és betörők terhes asszonyokat ölnek meg, felvágják a méhüket, kiveszik a magzatot, és hosszú vékony csíkokra vágják. Kiszárítják a csíkokat, meggyújtják, és amikor betörnek egy házba, akkor ettől a »gyertyától« a ház lakói úgy alszanak, mint a holtak, és senki sem ébredhet fel, míg a tolvajok el nem hagyják a házat. Göcsejben, ha meghal egy terhes asszony, az embriót kivágják a méhéből, mert ennek az embriónak az ujjaiból készített gyertya a tolvajt láthatatlanná teszi. Oldenburgban a betörők egyszerűen egy meg nem született gyermek ujját teszik ki az asztalra, és ettől mindenki elalszik, aki csak a házban van. Wardenburgban a rablók és gyilkosok felhasítják a terhes asszonyokat, kivágják belőlük a magzatot, és gyertyát csinálnak az ujjaiból. Ameddig ezek a gyertyák égnek, a házban lakók nem tudnak felébredni[...] A tizennyolcadik században egy rabló kínvallatáskor azt vallotta, hogy kilenc terhes asszonyt vágott fel, hogy kiszedje belőlük az embriót[...] Az anya méhéből kivágott csecsemő ujja megvédi a tolvajt a lelepleződéstől, és szerencsét hoz a tolvajlásban.”
Szent-Györgyi Katalin írta a mesés elemek előfordulásáról a betyárirodalomban: “[...]vasfűvel, meg nem született gyermek fejével, kezével, ujjával, lábfejével vagy koponyájával minden zárat ki tudnak nyitni.”
*
Részletesebben foglalkozunk a betyárprózában található verses történetekkel. Ennek a “betyár-pásztorköltészetnek” műfajilag több kidolgozott, eltérő típusát ismerjük. Katona Imre írta: “A magyar betyárballadák népköltészeti-irodalmi előzményeiről vajmi keveset tudunk. A XVI-XVIII. századi tolvaj- és latorénekek csak nagy fenntartásokkal rokoníthatók, jóval közvetlenebb a kapcsolat a régi bujdosó és rabénekekkel. A XVIII-XIX. századnál korábbi balladákban szereplő törvényen és társadalmon kívüli figurák még nem feltétlenül pozitív hősök.”
Kriza Ildikót idézzük: A “betyárballada betyárok, rablók, útonállók, zsiványok, szegénylegények tetteiről, életéről, kiváltképpen elfogatásukról és halálukról szóló epikus ének[...] A betyárballada kialakulás a 17. sz. végére tehető, a társadalmi életben bekövetkező változások függvényeként. A 18-19. sz. fordulóján megjelent ponyvakiadványok részletesen beszámolnak a betyárok kalandjairól, rémtetteiről, jogos büntetéséről. Ezek a szövegek általában elrettentő példaként állítják be hősüket. A 19. sz.-ban mindinkább szaporodnak a jeles betyárokról szóló énekek, amelyek a század közepétől egyre inkább ponyvaalkotások szintjén kerülnek a szájhagyományba[...] A betyárélet felszámolásával (1875-től) a hősök rokonszenves ábrázolása egyre erősbödik, ellentétben a prózai ponyvakiadványokkal, a hivatalos állásfoglalással. Az idealizált hős romantikus beállítása is ekkor válik divatossá, valamint a meg nem nevezett, elképzelt betyár virtuskodó ábrázolása is. A betyárballada formailag az új stílusú balladához tartozik[...]”
A betyárdalokról Katona Imrét idézzük: “Népi líránk egy újkori válfaja, a törvényen kívül élt betyárok szájába adott vagy róluk szóló dal[...] Lényegében múlt századi [19. sz.] jelenség, kevés köze van a korábbi félnépi lator- és tolvajénekhez, inkább a bujdosóénekek hagyományainak folytatója. A közvetítő szerepet betöltő ponyva révén a múlt századi betyárromantika is befolyásolta. Műfaji szempontból nehéz elválasztani a lírai jellegű betyárballadától; az életformából adódóan pedig össze van fonódva egyrészt a pásztordallal, másrészt pedig a rabénekkel. A betyárdalok hosszabbak, egyben epikusabbak, továbbá érzelmileg végletesebbek és drámaibbak is a korabeli lírai dalok átlagánál. Bizonyos kétarcúság is megfigyelhető, így pl. olykor pontosan, máskor csak általában utalnak a helyszínre, hasonló a helyzet a lírai hősök névszerinti, vagy csak általánosságban történő bemutatásával. Az idealizált hősök előéletéről tömör valóságot vagy megszépített általánosságot tudunk csak meg. Hasonlóképp csak rövid utalás történik valamely kezdő- vagy végpontot jelölő eseményre is, e felvillantott, de nem részletezett jelenetek az érzelmi reflexiókat is pótolják. A betyár a parasztság, főként a pásztorok és az uradalmi cselédek ideálja, ennek megfelelően felszerelésüket, külső-belső vonásaikat eltúlozzák, lopásaikat virtusnak tüntetik fel, s végeredményben szociális hősöknek tekintik őket; mindehhez 1849 után még nemzeti vonások is járulhattak. E felfogásnak megfelelően a betyárélet idilli; a társadalommal nincs ellentéte, csak a hatóságokkal. A betyárdalokban kevesebb az érzelmi reflexió és kisebb fokú a díszítettség, ellenben több az állandó jelző, a formula és az ún. drámai elem is.”
A férfiakra jellemző lírai népdalok közül a betyárdalokat jól jellemzi a szóhasználat, ahogy azt Katona Imre kimutatta:
“A vásárhelyi népdalok összehasonlító motívumkincse (a katonadaloké az igékkel együtt):
bordal:	32 szöveg, 112 motívum, átlagosan (dalonként) 3,5	
tréfás dal:	81 szöveg, 337 motívum, átlagosan (dalonként) 4,0	
pásztor- és betyárdal:	60 szöveg, 447 motívum, átlagosan (dalonként) 7,5	
katonadal	70 szöveg, 741 motívum, átlagosan (dalonként) 10,5	
A több száz motívum érthetően »férfias« gondolkodásra vall. A lírai dalokra jellemző virágot a katonák legfeljebb minden 10., a madárkát pedig minden 20. dalukban említik. A (kedvezőtlen) természeti jelenségek előfordulása jóval gyakoribb (7 dalból 23-ban), a szabad természettel is hasonló a helyzet. A szeretőt 51, az anyát 38, a testvért 2, az apát pedig 1 esetben említik, bármely meglepő arány, illetve aránytalanság is ez, aligha kell hozzá bővebb magyarázat.”
*
Ezek után vizsgáljuk meg a hódmezővásárhelyi verses betyárfolklórt.
“A szabadságharc után az egész Viharsarokban elszaporodtak a pásztorokból, hajcsárokból és szökött katonákból lett betyárok, többségük a vásárhelyi pusztán bujdosott: 1850-ben pl. 61 betyárt és orgazdát fogtak el, fele helybeli volt (Szabó F. 1964. 86.) A szomszédos Szegeden működött Ráday törvényszéke [és az 1869–1873 közötti 4 év alatt állítólag kétezer embert fogtak el]. A parasztpolgárság tulajdonosi szemlélete mégis azt eredményezte, hogy a betyárok népszerűsége rohamosabban csökkent, mint másutt, ill. a beleélést és azonosulást nem kívánó ponyvai olvasmányok kerültek előtérbe. Kiss Lajos említett ponyvajegyzékében szereplő betyárok közül pl. ismerték Angyal Bandit, Rózsa Sándort és Zöld Marcit (1956. 43.), de nem énekeltek róluk, ellenben Bogár Imréről, Fábián Pistáról és Sobri Jóskáról már igen, a helyi betyárhősöket nem is említve. Az 1851-ben elfogott katonaszökevény: Fábián Pista gyorsan népszerű lett (MNGY II. 63), még az is lehet, hogy balladáját nem a vele együtt érző nép, hanem ő maga alkotta (Vargyas 1976. II. 649-654. A német szökött katonája). A legtöbb »betyáros« történet inkább lírai helyzetkép, mint elbeszélő-drámai ballada, dalokként is énekelték őket[...]
Ami a helyi vonatkozású betyárballadákat illeti, a talán legnagyobb hírnévre szert tett Szabó-testvérekről félnépi versezetek szólnak (Szabó F. 1964. 114; Szenti 1979: 125-131.). A legteljesebb változatot Kiss Lajos tette közzé (1927. 26-28.), másutt töredékes variánsai ismertek (Kálmány 1954. 167; Katona–Lábadi–Olsvai 1980. 115-119.); Vargyas Lajos e balladánkat figyelmen kívül hagyta. Az utolsó és talán legjobban eszményített vásárhelyi betyár Farkas Jancsi volt, kiről már inkább csak dalok szóltak (Szabó F. 1964; 130, 142-143.); sőt Kiss Lajos »Farkas Jancsi nótájá«-nak már csak a dallamát tudta közölni. Mindez a lírai dalok felé mutat.”
Az általunk gyűjtött néhány soros, összegző jellegű Farkas Jancsi dal egyik változatát Galambos Ilona is fölvette dolgozatába:
»Kakasszéki erdő mellett mi történt?
Orosházi csendőrkáplárt lelőtték!
Vásárhelyi Farkas Jancsi lőtte le,
Hej, istenem rab lett érte.«
Végül Nagy Gyula székkutasi gyűjtéséből mutatjuk be a fenti dalrészletet, jelezve, hogy néhány sor is miként változik terület, korszak és az elbeszélő vallomása szerint:
»Kakasszéki major alatt mi történt,
Zsandárkáplárt a lováról lelőtték,
Zsandárkáplárt viszik temetőbe,
Farkas Jancsit pedig viszik a börtönbe.«
“A méltán híres: ‘Nagy a vásárhelyi puszta’ hangulati előzményének tekinthető egy betyár szájába adott bujdosóének, melynek hetykélkedőbb sorai más betyárdalokban is előfordulnak.
»Jaj, istenem, jaj, de sokat bujdostam!
Tizenhét esztendeig betyár voltam...
De sok falut, de sok várost bejártam,
De sok üres istállóra találtam!...«
                             (MNGY II. 200.)”
Kérdő Szűcs Ernő adatközlőnk e vers utolsó két sorát a Szabó-testvérek elfogásáról szóló félnépi balladás dal utolsó előtti versszakába építette bele. (Bibó Lajos vásárhelyi író kedvenc éneke volt e két utolsó sorral kezdődő dal, és mint Nótás Szabó Pál költeményét, társaságban többször is elénekelte.)
Érdekes és fontos összehasonlítani a Szabó Palkóékról szóló félnépi dal egyetlen versszakát, amelyet Katona Imre gyűjtött a szajáni, akkor 65 éves Móra Lajosnétól, aki e sorokat a vers közepe táján mondta el:
»Arra kérëm komiszáros uramat:
Në lőjje ki alóllam a lovamat!
– Ejnye, betyár, azt az anyád mindënit,
Lovad féltëd, nem a magad életit!«
A Kérdő Szűcs Ernő által elmondott vásárhelyi változat:
»Arra kéröm komisszáros uramat,
Në lűjje ki alúlam a lovamat,
Fogjátok mög azt a bëtyár mindönit,
Lovát félti, nem a saját életit.«
Példánkból nemcsak a tájnyelvi eltérés érzékelhető jól, hanem a gondolkodásmódbeli eltérés is, ahogy a megfogalmazásban a komisszár a betyárt – a szajáni “csendőrpertuval” ellentétben – nem tegezi, hanem egyes szám harmadik személyben beszél róla. Ezzel azt a tiszteletet adja meg neki, amelyet kiváltott benne a lova iránti önfeláldozó magatartás.
A folklórban közismert a számmisztika, számmágia gyakori előfordulása is. Különösen a 3, 5, 6, 7, 9, 11, 12. és 21. számoknak van mágikus jelentésük, illetve erejük. A számokkal kifejezett mennyiség idővel növekedhet is, mintha csak ez minőségi ugrást jelentene. A Török Károly által gyűjtött Balla Jankóban még így szerepelt: “Amoda jön két zsandár fegyverbe’ –”. A Szabó-testvérekről szóló félnépi dalban már
“Fakó lovam lába nyomát
Kilenc pandúr, hat csöndbiztos járja...”
A Szabót kivégző katonák Fejérváry szerint szintén hatan voltak. S. Nagy Anikó gyűjtésében a vásárhelyi Pusztán, Szőke János kunyhójában lakmározó Rózsa Sándorért érkező pandúrok öten voltak. A sámsoni csárdában tivornyázó Szabó-testvérekért egy komisszár hat pandúrjával érkezett. A gyűjtésünkbeli egyik történetben Babáj Gyurka hetedmagával volt fölakasztva stb.
*
“A rabénekek is a magyar népi líra gyöngyszemei; és sok más műfajnál jellemzőbbek. Epikum híján nem állnak össze önálló típusokká, hanem 150-200 formula (fordulat), ill. motívum (elem) változatos kombinációi (Vargyas 1976. II: 722-736.) A Dél-Alföldön Ráday szegedi törvényszékének működése nyomán újultak fel, ill. sokasodtak el. A mindössze tucatnyi vásárhelyi rabének eléggé kevés, de Török Károly jóval korábban, Kiss Lajos pedig már későn fogott hozzá a gyűjtéshez. E változatok (MNGY II: 31-41.; Kiss l. 1927: 25, 26, 42.) talán még visszafogottabbak, mint egyebütt; a bűn és bűnhődés éppúgy nem derül ki, mint a keservesből sem a bánatot kiváltó ok. A rabének is első személyes, de a »hős« voltaképpen (ártatlan) áldozat, aki ritkán vállalja korábbi tettét, vagy bosszúállásra készül. Vásárhelyen kedvelt a rabsors ellentéteként szereplő szabad madár (Ablakom rostélyán kis madár hegedül...; Felszállott a páva...; Megállj, madár, megállj!...; Repülj, madár, repülj!...), melyre üzenetet szoktak bízni.”
Áttérve a vásárhelyi pásztor- és betyárdalokra, Katona Imre így ír: “A társadalmi – foglalkozási dalok tágasabb csoportján belül e legnépszerűbb »pusztai« dalok teljes joggal kerültek együvé, mesterkélt lenne a különválasztásuk. Vásárhelyi példa teljes összefonódásukra:
»Kicsaptam a lovam a téglási rétre,
Gyalog megyek most már az ányási révre;
A szegénylegénynek arra visz az útja.
Jövök-e még erre, csak az Isten tudja?...«
                                      (Péczely 1981. 122.)
De nemcsak e rokon dalcsoportok szétválasztása lenne nehéz, hanem a betyárdaloké és betyárballadáké is[...] A puszta természetesen nemcsak a pásztorokat és a betyárokat »ihlette«, hanem a tanyai parasztokat is; a szegényebbeknek pedig éppenhogy a pásztor és betyár volt az eszményképük, a tulajdonosi szemléletű birtokosnak természetesen nem!
A vizsgálatba bevonható mintegy 60 vásárhelyi pásztor- és betyárdal a vártnál kevesebb ugyan, de »tömeges« kezdősor és motivika szerinti elemzésre bőségesen alkalmas. Szemmelláthatóan »férfias« dalcsoport, melynek tematikája és kissé puritán díszítettsége a tárgyalkotó pásztorművészet szóbeli rokona. Adynak »A Hortobágy poétájá«-ban említett »bamba társak« kapcsán elgondolkodtató, hogy e duhaj, nehezen fékezhető, gyakran társadalmon kívülre került »rideg« legények milyen sokféle (dal, ballada, zene, tánc, díszítés stb.) népművészeti ágazatban csillogtatták tehetségüket, és hogy a szabadabb élet kereteit nem csak törvényszegéssel töltötték ki. A legelők feltörése azonban majdnem feledésre kárhoztatta művészetüket.
A pásztor- és betyárdalok ösztönös elhatárolódásra vallanak, nemcsak a kezdősorban megfogalmazott büszkélkedő bejelentésre (Ha felülök kis pej lovam hátára...; Megismerni a kanászt...; Újvárosi juhász vagyok... stb.) utalhatunk, hanem arra is, hogy a természeti kezdőkép itt nem valamiféle »nekifutás«, hogy az érzelem megfogalmazható legyen, hanem nagyon is valós színhely, ill. személy: Esik eső a haraszton...; Fújdogál a szellő...; Feljött már a csillag... stb. Az első személyes betyárdalok nagyfokú pásztori–paraszti együttérzésre vallanak, voltaképpen ezek is büszkélkedő bejelentések: Loptam lovat, lopok is...; Teli a zsebem bankóval...; Viszik a lovam Gyulára... stb.
Tipikus helyzetdalokról lévén szó, a motivika gazdagsága (447) a bordaloké után már nem annyira meglepő, annál inkább az lehet a pusztai életre vonatkozó említések párhuzamos arányossága:
állatok, ménesek, gulyák, nyájak:	66 	motívum	
pásztorok (csikós, gulyás, juhász): 	25	      "	
vétség, kihágás, törvényszegés, büntetés: 	26	      "	
név szerint említett táj és helység:	26	      "	
legelők, legeltetés, felszerelés:	64	      "	
betyár, szegénylegény:	25	      "	
pandúr, zsandár, csendőr:	21	      "	
csárdabeli mulatozás:	25	      "	
E társ nélkül élő pusztai szabadok gyakran énekelnek a (megszépített) szeretőről (34), szerelemről (16), meglepően ritkán (2) viszont a családról. A természet (159) és bizonyos évszakok, illetve időszakok (17), valamint az ünnepek (21) megadják a tér- és időbeli kereteket; fontosak még bizonyos épületek, építmények (12) és a büszkén hordott, megkülönböztető pásztorviselet (15). Az őrzött állatokon kívül a vadon élőket szinte észre sem veszik (43, aminthogy a mezőn, legelőn kívül és túl a virágokat sem emlegetik (5), bár ez utóbbiakat saját tárgyaikon nagy kedvvel ábrázolják. A többi szórványmotívum nem viszonyítható, ellenben a magában álló, szintén nehezen viszonyítható tulajdon, vagyon, pénz és bér emlegetése meglepően gyakori (159), ezek a hagyományos, bukolikus pásztoridillt ugyancsak realizálják.
Ami a tematikát illeti: a pásztorfogadás és az őszi behajtás időbeli keretében dalolnak a legeltetésről, annak viszontagságairól, a gazdák és a hatóságok beavatkozásairól, a csárdabeli mulatozásról s természetesen szeretett állataikról is. Nemcsak a motivika, hanem a tematika is gazdag, ilyen személyes kapcsolatok híján lehet igazán megérteni, hogy a pásztordalokhoz képest a halászdalok miért olyan szegényesek”
*
Az általunk gyűjtött betyárdaloknál, félnépi balladás énekeknél ugyanazt tapasztaltuk, amit Katona Imre írt az általa gyűjtött észak-bánáti betyárballadák tanulmányozása során: “Az itt ismert balladák zöme lírai jellegű, vegyes és elmosódott műfaji határok között került előadásra.”
Tapasztaltuk, hogy a vásárhelyi betyárverseknél szintén tipikus a műfaji összemosódás, nemcsak az előadásmódban, de az eredeti megfogalmazásban is. Az itt bemutatott 15 verset az alábbiak szerint tudtuk elkülöníteni. Félnépi (balladás) dal volt 3 (Nem járok én paripán..., Magyar embör összeüti a bokáját..., Nem messzire van ide a Lëbuki-csárda...), ez utóbbi egyébként közismert dalegyveleg is, Nem messze van ide Kismargita... kezdettel; felelgetős rigmus és nóta 2 (Tudjátok-ë, hogy hun van Szögvár és vidéke?..., Kopott csárda, két végin az ajtó...); összegző dal 4 (Kakasszéki major mellett mi történt?..., Sándor bátya, hajja Kend!..., Babály Gyurka, Gráfli Ádám..., Besorozott a nímöt katonának...); tréfás rigmus 3 (Lélök, lélök, de hát én..., Ha Mezőtúron mög nem basznak..., Égindulás, földindulás...); és csúfolódó rigmus szintén 3 (Sándor, Sándor juhot lopott..., Mögmondja azt Rúzsa Sándor..., Szaladj, szaladj futóbëtyár...).
A hosszabb verseken jól érzékelhető a magyar nóta és a szépirodalmi verselés hatása. A szövegromlás egyértelmű. Több dal “összeverselése” igen gyakori. A verssorok, szakaszok aránytalansága jól érzékelhető. Leggyakrabban 4 soros szakaszokat költenek, de a gondolati tartalmat előbbre valónak érzik, mint a formát, ezért különösebb szabály nélkül 5-6 soros szakaszokat is alkotnak.
A vásárhelyi betyárlírában a mai paraszti verseléssel érzünk rokonságot. Leginkább ragrímeket használnak, a rímek döcögnek, a szótagszámok bizonytalanok, egy-egy sor rímtelen, prózai jellegű. Adatközlőink, elsősorban Kérdő Szűcs Ernő valószínűleg öntudatlanul – vagy nagyon is tudatosan – szintén alakított a szövegeken, (a közben elfelejtett sorokat, szavakat a történet teljessé tétele érdekében kiegészíthette), ezért nyugodtan fogalmazhatunk úgy, hogy az itt közölteken érződik az a fajta alkotási tevékenység, amelyet maguk a vallomást tevők “rímfaragásnak” neveztek.
Katona Imre a vásárhelyi népköltészetről írt tanulmányában a döccenő kínrímekre vonatkozóan hasonló jelenséget talált:
“Adott vót az isten, de eltagadtátok;
Most már benne vagytok a nyomorúságba.” 
Az általunk gyűjtött betyárdalok kezdősorainak szókészletét vizsgálva, az alábbi jellegzetességeket találtuk:
Emberekkel kapcsolatos szavak
Személynév: 5. Én (személyes névmás): 2.
Embör: 1. Bátya: 1. Katona: 1. Futóbëtyár: 1.
Lélök: 1.
Testrész
Boka: 1.
Nemzetiség
Magyar: 1. Nímöt: 1.
Állatnév
Juh: 1. Paripa: 1.
Helynév
Mezőtúr: 1. Lëbuki: 1. Kakasszék: 1.
Szögvár: 1. Major: 1. Csárda: 1.
Tárgy
Kocsi: 1. Ajtó: 1.
Helyhatározó
Messzire: 1. Vidék: 1.
(Valamilyen tárgy, épület) Végén: 1.
Igéből képzett szavak
Lop, jár, mond, szalad (2-szer), összeüt,
baszik, kötöz, történik, hall, tud, besoroz,
égindulás, földindulás, kopik. Összesen: 15.
A további verssorokban található szókészlet megoszlása, kiemelve néhány jellegzetes főnevet, mint pl. vár, pokol, istálló stb.:
Személynév: 18. Én: 14. További névmások (te, ő, mi): 4. Maga: 4. Vele: 1. Úr: 1. Gyerek: 1. Lány, kislány: 4. Asszony: 1. Szerelme, babája: 3. (Más vidékek betyárdalaitól eltérően, ez meghökkentően kevés!) Öregasszony: 2. Legény: 1. (A férfi jelölésére használt szókincsből ez is kevés.) Betyár: 7. Senki: 1. Vendég: 1. Isten: 2. Testrész: 7. Nemzetiség: 2. Foglalkozás: 39. Állatnév: 28. Ménes: 1. (Ezekből ló: 24.) Kutya: 1. Madár: 1. Rét: 1. Virág: 1. Fogalom: 13. Tárgy: 22. Ige, cselekvés: 117. Helynév: 26. Határozó (elsősorban szám- és helyhatározók): 78. Jelzők, melléknevek: 57.
Vár: 1. Csárda: 4. Puszta: 4. Bor: 2. Föld: 2. Pokol: 1. Istálló: 1. Tisza. 1.
A számok jelzik, hogy ez a népi szóhasználat messze elmarad mind a klasszikus népdalok, népballadák, mind pedig a szépirodalom szókincse mögött. Egyes szavakat sokat ismétel.
Áttérve a motívumokra, rögtön szembetűnő, hogy gyakorlatilag a verssorok jelentettek egy-egy motívumot. E motívumkincs annyival szegényebb, mint ahány verssort lejegyeztünk, mint amennyi ismétlés van bennük. A 129 motívum úgy oszlott meg, hogy közöttük 106 eltérő, 15 esetben pedig 23 ismétlés fordult elő bennük. (Ez utóbbiak számát növelte a Szabó Palkót kötözik a kocsiban, c. félnépi dal megismétlése egy másik történetben. Azért nem hagytuk ki, mert jó példa volt arra, hogy maga a népi elbeszélő hogyan összegez. Vagyis, amikor ezt a dalt korábban elmondta, két versszakban közölte, utóbb pedig már csak 6 sorba fogta össze, és kiderült, hogy az egész félnépi balladás dalnak ez a 6 sor a lényege. Itt érhető tetten a összegző verselési hajlam.)
A motívumok között kutatva, kiderült, hogy a betyárt üldözik 17 esetben, míg a tisztölöm a szabadságot, vagy a szegénylegény vagyok én csak 1-1 esetben fordult elő. További motívumok előfordulása: felakasztás: 6, viszik a börtönbe: 3. Ezt követően 2-2 alkalommal találtuk az alábbiakat: madárként fogva a szíve, nem vétellel szerezte, nem fogják el, az elfogott betyárt megkötözik, a lova a betyár után nyerít, a lovát vigasztalja, sápadt arcú öregasszony, anyja egyetlen reménysége, nem fogják gyászolni, méltatlanul eltemetik, a Tisza veszi körül, és valamilyen kérdés föltevése a téma fölvázolására.
Ahogy azt Katona Imre is megállapította, nemcsak a vásárhelyi népdalokban, hanem a betyárdalokban is viszonylag gazdag a mátkával, szeretővel kapcsolatos motívum. (Kislány az ölében, átkarolja a babáját, szép lányokra kacsint, karcsú a lány, halovány az orcája, drága a szerető, akit semmiért sem adna oda, drágán fizetett a vele hálásért, hűséges a szeretője, Varga Julcsa a régi szerelme egy-egy esetben fordult elő.)
“Országos viszonylatban a legnépszerűbb lírai dalcsoportok sorrendje: szerelmi, katona-, tréfás és gúnydalok, bordalok, mulatónóták, pásztor- és betyárdalok; Vásárhelyen a legkedveltebb a: szerelmi, katona-, tréfás és gúnydalok, pásztor- és betyárdalok, bordalok és mulatónóták.” Vagyis nálunk az országoshoz képest, a betyárdalok egy hellyel előbbre kerültek. Mégis, “Ahhoz képest, hogy Vásárhely kiterjedt határa volt a betyárkodás egyik gócpontja, a helyi új balladáknak csak harmada foglalkozik e törvényen kívüliekkel, holott a közelibb Csongrádon és a szomszédos Szolnok megyében épp fele-fele az arányuk; igaz, a betyár- és pásztordalokat, továbbá a rabénekeket és főként a ponyvai betyárhistóriákat is figyelembe kell venni.”
Mind a betyárverseket, mind a prózai történeteket együtt vizsgálva, és példaként csak néhány szót kiragadva, előfordulási számuk így alakult:
Rablás: 2. Gyilkosság: 6. A betyár és ellenfelei között előforduló üldözés és harc során említve: zsandár: 32, perzekútor: 11, káplár: 9, csendőr: 7, csendlegény: 6, pandúr: 5, pusztázó katona: 1, hajdú: 1. A hatóság betyárt üldöző emberei összesen: 72.
                                     A mondák megoszlása
Szabó-testvérek	mondaköre	33	történet.	
Kis, és névtelen betyárok	"	25	"	
Rózsa Sándor	"	20	"	
Farkas Jancsi	"	17	"	
Általános betyártörténetek		13	"	
Helyi mondák:		75	"	
Idegen mondák (Rózsa S. és mások):	33	"	
A helyi hagyomány tehát több mint kétszeres. Fontosnak ítéljük még azt is megjegyezni, hogy a hiedelmek (“nem fogja a golyó”, a “magzat ujja”, “a melléhez csapódó veréb helyén érte a puskagolyó” stb.) keveset szerepelnek a mondákban. Ezt azzal magyarázzuk, hogy a polgárosodó vásárhelyi parasztság nemcsak viseletében és szokásaiban vetkezett ki, de a szellemisége is változott. A misztikum helyet a realitást jobban kedvelte. Ezeknek a betyártörténeteknek egyébként is jelentős része, főleg a Farkas Jancsi mondák már a kegyetlen történelmünk által kijózanító XX. században születtek. Ami pedig az általunk gyűjtött mondák terjedelmét illeti, Katona Imre arra figyelmeztetett, hogy ezeknek majd mindegyike egyetlen epizódból áll.
Szenti Tibor
Hódmezővásárhely, 1999 júniusa.

Általános betyártörténetek
A történetmondók
“Végh János öregapám maga is nagyon szerette a bëtyártörténetöket, mög a régi bëtyárokat. Gyakran járt a szeretetházba, és ajándékokat, gyümölcsöt vitt az öregöknek, akiknek nagyobb része valamelyik bëtyárbandáhon tartozott fiatal korában. Ezök osztán nem nősültek mög. Azért jutottak a szeretetházba, mert el vótak ítélve, és fiatalságuk nagyobb részit a börtönbe tőtötték. Ezök mind a hosszú katonaidő elől ugrottak mög, és így váltak bëtyárrá. Öregapám még udvarost is közülük vitt magának, oszt amikor ideje vót, óraszámra meséltette velük a bëtyártörténeteiket. Tűlük hallottam a legtöbbet én is gyerökkoromban.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Védekezés a betyárok ellen
“A falásások ellen úgy védeköztek, hogy kancafalat raktak. Ez vert fal vót, amelynek ëgy méter szélösre, ëgy darabba rakták az alapját. Ezt a vert fődet nem tudták kiásni.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Lovak elpusztítási módja
“Ha a bëtyár mögharagudott a gazdára, oszt kárt akart csinálni, vagy szüksége vót a húsra, a ló seggibe ëgy högyös szërszámot dugott, hogy mögdögöljön. Így vágás, szúrás nem látszott rajta. Olyan vót, mintha magátul pusztult vóna el.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
A betyárrejtek
“Külső-Szőrhát és Csicsatér határában Kiss Szabó Sámuelnek 300 hold földje vót, ezön major állt. Benne barlang, amely 3×4 méterös gödör vót, rajta pedig fadërëkak, arra rakták a kazlat. Szóval, kívülrül csak ëgy kazal látszott. A gödör másfél méter mély vót. Ez még a ‘920-as években mögvót. Ez ëgy ilyen búvóhelye vót a bëtyároknak télidőn. Nemösi portára ugyanis nem möhettek a pandúrok, ezért állt itt a búvóhely.”
(Nagy György István)
*
A három akasztott
“Kérdő Szűcs Tamás szépapám Téglásba lakott. Kopáncsra möntek nyomtatni, és elindultak hat kocsival. Amikor Kopáncson a csőszházhon értek, mán éccaka vót. Jajgatást hallottak bentrül, hát lëugrottak a bakrul. Vasvillát fogtak, oszt előbb körülfogták a házat, majd bemöntek.
Hát mit látnak! A bëtyárok a bőcsőbül kiborították a kisgyerököt, az asszonyt mög lëfogták, az ordított. Az asszony állapotos vót, oszt föl akarták hasítani, hogy kivögyék belűle a gyerököt, mert a »kivött gyerök« kisujja vót a talizmánnyuk.
Amikor a téglási parasztok rajtuk ütöttek, a három koma kiugrott az ablakon. 1850-ben, amikor a dolog mögesött, az én ükapám: Kérdő Szűcs Ferenc még 15 éves gyerök vót. Az apja űtet hagyta kinn a kocsin, oszt az ëgyik bëtyárnak möglátta az arcát.
Három év múlva, 1853-ban, az öreg hazaengedte Ferit a városba, de ráparancsolt, hogy röggelre hazaérjön! A legény otthon, a városon hallotta, hogy három bëtyárt akasztanak.
A városházárul indult a mönet. Mindëgyik bëtyárt ëgy-ëgy külön kocsi után láncolva vitték. A kocsi elé rossz lovakat fogtak, oszt’ cigányok hajtották. Külön kocsin vitték a hóhért. A mönetöt körülfogták a pandúrok.
A Csepregi-malom mögött, a szentösi útfélön állt az akasztódomb. Kérdő Szűcs Ferenc is csatlakozott a kísérő tömeghön. Ekkor ösmerte föl az ëgyik bëtyárt, akit Kopáncson látott. A koma kögyetlenül káromkodott az akasztás előtt, hogy most lopásért akasztják, mikor másszor nagyobb bűnt is elkövetött. Mind a hármat fölakasztották.
Este bál vót. A bálba beittak Kérdő Szűcs Ferkéék. Ez télön vót, nagy ködben, hóban. Hajnalba mönt kifelé a tanyára, oszt eltévedt. Látta ám, hogy amott van három koma. Feléjük tartott osztán, hogy majd mögkérdi tűlük a helyös irányt, de azok biz’ az akasztottak vótak.
Ükapám azonnal kijózanodott, amikor parolázni akart a merevre fagyott bëtyárokkal. Azok oszt addig lógtak ott, amég a varjak ki nem kezdték űket.”
(Nagy György István)
*
Kérdő Szűcs Ernő adatközlőnk atyafiságban állt Nagy György Istvánnal, hiszen az elbeszélt kopáncsi betyártörténet közös ősükkel, szép-, illetve ükapjukkal történt. Kérdő Szűcs Ernő a családban hallott adomát szinte szóról szóra ugyanígy beszélte el, csak az alábbi résszel egészítette ki:
“A Szkala Lidi vót a szógáló, akit annak idejin a kopáncsi csőszháznál a bëtyárok kifordítottak a toliágybul. Az öreg csősznek mög fönt köllött táncolni az asztal tetejin.”
*
Borotvás Dániel halála
“Pósahalmon történt. A perzekútorok üldözték a bëtyárokat, akik a gulya közé rejtőztek el, oszt innen lüvöldöztek. A zsandárok ki akarták szödni a bëtyárokat a gulyábul. Ekkor Bërëtvást, mög ëgy Vecseri nevű pusztázó katonát is agyonlűttek.
Bërëtvás komisszáros nem halt mög mindjárt. Befogta a sebit, de azután elvérzött. Az utolsó szava is az vót:
– Mondjátok el a feleségömnek, hogy möghaltam.
A bëtyárok között vót Kiss Ferkó szóbeli embör. Ez azt jelentötte, hogy vitte a szót, a hírt a bëtyároknak. Ögyébként azt mondták, hogy Bërëtvásba ű lűtt bele orozva, a tehenek közül. A bëtyárvadászaton ott vót Bekecs András is, az orosházi komisszáros, akit Bërëtvás irányított a hajszában.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
A futóbetyár ne igyon!
“Bëtyárcsapatot üldöztek a perzekútorok a Könyerében. A város legelőin állt a Veréb-csárda, a szentösi úthon közel, nem messze a Nyomástul. Innen menekültek a bëtyárok. Amikor a Kérdő Szűcs birtokhon értek, ëgy árkot köllött átugraniuk. Az ëgyik bëtyárnak nem vót jó lova, oszt nem mönt neki az ároknak. Így azután elfogták a csendőrök. A többiek a zsombikon menekültek tovább, hogy në üldözzék űket.
A zsandárok nem is möntek tovább, hanem elfogták az ároknál maradt bëtyárt. Az vízért esengött. Kérdő Szűcsék éppen kint dógoztak a fődön, oszt’ a csobolyó velük vót, de a zsandárfőnök mögtiltotta, hogy odanyújtsák. Aszonta, hogy
– Futóbëtyárnak nem adunk inni!”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
A lelkiismeret
“Pallavicini őrgróf fölmondott a cselédjeinek, és fölszámoltatta a nyomorúságos, vert falú házaikat. A végrehajtást Palásty intéző hajtotta végre úgy, hogy ökrökkel, láncokkal széthúzatta a viskókat. Akadt köztük olyan ház, amelyikben vajúdó asszony vót, a másik háznál éppen kenyeret sütöttek, de Palásty irgalmatlanul széthúzatta valamennyit.
A nép bosszúbúl ëgy éccaka bëtyárokkal tört rá a Palásty-családra. Az intézőt a konyha közepin ëgy kupacba fölaprították úgy, ahogyan a paprikás húst szokták.
Mindszent és Kistelek között, túl a Tiszán lakott ëgy idős parasztembör a családjával a tanyájukban. Fiatal korában ez is részt vött azon az ëccakai mészárláson.
Az 1920-a években, nagyon idős korában ezt a töttit möggyónta a helyi plébánosnak. Évek múlva ëgy délután csendőrök gyüttek a tanyabejárón befelé. Az öreg látta, hogy a szél élénken lengette a kakastollakat, és a szuronyok högyin mögvillant a fény.
Az öreg a tanyavégihön támasztott létra alsó fokán ült, ott sütkérözött. Amikor möglátta a csendőröket, mögijedt, mert azt hitte, hogy a plébános úr elmondta nekik az ű borzalmas titkát, oszt azt hitte, hogy a csendőrök érte gyüttek. Ijedtiben fölmászott a pallásra, ahun a szelemönbe lévő szalonnakuka mellé fölakasztotta magát. A csendőrök pedig csak az őrzetőjük közben véletlenül betévedtek.”
(Tóth Ernő)
*
Díszkíséret
“1906-ban Tégláson a Barta Imre tanyájábul elloptak két lovat. A csendőrök még azon a napon elfogták a tolvajokat. A lopott lovakhon kötözték, oszt úgy kísírték be űket Vásárhelyre.”
(Tárkány Szűcs Sándor)
*
Lólopások
“A nyári jászol jól szolgálta a kikötött lovak lopását, mer’ az udvaron állt. Amikor az ëgyik bëtyár ëgy éjjel a kutasi úton, a Gallyas-tanyára merészködött, a nyári jászolnál kikötött lovat mán el is ódozta, mikor ëgy nagy kutya, amelyik a jászol alatt vót a kölykeivel, nekitámadt. A kutya mán marcangolni is kezdte, nem bírt vele. Ekkor kétségbeesve kiabálni kezdött segítségért.
A gazda osztán kigyütt és mondta, hogy mönnyön innen, többet elő në gyűjjön, mert legközelebb nem menti mög a kutyátul.
A bëtyár tagadta a lopás szándékát, ámbár a ló mán az udvaron szaladgált. A gazda azt is mögszitta.”
*
“Kérdő Szűcs Ferenc szép hátaslovat tartott a tanyáján. Ez nem vót igavonó állat, csak hátasló. Éccaka csak ëgy lovas bëtyár közelödött, aki pányvát dobott a lova nyakába, oszt magáhon húzva, nyargalni kezdött vele.
Kérdő Szűcs Ferenc nem vót ijedős embör, ezért osztán ű is fölpattant ëgy másik legelő lovára, és üldözőbe vötte a bëtyárt. A két K. Szűcs ló összenyerítött, ahogy nyargaltak. A Tiszánál, Sártó körül elhallgatott a nyerítés, így osztán nem vót hang, ami után üldözze.
Visszafordult, és azonnal bemönt a városházára. Nagy pénzt ajánlott föl annak, aki a lovát visszahozza. Másnap a város embörei rá is tanáltak ëgy gödör ajján, a Tiszántúlon. A lónak mind a négy lába mög vót kötözve, úgy feküdt a gödörben, hogy ki në látszon, mert a bëtyárnak nem vót tanácsos nappal a lopott lovat tovább vinni, ezért dugta a gödörbe. Bogár Jakab vagy Imre vót a töttes.”
*
“A passzushamisítást nagy pézért a fiskálisok is csinálták. A ló még el së vót lopva, mán mögcsinálták rúla a passzust, hogy möglögyön a lopás után, ha viszik, oszt igazoltatják űket.
Gaál fiskálishon is beállított passzusért ëgy atyafi, és amikor kérdözte, hogy hunnan kötik el a lovat, kiderült, hogy a testvéritül. Gaál a szömit az ég felé forgatva így véleködött:
»Lélök, lélök, de hát én,
Gaál fiskális, mibül élök?«”
*
“A gazda legjobban mindég a lovát szerette és sajnálta. Amikor Nagy Tóth Samu kedvenc lovát ellopták, az eset után mindön kutyáját fölakasztotta a kútgémre, amiért nem ugattak.”
*
“A bëtyár talyigás kúdúsnak öltözve, mankót vött a hóna alá, oszt úgy állított be a városba, hogy möggyőződjön arrúl, mennyiért adják el a közvetítők a rablott lovakat.
Bánfi István, anyai nagybácsim nem engedte be az álkúdúst. Vitatkoztak, még engedélyt is mutatott a koma a kúdulásra. Bánfi csak nem engedte be a piacra. Ekkor a bëtyár a mankóval végigvágott rajta és elszaladt, majd elbújt a katolikus temetőben.”
 (Kérdő Szűcs Ernő történetei)
*
Dáré Zsófi
“Amikor Bërëtvás Dániel vót a városbiztos, a perzekútorok még hetedmagukkal së érözték magukat biztonságban, mert a hírhedt Veréb-csárda bëtyárfészök vót. Itt Dáré Zsófi vót a kocsmárosné. Sok lopott jószág nyoma a csárdáhon vezetött.
Bërëtvás figyelmeztette Zsófit, hogy kérjenek útlevelet az éjjel járóktul. Erre oszt’ Zsófi így felelt:
– Ennye, komisszáros uram! A csókjaimrul, amit tűlem kap kend, nem köll passzus?
Vers is maradt Bërëtvásrul:
»Nem járok én paripán,
Mint Bërëtvás kapitány.
Szögény legény vagyok én,
Gyalog masírozok én.
Vásárhely város végig sáros,
Bërétvás Dániel benne a komisszáros.
Selyömkendő a zsebibe’,
Barna kislány az ölibe’.
Jaj, de fáj, mégis fáj,
Ha Bërëtvás muzsikál.«
Ugyanis, elverette a bëtyár hátán a magyarok indulóját.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Póka kapitány a rablók között
“Nagy Tóth Samunak Csomorkányon szélmalma állt. Gazdag embör vót. Ëgy alkalommal ökröket adott el a vásárban, és sok pézt vitt haza. Akkor éccaka körülfogták a bëtyárok a tanyáját, és bekiabáltak, hogy
– Add ki a pénzt!
De az öreg nem adta. Ekkor a bëtyárok belüvöldöztek. A csecsemő a bölcsőben vót, még a paplanát is érte a golyó. Nagy Tóth Samu visszalűtt. A bëtyárok nem is mertek bemönni.
Nagy Tóth Samu möghallotta Póka kapitány hangját a haramiák között. Amikor oszt elvonultak, kimerészködött és möggyőződött rúla. Póka, aki nagyon mulatós embör vót, és ezért köllött neki a péz, csakugyan ott vót köztük.
Nagy Tóth Samu tekintélyös öreggazda vót, mint mondtam. Másnap oszt bepanaszolta a dógot. Nagy Sándor főkapitány fölszólította Pókát, hogy
– Magad légy a bírád, mert a földi bíráknál irgalmasabb az Isten!
Póka hazamönt, és főbe lűtte magát. A bandáját Farkas Jancsi vezette. Nagy Tóth Samu az eset után mögzavarodott, és nímöt vezényszavakat kiabált. A kutyáit pedig mind fölakasztotta a kútgémre, amiért nem ugattak.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
A gazda túljárt a komisszáros eszén
“Bojda komisszáros orgazda is vót, szóval összejátszott a zsiványokkal. Az ëgyik paraszt osztán túljárt az eszin. A padláson fölakasztott ódalszalonnákba rézdërótot húzott. A bëtyárok el is vitték a szalonnáját hamarosan. Amikor a gazda följelentést tött, és Bojdát gyanúsította, mögtanálták nála a »dërótós szalonnát«.”
(Kérdő Szűcs Ernő)

Rózsa Sándor
A szabadcsapat föloszlatása
“Az anyai öregapámékhoz, amikor én még iskolás vótam, járt ëgy Rácz nevű honvéd a Kossuth időkben. Ő mesélte, hogy Damjanich tábornok a Bácskában így kezdte a kihallgatást:
»– Panasz van kendre, Rúzsa Sándor, hogy honi földön vagyunk, mégis rabolnak kendtök.«
És akkor föl is oszlatta Rúzsa Sándor bandáját.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Sándor vonatot rabol
“Dencsi kaskötő mesélte, hogy az apja, az öreg Dencsi Maczëlkánál szolgált a Tisza partján. Odamönt hozzá Dencsi fiatal korában Rúzsa Sándor, és a »gyerököket« kereste, vagyis a bandája tagjait. Vásárhelyrül a Kis Kenézek is vele tartottak.
Rúzsa vonaton utazott, és kérdözte a kan doktort, hogy »mögáll-ë Pétörinél a bagony [így]?« A kalauz azt válaszolta, hogy »ha Pallavichi[ni] őrgróf volna kend, azért mögállna, de kendért nem.« Rúzsa gatyába vót, mint paraszt.
Legközelebb osztán Rúzsa társai is fölszálltak a vonatra, és elvegyültek az utasok közt, akik ëgymás közt beszélték, hogy hová rejtik el az ékszereiket, ha a bëtyárok mögtámadják őket. Az asszonyok a hajukba rakták a gyűrűt, karkötőt stb.
Pétörinél a haramiák fölszödték a sínöket, oszt mögállítva a vonatot, mán tudta Rúzsa Sándor, hogy kinél hun keresse az ékszeröket.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
A zsandárok megtévesztése
“A szögvári úton, a Gál-tanyában nyomtattak. Ëccörre csak gyün nyargalva ëgy lóhátas a Tisza felől, a Szögfű-csárda felől. Mikor osztán odaér, hirtelen lëugrik a lórul, és a nyergit és a szërszámot mög a piros mellényit a rudas szalma alá rejtötte. A tajtékos lovát a nyomtató lovak közé kötötte, ahun nem látszott a tajtékos lova, a béröst pedig elküldte a rostáhon, hogy ott segítsön, ő pedig átvötte a nyomtatást a szűrűbe. Hangosan azt mondta:
– Embörök, ëngöm kergetnek. Mingyárt itt vannak a csöndbiztosok, de kendtök në szóljanak ëgy szót së, majd én beszélök.
Gyütt is a komisszáros harmadmagával, és éppen Rúzsa Sándortul kérdözték, hogy
– Nem látott-ë kendtök ëgy lovast erre nyargalni?
– De láttunk – mondta rögtön Rúzsa Sándor –, erre mönt a kisasszony erdeje felé –, és mutatta az irányt. – Még ha a téns komisszáros uraimék, ha sietnek, utol is érhetik.
Elnyargaltak. Rúzsa újra fölöltözött, és kezet fogva, mindönkinek mögköszönte, hogy nem árulták el, és elnyargalt.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
A Fehér zsandár
“Amikor Ráday került Szögedre, Laucsik Mátyás lött a zsandárra. Laucsik fehér köpenyt viselt, ezért elnevezték »Fehér zsandárnak«. Még a legösmertebb bëtyárok is röttögtek tűle.
»Mögmondja azt Rúzsa Sándor,
Jó búvóhely-ë a jászol?«
Így csúfolódtak, mert még Rúzsa Sándor is a jászolba bújt ijedtiben a Fehér zsandár elől, amikor az a csárdában mögjelent.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Rózsa Sándor megvámolja az ökrök árát
“Ëgy Török nevű mondta, akinek a szentösi úthon közel esött a tanyája, hogy az apja négy ökröt adott el a vásárba. A toliágyba fekvő gyerökök fölneszöltek, hogy az ablakon kopogtattak akkor éccaka.
– Ki van odakint? – kérdözte a gazda.
– Në kérdözze azt, gazduram, mert még jobban mögijed, ha mondom a nevem.
Az öreg Török beengedte. Rúzsa Sándor vót. Azt mondta, hogy gyütt a négy ökör áráért. Török nem akarta adni, de Sándor mondta, hogy az okosabb enged. Török mutatta a gyerököket, és hivatkozott a szögénységire. Rúzsa akkor azt mondta, hogy
– A pézt felibül fogom föl (akár a fődet).
El is vitte a két ökör árát.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Mózes zsandár megleckéztetése
Rúzsa Sándor lopott marhát terelt a Tisza felé, amelyet Emböréktül hajtott el, a tarjáni út felé lévő tanyájukból. Mán a Tiszáhon értek, amikor utolérték őket a perzekútorok. A társaival ëgyütt elbújt a parti füzesökbe. Sándor alkudozni kezdött, amikor az ëgyik, Mózes nevű zsandár rátanált, hogy në adja föl a gazdájának, még pénzt is ajánlott neki. A zsandár nem is szólt akkor. A lopott jószágot viszont visszaterelték a zsandárok.
Ëgy másik alkalommal túl a Tiszán, Kormányos gulyásnál vendégösködtek a zsandárok, amikor Rúzsa Sándor előkerült a bandájával. Sándornak vót ëgy jó lüvő társa, aki lüvésökkel egrecíroztatta Mózest, aki a múltkori eset után, hiába kérte Rúzsa Sándor, csak elmondta a komisszárosnak, hogy mögtalálta a Tisza-partján.
Sándor most szidta és leckéztette Mózest, de azt is a szömire vetötte, hogy dicseködött a kutasi kocsmába a szép Sárikának, hogy majd mögfogom én azt a Rúzsa Sándort! (Mögjegyzöm, hogy Mózes piperkőc vót, oszt teccött a nőknek.) Sándor ezután Mózest jól fölpofozta.
Mózes ezután lëmondott a szolgálatrul. Belevizelt a kardjába, úgy adta vissza, amikor lëszerelt.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Rózsa Sándor a Fekete Sasban
“Királyszékbe Búza Mari vót a Rúzsa Sándor vásárhelyi szeretője. A perzekútorok keresték Sándort. A tónál a csónakosokat is végignézték. A Sas előtt lóháton találkoztak és dévánkoztak, hogy nem találták. Sándor pedig ott ült a Sasban az ájzlagban.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Rózsa Sándort megszorongatják egy szélmalomban
“Dédanyám testvére, az öreg Bánfi kivött ëgy nagy földbérletöt. Abban vót ëgy darab konkollyal fertőzött terület. Ëgy embör konkollyal a többit is beszórta, így a búza nem termött, és Bánfi István belebukott a vállalkozásba és komisszáros lött.
Sájni zsidó vándorkeresködő a rárósi úton, a Nyomáson bemönt az eső elől ëgy elhagyott szélmalomba, és ott elaludt. Ëgyszörre csak sürgés-forgásra és beszélgetésre ébredt. Tudta, hogy bëtyárok, mert mondták, hogy Juhásznét is kirabolják.
Sájni röszketött, mert az ëgyik bëtyár azt mondta, hogy úgy érzi, hogy valaki van a malomban. »Gyújtsunk világot«, javasolta, de a bëtyárvezér, aki maga vót Rúzsa Sándor, nem engedte, azt mondván, hogy a malom közel a városhon, és a világot észrevöhetik a csendőrök.
A bëtyárok ittak a malomban, és mind elaludt. Sájni kiszökött az alvó őrszem mellett, és azonnal begyütt a csendőröknek jelenteni, hogy mit látott. A csendőrbiztos, Bánfi István (a polgári fiúiskola körül vót az őrsük) azt mondta neki, hogy a panaszost nem engedi el, még mög is akarta ustorozni, hogy a zsidó csak az álmát beszéli el.
Végül mégis riadót röndölt el, és a környékbe lakó csöndlegényök összegyüttek. Ëgyikkel erős paprikát kevertetött a puskaporba, majd a zsandár azt mondta:
– Kocsmáros uram, én eddig azt hittem, hogy csak a szalonnát szoktuk paprikával beszórni.
A komisszáros lëintötte, majd elindultak a malomhon. Magukkal vitték osztán Sájnit is. A malom mellett ëgy gödörbe bújtak, majd két csöndlegény bakot állt, hogy lűjenek be az ablakon, de az eső miatt csúsztak a küvekön, és nem tudtak belűni.
A komisszáros a gödörbül rálűtt a malomra. A bëtyárok visszalűttek, de kimönni nem mertek, csak hítták, hogy »az a délceg Bánfi komisszáros gyűjjön be!«, de az nem mönt, és csúfolták, hogy az »inába fagyott a bátorsága«.
Végül a két csöndlegény csak be tudott lűni az ablakon a paprikás lőporral. Erre lött bent nagy mocorgás, és káromkodás, és sorba kimönekültek a bëtyárok a malombul. A csöndlegényök pedig a gödörbül lűtték lë űket. Köztük vót két kurva is, ëgyik cigány, akivel ott szórakoztak.
A bëtyárok is lűttek, és mögsebösítöttek nehány csöndlegényt. Rúzsa Sándor is ki tudott szökni, és a Nyomáson, a gulyások közé menekült. Ott gulyásként járt a csordában, és szalonnát falatozott. Amikor a csöndbiztosok odaértek, kérdözték, hogy nem látott-ë erre ëgy olyanforma embört, mint kend? Mert a lëírás alapján Rúzsa Sándort keresték. Sándornak zsíros vót a szája a szalonnátul, úgy övött, hogy minél élethűbb lögyön, és mondta, hogy ő itt ilyet nem látott, de mönjenek tovább a karámhon, mert ott van ëgy olyanforma legény, akit keresnek. A csöndbiztosok el is möntek. Rúzsa Sándor ekkor mögugrott.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Rózsa Sándor visszafordítja a pandúrokat
“Rúzsa Sándorék világos nappal bemöntek ëgy határbeli tanyába önni. Strázsát mindég állítottak ki a fölnyergölt lovak mellé.
– Sándor bátyám, gyünnek a pandúrok! – jelentötte ki a strázsa.
Rúzsa Sándor a lovára kapott, oszt mondta a többieknek, hogy
– Csak maradjatok nyugodtan! – és ő még elébük lovagolt.
Mondta oszt nekik:
– Álljatok mög! A parancsnok gyűjjön előbb!
Amikor ez előlépött:
– Na, ezör ördög bújjon beléd! – kiáltotta Sándor neki. – Nem szégyöllöd magad, hogy így az embörre törsz, ilyen fényös nappal?!
Hogy aztán mit mondott még, mit nem, azt nem löhet tudni, de sarkon fordultak, és elmöntek a pandúrok.”
(Tóth Ernő)
*
Rózsa Sándor megugrik a szegvári megyebörtönből
“Magony István huszonöt éves szögvári kubikus mondta, hogy a nagyapja elmesélte Rúzsa Sándor bebörtönzésit. Sándor az akkori megyeháza börtöniben raboskodott, és az udvaron fölállított akasztófa várta, mint halálra ítéltet.
Beke Kálmán szögvári komisszártul utolsó kívánságának azt kérte, hogy adja oda a komisszáros neki a pipáját, és a kedvenc lovára ülve ëgy pipadohányt elszívhasson.
A komisszáros odaadta neki a saját tajtékpipáját, Sándor pedig szép csöndesen körbe ellovagolgatott és pípázott, majd ëgy hirtelen vágtába ugratta a saját lovát, oszt átugratott a kűkerítésön, amely belülrül nem vót túl magas, de kívül, a kurcai nádas vötte körbe, és öt-hat méter mélységbe zuhant. Ingoványos vót, a Beke Kálmán így kiáltott föl:
– Sándor, a pipám!”
(Tóth Ernő)
*
Sándor szóval fenyít
“Susánban még pallókon jártak a sáros utcákon, amikor a járókelőkkel szömben gyütt a pallón ëgy állapotos asszony. Ëgy embör lëszorította. Ezután közvetlenül mönt Rúzsa Sándor, oszt azt az embört nagyon lëdorongolta, amiért a terhöst lëszorította.”
(Tóth Ernő)
*
A kisszűr
“Zaka Mihálynak mint pusztai bojtárnak, 17 éves korában vót ëgy kis könnyű szűrje. Estefelé ölég sokszor mögjelentek Rúzsa Sándorék, úgy 4-6 szömély. Elkérte Sándor, hogy
– Add mán ide, komám, a kisszűrt.
Cserébe osztán mindig odaadta a nagy, nehéz subáját.
– Azt, hogy hova mönnek, merre mönnek, sosë tudtuk – beszélte öregatyám –, de az biztos vót, hogy nem jóba törték a fejüket.
Hajnaltájt mögjelentek a nyájnál visszafelé mönetben. Olykor állatokat is tereltek, de azokat csak jó messzirül látta Zaka atyám. Ëgyször a kisszűr vérös vót. Azt mondta Sándor:
– Kiskomám, majd odamaradt a kisszűr!”
(Tóth Ernő)
*
A kamat megvan, de a tőke még hiányzik
“Rúzsa Sándor Vásárhelyön fényös nappal is álruhában járkált a városban. Bërëtvás komisszáros többször-másszor nyakon csípte, és tekintélyös pénzért mindég elengedte.
Sándor valamelyik éjjel elmönt a Bërëtvás-tanyába, Sámson alá. Onnan a marhagulyábul ëgy jó csomót kiszakítottak, és elhajtottak. Sándor ekkor azt mondta a gulyásnak:
– Mondd mög a gazdádnak, hogy ez még csak a kamat, de a tőkéért majd elgyüvünk!”
(Tóth Ernő)
*
Beretvás komisszáros lelövése
“Ëgy alkalommal, késő nyár végin, amikor a bojtorján, szamártüsök mán embörnagyságúra nyőtt, ëgy alkonyatkor kint a Puszta szélin találkozott Rúzsa Sándor és Bërëtvás komisszár, és éppen ëgy nagy bojtorjánbokor vót köztük. Bërëtvás kocsin vót, Rúzsa Sándor mög lóháton. Ketten vótak a bëtyárok is, mög Bërëtvásék is. Mögismerték ëgymást.
Bërëtvásék is, mög Rúzsáék is lëugráltak, és tűzharc fejlődött ki köztük. Puskával lűttek. Sándor eltalálta Bërëtvást a vágott vasú puskával. Sokáig lűtték ëgymást, mert közben a nap is lëáldozott. Bërëtvás ekkor odakiáltott:
– Eltaláltál, Sándor!
– Na, akkor mönnyünk! – mondta Sándor.
Rúzsáék elmöntek. Bërëtvás a kocsidërékban feküdt. Orosëgyháza felé möntek, mert az vót közelébb. Mán jól rájuk estelödött, éjfél is közelgött. Bërëtvás nagyon beteg vót, sok vért veszítött. Akkor a legközelébb eső tanyánál azt mondta a kocsisnak, hogy
– Hajts be ebbe a tanyába! Kopogj be az ablakon.
De akkor még nem nyitottak rögtön ajtót. Azt mondta Bërëtvás a kocsisnak:
– Hajts egészen oda az ablak alá.
Az emböre még akkor is úgy félt, úgy röszketött, hogy beszélni is alig tudott. Bërëtvás bekiáltott hát az ablakon:
– Én vagyok itt, Bërëtvás, a komisszáros, de súlyosan mögsebesültem, engedjetök be.
Be is engedték, oszt lëfektették a szoba főgyire ëgy subára. Próbálták bekötözni. Bërëtvás kérte a parasztot, hogy mönjenek el Orosëgyházára orvosért, de a gazda së akart nekiindulni az éjszakának. Hosszas unszolásra osztán csak nekiindultak. Mán jól föntjárt a nap, mire az orvossal mögérköztek. Akkorra Bërëtvás möghalt.
Rúzsa Sándor úgy szétlűtte a Bërëtvás panamakalapját, mint a rëstát! Ezt is a koporsójára tötték. A Káposztás-temetőben temették el, Újvároson. 1927 körül exhumálták. Mint surbankó gyerök én is ott kíváncsiskodtam, oszt láttam, hogy a csontokon még ott feküdt a szövetfoszlány.”
(Tóth Ernő)
*
Az ügyes kisgulyás
“Rúzsa Sándorék möntek a bandával a vásárhelyi Pusztán, és tíz-tizenöt marhát ki akartak szakítani a gulyábul. Holdvilágos éjszaka vót. Vót ëgy nagyon ügyes kisgulyás, aki a kiszakított marhák elé terelte a többit. Öt-hat alkalommal próbálták elhajtani a marhát, de nem sikerült. Sándorral vót Veszelka is. Amikor mögint nem sikerült a marhakiszakítás, Veszelka azt mondta Sándornak, hogy
– Lűdd agyon a kis gulyást, az Istene anyját!
Erre Sándor azt mondta:
– Nem szabad. Ha mink olyan ügyetlenök vagyunk, hogy ettül a kis embörtül nem tudunk elhajtani, akkor agyonlűni nem szabad, hanem szégyönszömre mönjünk el!”
(Tóth Ernő)
*
Rózsa Sándor ajándéka
“Erős Mónár a kutasi úton lakott, a szélmalom lábjában. Mindég lóháton járt a Pacsirta-csárdába, amely a kutasi és a rárósi út között állt. Ëgy alkalommal ott vót Rúzsa Sándor is. Erős Mónártul kérte a lovát, hogy adja el neki, de az nem adta.
Sándor ekkor azt mondta, hogy ha nem adja kend így, majd adja amúgy. Vagyis hát, hogy erőszakkal vöszi el tűle. Ëgy éccaka mögjelent Sándor az Erős Mónár tanyájába, oszt összecsaptak. Dulakodtak röndösen, de Mónár nem hiába az erejirül vót hírös, lëgyűrte és bezárta Sándort.
Rúzsa Sándor könyörgött Erős Mónárnak, hogy erissze űt szabadon. A bëtyárböcsületit atta, hogy nem áll bosszút Mónárékon. Erős Mónár erre oszt elengedte. Mielőtt a lánya férhön mönt, ëgy éccaka nagy lódobogást hallottak a csókolódzó alkalmával. Erős Mónár mán azt hitte, hogy elgyütt Sándor bosszút állni, de Sándor nem szegte mög a szavát. Boldogságot kívánt az ifjú párnak, és még ajándékot is adott nekik.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Rózsa Sándor figyelmeztet
“Sándor nem szerette, ha idegöny helyön fölösmerték, oszt nevirül szólították. Errül gyakran figyelmeztetött. Így történt ez Szűcs Tamás öregapámmal Kopáncson is, amikor a gulyánál mögjelent előtte ëgy tagbaszakadt, zömök, erős embör, oszt aszonta, hogy
– Én vagyok Rúzsa Sándor, de benned maradjon a szó!
Így is lött. Azután Sándor továbbmönt Kopáncson.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Sándor nádat kúpol
“A tanyák tetejihön a Rétbül hozták a nádat. Kérdő Szűcs Tamás ëgyedül mönt lë a Rétbe a lëvágott nádhon, hogy fölkúpolja. Vállára tarisznyát vetött, és bele szalonnát, könyeret tött, hogy lögyön kitartása. Úgy vót, hogy mire mönnek érte kocsival, fölkúpolja a nádat.
Amikor oszt mögérközött, ëgy embör előgyütt a nádasbul és azt kérdözte öregapámtul, hogy
– Mit akar itt, és önnivalót hozott-ë?
– Hoztam, hát – mondta az öregapám. – Na, akkor pakolj ki nyugodtan és mönj haza. Gyühettök a nádért nyugodtan, mert föl lösz kúpolva. K. Szűcs Tamás kipakolt és hazamönt.
Amikor oszt visszamöntek a családdal a Rétbe, a nád mán mind föl vót kúpolva. Rúzsa Sándor vót a bëtyár, aki ezt tötte.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Elfogási kísérlet
“Rúzsa Sándor a harmadik Maczëlka-tanyán, a mágocsi ódalon, a pusztaszéli úthon közel társaival mulatott. A gazdának mögparancsolta, hogy állítson őrt. Ëgy bérös kiállt a boglya tetejire figyelni.
Besúgó mindég akadt. Rúzsa Sándort is beköpték a zsandároknak, hogy a Maczëlka-tanyában mulat. A zsandárok úgy akarták elfogni űket, hogy észrevétlenül möntek ki az út menti tanyába. Gyalog lopakodtak, nem ültek lóhátra.
Amikor oszt mögérköztek, belűttek a tanyaablakon. Arra vigyáztak, hogy embört në érjön, csak riadalmat keltsön. Erre osztán a három bëtyár szaladt is az ajtón kifelé.
Rúzsa Sándor ëgy Técsi nevű komisszárossal tanálkozott szömbe, aki nagy darab embör vót, és lendületbül akkora pofont adott Sándornak, hogy az a konyhában szétszórt kukoricán mögcsúszott, oszt elterült.
A három bëtyár közül ëgy kiszaladt az istállóba, és az ëgyik perzekútor utánaszaladt. A menekülő bëtyár elsütötte a puskáját, és odabent azt gondolták, hogy a bëtyár lëlűtte a zsandárt odakint. De nem lűtte mög. Az ëgyik ló a lüvéstül mögijedt, és úgy elrúgta a bëtyárt, hogy az mozogni së tudott. Az üldöző zsandár beszaladt a tanyába. Ott még vót ëgy bëtyár, akit a zsandár lëgyűrt, de az aszonta neki, hogy
– Én ugyan gyöngébb vagyok, mint kend, de ott van Sándor bátyám, azt biztosan nem fogja kend lëgyűrni!
Így is lött. Sándor elkapta a komisszárost, oszt úgy bevágta a kuckóba, hogy a kemönce is összedűlt, a zsandár mög »liba lött«. A dulakodásban a bëtyárok mind a három zsandárt lëgyűrték, és mögkötözték.
Rúzsa Sándor aszonta a komisszárosnak, hogy
– Most ű próbájja ki, fölhencsörödik-ë az az ű pofonjátul?
Úgy szájon vágta, hogy az elesött. Azt is mondta neki, hogy
– Mög në próbájja kend, hogy még ëccör rálű a bëtyárra!
Szóval arra figyelmeztette, hogy azok belűttek az ablakon idegyüvet.
– Mert, ha még ëccör ezt töszi, nem él kend tovább!
Ebbe osztán mögëgyeztek, és sömmit el nem vöttek a zsandároktul.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Sándor védelembe vesz
“Ott, ahun az én ükapámtul Rúzsa Sándor olykor-olykor elkérte a kis szűrjit, ëccör mögkérdözte tűle:
– Mondd, kiskomám, bánt-ë tégöd valaki? Mert, ha igen, akkor csak mondd mög bátran, és én majd elintézöm!
Hogy milyen elintézési mód löhetött vóna? Azt ki tudja, vagy csak sejthetjük. De aszonta az én ükapám, Zaka Mihály, hogy
– Nem bánt ëngöm sönki, Sándor bátyám.
– Azér’ mondom! – válaszolta Sándor.”
(Tóth Ernő)

Szabó Miska és Szabó Palkó
A lopott jószágok
“A Szabó-gyerökök előbb a Könyere-partján laktak. Itt három Szabó-tanya is vót. Az ëgyikben Szabó Gábor lakott, Szabó Mózes a fia mög Szabó Imre az unoka. Szabó Pétöré vót a második tanya, a harmadik mög Szabó Pálé, a Szabó-gyerökök apjáé.
Nagy Gojdár Sámuel tanyaszomszédhon elmönt Szabó Pál, és ellopta a libáit. Gojdár erős embör vót, nem félt tűlük. Elmönt hozzájuk, és mondta nekik, hogy hogyan kerültek ide ezök a libák?
– Sámuel, öcsém, ezök ide repültek.
– Na, akkor röpültesse vissza kend űket.
Szabó Pál visszavitte a libákat, és akkor Nagy Gojdár Samu úgy mögverte, hogy hazafelé mönet többször lë köllött ülnie. A Szabó-gyerökök anyja vót a bűnös természetű, az apjuk inkább csak orgazda vót. A Kérdő Szűcsöknek sógora vót.
Szabóné magyarázta, hogy öt ujjal köll szörözni, mert azért nem köll mögdógozni. A lopott lovat möghempörgették a ganéba, hogy az üvékéhön lögyön hasonló, ha elgyünnek érte mögnézni.
A Szabó-gyerökök a vásárban odakötötték a lovakat a kocsihon, amely a nagybáttyuké, szóval az apjuk testvérié vót, aki sógor vót K. Szűcs Pállal. A Szabó-gyerökök oszt eltűntek a forgatagba, amikor a perzekútorok mögtalálták az odakötött, lopott lovakat, és két évig ült emiatt a nagybáttyuk.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Vért vérért!
“A Szabó-gyerökök a Könyere-parton nyőttek föl. Kezdetben még hárman vótak. Ëgy ízben mögtámadták II. Röszketős Szűcs Ferencéket is. (Ferkó bácsi 1823-ban születött, és 1881-ben halt mög.) Tanyájukban a bejárati ajtón dörömböltek, és fenyegetően beszéltek. Ferenc bátyánk a konyhában aludt, és a támadásra beszólt alvó feleséginek. Kérdi oszt az asszony, hogy
– Mi baja, kendnek?
– Hozd a puskám, mög a papucsom!
Úgy látszik, hogy a Szabó-gyerökök neszit vötték a dolognak, mert fölhagytak az ostrommal, oszt átmöntek a szomszéd Bodrogi János tanyájába. Ez a Tárkány Szücs Ernő ügyvéd apjának, Andrásnak a tanyája mellett állt, és hamarosan a Tárkányoké lött, később pedig oskola vót.
Na, elég az hozzá, hogy a Bodrogi-tanyában valóságos harc alakult ki. A Szabó-gyerökök a konyhaajtón akkora lyukat vágtak, hogy azon körösztül mán dugdosták be a malacvályút, és a kút ustorfáját. Bodrogi belülrül lëverte a bedugdosott dógokat, majd a legfiatalabb Szabó-gyerököt mögszúrta vagy puskájával mögsebözte. Lényeg az, hogy a vér csöpögött mindönütt. A bëtyárok káromkodtak, átkozódtak. A sebesült gyerök belehalt a sérülésibe. Szabóék aszonták, hogy
– Ezért kend së él soká!
Ködös időben a Szabó-gyerökök kilesték Bodrogi sógort. Amikor kifelé mönet befordult a rárósi útrul, a Hőss Nagy Kálmán, és a Petrecz-tanya között ëgy szárazmalom vót. Itt bújtak el Szabóék. Ez közel esött Bodrogi sógor tanyájáhon. Itt lűtték lë a kocsiján. Mire a lovak a tanyájába értek vele, mán möghótt.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
A megtorlás
“Az öreg Diószögi apja csárdás vót Kutason. Odamöntek a Szabó-gyerökök. A szógáló éppen a tehenet fejte a garádja ódalú istállóban. Amikor oszt elkészült vele, hozta a tejet a fafejőbe. Möglátta az ëgyik Szabó-gyerök, oszt azt kérdözte tűle:
– Hallottad-ë të kis kincsöm, hogy mink mit beszéltünk?
Lësütötte a szömit a lány. Ebbül látták, hogy kihallgatta az istállóban a beszédüket. Szépen mondták oszt neki, hogy
– Tödd lë a fafejőt, kis kincsöm!
Amikor a lány lëtötte a fafejőt, azonnal lëlűtték. Pirosra festötte a vére a szétcsurgó tejet. Ezután a kocsmárosnak számolatlanul adták a pézt a fuvarra, mög a temetésre, és aszonták neki, hogy csak véletlenül sült el a puskájuk.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Kár a szóért!
“Kotormány Ferencéknél sok család vót a vásárhelyi tanyavilágban. Ősszel, kukoricafosztás vót, oszt mán a fosztott kukorica halhéba vót összerakva.
A két Szabó-gyerök alkonyat táján betért a Kotormány-tanyába. Köszöntek. A gazda mondta, hogy
– Palkó, most éppen rosszkor gyüttetök, mer’ sok dógunk van.
– Tanulja mög, kend, hogy mink mindég jókor gyüvünk! – mondta Palkó, és nekirúgtattak a kukoricacsomónak, oszt szétrúgdaltatták. Aztán elmöntek.”
(Tóth Ernő)
*
Ijesztgetés a Fehér zsandárral
“A vót polgári fiúoskolával átal, az ëgykori Karasz-féle magtár helyin vótak a perzekútorok. Az ëgyik sötét éjjel ëgy szűrös, gatyás embör beállított a káplárhon, akit Albertnek híttak. Ez mondta a szűrösnek, hogy kopogtassa mög jól az ajtót, mer’ a téns komisszáros uram nagyon süket.
Borhögyi komisszár nagyon haragudott, ha az ajtaján kopogtattak, mer’ az vót a rögeszméje, hogy az embörrel beszélni köll, nem pedig zörögni.
A mérges komisszáros, miután möghallgatta a legényt, mögkérdözte tűle, hogy híjják? Mondja az, hogy Hoffmann. A komisszáros még mérgesebben azt mondta, hogy löhet ilyen nevet viselni?
– Bocsánat, téns komisszáros uram, de a Gosztonyi nevek mán lë vannak foglalva – mondta a legény.
A szűrös embör elmondta, hogy itt, a vásárálláson kóborol ëgy falka birka. A vezérürün még pörgő is van, oszt azok biztosan lopott birkák.
– De nem a kendé!
– Azok a birkák nem.
– Akkor mönjön, kend innét, majd panaszt tösz a gazdája!
Oszt a zsandárok ki is nevették a panasztévőt. Az a panasztévő pedig az ëgyik hírös Szabó-gyerök vót, akinek a fejire tízezör forint vérdíjat tűztek ki. Azér’ mönt be, hogy széjjelnízzön, oszt kifirtassa, hány zsandár van? Nem ösmerték föl a pislogó, zsíros mécsvilág fényinél. Azután odamöntek a bëtyárok, oszt még mutogatták is magukat.
Az ottlévő perzekútorok lóra kaptak, oszt üldözőbe vötték űket. Nyargaltak a Jókai utcán, a Kincsös-temető mellett, a tiszai úton, a füzesök felé.
A vámház mellett, a város szélin, a szentösi úton mán akkor is csárda vót. Ide tért be Albert pandúr, aki mögsebesült a Szabó-testvérök üldözése közben, a kaszárnya fölgyútása után. Az ëgyik Szabó nagyon jó lüvő vót, oszt ahogy visszalűdöztek, a káplár lëesött a lovárul, és a ló mög tovább nyargalt.
Mondja a káplár a csárdásnak, hogy
– Kerítsön rospontost, oszt vitesse a zsandárkaszárnyába.
– Éccaka van, ilyenkor nem tudok rospontost szörözni.
– Dehogynem! Itt lakik a közelben Bánfi, a város rospontosa, és ilyen esetben köteles ëngöm hazaszállítani.
Az öreg háza a Hajnal utca 16. szám alatt vót. A káplár mondta, hogy
– Úgyis vége lösz mán a bëtyárvilágnak, mer’ a »Fehér zsandár« mind összefogta űket, akikrül az a hír járta, hogy a golyó nem járja űket.
A csárdában ott vót akkor Kiss Ferkó »szóbeli embör«, ami azt jelentötte, hogy ëgyütt tartott a bëtyárokkal.
– Szeretném én azt kipróbálni – mondta Kiss káromkodva.
A lórul lëlűtt zsandárkáplár mögfenyögette, hogy
– Në beszéljön, kend így, mer’ kendnek úgyis sok van a rovásán, oszt hamar mög szokta hallani a Fehér zsandár.
Nóta is szól rúla:
»Szaladj, szaladj futóbëtyár,
Nyomodban a Fehér zsandár.«
Bánfi oszt elszállította a sebesült káplárt.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Zaka Mihály nem hagyja magát
“A két Szabó-gyeröknek bajusza vót. Miskának különösen szép. Palkó olyan pisze vót, hogy ha esött, majdnem az orrlyukába hullt az eső. Miska viszont nagyon szép embör vót.
Az történt, hogy ëgy alkonyatkor a Szabó-gyerökök bemöntek a Zaka Mihály tanyájába. Ekkor mán nagyon üldözték űket, oszt szorult körülöttük a hurok. Zaka Mihály éppen vacsorázott. Szalonnát, könyeret övött, amikor Palkóék belíptek. A puskáját a keze ügyibe formán lëtámasztotta az ajtó közelibe, és lëültek. Akkor Zaka Mihály aszonta nekik:
– Halljátok-ë, kerüljétök el a tanyám, mert hiszen neköm sok családom van. Nem akarok miattatok bajba kerülni.
– Nem fél, kend – mondta Palkó –, hogy rögtön agyonlüvöm?
– Úgy próbálj, Palkó a puskád felé nyúlni, hogy ezt a nagy kést rögtön beléd vágom!
– Hinnye, a kend bolond Istenit, kendnek! Oszt mögtönné?
– Mög én, Palkó!
Ezzel oszt el is möntek. Többet nem látták űket a Zaka-tanyában.
(Tóth Ernő)
*
Az éjszakai vacsora
Tárkány Szűcs Györgyhöz ëgy ëccaka bezörgettek a Szabó-gyerökök, és aszonták a feleséginek, Kovács Annának, hogy
– Panna, nénémasszony, keljék föl!
– Mit akartok, mért nem nappal gyüttök?
– Tudja kend, nénémasszony, hogy az ilyen jómadarak csak éjjel járhatnak. Főzzön, kend nekünk »ártány embört trimflikötővel«.
Ez az ű nyelvükön azt jelentötte, hogy kappanbul levest, laskatésztával.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
A betyárvacsora
“Török Bálint kimönt a tanyájára a hajdúval, és közben nagy zivatar lött. Akkor nap oszt nem gyütt haza. Éjjel a kutyák ugatni kezdtek, és a hajdú mögnézte, hogy mit ugatnak?
A Szabó-gyerökök vótak. Előbb nem akarták űket beengedni, oszt bezárták előttük az ajtót, de ezök feszigették és bekiátottak, hogy
– Híjjon mög bennünket a tekintetös alispán úr, mert úgyis bemögyünk. Ha köll, a cselédökkel feszíttetjük be az ajtót.
Maksa hajdú lüvődözni akart, de Török Bálint mögtiltotta. Közben a csutkakúpbúl is bëtyárok búttak ki. Török Bálintot möghítták vacsorára a saját kosztjára. Birkát, zsírt mög tűzrevalót kértek.
Összehajtották a cselédöket, hogy azok sëhová së möhessenek, és a zsiványok hozzáláttak a vacsora készítésihön. Amikor oszt elkészült, ëgyütt vacsoráltak Török Bálint és a bëtyárok. Az anyjukat féltötték. Korábban ugyanis Török Bálint befogta az anyjukat, mög azokat a szömélyöket is, akikhön a Szabó-gyerökök jártak önni. Röszketős Szűcsék is a bëtyárokkal tartottak.
Török Bálint kögyetlen embör vót. A Bach-korszakban még azt is möghurcolta, aki magyarosan kipödörte a bajuszát, mert úgy vélte rúla, hogy Kossuthtot várja vissza. A Kossuth-kalap szélit ollóval nyirbálta lë.
A vacsora után oszt mögígérték a Szabó-gyerökök, hogy nem beszélik el, milyen csúfság esött mög Török Bálinttal, ha szabadon ereszti a foglyait. Így is lött.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Menedék a szoknya alatt
“Ëgy másik alkalommal Hőss Nagy Kálmán tanyájába menekült az ëgyik Szabó-gyerök. Hőss Nagy Kálmán édösanyját Imre ángyónak hítták. Mondja oszt a bëtyár:
– Imre ángyomasszony, bújtasson kend el, mert nyomomban van a vármögye.
Amikor a tanyába érköztek a perzekútorok, bemöntek a szobába, ahun Imre ángyó font nagyon. Rajta vót a grenadin szoknya. Rákiátottak, hogy
– Adja elő a bëtyárt, mert láttuk idegyünni!
Ángyó nyugodtságot színlelve mondta:
– Keressék mög, kendtök.
A perzekútorok oszt fölhányták a szobát, de nem tanálták mög a bëtyárt, mert az ángyó grenadin szoknyája alatt bújt. Arrul oszt nem beszélt a fáma, hogy mit tapasztalt a koma a szoknya alatt.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
A betyárság kezdete
“A Szabó-testvérök mán gyerökkorukban elkezdték a bëtyárkodást. Mikor a szögvári börtönbül szabadultak, és a Könyere-part felé hazamöntek, mán a vállukon ëgy-ëgy ódal szalonnával ballagtak.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Agyonütik a Tárkány Szűcsék kutyáját
“Tárkány Szűcs András emlögette, hogy amikor őrizte a jószágot, a két Szabó-gyerök lóháton gyütt oda, és ráförmedtek, hogy
– Kergesse el kend magátul a kutyát!
A kutya is mögérözte a veszödelmet. András csak szabódott elküldeni, mire a bëtyárok ëgyike fokossal úgy fejbe vágta, hogy azonnal mögdöglött.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Harc a lóért
“A Tárkány Szűcsök hírös lótartók vótak. Pál gazda is nagyon szerette a szép lovat. Ëccör a Szabó-gyerökök elmöntek a tanyájára a csődör lóért, és elkezdtek lüvődözni.
Pál gazda a házbul viszonozta, de hamarabb elfogyott a lőszere mint a bëtyároké. Ekkor elvitték a csődört. Tárkány Szűcs Pál mögsiratta a lovát.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Az elvert perzekútorok
“Bodré Márton perzekútor mesélte az öregapámnak, hogy ëgy nap portyázóba möntek a Pusztára. Látják ám, hogy a kutasi csárdánál mögerisztött kantárszárral möntek a bëtyárok. A csárdás fölállította a szolgálóját a boglyára figyelni, hogy onnan messzire ellásson. Mikor látta, hogy gyünnek a zsandárok, szólt a gazdájának, hogy
– Borul, gazduram!
Bár fölleg nem vót, ez a veszödelmet jelentötte.
A perzekútorok a bëtyárok után nyargaltak, oszt lüvöldöztek utánuk. A haramiák számolták a lüvésöket, oszt amikor ezök az utolsó golyót is ellűtték, hirtelen mögfordultak, és szömközt nyargaltak velük. Erre a perzekútorok ijedtek mög, mert a lovaik is fáradtak vótak.
A futóbëtyárok a gyors lovaikon csakhamar utolérték a zsandárokat. Ahogy a loholás közben a nyerögbül fölbillent a faruk, a bëtyárok a karikás ustorral mindég odacsördítöttek. Egészen a kutasi csárdáig ütötték űket. Addigra mán úgy elverték űket, hogy olyan vót a bűrük, akár a kík posztó.
Akkor osztán azt mondták Borhögyi komisszárosnak, hogy most mán átadják űket, hogy kokatírozzanak Sárikának, aki ëgy csudaszép kutasi lány vót. Még Rúzsa Sándor is udvarolt neki.
Ezt a csínyt a Szabó-testvérök követték el többedmagukkal. Összesen hatan vótak három zsandárral szömben. A Szabók vakmerőségükrül vótak hírösek. Nagy Károly mesélte, hogy az apja kovács vót a Róka utcában. A Szabók az utca két végire strázsát állítottak, oszt a kovács úgy patkolta mög a lovakat.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Az “útravaló”
“A Szabó-gyerökök be- bemöntek pálinkát inni öregapám csicsatéri tanyájába, de a lórúl nem szálltak lë, mert nem szerették, ha a pálinkafőzők nézték űket. Többek közt aszonták Végh Jánosnak, hogy adjon kend ëgy kis útravalót.
Amikor legközelebb gyüttek, káromkodva mondták, hogy micsoda vodkát vagy mit adott nekik. Az öreg azt mondta:
– Máskor tanuljátok mög, hogy në útravalót kérjetök, hanem innivalót.
Az útravalót a bëtyárok a fődhön vágták, mert az »útra való« vót, nem gyomorba. Elnevették osztán a dógot, és nem lött belüle harag.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Önakasztásra kényszerítés
“A Szabó-testvérök rágyüttek, hogy ëgy embör a bëtyárokkal és a perzekútorokkal is barátkozik. Földühödtek rajta, és úgy végeztek vele, hogy kötelet adtak neki, és azt mondták, hogy
– Të magadat akaszd föl, mert különben mi mögnyúzunk.
Az embör föl is mászott a fára, majd lëköpött rájuk. Szabóék azt mondták, ha beleeriszködik a hurokba, oszt a fába kapaszkodni mer, a kezit ellüvik. Az embör ezután fölakasztotta magát.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Szabóék vendégei és a hálóhelyük
“Amikor a Szabóék összegyüttek a Könyere-parti tanyán, főtt a tinó, oszt itták a bort. A lovak nyerög alatt vótak az istállóban és ëgy őr vót a tanyában. A Szabók vacsorára összeterelték a környező tanyákbul az emböröket. Tíz-tizenkét tanyábul gyűltek, oszt azoknak önni, inni köllött. A bort füles pohárbul itták, mint a vizet. Hőss Nagy Bálint ősöm elköltözött haza lakni, mer’ mindég beteg lött a bortul, de innia köllött. A Szabók kijelentötték, hogy akik idejárnak velük mulatni, azoktul ëgy tű së tűnik el a tanyájukbul. Be is tartották a szavukat.
Amikor az ëgyik Szabó-tanyába arattak, messze a tanyátul találtak a búzában párnát és dunnát. Ott háltak a Szabók.”
(Hőss Nagy Ernő)
*
A vásározók kirablása
“A Szabó-gyerökök nappal is raboltak. Elfogták az őszi vásárbul a tanyára hazafelé tartó gazdákat, és a Csáky-laposon a pénzüket kérték. A pénzt ëgy zsákba öntötték. Vót, aki kérte, hogy legalább a bugyëllárist adják vissza.
– Na, jól van, baszom az apád Istenit, ha mán nem tudsz a bugyëllárisod nélkül élni, hát vigyed!
Az üres tárcát oszt visszadobta. Végül mögfenyigették őket, hogy akinél pénz maradt, ha nem adja elő, agyonlüvik, és hogy mindönki kotródjon haza, oszt sönkinek së szóljon, mert agyonlüvik. Közben ëgy bëtyártársuk ëgy dombon állt, oszt onnan vizsgálódott, hogy gyünnek-ë a csendőrök?”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Papp Samu éneke
“Papp Sámuel öreg Kossuth-katona vót a Kakasszék-parton (a mostani fürdő mellett), Lázár Mózesék tanyájában. A lakodalomban vőfély vót az öreg. Ott vótak a bëtyár Szabó-gyerökök is. Űk külön asztalnál ültek, oszt a többi vendégökkel nem beszéltek, csak a háziakkal és Samuval, aki verseivel szórakoztatta űket. Ha a kíváncsiskodók közel möntek a Szabókhon, csak a bajuszukat pödörték fenyögetően.
Szabó Miska oszt aszonta, hogy ülj ide a térdemre, te pocok! Mert Papp Samu alacsony termetű embör vót, és így danolt nekik:
»Magyar embör összeüti a bokáját,
Oszt átkarolja a kedves babáját.
Ez az élet úgysem sok,
Használják fel magyarok.
Szabó Miska, Szabó Pál
Hírös futóbëtyár.
Bëtyár vagyok az Alföldön,
Az életömet a Pusztán tőtöm.
Szilaj csikó a fakó,
A legjobb ménesbül való.
Vadonatúj cifra szűröm,
Nem vöttem, csak alám gyűröm.
Patyolat ing lobog rajtam,
Nem szöröztem, csakúgy kaptam.
Bokrétás kalapom, a selyöm,
Félrecsapom, úgy viselöm.
Néha jobbra, néha balra,
Kacsintok a szép lányokra.
Magas a vásárhelyi torony,
De még magasabb az orrom.
Karcsú a vásárhelyi lány,
De az orcája halovány.
Várost én csak ritkán látok,
Tisztölöm a szabadságot.
Éjjel-nappal lovon járok,
Mert kergetnek a zsandárok.
Isten neki, kergessenek,
Sohsë fognak el engemet,
Mint a madár a réten,
Fogva van már az én szívem.
Kint a Pusztán ëgy csárda van,
Azt azúta, amiúta fölemelték,
Azt azúta nem meszelték.
Varga Julcsa a csárdába,
A szerelmem régtül fogva,
Ő tartja a szívem fogva.
Mert, amiúta Juliska felnőtt,
Nem tartott ő más szeretőt.
Zsandárokat láttam gyünni utánam,
De mán hiába, nem érnek
A futós lovam nyomába.
Jaj, de ugat a csárdásné kutyája,
A Szabó-gyerökök őgyelögnek az udvarába.
Szabó Miska mondja,
Én bekötöm oda a lovamat,
Még az éjjel, a csárdásnéval
Kimulatom magamat.
Csárdásné! Nekünk sűlt halat süssön kend,
Azután mög fehér bort adjon kend.
Szolgálóját a sarokra strázsának állítsa ki kend,
Ha zsandár gyün, híradással lögyön kend.
Ëccör csak a szógáló szalad befelé
Kilenc zsandár közelödik fegyverbe.
A futóbëtyár akkor fölugrik pejlovára,
Oszt elnyargal a vásárhelyi Pusztába.
Szabó Palkót kötözik a kocsiba.
Kocsi után nyerítözik a lova.
Në nyerítözz, édös-kedves paripám,
Szabó Palkó, én vótam a të gazdád.
De most mán ëngöm visznek a szögedi várba,
Ott ítélnek ëngöm föl az akasztófára.
Fakó lovam lába nyomát
Kilenc pandúr, hat csöndbiztos járja,
Gyüttömet a tömlöctartó Szögedében,
Hej, de régön várja!
Mögittam a böcsületöm,
A fődet is kirúgtam alúlam,
Pedig valamikor sápadt arcú öregasszony
Ëgyetlen ëgy reménysége vótam.
Ha möghalok, ha fölkötnek,
A síromra nem borul lë sönki.
Nem visznek a temetőbe,
Árokparton fogok mögpihenni.
Nem lösz virág a síromon,
Nem hull rëá a szentölt főd göröngye.
Csak ëgy sápadt arcú öregasszony
Gyün ki hozzám, lopva, titkon,
Mert én vótam mindön büszkesége.
De sok várost, de sok falut bejártam.
De sok üres istállóba mögháltam.
De nem tanáltam magam alá paripát,
Elloptam a komisszáros pejlovát.
Arra kéröm komisszáros uramat,
Në lűjje ki alúlam a lovamat,
Fogjátok mög azt a bëtyár mindönit,
Lovát félti, nem a saját életit.«”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Elek Jakab és a Szabó-testvérek
“Elek Jakab mögugrott a hosszú katonáskodásbul. A tanyájára, a Pusztára nem mert visszamönni. A Csáky-laposon, Csomorkányon tolvajkodott. Mögbújt saját pusztai istállójukban is, a Csáky-baromkútnál, és ott tanálkozott a Szabó-testvérökkel, Palkóval, mög Miskával, akik fölmöntek a pallásra szénáért. Elek ott bujdosott. Kérdözték tűle, hogy mit csinál itt? Mondta, hogy szökött katona. A Szabó-testvérök bevötték a bandába.
Ëgyször a csendőrök üldözték űket, és möglűtték Elek lovának a lábát, a hátsó csüdöt, és a lú nem tudott tovább mönni. A két Szabó lëugrott a lórul. Akkor mán tudták, hogy Elek Jakab elveszött, mert lú nélkül nem tud menekülni. Ezért mindketten mögcsókolták, és búcsút véve tovább folytatták az útjukat, mert őket is üldözték.
Elek Jakabot elfogták. Behozták Vásárhelyre és Török Bálint fölakasztotta. Ezt a történetöt ögyébként az öreg Kenéz Páltul hallottam, aki a nagynénémön körösztül atyafi vót.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Szépe Jóskát agyonlövik
“Szépe Jóska kocsizott a Böröc-erdőnél. A csomorkányi úton fogták el a Szabó-testvérök. A kocsirul lëlépött, oszt menekült az erdőbe, de lëlűtték, és a bëtyárok a saját kőltségükön eltemettették.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Kenézné vallatása
“Csomorkányon vót a Kis Kenéz Pétör tanyája. Amikor a Szabó-gyerökök Kenézéknél vótak, gyüttek a perzekútorok, és mönekülniük köllött. Azt hitték, hogy Kenéz adta föl őket, ezért később visszamöntek a Kenéz-tanyába, és vallatóra fogták a feleségit, hogy hun van az ura? Az ëgyik mögfogta az asszony mejjit, hogy lëvágja, ha mög nem mondja, hogy hun bujkál az ura, mert lë akartak vele számolni. Az embör az udvaron a líceumbokrokba bujkált ëgy árokparton. Az ëgyik Szabó kétször is átugratott a bokron, ahun Kenéz bujkált. A másik Szabó mögkegyelmezött nekik, oszt lëbeszélte a testvérit a kínzásrul.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Menekülés
“A bëtyárok ëgymástul tanulták a torokátharapást, és az embörölés módszereit. Az ellenálló képességüket is úgy fokozták, hogy magukat ekébe fogták, a lábujjuk közé mög égő taplót fogtak.
Történt, hogy a Szabó-gyerökök ëgy üres istállóban fölmöntek pihenni a padlásra, a szénába. A lovaikat benn kötötték mög az istállóban a jászolhon. A bëtyárlovak jelözték, hogy idegöny jár ottan. Gyüttek a zsandárok.
Szabóéknak mán nem vót idejük elmönni. A zsandárok oszt bekiabáltak az istállóba, hogy gyere ki, bëtyár! Azok visszakiátottak, hogy gyere be, zsandár!
Így huzakodtak ëgy darabig, mire végül a Szabó-gyerökök hirtelen kicsapták az istálló ajtaját, és lovon menekülni akartak. Az ëgyik el is szaladt, utánavágtatott ëgy zsandár. A másik lërántotta a másik Szabót a lúrul, és dulakodni kezdtek. Bár Szabó alul maradt, ekkor elkapta a zsandár nyakát, és átharapta az ádámcsutkáját. Mire a komája visszatért a sikertelen üldözésbül, a társa mán kiszenvedött, és a másik Szabó is mögugrott. Igaz, hogy amikor a zsandár lërántotta a lórul, a ló tovább nyargalt, így neki gyalog köllött menekülni.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Dal a Szabókról
“A kistermetű öreg Papp Samu, aki még ösmerte a Szabó-testvéröket is, ezt a dalt énekölte el:
»Nem messzire van ide a Lëbuki-csárda,
Köröskörül folyja azt a Tisza,
Közepin van a Lëbuki-csárda,
Ott iszik ëgy bëtyár nagy bújába’.
Amint látom, gyünnek a zsandárok,
Jaj, de szépen ragyog a csákójuk,
Elől gyün a zsandárok káplárja,
Igenyöst a Lëbuki csárdába.
– Adjon Isten, Lëbuki csárdásné,
Hát ez a szép pej paripa kié?
– Jó bort iszik e lónak gazdája,
Most gyütt ide, nincs ëgy félórája.
– Në bántsák hát e lónak gazdáját,
– Nem bántjuk mi, csak adja mög magát.
– Hej, de ki së mögyök, mög së adom magam,
Ha úgy tetszik, vigyék el a lovam!
Száz forintot adtam paripáért,
Másik százat rávaló szërszámért,
Harmadikat ëgy szép barna lányért,
Kit nem adnék szélös e világért,
Negyediket a vele hálásért!«”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
A betyárló próbatétele
“Bëtyárlónak az vált be, amelyik a Könyere-partrul ëgy éccaka elfutott a világosi högyekig, a világosi fegyverlëtétel helyire.
Az uraság Dániábul hozatott lovat. Amikor mögellött, a csősszel összebeszélve, kicserélték a csikót ëgy parlagi paraszt-csikóval a Kérdő Szűcs-tanyábul. Kitűnő lú lött a dániai csikóbul, oszt a Szabó-gyerökök szömet vetöttek rá, és kérték a gazdátul. Többször éccaka is átgyüttek érte, de az öreg kint őrizte, és észrevötte a hívatlan látogatókat.
A Szabó-gyerökök ëgyször osztán komolyra fogták, hogy ők csak elviszik kipróbálni a lovat, de majd visszahozzák. Így is lött. A lovat nagyon kihajtották, és amikor visszahozták Világos alul, nem járatták, hanem bekötötték. Ezért a lú mögbetegödött, lëfeküdt, nyögött, oszt elpusztult.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
A vásárhelyi alagút
“Szabó Miskának, a fiatalabb Szabó-testvérnek, a Hajda kocsmáros felesége mögtetszött. A Szabók ott mulattak. A kocsmáros féltéköny vót, oszt amég mulattak, föladta őket a rendőröknek. Azok oszt közrefogták a kocsmát, de nem tanálták mög a bëtyárokat. Az alagúton át kimönekültek a nádasba. Később halva tanálták a kocsmárost.
Máskor mög a Sasba mulattak. Ott is bejelentötték űket, de onnan is elszöktek az alagúton át.”
(Angyal Ferenc)
*
A béres megrablása
“Ëgy Kőrösi nevű hírös bérös a Pál-tanyában szógált a pusztaszéli útnál. Mán elnyomtattak, amikor fogadott a részössel, hogy ha ű beleáll a vékába, akkor másfél köböl búzát föl tud vönni a vállára. A fogadást mögnyerte, de a részes nem akarta kifizetni a fogadás árát. Aszonta, hogy jól van, öcsém, ha fölvötted, hát fölvötted.
A gazda, aki kettejük közt bíró vót, mondta a részösnek, hogy ez böcsület dóga. Ha ezt kend nem fizeti mög, akkor majd mögfizetöm én. A gazda mögfizetött, mög még ëgy csomó bért is adott Kőrösinek, ami ëgy üsző ára vót. A bérösnek otthon özvegy édösanyja és kiscsaládjai vótak.
Fölkereködött nagy boldogan a bérös, hogy hazaviszi a pézt. A gazda mondta neki, hogy este në induljon neki az útnak, mert elvöhetik tűle a pézt, de a bérös nem adott a jó szóra, bár a gazdája összeszidta, és figyelmeztette, hogy még a vásárosoktul is elvöszik a bëtyárok a pézt, amikor azok falkástul gyünnek hazafelé, akár még fényös nappal is lëhajítják az embört a kocsirul, és úgy elhajtják a kocsit, lovakat, hogy sosë látják többet, nemhogy ëgy ilyen bolond paraszttúl në vönnék el a pézt, mint amilyen të vagy!
A bérös hazaindult. Amikor a Nyomásra ért, amely akkor még legelő vót, torony irányt gyütt a Kincsös-temető felé, mert Tarjánban lakott. Amikor a temetőhön ért, az árokbul kiugrott a két Szabó-gyerök. Az ëgyik lóháton vót, a másik gyalog, és a bérös mögött rákiátottak, hogy
– Állj!
A lovon ülő bëtyár rászögezte a pisztolyát, köszönt illedelmesen neki, és aszonta, hogy adja oda a pézit. A bérös előbb könyörgött, hogy ű szolgalegény, köll a péz, mert az anyja özvegy, de a bëtyár rászólt, hogy
– Hangot së akarok hallani!
A bérös a pézt a szűr ëgyik bekötött ujjába dugta. Kifordította oszt az ujját, és átadta a pézt. Az ëgyik Szabó így köszönt el tűle:
– Hurcolja az Isten, kendöt békivel!
A bëtyárok később fölösmerték a béröst, az is a Szabó-gyerököket a régebbi kaland után. A bérös még öreg korában is mérgesen emlögette, hogy elvötték tűle a pézit, miközben az Istent emlögették.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Az iparos karaván kirablása
“Vásárhelyrül Aradra és Túrra möntek szívesen vásárra. Túrrúl gyüvet az iparosok ëgyütt gyüttek hazafelé, mert féltek a bëtyároktul. Az első és az utolsó kocsin nem vót szabad alunni. Az öregök úgy tartották, hogy
»Ha Mezőtúron mög nem basznak,
ha a Vásárhelyi határban ki nem rabolnak,
Akkor körösztül möhetsz az egész világon!«
Amikor Kutasra értek, stációt tartottak. Tél vót, nagy hó borította a Pusztát. A csárdában vitatkoztak, mert magyar embör kettő sincs ëgy nízetön. A lovakat mögötették, itatták, és közben azt vitatták, hogy tovább mönjenek-ë vagy maradjanak a csárdában, a biztos helyön, ahun a csöndlegényök is mögfordulnak.
A vásározók közt vót ëgy Szepesi nevű csizmadia, aki avval hetvenködött, hogy amég űt látják, addig biztonságban vannak, mert csak nem ijednek mög attul a két Szabó-kölöktül! Ögyébként is mindkettő tanulta a szűcs mestörségöt.
A vásározók ëgy része oszt hazaindult szánon Vásárhelyre, a másik része mög ottmaradt. Alig haladtak el, a Rëstás-szélmalomnál hallják ám, hogy a Rossz Puszta felől nagy robaj van. Ëgy csomó lovas vót, és körülfogták a szánokat.
Fajfrik öreg csizmadia is a vásározók közt remögött. A legényök cifraszűrbe vótak, és mindkét kezükbe mordályt tartottak, vagy csak a kezüket emelték föl, hogy a sötétbe minél ijesztőbbek lögyenek.
A két Szabó odamönt az első szánkóhon. Az ëgyik a lovon maradt, és a mordályt a szánba ülőkre szögezte, a másik Szabó mög a pézt gyűtötte befelé. Amikor Szepesi csizmadiáhon értek, az öreg szépen mondta nekik, hogy
– Mért kértök ti tűlem pézt, amikor tik së adtatok neköm soha.
Ekkor mán lë is lűtték. Kirabolták az egész mönetöt. Amikor a bëtyárok odaértek az Aracsi nevű szappanfőzőnőhön, fölösmerték, hogy amikor szűcsinasok vótak, és a mestör víkony koszton tartotta űket, csak fütyülni köllött, ha éhösek vótak, és a szomszédban lakó Aracsiné mindég adott nekik önni. Mögkérdözték most tűle, hogy
– Ösmer-ë, kend minket, vén boszorka?
– Dehogy ösmerlek bennetöket, sosë is láttalak bennetöket – válaszolta az asszony, jól tudva, hogy a Szabókat veszödelöm fölösmerni.
A Szabók űt is kirabolták, de mikor hazaért a Nyárfa utcába, látta, hogy a lovon feketéllik valami a házánál. Amikor odamönt, látta, hogy az elrablott péze vót, amit mögtódottak számolatlan forinttal.
Másnap Kiss Ferkó gulyás szóbeli embör, aki bëtyárokkal cimborált, a kutasi úton hajtott ëgy bornyút, és ahogy utolérték azok, akik az éccaka nem indultak el a csárdábul, aszonta nekik Kiss Ferkó, hogy
– Hunnan gyünnek, kendtök?
– Mezőtúrrul, a vásárbul.
– Nahát, kendtök jól jártak, kendtök szöröncsésök.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
A szomorú vendéglátás
“A Szabó-gyerökök nem tűrték, hogy valaki kiejtse a nevüket, szóval, hogy a nevükön szólítsák űket. Aki ilyet tött, azt azonnal mögtorolták. A szeretetházban az ëgyik öreg bëtyár mesélte Végh János öregapámnak, hogy ëgy alkalommal, gyerökkorában tanálkozott a Szabó-gyerökökkel. Ennek az öregnek csordás vót az apja, és mint kölyköt elkűtték a kutasi csárdába ëgy csobolyóval, hogy hozzon bort. Ott nevetve mondták neki, hogy
– Nyúzza-ë mán apád a tinó bűrit?
El köll mondanom, hogy a gulyás csak feketén vágva juthatott a csordábul húshon. A fekete vágás úgy vót, hogy a jószág seggibe kihögyözött nyársat vertek. Az így kiszenvedött állat bűrit lëadhatták a gazdának, mert nem látszott rajta erőszak, és a húst a bëtyárokkal mögöhették.
Akik azt kérdözték a gyeröktül, hogy nyúzza-ë mán apád a bűrt, azok a Szabó-gyerökök vótak.
– Kik kendtök, bátyámuram? – kérdözte tűlük a gyerök.
Ekkor az ëgyik Szabó úgy szájon vágta, hogy fölhencsörödött. Amikor mögfőtt a paprikás, akkor is rítt a kölök. A Szabók aztán oszt ráparancsoltak, hogy ögyél! Dehogy tudott önni, akkor is úgy kesergött. A bëtyárok oszt mögfenyögették, hogy ögyön, mert ha nem, ketten is tömni fogják.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Közös ebéd a cselédekkel
“Ezt öreg Kőrösi mesélte, aki szógáló vót a tanyán. Ëgy alkalommal, ez vasárnapi nap vót, a gazdájék hazamöntek a városra, és a cselédök, bérösök, szógálók ëgyedül maradtak odakinn. Ez a dolog Kovácséknál vót, a rárósi úton, a tíz kilométernél.
Beállított a tanyába a két Szabó-gyerök, és odakötötték a lovakat a nyári jászolhon. Éppen aratásban vótak. A búzavontató mán ott vót összerakva, és ebbül húztak kalászokat a jászolba.
Miután möggyőződtek arrul, hogy a gazda nincs kinn, mögkérdözték, hogy milyen önnivaló van, mit hagytak nekik? A szógáló aszonta, hogy galamblevest. Az ëgyik Szabó oszt mondta, hogy főzzenek még hozzá galambot. A szógáló bizonygatta, hogy van ölég szalonna, majd ösznek azt, de a bëtyárok csak a galambfogás mellett vótak. A tűzrevalót a bëtyárok hozták, a galambot is űk fogták, és nem engedtek sönkit elmönni.
Amikor elkészült az ebéd, amit az udvar közepin főztek, a kitött hosszú asztalnál ëgyütt ötték mög. Azután elmöntek a Kík-tó felé.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Erős volt a paprika
“A Szabó-gyerökök möghítták a perzekútorokat ëgy baráti találkozóra, a kutasi úti Pacsirta-csárdába. Borhögyi komisszáros és két csöndbiztos legény el is möntek a kitűzött időben.
Amikor mögérköztek, az ëgyik Szabó-gyerök kedvesen mönt elibük, és fogadta űket. Mondta nekik, hogy kerüljenek beljebb. Bemönt a három zsandár a csárdába. Itt a bëtyártestvérökön kívül még másik négy haramia is tartózkodott, akik mindjárt ráfogták a mordályukat a zsandárokra.
A Szabó-gyerökök kényszerítötték űket, hogy a csárda előtt lévő, fölfűzött paprikát ögyék mög. A három zsandárnak önni köllött az erős paprikát, és közben, hogy mög në szomjazzanak, a bort is inni köllött rá.
A lakoma után Borhögyi és a másik zsandár mögmaradt, de Juhász Nagy csöndlegény belehalt a vendéglátásba. Borhögyi lëszerelt utána, oszt nem vót többet komisszáros.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Török Bálint leckét kap
“Nemös Nemzetös Török Bálint alispánnak a szentösi útfélön vót tanyája. Török Bálint irtotta ki a vásárhelyi bëtyárvilágot. A Szabó-testvérök Susánban laktak. Török úgy akart hozzájuk jutni, hogy bevitette az anyjukat a börtönbe.
Ëgy este oszt a tanyán aludt Török Bálint. Ekkor oszt begyütt a tanyára a két Szabó, és az öreg bérösnek azt mondták, hogy űk szeretnének vacsorázni.
Az öreg bejelentötte Töröknek, hogy itt a két Szabó, akik szeretnének vacsorázni. Azt mondta a gazda, hogy süssön nekik rántottát, oszt tartsa űket jól.
De ezök a nemzetös úrral akarnak vacsorázni. Török kénytelen vót velük önni. Mikor vége vót, azt mondták Töröknek, hogy në üldözze azt, aki nekik szállást, mög önnivalót ad, mert ű is kénytelen vót. Az anyjukat pedig erissze szabadon.
Másnap röggel Török elengedte Szabónét.”
(Nagy György István)
*
Betyársors
“A Szabó-testvérök Bánátban, Kevevárán vöttek birtokot a rablott pézbül. Palkó felesége, Varga Julcsa susáni lány vót, szóval nem azonos a bűszoknyáját mögéneklő dal rosszlányával. Miska felesége mög Szépe Jóska molnár felesége lött, mert Szépét lëlűtték.
Amikor Vásárhelyre gyütt Ferenc Jóska látogatóba, Körtvélyösnél kötött ki a hajója. Onnan a szelevényi gróf, akinek Szentös mellett vót a birtoka, kocsin hozta be a császárt a városba. A Szabó-gyerökök ellopták a lovakat.
Miska Perjámoson van eltemetve. Dús Pista lűtte lë Kiszomborban. Palkó vót az öregebb, és az erőszakosabb. A temető árkába temették.
Az anyjuk bemönt Szögedre a fia sírjáhon, oszt a kendőjivel ott akasztotta föl magát. Varga Julcsa 96 éves vót, 1926-ba halt mög. Kevevárárul hazagyüvet magányba élt.”
(Nagy György István)
*
A Szabó-gyerekek halála
“Jóravaló család vót Vásárhelyön a Dús-család. Az öregapa igazságkereső embör híriben állt, aki Bécsbe is elmönt, hogy beszél a királlyal, és ha köll, még a hintajába fogott lovak zabláját is mögfogja, hogy császár urunkat visszatartsa a párbeszédre. Ezért a magatartásáért be is börtönözték. A város osztán hazahozatta.
Az unokája vót az a Dús, vásárhelyi birtokos, aki Kiszomborra nősült. Ëgy földesúr lányát vötte feleségül. Dús nagyon erős embör vót, és nem félt a zsiványoktul.
Amikor a császár Vásárhelyön járt 1857 májusában, a két Szabónak mögtetszött a hintóba fogott két szelevényi ló. Jelzöm, a két Szabó akkor frakkot húzva elvegyült a fogadó tömegbe, hogy në ösmerjék mög űket. A császár látogatása után, amikor a két kőcsön vött ló visszakerült a szelevényi majorba, elmöntek oda a Szabó-gyerökök érte. Közben Szentösön mögpihentek.
A lovakat úgy szörözték mög, hogy éccaka möglepték a majort, oszt beüzentek a lóőrtül, hogy hozza ki a békó kulcsát. A’ bemönt az esetöt jelenteni az ispánynak, aki erre dühbe gurult, és vadászpuskájával gyütt ki az istállóba. Ott az ëgyik Szabó osztán aszonta neki, hogy
– Nem vót annyi esze az ispány úrnak, hogy nekünk is van puskánk? – oszt azonnal lë is lűtték.
A lóőrt újra bekűtték a békókúcsért, és az ispányné mán tudta, hogy az ura nem él. Amikor a lüvést hallotta, rögtön gondolta, hogy mi történt, és átadta a kúcsot.
A Szabó-gyerökök a két lovat a kocsijuk után kötötték, és Vásárhelyön át Makóra igyeköztek velük. Itt ëgy zsidó keresködő möglátta a két szép lovat, és kérdözte a zsiványoktul, hogy eladók-ë? Azok mondták, hogy igen. A keresködő elővötte a tömött tárcáját, hogy fizessön, de a Szabók úgy hátba vágták, hogy a bele is majd kifordult. A pézt, ami csak nála vót, mind elvötték tűle.
A zsidó elmönt Dúshon, akinek elpanaszolta, hogy járt. Dús tudta azt, hogy ezök a zsiványok a Szabó-gyerökök lösznek. Dús mán régön pályázott rájuk, mert ëgyik rokonát is kirabolták, oszt szeretött vóna velük farkasszömet nézni.
Dúsné könyörgött, hogy në mönjön utánuk, de a gazda fogta a puskáját, oszt a feleségit mög bíztatta, hogy në féljön, mert ha azok csak ëgy gyanús mozdulatot is tösznek, lëlüvi űket.
Perjámoson, a csárdában tanált rájuk, ott mulattak. Éppen nagy eső vót. Mire Dús odaért, mán Szabóék mögvacsoráltak, és beittak a kocsissal ëgyütt. A kocsisnak persze őrködni köllött vóna. Dús a kocsist alva tanálta, de Dús fölrázta, és ráripakodott, hogy
– Neköd nem lönne szabad aludni, mert të strázsa vagy!
A kocsis azt válaszolta, hogy
– Húrcolja el magát az úr, ha az élete kedves, mert a Szabó-gyerökökkel vagyok itt, akik nem ösmernek tréfát.
– Në félts të, öcsém, a të gazdáidtul. Fordulj mög, és halál fija vagy, ha mögmozdulsz!
A vele lévő, szintén erős sógorát ott hagyta a kocsisnál, hogy azt őrizze, amég ű a csárda istállójába mönt, ahun a két Szabó-gyerök aludt. Az ajtó nem vót bezárva, ezért Dús kiakasztotta. Tüzet csiholt, és möggyútotta a pislogó mécsöst, amely az istállóban vót. Látta bent a négy lovat, a Szabóékét és a két szelevényit. A lovakon túl ott aludt a két Szabó-gyerök. Odamönt hozzájuk, és rugdosni kezdte a talpukat. Így beszélt hozzájuk:
– Hé, Miska, Palkó, keljetök föl!
Az ëgyik Szabó-gyerök fektiben rögtön a puskájáhon kapott, de Dús mögelőzte és lëlűtte. A másik mint ëgy macska, fektibül nekiugrott Dúsnak, de nem bírt vele. Ekkorra oszt a sógora is előgyütt, oszt mögkötözték Palkót. Így mondja a nóta:
»Szabó Palkót kötözik a kocsiban,
Kocsi után nyerítözik a lova.
Në nyerítözz, édös-kedves paripám,
Szabó Palkó, én vótam a të gazdád,
De most mán ëngöm visznek a szögedi várba,
Ott ítélnek ëngöm föl az akasztófára.«
Miskát Perjámoson, a temetőben eltemették, és néhány nap múlva kikaparták, hogy mögnézzék a zsebeit. K. Szűcs Rozália, a bëtyárok rokona, mögátkozta űket, hogy még a főd së vögyön be bennetöket, amért elloptátok a nagybátyátok lovát. A Szabók ezt nem ösmerték be, és nevetve tagadták. Az átok fogott, mert a halott Miskát kikaparták, vagyis igaz lött, hogy még a főd së vötte be.
Palkót és a kocsist bevitték a szögedi várba. Közben hun könyörgött, hun Dúst fenyögette, hogy engedje el űtet, hiszen ű sömmit së vétött neki. Még elásott aranyat is kínált, a kocsist pedig rugdalni akarta, és szidta kínjában, hogy ha töhetné, hát kettéhasítaná, amért nem őrködött.
Dús bevitte űket a szögedi várba, és ott mögkapta a vérdíjat értük. Palkót a vár elé kitötték közszömlére, mint az ország akkor legnagyobb bűnözőjit. Palkó nem állta ki, és ilyenöket mondott Dúsnak:
– Ha még éccör a kezeim közé kerülnél, málélisztté őrölnélek!
Dús së hagyta magát, és aszonta neki, hogy
– Erre lött vóna löhetőségötök az istállóban, mert hát azért rugdostalak bennötöket, hogy fölkeljetök, és mögvívjatok velem, de a testvéröd fegyvert akart használni.
Palkó a kivégzés előtt kegyelmet kapott vóna, ha elárulja a nálánál bűnösebbeket. A társaira, a grófokra, urakra is céloztak, de Palkó nem lött áruló! Aszonta a bíráinak, hogy
– Tudnék mondani, de inkább möghalok, de áruló nem löszök!
Palkót agyonlűtték. Ruháját hazakűtték az atyafiaknak, a lovát mög elárverezték, és Földházi Samu vásárhelyi embör vötte mög. Az fuvarozott is vele. A ló az Ádám utcában van elfődelve. A lóval még harangot is hoztak haza Vásárhelyre.
A Szabók Kevevárán vöttek birtokot. Sok fődet vöttek, és Komlósi álnévön éltek ott. Az ëgyik Szabó még bírónak is mög lött választva a fődje után, de nem ért a’ sömmit. A vérük csak elhajtotta űket bëtyárkodni.
Hozzátartozik a történethön Varga Julcsának, a szeretőnek a sorsa is. Történt akkor, amikor a Szabó-gyerökök a csárdába möntek, és Dús mönt utánuk, oszt kereste űket, de a nagy eső elmosta a nyomukat. Ahogy a Szabók möntek, Miska mellihön ëgy veréb csapódott a csárdánál, amikor a lovakat mán kifogták.
A bëtyárok nevettek rajta, de Varga Julcsa, a szerető nagyon babonás vót, és sírni kezdött, hogy ez rossz jel, és két óra múlva Miska mellin itt mönt be a golyó, ahun a veréb érte.
– Ha minket elpusztítanak – mondták a Szabók Julcsának –, csak ezt a csillagot kövesd – és mutattak neki az égön ëgy csillagot – mert akkor hazaérsz Vásárhelyre, de nappal sohasë mönj, mert elfognak, hanem mindég éccaka mönj, mert akkor nem ösmernek föl.
Julcsa a Szabók elfogása és lëlüvése után haza is gyütt Vásárhelyre, oszt férhön mönt. A Varga-lányok mind bëtyáros embörökhön möntek férjhön, és orgazdák is vótak köztük.
Széll Sámuel nagytisztöletös annak idejin nem eskette mög Palkót és Julcsát, mert a bëtyárt körözte a vármegye. Palkó katonaszökevény vót, azért is lűtték agyon, nem akasztották.
Varga Julcsának úri bútora vót, amit a Szabók összeraboltak. Még a szülei padlásán is vót Vargáéknál rablott bútor.”
(Kérdő Szűcs Ernő)

Farkas Jancsi
Az utolsó vásárhelyi betyár Farkas Jancsi volt. Az ő tettei és a velük kapcsolatba elmondott történetei már a kitapintható, történelmileg is nyomon követhető múltba, a folklórból mindinkább a valóságba vezetnek át. Betyárkodó magatartása a XX. században már anakronisztikus jelenség volt. A romantikus betyárkorszak vele végleg lezárult.
*
Adatok Farkas Jancsiról
“Amikor 1922-ben vagy ‘23-ban a Sugár utcában jártam, akkor láttam. Göndör, szürke haja vót. Erősen fekte bűrű, cigányos embör vót. Rakott szárú csizma, fekete esernyő, ruha vót rajta, a mándlizsebbe zsebóra vót, amely pertlin lógott a nyakábul.
Apám, idős Bánfi János 1867-ben születött. Ösmerte Papp János fuvarost, aki a Hajnal utcán lakott. Oda járt Farkas Jancsi. 1883-ban vagy ‘84-ben behívatták a Jancsi anyját, és vallatták. Másnap a köténye madzagával fölkötötte magát.
A Ficsér lénia végin vót Nagy Tóth Samu és Ferenc fia tanyája. Kocsis vótam [t.i. Bánfi János] a tanyán. Ott fötröngöttem náluk. Ekkor mutatta a gazdasszony Farkas Jancsit.
Farkas Jancsi 1885-ben lëlűtt ëgy orosházi csendőrt, de nem tudták rábizonyítani. 1890 őszin Tyll László csendőr főhadnagy fölszámolta a Farkas-bandát, majd 1891-ben, a kisteleki csárdában fogták el a mögszökött bëtyárvezért. Ögyéb lopásai miatt tíz évet kapott.
A sámsoni majorbul Rácz Ernővel lopott disznót, melyeket Fejes Imrével, a hajcsárral hajtottak el. Kovács Eszti, a fiatal szeretője öngyilkos lött. 1901 után Vásárhelyön lakik, és az állomás felé eső Török-vendéglőbe járt. Farkas Jancsit 1905 körül vitték be Szögedre utoljára, két csendőr között. A Kistópart utcában lakott.”
(Bánfi János)
*
Farkas Jancsi kinézete
“Alacsony termetű, ősz embör vót, amikor láttam. Pörge keménykalapban járt. Kík posztó ruhát hordott, ellenzős nadrággal, akar az öreg gazdák.
A Török-kocsmába járt, ma ez a Kistóparti. 1927 körül halt mög. A pap a temetésin a mögbocsájtásrul beszélt, így írták az újságok. Susánban lakott. A Szabó-gyerökök nem vötték be, mög nem is ëgyeztek.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
A betyártalizmán
“Becseiné, Szatmáriék lánya említötte, hogy mönt kifelé a szögedi úton. Gyütt vele szömbe ëgy kocsi. Az asszony, Becseiné állapotos vót, ezért oszt fölvötte a kocsis, aki Farkas Jancsi vót maga. A beszélgetés során kiderült, hogy a komája lánya vót az utasa, Jancsi bácsi ezért nem vötte ki a hasábul a gyerököt, hogy lëvágja annak a »neveletlen« ujját, vagyis a kisujját. Másként úgy elvitte vóna az asszonyt, hogy nem látta vóna többet a napot!
Ögyébként, Farkas Jancsi mondta a nagyapámnak, hogy a kivágott gyerökujj éccaka világít, hogy még az embör feje alul is úgy ki tudja húzni vele a párnát, hogy az alvó észre së vöszi. Szóval, varázsereje van neki.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Farkas Jancsi huncutsága
“Farkas Jancsi gyakran rábeszélte a cimboráit, hogy az általa elkövetött gazságokat vállalják magukra, és helyötte üljenek a börtönbe. Farkas Jancsi vállalta, hogy amég ülnek, gondoskodik a családjukrúl, és az addig rablott értéköket úgy osztja mög velük, mintha űk is ott löttek vóna a betörésnél. Főleg a fiatalokat beszélte rá erre. Azzal magyarázkodott, hogy ëgy fiatalnak sömmi së azt a pár évet lëülni.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Gubás vállalása
“Ëgy Gubás nevű embör szintén a Farkas Jancsi bandájában járt. Ott vót a mészárszéke, ahun a tabáni templommal szömben most [1980-ban] a Birka-csárda van.
Arad felül birkákat hajtottak a bëtyárok. Rájuk törtek a zsandárok, és elfogták űket. Farkas Jancsi rávötte Gubást, hogy vállalja magára a rablást, és lë is ülte a büntetést, mivel neki még nem vót azelőtt olyan sok bűne.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Farkas Jancsi ítélete
“Farkas Jancsi éppen a Maczëlka-tanyán időzött; úgy 1908 körül, nyáron vót ez. Én, mint kisfiú Nagy Vígh János nagyatyámmal vótam. Ő fönt ült a kocsin, az öregök pedig a tanya előtt, oszt pajzán történetöket meséltek.
Farkas Jancsi kigyütt hozzánk a kocsihon szömrevételözni, oszt aszonta az öregapámnak, hogy
– A kend unokája ez a gyerök?
Öregapám azt válaszolta, hogy
– Az biz’, hogy az apja në csinálta vóna!
Farkas Jancsi a fejit ingatta, oszt aszonta, hogy mondd mög kisfijam öregapádnak, hogy nagyon rossz, kurvás embör, kend!”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Farkas Jancsi fölpofozása
“Farkas Jancsi két lopott lóval menekült, amikor osztán elfogták a zsandárok. A szögvári úton, a Gál-tanyába értek, amikor rájuk estelödött, és szállást kértek. Az istállóba aludtak a zsandárok, és a szénatartóba vót mögbilincsölve Farkas Jancsi. Éccaka a kis embör a kezit kihúzta a bilincsbül, oszt menekülni akart, de az udvaron a kutyák mögfogták és nem engedték el. Nagy zajt csaptak, mire a zsandárok is fölébredtek.
Farkas Jancsit újra mögvasalták, az istállóban ëgy sarokba állították, és a zsandárok ëgymást váltva, egész éjjel, teljes szereléssel, puskával vigyáztak rá, mert féltek tűle, hogy újra mögszökik.
Farkas Jancsisnak egész éjjel állni köllött a sarokban. Közben szidták és verték. Azt mondták neki, hogy
– Vén akasztófáravaló, milyen jó helyet adtunk magának, szalmazsákot is hoztunk a feje alá, mégis mögugrott. Majd pofozni kezdték.
Farkas Jancsi azzal fenyögette űket, hogy följelenti. Erre még inkább pofozni kezdték. Amikor azt mondta, hogy nem jelenti föl, azért is pofozták. Farkas »lëkanászozta« űket, hogy
»– Elég lösz mán, kanászok!«
Azok az mondták, hogy
»– Ëgyelőre në tegezzön kend bennünket, mert nem őriztünk ëgyütt disznót.«
Farkas Jancsi erre »új kötésnek« mondta űket. (Régön az idősebb lëtegezhette a fiatalabbakat, az viszont »mögkendözte« az idősebbet.) Röggel, a nagy verés után, elvezették Farkas Jancsit.
Ezt a történetöt ëgy öreg bérös beszélte el a Gál-tanyábul, aki Félëgyházárul szegődött el. Ő a másik istállóba aludt és a kúcslyukon át leste az eseményöket.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Az orosházi káplár meggyilkolása
“Farkas Jancsi Kamarásrul hozott ëgy kocsi szűz dohányt eladni. Seftölt. Rácz barátjával hozta. Mán a kakasszéki majorhon közel értek, és ott összetanálkoztak két partjáró zsandárral. Azok kérdözték Jancsit, hogy »mit hoznak?« Farkas mondta, hogy »dohányt«. »Hová igyeköztök?« – kérdözte a káplár. Jancsi mondta, hogy »Vásárhelyre«. »Akkor elkísérjük kendtöket, hogy kevesebb jusson az útbúl.« Jancsi mondta: »gilt«.
A káplár szólt a társának, hogy bilincsölje mög Jancsit! Az beleëgyezött. A lovat Rácz hajtotta. Hőss Nagy Kálmán Kossuth-szakállas gazda mondta, hogy nem messze álltak az esettül, és hogy Jancsi kérte a zsandárokat, hogy vögyék lë a kezirül a bilincsöt, mert vizelni akar. Nem mén ő messze, csak itt a kocsi mellett végzi el. Neki is gyürkőzött.
A csendőr mondta, hogy »a bilincs lëvétel törvényellenös«. Jancsi azt mondta, hogy »nincs itt törvény, amikor két daliás embör van itt, én mög csak ëgy kis szemét embör vagyok«. Hatott a beszéd. Jancsirul lëvötték a bilincsöt, ő a kocsihon mönt, és a kocsi nyútója alól kikapta a puskát, és lëlűtte a káplárt.
»Kakasszéki major mellett mi történt?
Azt hallottam, Farkas Jancsi orosházi
Zsandárkáplárt lëlűtte a lovárul.
A zsandárt viszik a temetőbe,
Farkas Jancsit a börtönbe.«
A másik zsandárnak mondta Jancsi, hogy a fegyverihön në nyúljon, mert akkor lëlüvi, de őt nem akarja elpusztítani. Ez mög elnyargalt. Farkas Jancsi utánaszaladt, és lüvöldözött utána, mondta Hőss Nagy Kálmán. Farkas hazagyütt. Itthon az ágyábul húzták ki, és elítélték, előbb halálra, de nem végezték ki, életfogytiglant kapott, majd 15 évre kiszabadult.
Ezután a móringot lopta el. Hízókat is. Disznókupecként élt. Szentesen a Lénárt-család vót a társa.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
A sámsoni disznólopás
“A Wolfinger uradalombul, Sámsonbul ellopta a disznókat. Rágyüttek. Wolfingert mögfenyögette, hogy lëlüvi, ha vissza nem vonja a följelentést. Az uraság vissza is vonta. A társait Jancsi cserbenhagyta, és velük vállaltatta el a lopást, és a disznóvágást.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
A gádorosi disznórablás
“1906-ban jó termő esztendő vót. Ekkor járt ki Csákiékhon Farkas Jancsi. (K. Szűcs Pál és Bánfi Anna vótak a dédszüleim, akiknek K. Szűcs Tamás vót a fia.) Mink akkor Csáki Ferenc tanyájában laktunk, a Ficsér-dűlőben. Jancsi Gádorosrul hozott lopott szalonnát ëgy kocsival. A kakasszéki mögállónál ëgy csendőrkáplár mögelőzte. Körösztüllűtte, oszt ezért tizenkét évet kapott, de tízet töltött ki. Ez 1885–‘86 telin vót.
1906-túl a Pusztába laktak Bánfiék. A nagy körösztúton hazul a sarokban állt Cirok Gábor tanyája, itt lakott Fejes Sándor. Farkas Jancsi a sámsoni majorbul ötven darab hízót hajtott el, és Kutason berakták a vonatba. Fejes vót a hajcsár és a berakó ëgy szömélyben. Farkas kimentötte magát, Fejes két évet kapott. Fejesnek csak anyja vót, Etel.
Szereli Vëra a Pusztában élt, nem vót teljesen tökéletös. Össze-vissza mászkált a határban. Szereli Vëra ott lakott Fejeséknél, és övött az ëgy lëvágott disznóbul. Sámsonban nagyot ivott a kútnál. Mögkérdözték:
– Mit öttél Vëra? –, akkor mondta, hogy
– A Fejeséknél éccaka lëvágott disznót.
A csendőrök rögtön tudták, hun keressék az elhajtott sámsoni disznókat.
Mikor Farkas Jancsi kiszabadult, másnap éccaka Hatablakon K. Szűcs András – akinek a felesége gyerökágyat feküdt itthon: 1896-ban születött András fiuk, aki az első világháborúban az orosz fronton halt mög – tizennégy hízót adott el Komlósra. A péz nála vót, csak ëgy kanászgyerök vót vele. Farkas rárontott ëgy Rácczal, és elvötte a pézt. Tél vót, szánkóval möntek ki. A Víg-tanya előtt álltak mög, onnan möntek gyalog a K. Szűcs-tanyába.
K. Szűcs Tamás, aki a Szentösi utcán lakott, azt mondta a fiúnak, hogy
– András, në jelentsd föl. Itt a betétkönyv, vögyél ki.”
(Bánfi János)
*
Bankrablás
“Csabán, a bank előtt mögállt ëgy kocsi. Farkas Jancsi vót többedmagával, jól öltözötten a bandával. Álarcot vöttek elő. Négy puskás elvitte a pézt. A Kík-tó partján, a nagy nyárfa alatt robbantották föl a kasszát. A jószágok a nagy durranásra elszaladtak. Másnap a pásztorok mán csak a kassza darabjait találták mög.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Móringlopás
“Vásárhelyön az éjjeliőrök mindön órában dudáltak éjjel. Farkas Jancsi a Szöröncse utca felül gyütt, de hangtalanul. A György utcában mögállt. A kapu kinyílt, oszt a kocsi bemönt.
Becsei bakter a Damjanich utcán elővötte a dudát, és hangosan fújta. Ekkor mögszólalt mellette a sötétben ëgy hang, hogy në dudáljon, mert a fenekibe dugja a dudát.
Másnap oszt csak elmöntek a házhon, és kiderült, hogy a móringot vitték el. Farkas Jancsit a kis termetirül ösmerte föl a bakter. Azt is látta, hogy a lopás után a kocsi a Lázár utca felé mönt el.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Farkas Jancsi fohászkodik
“Kokovai János beszélte, hogy a Dáni utcában éccakai rablás közben a szomszédbul mögzavarták Farkas Jancsit. Nem vót istenfélő embör, de amikor az ablakon kiugrott, félelmiben csak aszonta, hogy »jaj, Istenöm!«
A gazda akihön betört, pézjutalmat adott a Farkast mögzavaró szomszédnak.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Önbíráskodás és disznóhízlalás
“Farkas Jancsi a Szabó-gyerököknek vót az istállófiúja. Magas sarkú csizmába, görbe bottal járt, és nagyon mérges természetű vót. Mindjárt üthetnéke vót.
A Klauzál és a Sas utcát követő kis utca sarkán állt a Szőlőfürt-vendéglő. 1919-ben a román katonák ott mulattak és erőszakoskodtak az ottani, kétes hírű nőkkel. Farkas Jancsi mögsokallotta. Kimönt az udvarba, és ëgy keresetlen hámfával két románt agyonütött, majd utána elpucolt.
Nagyon keresték, de nem találták mög. Ëgy feneketlen hordót a pincébe vitt, és ebbe ëgy szakácsnő rejtögette.
Farkas Jancsinak a Kistöltés utcában vót saját háza, és magkanokat, anyakocákat vött. Ezöket magtalanította és hizlalta.
Ha elfogyott a Farkas Jancsi kukoricája, kimönt Jancsi a Pamukba, a Maczëlka-tanyára, oszt két hatalmas nagy vasas kocsival ballagtak haza a Farkas-házáhon, tele kukoricával. Az öreg Maczëlka orgazdája vót Jancsinak.”
(Tóth Ernő)
*
Farkas Jancsi kizavarta az örökösöket
“A bëtyárokat az urak tartották fönn! Idős Erdős János a Kistópartban lakott ëgy gálánt házba, Tatár ángyóval, a bábaasszonnyal. Ángyóhon gyüttek az örökösök jussolni. Erdős családjai az öreg halála után möntek jussolni, és Farkas Jancsi ëgy rëzsdás pisztollyal kizavarta űket.”
(Bánfi János)
*
A megkerült lovak
“Kérdő Szűcs Mózesnek a Rárósi Nyomáson, a tanyájábul elveszött ëgy ló. A perzekútorok bosszankodtak, hogy a barátjuk lovát ellopták. Bodré Márton zsandár kikerítötte Farkas Jancsit, hogy vezesse nyomra. Jancsi ígérte, hogy a ló mögkerül. Jóba akart lönni velük, azért vállalta a nyomozást.
A ló mög is került. Ëgy röggel a szomszéd Citros-tanya mellett, az úton, az akácfáhon vót kötve. Farkas Jancsi hozta vissza.”
*
“Az öreg Maczëlka vejinek, Gallyasnak a kutasi úton vót a tanyája. A gazda arrul vót hírös, hogy jó lovai vótak. Ëccör ëgy embör szállást kért tűle. Látta, hogy az istállóajtón körösztvasak vótak. Az idegön aszonta, hogy az sömmit së ér. A subát a körösztvasra terítötte.
Odavitte a legszöbb lovat, oszt az első két lábát rátötte a vasra, majd biztatta a cselédöket, hogy ugrassák mög a lovat. Azok oszt mög is ugratták, oszt a ló átugrott rajta, ki az udvarra. Ekkor a bëtyár a hátára ugrott, és elnyargalt. A bejárórul még visszakiáltott, hogy
– Ezért gyüttem!
A Maczëlka-lány tudta, hogy az apja orgazda. Elmöntek oszt hozzá szólni. Az öreg Jóska aszonta, hogy në bánkódjanak, mert mög lösz a ló. Pár nap múlva újra köllött mönniük hozzá. Az öreg ekkor mondta, hogy ëgy éccaka majd ugatnak a kutyák, de űk ki në nézzenek, mert akkor örökre elviszik a lovat.
Mit ád Isten, pár nap múlva, éccaka visszavitték Gallyasnak a lovát. Ebbe is Farkas Jancsi keze vót.”
(Kérdő Szűcs Ernő történetei)
*
...Embert barátjáról...
“A hatablaki oskolán hazul élt az 1879 körül születött Kérdő Szűcs András. Jómódú gazda vót. Ëccör Sámsonra hízókat adott el. Mögtudta ezt a mellette lakó Rácz János, aki cimborált az utolsó vásárhelyi bëtyárral, Farkas Jancsival. Ëgy éccaka möglepték a tanyát, de Rácz úgy zörgetött be, mintha ëgyedül lönne. András ősöm kinyitotta az ajtót, de ekkor Farkasék is benyomultak a tanyába.
Rácz János kérte a gazdát, hogy adjon neki pénzt kölcsön, de András vonakodott adni. Rácz csak erősködött tovább. Ekkor András időt akart nyerni. Aszonta, hogy ő szól az istállóban a bérösnek, hogy takarja lë a Ráczék lovát, mer tél vót, oszt, hogy në fázzanak mög. Gondolta, hogy addig majd csak tudnak segítségöt hozni.
De ekkor Farkas Jancsi mondta, hogy ércse mög, András öcsém, itt virradatra ha törik, ha szakad, de péz köll! András oszt ebbül mögértötte, hogy a pézt erőszakkal is elvöszik tűle. Oda is adta.
Másnap hazagyütt az apjáhon a városba, Kérdő Szűcs Tamáshon, aki aszonta neki, hogy ő inkább odaadja a pézt a fiának, de në tögyön följelentést a bosszúálló Farkas ellen, mert jobb az ilyenökkel jóban lönni.
Ettül kezdve oszt Farkas Jancsi, aki a pézt soha mög nem adta, jóba lött Andrással, akivel a kutasi állomáson barátságosan beszélgetött. András szégyölte, hogy ilyen a barátja. Suttogtak is körülötte, hogy melyik löhet Farkas Jancsi: a kicsi vagy a nagy?”
(Kérdő Szűcs Ernő)

Kis, és névtelen betyárok
A Vásárhely környéki betyárvilágot nemcsak “hírességek” alkották. Számtalan kis gazember, futóbetyárok, falásók, kapcabetyárok is tevékenykedtek itt. Legtöbbjüknek a neve sem maradt fönn. Kivétel vót Kiss Ferkó, aki elsősorban arról vót nevezetes, hogy a betyároknak vitte a szót.
*
A becsapott futóbetyárok
“Ëgy Fajfrik nevű, öreg csizmadia mesélte, hogy mindég két erszényt hordtak, amikor vidéki vásárbul gyüttek. Amikor a futóbëtyárok mögtámadták űket, mindég a vékonyat atták oda, amelyikben kevés pénz vót, nem a degeszt.
A bëtyárok az irhájukat féltötték, oszt a kocsi mellett nem kezdtek el számolni, hanem a zsákmánnyal eltűntek. Így fogtak ki rajtuk a ravasz iparosok.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Sándor cigány csúfos vége
“Alighanem III. Kérdő Szűcs Pétörnek és nejinek, Kiss Miklós Katalinnak vót a gyeröke IV. Kérdő Szűcs Pétör, aki Zsoldos Örzsébettel 21 évig [házasságban] élt ëgyütt. Pétör dédöregapám – akinek az édös testvére 48-as honvéd vót – nagyon mulatós gazda vót. 1834 telin surbankó legényként öléggé ittasan indult ki a városbul a tanyára, de eltévedt, oszt a Nyomáson az akasztófáhon kevergődzött, amelyikön ott csüngött Sándor.
Mer’ Sándor cigány haramia vót, aki elmönt az Égető-tanyába birkát lopni. Ott a fiatal gazda rajtacsípte, oszt azt mondta neki:
»Sándor bátya, hallja Kend!
A magyarját hagyja Kend!«
Sándor ekkor möggyilkolta a fiatal gazdát, mert félt. Aszonta, hogy
– Még a nevem is tudod, úgyis elárulsz ëngöm.
De csakhamar akasztófára került, oszt elröttentésül ëgy hétig ott hagyták.
Kérdő Szűcs Pétör öregapám háromszor tévedt vissza a ködben az akasztófáhon. Ekkor aszonta:
– Na, Sándor, úgy së virrasztanak tégöd së sirató-, së éneklő asszonyok. Amég ki nem virrad, addig én virrasztalak.
Sándor felesége mög az utcán jajveszékölt, hogy az urát két birkájért fölakasztották, mert azt nem árulta el a nejinek, hogy még gyilkolt is.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Babály Gyurka halála
“Ëgy öregembör, aki gyerökkorában hiányzott az oskolábul, mer’ a nyilvános akasztást nézte, az mesélte. Babály Gyurka is hetedmagával vót fölakasztva.
»Babály Gyurka, Gráfli Ádám,
Pandúr kézrül, akasztófán.
Szömüket a holló vájja,
Lelküket a pokol várja.«”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
A kapzsiság próbája
“Kiss Józsi János tanyája a szögvári úton vót. Ëgy este három bëtyár bekopogott, hogy erisszék be űket. Rabolni akartak. Nem is köszöntek, de az öreg Kiss szívesen fogadta űket. Hellyel, mög vacsorával kínálta űket.
Vacsora végin ëgy nagy fejű rabló ëgy darab sajtot el akart vinni, de az öreg Kiss nem engedte. Tréfásan aszonta, hogy
– El nem viszi kend!
A bëtyárok fölhorkantak. Erre Kiss egész sajtot ád nekik.
Vacsora után az ëgyik pézt kínált, az ujjai közt forgatva a bangókat, hogy
– Válasszon, gazduram – de az öreg nem fogadta el.
– Szöröncséje vót, kendnek, különben lëlűttük vóna a kapzsiságájért, mint ëgy kutyát!”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
A rab betyárok
“A fődjiben lévő kistőtést az uraság Szögvárrul hozatott rabokkal csináltatta, akik a saját ruhájukban vótak. Kögyetlen sorsuk vót. Gyakran éneköltek, hogy
»Tudjátok-ë, hogy hun van Szögvár és vidéke?
Ott van a vármögye sötét tömlöce.«
Vót a rabok közt ëgy vásárhelyi lovasbëtyár, Paksi nevű, ráncos gatyában. Könyerében sok víz, nád mög gyékény vót. Mögugrott, oszt erre menekült, de az őr rákiátott, majd lëlűtte.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Bujdosók
“Imolya Sándor és felesége, Gaál Mária a Tisza mindkét ódalán menedéköt adott az akkori katonafogdosásbul elszökötteknek. A fűzfaerdőkben Török Bálint is bujdosott, úgy 1820–1855 között. Az ű felesége vót Kovács Margit. A bujdosók közt ez a nóta járta:
»Besorozott a nímöt katonának,
Lovat is adott, hogy gyalog në járjak.
Inkább löszök bëtyár a Pusztába,
Mintsem a császár katonája.«”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Véres leszámolás
“Pál gazda a Ficsér-dűlőben lakott. Ő ösmerte Kiss Ferkót, és azt is tudta, hogy szóbeli embör. Ëgy alkalommal, amikor Ferkó kezet akart nyújtani neki, nem fogadta el. Azt mondta, hogy
– Nem fogok kenddel kezet, mert kendöt mindönki úgy ösmeri, hogy »rossz Kiss Ferkó«.
Kiss Ferkó bosszút esküdött ezért. Ëgy alkalommal Kiss Ferkó Láda Gáspáréknál vót disznótorban. Alkonyodott mán, amikor Kiss Ferkó sűrűn kezdött kijárni a tanya mögé, arra hivatkozva, hogy nem sózták mög röndösen a májat, és hasmönést kapott tűle.
Kiss Feró közben odaröndölte a feleségit, akivel a kazal mögött találkoztak. Az asszony férfinek vót öltözve, a fejin kalappal.
A tanyábul kimöntek, amikor mán sokallni kezdték, hogy Kiss Ferkó elmaradt, hogy mögnézzék, mi lött vele, de a sötétben ott látták a férfiruhás alakot. Guggolt a kazal mögött, mintha a dógát végezte volna. Ez pedig a feleség vót.
Közben Kiss Ferkó lóra kapott, amin a felesége érközött, és elmönt a Pál gazda tanyájába lëszámolni. Amikor odaért, barátságos hangon beszólt a gazdának, hogy
– Gyűjjön ki, barátom!
Amikor Pál gazda kimönt, Kiss Ferkó szömtül lëlűtte. A durranásra kiszaladtak a tanyabéliek, és a bérös fölösmerte, hogy Kiss Ferkó vót. A család följelentötte, és tárgyalás vót, de a disznótoros vendégsereg fölesküdött rá, hogy Kiss Ferkó akkor éccaka végig ott vót köztük.
Kiss Ferkó a gyilkosság után visszatért, és mint aki a dolgát végezte, újra bemönt a tanyába, a disznótorba, és folytatta a mulatozást.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Jacsó lóajándéka Vécsey plébánosnak
“A csárdába, ha a bëtyárok összevesztek, belevágták a fokost a mestörgërëndába, oszt azt mondták, hogy aki legény, húzza ki, és azután kezdődött a veszeködés. Jaksa – álnevin Jacsó – sokakat mögvert, jó fokosforgató vót.
Möghítták Jacsót a Szarvas-kocsmába vacsorára azok, akiket mögvert a kocsmában. A bográcsban rotyogott a paprikás, vacsoráztak. Az ëgyik azt mondta neki, hogy »hallgass, te birkatolvaj!« Jacsó fölugrott, és a lámpát lëütötte. A sötétben mög akarták fogni. Az utcák is sötétek vótak. Az Újtemplomnál csónakok vótak, erre gondolták, hogy Jacsó menekült, de Jacsó maga is a tömegben vót, ott kiabált, hogy »fogják mög, fogják mög!«
Jacsó a pápista parókiára mönekült, ahun nagyon ugattak a kutyák. Ekkor Vécsey vót a pap, az aradi vértanú tábornok testvére. Jaksa lëtérdepölt Vécsey előtt, és kérte, hogy bújtassa el. Vécsey el is bújtatta. A pap gyorsan talárt öltött, és gyërtyát gyútva kilípött az udvarra, és mondta:
– Mindön jó lélök dicsérje az Urat. Ki az, aki zavarni mer az esti ájtatosságomban?
A tömeg möghátrált, és eltávoztak. Vécsey még azt is mondta, hogy
– A magatokhon hasonlót në az Isten portáján keressétök.
Amikor lënyugodott a kutya, a pap mondta, hogy mönjön ki a vályúhon, és mossa lë magárul a vért. Azután elengedte Jacsót.
Néhány év múlva, piros pünkösd napján röggel Vécsey kocsisa örömiben énekölt. Vécsey intötte, hogy ilyenkor në világi dalokat éneköljön. A kocsis azt mondta, hogy
– Mindjárt vidám lösz a tisztölendő úr is, mönjön csak ki az istállóba.
Ott két szép sárga ló állt bekötve, amit az éccaka hoztak oda. Az ëgyik nyakába cédula vót, rajta az, hogy Jacsó hozta a tisztölendőnek, amiért mögmentötte az életit, és a lovakat nem lopta, hanem pézért, böcsületösen vásárolta.
A pap nem akarta elfogadni, és hívatta a komisszárost, Kecskemétit, hogy vizsgálja ki a dógot. Az is azt mondta, hogy maradjanak a lovak, mert azt a pap kapta. Az ëgyik ellött is neki szép csikókat.
Jacsó öregségire kúdús lött. Kérdő Szűcsék szárazmalmába több éccaka möghúzódott aludni.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Falásások
“A tízöles úton névestét tartottak. Odamönt ëgy embör. Ëgy tanyát keresött, amelyik nagyon messze vót. A hangulat mán emelködött vót, és azt mondták neki, hogy maradjon ott éccakára, majd folytatja az utat röggel. Táncoltak, danoltak és kitanálták, hogy mindönki danolja el a nótáját. A gyüvevény ezt énekölte:
»Égindulás, fődindulás,
Áss, Balázs,
Kapálj, Tamás,
Lőrincz a vendég.«
Röggelre osztán észrevötték, hogy huzatos a szoba. A teknyőbe a szalonnát az ágy alatt tartották, de a falat kívülrül kiásták a mulatozás közben, és a szalonnát ellopták. A komának mög nyoma veszött.”
*
“Ugyancsak a tízöles úton ëgy tanyában disznótor vót, és közben az öreg mama möghalt, így tor lött belüle. A húst teknyőbe tötték, és a kamrát kiásták. Az öregasszony is ott vót ëgy másik teknyőbe, és azt húzták ki. Vitték a teknyőt boldogan. Csak mikor rágyüttek, kidobták az útra, de a teknyőt azért csak elvitték.”
*
“Néhány tanyában észrevötték a falásókat, és bent rákészültek a fogadásukra. Amikor azok bebújtak, behúzták űket, és fejszével késsel agyonverték űket.
Máshun ëgy sifonnak, sublótnak ástak, amivel mán nem bírtak, ezért otthagyták a tanyát.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Zsarkóné megveri a betyárokat
“Vígh János öregapám mondta, hogy Zsarkóné Lázár ángyó erős asszony vót. Az öreg Zsarkó viszont gyönge vót. Amikor a bëtyárok rátámadtak az öthalmi tanyájukban, Zsarkóné gyorsan öregasszony ruhába bújtatta a férjit, oszt aztán engedte be a türelmetlenül dörömbölő bëtyárokat. Zsarkóné még félreállt a kemönce mellett. Az ura asszonyi hangon rimánkodott, hogy »në bántsanak, në bántsanak«. Elvonta a figyelmet a feleségirül.
A bëtyárok ëgyike mondta, hogy »üssétök lë ezt a vén kurvát!« Erre Zsarkóné előgyütt, és ëgy közönségös mángorló fával ëgyenkint úgy állon vágta űket, hogy azok harcképtelenök löttek. Három bëtyárt vert lë, a negyedik mán elszökött. A lëütött bëtyárok a börtönben éhön haltak, mert az állukat nem tudták övésre használni.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Az öreg Maczelka leckéztet
“A XIX század végi, XX. század eleji Vásárhely különlegös alakja vót az öreg Maczëlka Jóska bácsi is – mert mindönkinek csak Jóska bácsi vót –, akár a Mihály-testvérök. Mártélyon vót a nagy tanyája, és ezör hold fődön gazdálkodott. A környező legelőket, árteret, a Rétbül jókora területöt bérölt a várostul. Kossuth-párti vót. Azzal is tüntetött Ferencz József ellen, hogy nagy vagyona ellenire csak 48 ökröt tartott, 47 fehér igást, és ëgy kormos bikát. Az ökrök száma a forradalom kitörésinek évszámát jelképezte. A századforduló után mán 60 ökre vót.
Nagy vagyonának ëgyrészit szorgalmas, kemény munkával szörözte, másrészit viszont a bëtyároknak köszönhette, különösen Farkas Jancsinak, aki röndszörösen tartott vele kapcsolatot. Maczëlka orgazda vót, aki elsősorban a passzus nélküli, lopott jószágokat értékösítötte, illetve a gyönge minőségű lovakat lëölette, és a húson disznókat hizlalt.
Az 1855-ben születött Bánfi Samu ügyelt a Rétben Maczëlka jószágaira. Még legénykorában került a nagygazda szolgálatába, ahun mint számadó gulyás, a bátya, öreg Bánfi János (1850–1924) is dógozott. Samu bottal járó, sánta embör vót, ezért nem választott más munkát. Nagy időt élt, 93 éves korában, 1978-ban halt mög.
A lopott jószágrul csak a bátya, a bëtyárokkal cinkos Bánfi János tudta, hogy milyen úton-módon került a csordába, még Samu öccsivel së vót bizalmas. Az öreg halála után Bánfi Samu lött az orgazda bizalmasa és titoktartója. Ő még a század elejin is legeltetött lopott jószágot.
1901-ben történt, hogy a réti bérlet lëjárt. A vásárhelyi kisgazdák nagyobb bérleti díjat ígértek, mint Maczëlka, ezért a réti fődek használatát nekik adta Endrey, a város képviseletiben. Így Maczëlka Jóska kiszorult a Barczi-rét és Petrös legeltetésibül. Ettül kezdve Maczëlka »fogagyarba« vót a kisgazdákkal.
A Rétben három álláson tartották a városi kisgazdák barmait. Bosszúbúl ëgy májusi éccaka Maczëlka »szétfüstöltette« mindhárom állás marháit. A régi kalaprul lëvakart zsírt vagy farkashájat, tülökkaparékot égő pipára rakták. Ezök füstje még a legjámborabb tehenet is mögvadította. A szétfüstölt jószág szétszóródott a szélrúzsa mindön irányába, a nagy vásárhelyi határban.”
(Idős Bánfi János ekkor Csáki Ferenc tanyájában lakott a Ficséren. Azonos nevű fia, adatközlőnk elmondotta, hogy “[...]ëgy hétig ű is kereste a szétugrott marhákat. Még Orosházára is elvetődtek, és Pósahalom környékirül is tereltek vissza tehenet. Két hitvány üsző tűnt el. Egyiket a K. Szűcs család birtokolta. Valószínűleg belevesztek a pusztai mocsárba.”)
“Az ëgyik üsző szögény édösanyám jegyajándéka vót. Maczëlka Jóska, a bëtyártörvényök szerint, ezzel elintézöttnek vötte a dógot, és többet nem bosszantotta a Rétbérlő kisgazdákat.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
A földbérlő és a magyar bika
“Farki-rétben laktak a Mihály-testvérök. Három bëtyárhírű fitestvér élt ëgyütt, akik bérlők vótak ëgy tanyában. A nagyfai majort akkor ëgy zsidó embör bérölte, aki szeretött vóna mögösmerködni a szomszédokkal.
A Mihály-testvéröknél vadászvacsora vót. Möghítták rá a földbérlőt is. Még a vacsora tartott, a Mihály-gyerökök anyja és az öregbérös a kemönce mellett, a padkán ülve beszélgettek.
Vacsora végin elkezdtek inni, de a zsidó földbérlő ëgy pohárnál többet nem ivott. Erre oszt a legöregebb fivér intött az öregbérösnek, hogy vezesse be a magyar bikát.
Ahogy bevezette az ajtón a kormost, ijedtiben az összes vadász fölmászott a kemönce tetejire vagy behúzódtak a kuckóba. Ott kucorogtak, pedig olyan melegük vót, majd mögsültek, mire a nagybérlőt berúgatták.
A két kisebb testvér maradt a bérlő mellett, és gyakran kínálták neki a bort. Ha oszt nem ivott, ëgy lípéssel közelebb vezették a bikát, amelyik nagyokat fújt és dobbantott.
Amikor a bika ëgyet felé lípött, a bérlő ijedtiben mögivott ëgy pohárral. Miko’ mán nem bírt többet inni, kivezették oszt a bikát, de akkorára kint a hintóban mögcserélték a kereket. A jobb elsőt balrul, hátul tötték. Így a kicsit a naggyal párosították.
Befogták a két lovat. Közben a kocsis is jól berúgott. A vendégöket fölültették az ülésre. Két bérös kétódalt végigvágott a sötétben a lovakon, és a hintó döcögve kiszaladt. A zötyögéstül alighanem ki is józanodtak hazáig.”
(Nagy György István)
*
Bogár Imre akasztása
“Amikor Bogár Imrét akasztották a vásárhelyi főtérön, mellette a deresön vesszőzték Virág Pistát. Bogár odaszólt Virágnak, hogy ha elmögy az anyjáhon, mondja mög neki, hogy »ëgy kötélgyártó lányába löttem szerelmes.« Vagyis kötél lött a halotti arája.”
(Nagy György István)
*
Patkó Bandi dala
“Gyerökkorombul vélekszök erre a nótára, szögény öregapám gyakran énekölte:
»Kopott csárda, két végin az ajtó.
Előtte áll jó két fekete ló.
Kocsmárosné, szép asszony vitte a szót:
– Ki a fene látott ëgy lovon hét patkót?
– Ha nem látott, gyűjjön ide, láthat!
Négyet visel e gyönyörű állat,
Kettő pedig csizmámra van verve,
A hetedik magam a nyerögben.«
Vagyis, a hetedik Patkó Bandi vót.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
A nemes betyár
“Szilágyi Gergely nemös embör vót, aki bëtyárokkal cimborált, oszt hízót is elhajtott. Ëgy éccaka Kiss Józsi János szögvári úti tanyájába mönt, és fölrakatta a szénát a kocsijára. Ő csak azért mönt el, mert nemöst nem löhetött bántani, és így möntelmet kaptak a bëtyárjai is.
Amikor Kiss Józsi János észrevötte, hogy viszik a szénáját, az ablakon át kiszólt káromkodva, hogy
– Nem kendtök kaszálták azt, mért viszik?
Oszt fogta a puskáját, hogy kilű. De Szilágyi azt felelte, hogy
– Nem tudsz aludni, János?!
És elvitték a szénát. Kiss Józsi János nem mert ellenközni a nemössel.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Menekülés a csárdából
“Rücskös Aracsi bëtyár vót. Susánban mulattak a bëtyárok ëgy csárdában, a Koplaló körül Rücskös Aracsival. A zsandárok körülvötték a csárdát, oszt fölszólították, hogy adja mög magát. Rücskös Aracsi kiszólt:
– Elevenen nem!
– Akkor föl köll gyútani a csárdát, hogy porig égjön – válaszolta neki a parancsot a fő perzekútor –, mint së’ ëgy ilyen bëtyár mögszabaduljon!
A csárda lëégött. Csizmadarabot tanáltak csak. Aracsi vagy a füstben vagy az alagútban mönt el, de élve maradt.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Rücskös Aracsi föladja társait
“A Gaál-tanyán elveszött három csikó, és Török Bálint korán röggel behívatta Rücskös Aracsit, mint gyanúsítottat. Mutatta neki, hogy álljon a sarokba, de nem szólt hozzá.
Török Bálint elővötte az iratokat és olvasta. Mán délutánra járt az idő, de még ëgy szót së szólt Aracsihon, csak olvasott. Később osztán koppantott az asztalon, és az ajtóra mutatott, hogy Aracsi möhet.
A bëtyár mögkönnyebbülve távozott. Amikor az ajtóhon ért, hirtelen mögkérdözte tűle Török Bálint, hogy osztán
– Milyenök is vótak azok a csikók, hé?
Aracsi rávágta, hogy
– Sár...
Mán el is árulta magát, hiába akarta a szót visszaszívni. Török Bálint oszt mögkérdözte:
– Hány vót?
Aracsi lëtörve mondta, hogy
– Három.
– Na, akkor ez tizennyóc év.
Aracsi sokallta a börtönt. Török Bálint erre azt mondta:
– Nem tudod të, hogy ëgy seggel nem löhet két nyergöt mögülni? Të mög hármat is vittél. A csikók darabja hat év. Osztozzatok rajta. Ha magad loptad, të ülöd lë a tizennyóc évet.
Erre Aracsi föladta a társait. Sőt, még ártatlanok nevit is föladta, hogy a tizennyóc év aprózódjon. Tompait és Kiss Ferkót is föladta. Tompai a szabadulása után még lopott lovat. Amikor a Bach-korszaknak vége lött, Török Bálint is lëtünt.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Éjszakai disznólopás
“A Kérdő Szűcs-tanyában vót szőlő, de ahun nem vót, oda Csongrádrul hoztak bort az esti beszélgetésökhön. Ëgy alkalommal is, a Kérdő Szűcs-tanyán hajnalig iszogattak. Amikor elmöntek, látják ám, hogy a disznók kint vannak az udvaron. Éccaka hátul kiásták az ól falát, de nem bírtak vele, mert olyan kemény, vert falú vót. Öregapám lovakkal tapostatta a falát a zsaluzáskor.
A fal alatt, a fődet ásták ki. Olyan nagy lyukat, hogy a disznók ott fértek ki. Közülük oszt kettőt, a legnagyobbakat vitték el. Olyan ügyesen csinálták, hogy még a nagyon hamis kutyák së ugattak. A perzekútorok úgy mondták, hogy valamelyik vendég közül vót a cimbora, aki a bëtyárokkal összestimmölt.
Amikor mulatozás közben kimöntek pisálni, valamelyikőjük becsukta a disznókat az ólba, oszt rájuk reteszölte az ajtót, hogy në tudjanak kiszaladni az akolba.
Az biztos, hogy Gubás, aki addig odajárt, és vágni való bárányokat vásárolt a 160 holdas Kérdő Szűcs Tamástul, többet nem gyütt a tanyába. Löhet, hogy éppen ő, és a bandája vitték el a disznókat. Kocsival gyüttek értük, de nem álltak be a tanyaudvarra. A kocsinyom látszott a sömlyékben. Hogy csinálták, nem tudom, de a disznók nem sivalkodtak.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Lázáréktól lovat loptak
“Lázáréktul elveszött két ló, és amikor odamöntek, Nagy Lázár észrevötte a bëtyárokat. Puskát is fogott, de nem mert kimönni. Még a befelé nyíló ajtót is lisztös zsákokkal eltorlaszolta belülrül, hogy a bëtyárok së tudjanak bemönni.
A lovakat kocsiba fogták, és Orosëgyházán túl mán a török keresködők várták űket, de a lovakat nagyon möghajtották, és nem vötték át tűlük, csak a cigányok. Lázár pézt ígért a nyomra vezetők-nek, és így mögtudta, hogy a lovait éccaka a gádorosi temetőben legeltetik.
A lovak visszakerültek, de teljesen tönkretéve. Gubás vót a tolvaj. Mondta is néki Lázár, hogy
– Ej, ha tudtam vóna, hogy të vótál a tolvaj, kimöntem vóna, és agyonlűttelek vóna.
Gubásék tudták, hogy hun tartja a gazda a lovak szërszámát és a kocsit.
Mondta Gubás, hogy csak elvitték vóna a lovakat, mert ëgy társuk egész éccaka ott leste, hogy ha kigyün Lázár, azonnal lëlűtték vóna. Mondta még azt is, hogy Lázár gondolhatta vóna, hogy a tolvaj nem az útrúl gyün be, hanem olyan valaki, aki jól ösmerte a tanyán a dürgést.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Tatár szomszéd eltűnése
“Török Bálintnak hajdúja vót, aki végrehajtotta a regulát. Ëgy Tatár nevű szomszédja kapált éppen a fődjin, amikor Török Bálint jószágai rászaladtak a kukoricására. Tatár szomszéd éktelen haragra gyúlt, oszt aszonta a pásztornak, hogy
– Baszom az anyád istenit, azzal az ingyenélő gazdáddal ëgyütt! Hát nem azér’ kapáljuk a kukoricát, hogy a marhák lëlegeljék.
A pásztor elmondotta az esetöt Török Bálint béröstanyásának, az mög a gazdájának. Ekkoriban ëgy Maksa nevű embör vót a hajdú. Ezt kűdte Török Bálint Tatárért. Behozta a tanyára. A paraszt könyörgött:
– Uram, sógorom, kögyelöm!
– Nincs sömmi kögyelöm! Én nem bántottam a maga anyját. Vögye kend tudomásul, hogy fogoly, és addig itt marad, még én, de majd kocsival hazaviszöm, nem úgy hajtom gyalog, mint a többi zsiványt.
Tatár szomszéd sohasë került elő többé.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
Borra várva
“Török Bálint itthon a névnapját tartotta az urakkal. Lëkűdték a cselédlányt a pincébe, hogy hozzon bort, de nem győzték várni. Elunván a dógot, lëmöntek mécsössel mögnézni. Hát a lány ott vót elalélva. Amikor oszt kijózanodott, elmesélte, hogy valaki elkapta odalënt, és azt mondta neki, hogy
– Hát neköm adsz-ë?
Aztán ittak mind a ketten, és az idegöny elmönt. Bëtyár löhetött, de nem tudták mög, hogy ki vót.”
(Kérdő Szűcs Ernő)
*
A késve érkezett kegyelem
“Enyingi Török Bálint kíméletlenül szigorú vót. Igaz, hogy nem sok barátja akadt, mert së a származását, së a nősülésit nem bocsátották mög. Az ëgyik szolgálóját vötte feleségül, akinek hitös ura vót, oszt elszerette tűle. Ezért az úri osztály kitagadta.
Az apja paraszt vót. A szentösi út mellett vót a tanyájuk. Török Bálint kisgyerök korában a saját jószágukat legeltette az uraság legelőjin. Az uraság csősze elkapta, oszt nagyon mögustorozta a lábát. Ekkor elhatározta, hogy ő nem lösz paraszt, hanem tanulni fog.
Akkoriban, amikor Török Bálint nekilátott, hogy fölszámolja a vásárhelyi bëtyárvilágot, a Nyomáson kezdtek szántani. Mert régön itt csak legeltetni löhetött. A szántóvetőknek, főleg a nyomtatóknak az asszonyok garabolyban vitték ki az önnivalót. A kukoricásban tanyáztak a kapcabëtyárok, akik elvötték tülük az ételt. Török Bálint mind elfogatta és fölakasztatta őket. Fönnhéjázva így kelepölt:
– Ki löhet mán akasztani a szalonnát a ház elé, nem lopja el sönki! – oszt ez igaz is vót.
A háza a katolikus templommal szömben vót. Ëccör hajnalban kopogtattak hozzá. Beengedték. Ëgy apa kögyelmet kért a lólopással halálra ítélt fiának.
– Ösmer, kend ëngöm? – kérdi Török Bálint az embört.
Mivel még gatyában vót, fölhúzta a szárát, és mögmutatta az atyafinak a lábát:
– Nézze, kend! Itt van a névjegye, kendnek, a lábam szárán, úgy mögustorozott!
Mert ő vót az ëgykori urasági csősz, aki gyerökkorában elverte Török Bálintot.
Az embör nem boldogult a bíróval. Bemönt Szögedre az úriszékhön, kögyelmet kérni, mög fiskálisnál is járt. A kögyelmet oszt végül mög is kapta. Lóhalálában gyütt a kögyelmi papírral. A Kincsös-temető felől hajtott a kocsival az akasztófa-domb felé, és az ustorszárra fölhúzott ëgy fehér kendőt, oszt ezt lobogtatta az akasztásra összegyűlt tömegnek. A tömeg észre is vötte, de Török Bálint nem, és eltörte a pálcát, hogy a hóhér végezze el a dógát.
Mire az apa mögérközött, a fia kiszenvedött. A tömeg morajlott, és fenyögetőzött, a fiskális is kiabált. Török Bálint elővötte a szömüvegit, oszt bötűzni kezdte a fölmöntő levelet. Azután azt válaszolta a fiskálisnak, mög a tömegnek, hogy
– Törvény adta jogomnál fogva akasztattam, mert ëgy lótolvajnak mög köll halni!”
(Kérdő Szűcs Ernő)
**
Mementó
A Kincses-temetőben magányosan ma is áll még Török Bálint családi síremléke. Felesége szürke márványoszlopán ez olvasható:
“özv. Török Bálintné, Maksa Zsuzsánna
1831. jan. 1. – 1902. dec. 11.
Áldás emlékezetén”
Férje sírkövére ezeket vésték:
“Török Bálint. Csongrád megye szolgabírája, majd alispánja, Hódmező-Vásárhely országgyűlési képviselője 1848–1867. A H. M. Vásárhelyi Ref. Egyház fő-gondnoka, Bölcs kormányzó, igazságos bíró, buzgó és munkás egyháztag, hű férj, jó atya, nemeslelkű barát.
Született 1817. febr. 25. Meghalt 1881. szept. 19.
Áldott legyen emlékezete.”
Bírói tevékenysége az önkényuralom éveire esett, a kiegyezésig.

KÉPMAGYARÁZAT
1. 	Pásztorlevél 1856-ból, amelyet Szegeden állítottak ki ifjú Herke Pálnak.
2. 	A Monarchián belüli utazásra szóló “Úti Levél” azaz utazási engedély, amelyet nemes Hadik Erzsébetnek állítottak ki Vásárhelyen, 1822-ben.
3. 	Passzus vagy marhás levél állatvétel-, illetve eladás alkalmából, a tulajdonviszony hivatalos rendezésére.
4. 	Vásárhelyi ponyva a XX. sz. elejéről egy Rózsa Sándor történettel, 4 részben.
5. 	Farkas Jancsi kisteleki elfogásáról írt vásárhelyi ponyva borító lapja.
6. 	Vásárhelyi ponyva fedőlapja Diószegi Flóris családgyilkosról.
7. 	Vásárhelyi ponyva fedőlapja a közismert Rózsa Sándor börtönábrázolással; ugyanakkor az írás Diószegi Flóris családgyilkosról szól. Így is torzíthatta a ponyva a történelmi hitelességet.
8. 	Kérdő Szűcs Ernő (1899–1985) vásárhelyi adatközlőnk 1980-ban.
9.  	Mártélyi (Csongrád megye) pásztor az 1970-es években.
10. Pásztorheverő a mártélyi pásztor szállásán. A földre helyezett szalmabálákat pokróccal és a subájával takart le.
11. Kérdő Szűcs Ernő által gyűjtött betyárfokosok.
12. A Szabó-testvérek vashorga a Hőss Nagy Ernő kenyere-parti tanyáján.
13. Pásztorszerszámok a vásárhelyi Pusztán.
14. Rejtett kolomp és csengő tolvajok ellen Tárkány Szűcs Imre kútvölgyi tanyáján. (Az 1970-es évek végén.)
15. Borotvás Dániel (1803–1845) rendőrkapitány családi sírköve az Arany-temető bejáratánál, amelyet a fölszámolt újvárosi Káposztás-temetőből hoztak át.
16. Török Bálint (1817–1881) családi sírja a vásárhelyi Kincses-temetőben.
17. Maczelka József mártélyi nagygazda sírja a római katolikus temetőben.
18. Maczelka József tanyája az 1980-as években a mártélyi Tiszagát mellett.
19. Hírjelzésre is használt gémeskút a mártélyi Maczelka tanyán. (Háttérben a Tiszagát.)
20. Ilyen volt a hagyományos vásárhelyi gazdatanya, a betyárok kedvenc fosztogató helye. (Felvétel: 1960-as évek)
21. Kiss Lajos 1927-es gyűjtéséből származó könyvlap betyárdalokkal.
22. Péczely Attila kézzel írt népdalgyűjtésének egyik lapja a hódmezővásárhelyi Németh László Városi Könyvtárban (784. P52. számon).

IRODALOM
A betyárvilágból. Rózsa Sándor esetei a vásárhelyi Erős Molnár Áronnal 1-4. kötet. “Kis regények” sorozat (a szerző neve és a kiadás évszáma nélkül). “Dura Lajos Könyvkiadóhivatala” Hódmezővásárhelyen.
N. BARTHA Károly: A reszelővágó mesterség. Magyar Nyelvőr. 74. évf. 6. sz. 1950, december.
BÁLINT Sándor: Történetek a szegedi betyárvilágból. Szeged, 1961.
BÉKÉS István: Magyar ponyva Pitaval. Minerva Kiadó. Budapest, 1966.
BÉRES András: Tiszántúli híres betyárok. Gyula, 1961.
DOBOS Ilona: Betyármondák. 280. In: Magyar Néprajzi Lexikon I. kötet. Akadémiai Kiadó. Budapest, 1977. (Főszerk.: Ortutay Gyula.)
DOBOS Ilona–KRIZA Ildikó: Rózsa Sándor. 381-383. In: Magyar Néprajzi Lexikon IV. kötet. Akadémiai Kiadó. Budapest, 1981. (Főszerk.: Ortutay Gyula.)
DOMOKOS Sámuel: Betyárok tüzénél. Kelet-európai népek balladái. Budapest, 1959.
DÖMÖTÖR Sándor: A betyárromantika. 5-24., 97-113 p. Ethnographia, 1930.
EDVI Illés Károly: Emlékeim a szegedi várból. Szeged, 1891. Világ, Budapest, 1925. ápr. 19.
EÖTVÖS József: A falu jegyzője. Móra Ferenc Könyvkiadó. Budapest, 1978. MAJTÉNYI Zoltán stilizálásában.
FEHÉR József. A betyár szeretője. Vásárhelyi Tükör. I. évf. 5. sz. 1989. jún. 18. 3. p.
FEJÉRVÁRY József: Dús. 543-561. In: Vásárhely története családok tükrében. Erdei Sándor Könyvnyomdája. Hódmezővásárhely, 1929.
FEKETE József (alias: FEJÉRVÁRY József): Szabó Palkó és Szabó Miska híres futóbetyárok története. (“Vásárhely titkai” sorozatban. A “Vásárhelyi Híradó” nyomdájában, 1903-ban.) Ismételve a Vásárhely és Vidéke 1991. máj. 19 – nov. 30 közötti szombati számaiban, 24 részben, mindenütt a 4. p-n.
FÉL Edit–HOFFER Tamás: Parasztok, pásztorok, betyárok. Emberábrázolás a magyar népművészetben. Budapest, 1966.
FODOR Béla (“A nép számára írta Népbarát”): Ráday Gedeon élete. (Év- és kiadási hely nélkül.)
GALAMBOS Ilona: “Zúg az erdő, betyár lakik benne.” Hódmezővásárhely, 1997. (Kézirat a Németh László Városi könyvtár helytörténeti gyűjteményében, a HT 390. G18. számon.)
GUNDA Béla: Betyárszeg. 280. In: Magyar Néprajzi Lexikon I. kötet. Akadémiai Kiadó. Budapest, 1977. (Főszerk.: Ortutay Gyula.)
Hódmezővásárhely jelesei. Hódmezővásárhely, 1974. Szerk.: Bíró József.
Hódmezővásárhely város irataiból. “C” állag, hirdetőkönyvek, 1001. d.1.–d.10. kötetek.
Jeles vásárhelyiek. (Vásárhelyi Téka 2.) Hódmezővásárhely, 1993. Összeállította: Kőszegfalvi Ferenc.
KATONA Imre: Észak-bánáti betyárballadák. 15-41. Novi Sad, a Hungarológiai Intézet Tudományos Közleményei. V. évf. 15. sz. 1973. jún.
KATONA Imre: Betyárdal. 275. In: Magyar Néprajzi Lexikon I. kötet. Akadémiai Kiadó. Budapest, 1977. (Főszerk.: Ortutay Gyula.)
KATONA Imre: Szerelmi népdalaink csoportosítása Móricz Zsigmond szatmári gyűjtése alapján. In: Ethnographia 104: 135-141.
KATONA Imre: Vásárhelyi népköltészet. (Kézirat, 1999. 1-61. p. A hódmezővásárhelyi Németh László Városi Könyvtárban: 398. K25. sz. alatt. A készülő várostörténeti monográfia néprajzi kötetébe írt tanulmány.)
KISS Lajos: Régi népdalok Hódmezővásárhelyről. 86 dallam szöveggel. A Magyar Föld és népe 1. (Szerk.: dr. Millekker Rezső) Debreceni Egyetem Földrajzi Intézete. Megjelent: Kertész József, Karcag, 1927.
KOVÁCS Ágnes: Vásárhelyi népmesék és mondák Kálmány Lajos gyűjtéséből. 351-378. In: Kiss Lajos Emlékkönyv. Szerk.: Dömötör János és Tárkány Szücs Ernő. Hódmezővásárhely, 1982.
KRIZA Ildikó: Betyárballada. 274-275. In: Magyar Néprajzi Lexikon I. kötet. Akadémiai Kiadó. Budapest, 1977. (Főszerk.: Ortutay Gyula.)
KÜLLŐS Imola: Betyárok könyve. Mezőgazdasági Kiadó. Budapest, 1988.
Magyar Néprajzi Lexikon 1-5 kötet. Akadémiai Kiadó. Budapest, 1977–1982. Főszerk.: Ortutay Gyula.
MNGY I-II. = Magyar Népköltési Gyűjtemény I. Elegyes Gyűjtések Magyarország és Erdély különböző részeiből. Szerk.: Arany László–Gyulai Pál. II. Csongrád megyei Gyűjtés. Szerk.: Török Károly. Pest, 1872.
MNK = Magyar Népmese Katalógus I-IX. Budapest, 1955-1990.
MNT = Magyar Népzene Tára, III/A, IV, V, VI, VII/1, 2. Szerk.: Bartók Béla–Kodály Zoltán. Budapest, 1955-1987.
S. NAGY Anikó: Betyárhistóriák. 489-495. In: Nagy Gyula: Parasztélet a Vásárhelyi-pusztán. A Békés Megyei Múzeumok Közleményei 4. Békéscsaba, 1975. (Szerk.: Dér László.)
NAGY CZIROK László: Betyárélet a kiskunságon. Magvető Kiadó. Budapest, 1965.
NAGY Dezső: Szántó Kovács János. A Magyar Munkásmozgalmi Múzeum Füzetei 1. szám. Népművelési Propaganda Iroda, Budapest, 1969.
ORTUTAY Gyula–KATONA Imre: Magyar népdalok I-II. 2. kiadás. Budapest, 1975.
PÉCZELY Attila: 103 magyar népdal. Magyar Kórus. Budapest, 1939.
PÉCZELY Attila: Vásárhelyi népdalok. (Kéziratos füzet kottákkal, 1-32 p.) Hódmezővásárhely, Németh László városi Könyvtár 784. P52. sz. alatt. 1939. febr. 13.
PÉCZELY Attila: Pásztorélet, betyárélet. 97-113. [Vásárhelyen 4-et gyűjt a 16-ból.] In: Rózsa. 94. magyar népdal. Zeneműkiadó Budapest, 1953.
PÉCZELY Attila: Vásárhelyi gyűjtés. (Kéziratos kötet kottákkal 1-790 p.) 784. P52. leltári számon a hódmezővásárhelyi Németh László Városi Könyvtárban.
PÉTER László: Rózsa Sándor, a népdalok hőse. Délmagyarország, 1971. nov. 7.
RIÓ vagy BÉKEFI Antal, alias PALOTÁS Fausztin: Sötét idők. Történetek a szegedvidéki betyárvilágból gróf Ráday korában. Szeged, 1887. Engel Adolf Műintézete.
RÓHEIM Géza: Mágia és lopás az európai folklórban. 229-240. In: Primitív kultúrák pszichoanalitikus vizsgálata. Tanulmányok. Budapest, Gondolat Könyvkiadó, 1984.
SZABÓ Endre: Rózsa Sándor két élete. Valóság és legenda. Csongrád megyei Hírlap. Szeged, 1971. szept. 12.
SZABÓ Ferenc: A dél-alföldi betyárvilág. Gyula, 1964. A Gyulai Erkel Ferenc Múzeum Kiadványai 53-54. sz. Szerk.: Dankó Imre.
SZENT-GYÖRGYI Katalin: A magyar betyárköltészet nemzetközi párhuzamai. 84-102. Ethnographia LXXXVII. évf. 1-2. sz. Budapest, 1976.
SZENTI Tibor: Betyárvilág. Csongrád Megyei Hírlap Vásárhelyi Kiadás. 1976, ápr. 11–máj. 23. (Hét folytatásban.)
SZENTI Tibor: A tanya. Gondolat Kiadó. Budapest, 1979.
SZENTI Tibor: Újabb adatok a Szabó-testvérek betyárkodásáról. 125-135. Vásárhelyi Tanulmányok IX. Helytörténeti dolgozatok. Hódmezővásárhely, 1979. (Szerk.: Herczeg Mihály, Szemenyei Sarolta, Szigeti János.)
SZENTI Tibor. A hódmezővásárhelyi betyárvilág a hódoltság után, az 1848-as forradalomig. 89-98. Valóság, 1980. júl.
SZENTI Tibor: A vásárhelyi betyárvilág. Csongrád Megyei Hírlap. 1980. okt. 26. 5. p.
SZENTI Tibor: Vásárhelyi betyártörténetek. Csongrád Megyei Hírlap Vásárhelyi Kiadás. 1981. jan. 6-15. (Kilenc részben.)
SZENTI Tibor: A hódmezővásárhelyi betyárvilág. (Előtanulmány Rákos István fejezetéhez, különösen az 567-569. p.) In: Rákos István: A feudalizmus utolsó évszázada. 449-576. Hódmezővásárhely története 1. Hódmezővásárhely, 1984. (Főszerk.: Nagy István. Kötetszerk.: Szigeti János.)
SZENTI Tibor: Parasztvallomások. Gondolat Kiadó. Budapest, 1985.
SZENTI Tibor: Betyárvilág. Vásárhely és Vidéke 1991. jún. 9., jún. 16., jún. 23. (Valamennyi rész a 3-as oldalakon.)
SZENTI Tibor: Betyárvilág (Fotókkal illusztrálva.) (Kék) Délvilág, 1991. dec. 7-dec. 21. (Tizenkét részben.)
SZENTI Tibor: A nő szerepe a dél-alföldi betyárvilágban. 277-284. In: Néprajzi tanulmányok Ikvai Nándor emlékére. II. Studia Comitatensia 24. Szentendre, 1994. (Szerk.: Novák László.)
SZENTI Tibor: Közösség által kiváltott halál, vagy belső késztetésből feladott élet, illetve különféle “woodoo-jellegű” halálnemek. Kharón. Thanatológiai Szemle. II. évf. 1998. 2: 15-53, és 3: 51-87.
SZENTI Tibor: Bibó Lajos vallomásai. LAZI Bt. Hódmezővásárhely–Szeged, 1999.
SZENTI Tibor–BICSÉRDY Gyula: A ló szerepe a dél-alföldi betyárvilágban. Debreceni Agrártudományi Egyetem Tudományos Közleményei. Debrecen, 1991. 229-251.
SZŰCS Sándor: Betyárok, pandúrok és egyéb régi hírességek. Magvető Kiadó. Budapest, 1969.
TÁPAY-SZABÓ Gabriella: Szeged erkölcsei a XVIII. században. Kolozsvár–Szegedi értekezések a magyar művelődéstörténelem köréből. 21. sz. (A szerző kiadása. Készült: Gyoma, Kner Izidor nyomdája.) Budapest, 1933.
TISZA Miksa: Magyarország rendőrségének története. A legrégibb időktől 1912-ig. A közbiztonság hajdan és most. A betyárvilág alakjai. Nyomatott a Szepesi Lapok Nyomdavállalatánál, Iglón, 1913-ban.
TÓTH Mór: Jó Madarak. Bűnügyi elbeszélések. Karcag, 1897.
TÖMÖRKÉNY István: Betyárlegendák. Szeged, 1898.
TÖRÖK Károly: Csongrád megyei gyűjtés. Magyar népköltési gyűjtemény. Athenæum. Pest, 1872. A Kisfaludy-társaság megbízásából. Szerk.: Arany László és Gyulai Pál. II. kötet.
VAJNA Károly: Hazai régi büntetések I-II. Budapest, 1906-1907.
VARGYAS Lajos: A magyar népballada és Európa I-II. Budapest, 1976.
VARSÁNYI Péter: Farkas Jancsi. Csongrád Megyei Hírlap Vásárhelyi Kiadás. 1986. márc. 4. 5. p.
VARSÁNYI Péter István: A város lakói a polgári forradalom és a szabadságharc idején. 17-83. p. In: Hódmezővásárhely története II/1. Hódmezővásárhely, 1993. (Főszerk.: Szabó Ferenc.)
Vásárhely és Vidéke, 1899. febr. 23. Póka r[endőr] kapitány öngyilkos lett, Dobák főügyész váratlanul meghalt.
VESZELKÁNÉ GÉMES Eszter: Történetek Rúzsa Sándorról. RTV – Minerva. Budapest, 1981.

ADATKÖZLŐK
Angyal Ferenc (Hódmezővásárhely, 1898 – Hódmezővásárhely, 1983.) Tizennégy gyermekes, 26 kisholdas gazda fia. Három elemit, és három ismétlő osztályt végzett. A. F. megélhetéséhez földet bérelt és vásárolt, így 1960-ban szintén 26 kishold saját földet vitt be a helyi Lenin Tsz-be, és innen ment nyugdíjba. Gyermektelen maradt. Öregségére hazaköltözött városi házába.
Bánfi Jánosról és Hőss Nagy Ernőről életrajzi adatokat nem gyűjtöttünk, mivel a kötetben csak néhány rövid történetük szerepel. Mindketten Hódmezővásárhelyen születtek és haltak meg. Bánfi 1897-ben, szegény gazdacsaládban született. Volt tanyás és fuvarozott is. Halála előtt az Agyag utca 31. sz. házában ismertük meg. Hőss Nagy Ernő Tégláson lakott. Vele egyszer találkoztunk, amikor rövid betyártörténetét elmesélte. Tanyájában a mestergerendában ő mutatta meg azt a kampót, amelyet a Szabó-testvérek vertek oda, és láncon erről lógatták le a bográcsot, amikor itt főztek. (Lásd: képmellékletet.)
Kérdő Szűcs Ernő (Hódmezővásárhely, 1899 – Hódmezővásárhely, 1985.) Öt elemit végzett. 1945 előtt két örökségből kb. 100 kat. holdon gazdálkodott. Mind a két világháborúban katonaként részt vett. Református presbiter. Három gyermeket nevelt föl. Földjét, tanyáját elvették, de nem lépett be a szövetkezetbe. 1961–1971 között nyugdíjazásáig a Szegedi Konzervgyárban segédmunkás. Családi emlékeiből életrajzot írt.
Nagy György István (Hódmezővásárhely, 1922.–) Hat elemit végzett. Apja 30 kat. holdas birtokán gazdálkodott. A második világháborúban katona. 1945 után állami tartalékföldet bérelve élt meg, míg 1959 decemberében belépett a mártélyi Új Élet Tsz-be. Gulyásként ment nyugdíjba. Két családot nevelt föl. Unokaöccsével ma is gazdálkodik.
Tárkány Szűcs Sándor (Hódmezővásárhely, 1896–Hódmezővásárhely, 1985.) Négy elemit végzett, majd apja 32 holdas téglási birtokán gazdálkodott. Hét testér között oszlott meg a kis birtok. Végkielégítések után, neki 14 hold és a tanya marad. 1960-ban, 64 éves korában került az Előre Tsz-be, 1964-ig itt dolgozott, ekkor balesetet szenvedett és munkaképtelenné vált. 70 éves korától kevés járadékot kapott. 1981 nyarán hazaköltözött egy kis városi udvari saját lakásba, innen temették.
Tóth Ernő (Hódmezővásárhely, 1914–Hódmezővásárhely, 1999.) Elszegényedett juhász, ill. földmunkás családból származott, apja már postás volt. Egyik rokonánál Kömpöc-pusztán 13 éves korában maga is segít gazdálkodni. 1927-ben kőműves lett, 1932-től 29 éven át jó nevű artistaként járta Európát, majd nyugdíjazása után telket vásárol, házat épít a Balatonon, ahol szőlészkedik. A teleket mindig Vásárhelyen töltötte régi házában. Baleset következtében váratlanul hunyt el.

TÁJSZAVAK MAGYARÁZATA
Az alábbi, a szövegben dőlt betűkkel írt népi kifejezéseket, szavakat a néprajztudomány jól ismeri, bár táji jelentésváltozataikat nem fölösleges jeleznünk. A fiatalabb korosztályok viszont többnyire nem is hallottak róluk, itt ezért is foglalkozunk velük. Ugyancsak itt említünk néhány olyan idegen szavat (pl. gilt), amelyet a népi szóhasználat már asszimilált.
*
A fődet is kirúgtam alúlam = otthagyta a saját földjét, nem gazdálkodott tovább, hanem betyárrá vált.
Atilla = lásd: dolmány.
Attribútum = jelvény; valamely személy, tárgy, jelenség elválaszthatatlan tulajdonsága.
Ájzlag = földig érő, üvegezett ablak, ajtó, kirakat. (Máig ilyen nyitható ablak-ajtókat találunk Vásárhelyen, a Kossuth téri Fekete Sas Szálló földszinti éttermén.)
Ángyó = nagynéni. Az ángyi megszólításként vagy megnevezésként is ismert. (Pl.: ángyom asszony.)
Bunda = lásd: suba.
Bőrbekecs = ködmön = racka, kecske szőrös bőréből való, derékig, máskor bokáig érő, ujjas kabátszerű, felső ruhadarab, amelyet gyakran hímeztek.
Búzavontató = a maggal teli kalászokat tartalmazó kévékből, az asztagnál hosszabb, gyakran ház nagyságúra összerakott halom.
Csákó = süveg = magas, hengeres, alacsony karimájú férfi fejfedő, amelyet nemezből, posztóból készítettek, olykor nyúlbőrrel prémeztek.
Csihíssé lesz = félelembe esik, megijed.
Csobolyó = dongákból készült, kétfenekű, lapos hordószerű, dugóval zárható italt szállító és ivóedény.
Csókolódzó = amikor a szülők által házasságkötés céljából kiválasztott fiatalok egymással először találkozhattak egyedül, és szabadon megcsókolhatták egymást. A testi ismerkedés első lehetősége volt. (Általában kiküldték őket a kamrába valami látszatfeladat közös elvégzésére. Később a kézfogó, ill. az eljegyzés lépett a helyébe.
Csöndlegény = A feudalizmusban, amikor az utcákon még nem volt közvilágítás, a közbiztonság érdekében beesteledés után nem volt szabad az utcán járkálni, legfeljebb néhány fontos személy, mint a kirurgus (borbélysebész), bíró, pap mehetett ki. A nők csak kísérettel. Ilyenkor a városra csend borult. Ezt a csendet őrizték a fegyverrel, lámpással fölvigyázó csöndlegények.
Csutkakúp = kúp alakúra rakott kukoricaszár.
Degesz = teli. Degeszre tömött, azaz kidomborodásig telezsúfolt.
Deres = feudalizmus kori ítéletvégrehajtó, kínzó eszköz. Olyan pad, amelynek két végén rászegezett vaspántokkal lefogatták a kinyújtott és ráfektetett testet botozásra, korbácsolásra, esetleg fogókkal való kínzatásra.
Dërót = drót, vékony fémhuzal.
Dévánkoztak = panaszkodta, sóhajtoztak.
Dolmány = térdig vagy combközépig érő, testhezálló, fölálló gallérú, férfi posztóból készült felsőruha. Paszomány, zsinórozás és fémgombok díszíthetik.
Dürgés = körülmény, viszony.
Ellenzős nadrág = elől az öltözést, vetkőzést segítő hasíték (a mai slicc), amely sem gombokkal, sem kapcsokkal nem volt zárttá téve, hanem egy, a nadrág anyagából odavarrt, a derékon végződő “ellenző”-vel, ráhajló ruhadarabbal fedték el.
Fafejő = fából kivájt vagy fadongából összeállított sajtár, fejőedény.
Fogagyarba vót = küzdelemben, haragban volt.
Fötröngöttem = (Bánfi János gyakori mondása volt.) = tartózkodtam, tanyáztam.
Garaboly = kosárfonó-fűz veszőjéből font, keskenyebb oldalait átívelő füllel készített kosár, amelyet piacra, boltba járva az asszonyok a karjukra akasztottak.
Garádja = trágyából rakott fal. Készülhetett úgy is, hogy a kívánt magasságban, vert fal szélességben csak trágyát rétegeztek vagy úgy, hogy a fal alapját vesszőfonatból elkészítették, és mindkét oldalát trágyával felrakták.
Gilt = (német) érvényes, rendben van, helyes, úgy van. Népünk átvette, asszimilálta és gyakran használta.
Grenadin = finoman lyukacsos, áttetsző selyemszövet.
Hajcsár = amíg a lábasjószág volt a fő vagyon, annak árúba bocsátásakor, az állatok hajtását, terelését végezték. Olykor az alkuba, eladásba is szerepet vállaltak. (Külön szakmát képviselt.)
Halhé = csomó.
Ispány = ispán = a vármegye élén álló, magas rangú tisztviselő.
Kan doktor = kalauz. A konduktorból eredeztethető. (Így hívták még az állatorvost és a férfi orvost is.)
Kancafal = földből készült, keményen ledöngölt, kötőanyagokkal erősített vert fal.
Karikás ustor (-ostor) = rövid faragott vagy esztergályozott nyelű, kenderkötélből és szíjból font, hosszú sudarú állatterelő eszköz. Két részből áll: az ostorból, amelyet szíjból fonnak, és az alkar hosszúságú, gyakran réz- ill. csontberakással, spanyolozással díszített, fából készült ostorszár. Nevét az ostor több tagból álló nyaki részét összekapcsoló réz- vagy vaskarikáról kapta.
Kelepölt = lotyogott, fecsegett, ömlött belőle a szó.
Keresetlen (tárgy, pl. hámfa.) = amit nem keresnek, nem válogatnak, hanem ami a kezük ügyébe kerül, azt kapják elő.
Kivetkezés = néprajzi szakszó, amely azt jelenti, hogy a hagyományos népi szokásokat elhagyják, és a régi viseletből kivetkőzve, a polgári ruházatot viselik.
Kocsi nyútója = a kocsi két oldalát hátra vagy széltében meghosszabbító vendégoldal, amely lehet időszakosan felkötött két hosszú rúd vagy széles deszka.
Kokatíroz = udvarol, teszi a szépet, kokettál.
Kormos bika = kormos színű, sötét szürke, fekete szőrzetű bika.
Kuckó = kemencekuckó. A kemence teste és a támasztófal között lévő, a padkával azonos magasságban hagyott szűkös hely, ahová télen a gyerekek, öregek, betegek húzódtak melegedni, de a kenyér-, kalácstésztát is ide helyezték kelni.
Laskatészta = hosszúra metélt levestészta.
Liba lött = “gágogni”, azaz beszélni sem tudott, vagyis harcképtelenné vált.
Magkan = sertés apaállat, amelyet tenyésztésre, búgatásra tartanak.
Máléliszt = kukoricaliszt, amelyből többek között málét sütöttek. (Erdélyben és az ország szegényebb vidékein máig fogyasztják. Hígabb változatát tepsiben egyben, a sűrűbbet pogácsának gyúrva sütötték meg. Többnyire lekvárral ízesítették.)
Mándli = kiskabát. A dolmányhoz hasonló szabású, anyagú és díszítésű férfi posztóujjas, de kihajtott, sokszor legombolt gallérja attól megkülönböztette. Az Alföldön és Erdélyben ujjas lajbinak is hívják. (Lásd: a Magyar Néprajzi Lexikon vonatkozó szócikkeit.)
Mángorló = a vasalást pótló, a kimosott tiszta ruha felpuhítására és kisimítására szolgáló, fából faragott, hosszú, nyeles eszköz. Alsó fele lehetett sima vagy recés. A ruhát sodrófára tekerték föl, és az asztallapján a mángorlóval erős nyomásnak kitéve, többszőr oda-vissza hengerelték. A díszesen faragott példányokat jegyajándéknak szánták.
Megsüvegel = megadja a tiszteletet. (Eredete: fejükről leveszik a süveget, és a tiszteletbeli személy előtt meghajolnak.)
Móring = jegyajándék, kelengye, hozomány.
Mögugrott = dezertált, a katonaságtól megszökött.
Neveletlen ujj = két jelentését magyarázta el Kérdő Szűcs Ernő: 1. azért neveletlen, mert az a kézfejen lévő kisujj volt, vagyis a legkisebb, még “neveletlen” ujj; 2. nem a megszületett, érett csecsemőről, hanem még a “neveletlen” embrióról levágott ujj volt.
Nénémasszony = 1. tiszteletből a megszólítónál idősebb, nem rokon asszonyra szokás mondani. 2. Családban valakinek az idősebb nőtestvérét, azaz a nénjét tisztelték meg ezzel a megszólítással.
Nyári jászol = udvari árnyas fa alá vagy féltetős szín alá kirakott, hordozható jászol. A lábasjószág itt töltötte a nyári hónapokat.
Nyomás = határrész: elkülönített legelő, amely közvetlenül a várost vette körül, és elválasztotta a szántó- vagy tanyaföldektől. A Nyomáson a kezesállatokat = azaz a háznál tartott, többnyire fejős vagy igás jószágot tartották, amelyeket naponta ki- és behajtottak. Itt nem lehetett tanyát építeni.
Nyomtat = a szűrűben kijelölt, egyenesre vágott, esetleg agyaggal simára tapasztott vagy ledöngölt helyre rászórták a maggal teli kalászokat, és lovakkal körbejáratva, kinyomtatták, patáikkal kiverették a szemeket.
Orosëgyháza = Orosháza vásárhelyies neve. (Lásd pl. Derekegyház helyett: Dërëkëgyháza.)
Partjáró = Vásárhely a Kárpát-medence legmélyebben fekvő területe, amelynek egy része még a folyószabályozások után is gyakran víz alá került. Ilyenkor még a perzekútorok, csendőrök is csak a kiemelkedő szárazulatokon, a partokon tudtak járni, közlekedni.
Paszomány = selyem-, szőr-, pamut-, ezüst- és aranyfonalakból szőtt szalagok, amelyekből vitézkötést készítettek.
Perzekútor = megyei csendbiztos, üldöző.
Patyolat ing = patyolat vászonból, azaz: finom, fehér, tiszta vászonból való.
Pitaval = nevezetes, hírhedt bűntények történetének gyűjteménye, ill. bűnügyi tárgyú, szörnyűséges történetet bemutató regény vagy dráma.
Rospontos = fuvaros. (Eredete: forspont.) Elsősorban a feudalizmusban ismert elnevezés, amikor a fogattal rendelkező gazdákat kényszerrel osztották be bizonyos közmunkák elvégzésére, illetve földesúri robotra fuvarozással.
Pörgő = kistestű állatok, ill. fiókállatok nyakába helyezett, vaslemezből kovácsolt vagy rézből öntött, kerek csörgő, amelybe apró kavicsokat vagy fémmagokat helyeztek, amelyek az állat mozgásakor a csörgő falához ütődve, jellegzetes pergő hangot adtak.
Rakott szárú csizma = a boka fölötti rész harmonikaszerűen hullámzik, amelyet sámfán képeznek ki. Hasonló még a roggyantott szárú csizma, amelynek felhúzás után a boka körüli puha bőrére visszanyomják a merev szárat, ettől “roggyan rá” a csizmafejre.
Ráncos gatya = fehér gyolcsvászonból ünneplőnek, sötétkékből munkához készített hosszú, bőgatya. A derekát hagyták bőre, és a korcánál a megkötő gatyamadzaggal ráncosra húzták össze.
Regula = szabály(zat), rend.
Sapka = süveg = 1. anyaga: szövet vagy vászon, karima nélküli, ellenzős, lapos, fejhez simuló fejfedő; ill. 2. báránybőrből készült, csúcsos, kerek vagy lapos tetejű fejfedő, kucsma. Ez utóbbi a népi viselet.
Sifon = egy- vagy kétajtós ruhás szekrény.
Sömlyék = semlyék = vizes, tocsogós terület, ahol a nád és káka is megnő.
Stáció = állomás; itt: pihenő.
Strázsa = őrszem, őrző.
Suba = a magyar racka szőrös bőréből való, palástszerű, bokáig érő felső ruha, amelyet hétköznapi viseletre 5-7, ünneplőnek 12-24 bőrből készítettek. A női subát hímezték is. Pásztorok viseletéből terjedt el.
Sublót = három- vagy négyfiókos, fiókonként kihúzó páros rézkarikával vagy porcelángombbal ellátott, a ruhásszekrény előtti tárolóbútor.
Surbankó = serdülő korú, tizenéves.
Szalonnakuka = kézzel faragott kampós, rövidebb végén kihegyezett fa, amelyre ráakasztották, rászúrták a szalonnát, kolbászt.
Számadó = az a pásztor, akire a legeltetésre való kihajtáskor a gazdák rábízták állataikat, és velük a szétveréskor (behajtáskor) köteles volt elszámolni.
Szelemön = a ház hossztengelyét középen átívelő, a tetőszerkezetet legfölül lezáró gerenda.
Szénatartó = 1. a lábasjószág fejénél, a jászol fölött, a falra hegyesszögben fölerősített létraszerű lécváz, amelyből az állat könnyen kihúzhatta a takarmányt. 2. Az istálló egyik sarkában födémig érő oszlophoz erősített, vállmagasságig deszkaoldallal elkerített hely, amelyben néhány napi szálastakarmányt tároltak. (Béresek, gazdalegények gyakran itt háltak.) 3. Vidékünkön kerekjászolnak is hívták.
Szóbeli embör = aki hordja, viszi a szót, kémkedik, pletykáz, szavaival másokat besároz; ezért a közösségében szóbeszéd tárgya a magatartása, “foglalkozása”.
Szűr, cifraszűr = szűrposztóból való kabátféle felsőruha, amelynek fő dísze a nagy négyszögletes gallér. Eredetileg derékszögű szabás jellemezte. Szűcshímzéssel gazdagon díszítették = cifraszűr.
Szűrű, szérű = a szérűskertben állt, a nyomtatás, ill. a gabonaasztagok számára kijelölt hely volt.
Szűz dohány = 1. amit még “a finánc nem látott”, tehát titokban termelt és forgalmazott, adózatlan termék. 2. Vágatlan dohánylevél.
Talyigás = taligás = egyes vidékeken négy, máshol két vagy egy kerekű szállító eszköz, amelyet tolva vagy húzva használtak. (Talyigának nevezték a pásztorok pusztai, mozgatható deszkabódéját is, amelyben az élelmiszert, ill. legfontosabb személyi eszközeiket tartották.)
Teknyő = teknő = egyetlen fából kivájt, vagy asztalos által deszkából készített tárolóedény; ill. fürdésre, mosásra használt eszköz.
Tisztaszoba = a ház legtisztább helyisége, amelyben a tornyos nyoszolya (ágy) állt hímzett díszpárnákkal. Itt volt a szentsarok, a vele átlósan szemközti sarokban a búbos kemence vagy banya kemence. Ebben a szobában elsősorban a vendégek vagy a tiszteletben álló szülék tartózkodhattak.
Toliágy = a felnőttek ágya alá két vagy négy keréken betolható, deszkából készült keskeny, alacsony peremű gyermekfekvőhely.
Vasas kocsi = kovács által megvasalt, azaz vaspántokkal, kerékráffal stb. megerősített.
Zsaluzás = a vert fal készítéséhez a fal két oldalán mozgatható, emelhető deszkaszálak, amelyeket a külső oldalakon földbe erősített cölöpök tartottak, közéjük terítették a föld- és kötőanyag rétegeket.
Zsombik = zsombék = vizes, szívós, nedvességet jól tűrő növényekkel fedett, vízállásos mély terület.