Heinrich von Kleist

AMPHITRYON

Vígjáték Molière nyomán

Fordította: Forgách András

(2007)

SZEREPLŐK
JUPITER, Amphitryon alakjában
MERKUR, Sosias alakjában
AMPHITRYON, thébai hadvezér
SOSIAS, a szolgája
ALKMÉNÉ, Amphitryon felesége
CHARIS, Sosias felesége
HADVEZÉREK

Történik Thébában, Amphitryon vára előtt

ELSŐ FELVONÁS
Éjszaka.
ELSŐ JELENET
SOSIAS	jön, lámpással
Hé ott! Ki lopakodik ott? Hahó! – Bár
Világosodna már. Mert ez az éj – Hogy ki?
Egy jóbarát, urak! Én? Ugyanoda –
És nálam megbízhatóbb útitársra,
Esküszöm, nem sütött még a nap, vagyis
Inkább a hold, ha jól meggondolom –
Rablók ezek, de kisstílűbbek annál,
Hogy szemtől szembe támadják az embert:
Vagy csak a szél zörgette meg a lombokat?
Itt a hegyekben minden hang üvölt. –
Szép óvatosan! Lassan! – Ha most mindjárt
Nem ütközik Thébába a kobakom,
Lesüllyedtem a sötét alvilágba.
A fenébe is! hogy bátor vagyok,
Hogy rettenthetetlen; a főparancsnok
Más módon is kipróbálhatta volna.
Dicsőség neki, világhír, koszorú,
De éjszaka közepén engem elzavarni,
Nem túl jó húzás részéről szerintem.
Egy kis tapintat, egy kis felebarátiság
Érnek annyit, mint harci tudománya,
Mellyel szétüt az ellenség között.
Sosias, mondta, szedelőzködj, szolgám,
Hirdesd ki győzelmemet Thébában,
És értesítsed gyöngéd hitvesem,
Hogy én is jövök utánad nemsokára.
Nem ráért volna mindez holnapig?
Változzak fölnyergelt lóvá, hogyha nem!
De nézd! Ott már a mi házunk dereng!
Hurrá, Sosias, mégiscsak célhoz értél,
És összes ellenségeidnek megbocsáthatsz.
S most, barátom, koncentrálj a föladatra;
Visznek ünnepélyesen a hercegnő,
Alkméné elé, s te a szónokművészet
Magasiskoláját bemutatva beszámolsz
Az ütközetről, melyben Amphitryon
Győzedelmesen harcolt a hazáért.
– De hogy a francba csináljam, ha egyszer
Nem voltam ott? Pokolba. Nem ártott volna
Azért néha kikukucskálni a sátorból,
Mikor a két sereg egymásnak esett.
Ugyan már! Tudok én is folyékonyan beszélni
Egy kis adok-kapokról vagy lődözésről,
Ebben nem vagyok rosszabb bárki másnál,
Kinek nem süvített nyíl a füle mellett. –
Nem kéne most elpróbálni a szerepet?
Jó! Remek ötlet, Sosias! Gyakorolj.
Ez itt a díszterem, és legyen ez a lámpa
Alkméné, ki a trónon ülve vár.
Leteszi a földre a lámpát.
Felséges úrnőm! Amphitryon küld,
Az én nagy uram, a te nemes férjed,
Hogy az athéniak fölötti győzelméről
Az örömhírt elújságoljam neked.
– Jó a kezdet! – “Ó, igazán, te kedves
Sosias, örömem nem ismer határokat,
Hogy viszontlátlak.” – Jóságod, csodás hölgy
Engem megszégyenít, habár nyilván
Büszkeséggel töltene el bárki mást.
– Nézzenek oda! Nem is rossz! – “És hogy van
Lelkem legdrágább társa, Amphitryon?”
– Kegyelmes asszony, rövidre fogom:
Mint a nagy ember a dicsőség mezején!
– Vág az esze! Micsoda sváda! – “S ő mikor érkezik?”
Egy perccel se később, mint tiszte engedi,
Ha nem is olyan gyorsan, mint szeretné.
– Ilyen nincs! – “És mást nem üzent veled
Nekem, Sosias?” – Nem beszél, inkább
Cselekszik, nevét hallva reszket a világ.
– Téboly! Mióta vagyok ilyen szellemes?
“Hátrálnak, mondod, az athéniak?”
– Hátrálnak: halott Labdakosz, vezérük;
Pharissa elesett, és a hegyek közt
Győztes kiáltásaink visszhangzanak. –
“Drága Sosias! Ezt a lehető
Legrészletesebben el kell mesélned.”
– Szolgálatára, kegyelmes asszonyom.
Mert tény, hogy erről a győzelemről,
Legalább ezzel hízelgek magamnak,
Kimerítő tájékoztatást tudok adni:
Képzelje el, ha volna oly szíves,
Hogy itt ezen az oldalon
tenyerén mutatja a helyeket
                                       áll Pharissa vára
– Mely épp akkora, mint tudja bizonyára,
Kerületét tekintve, p r a e t e r  p r o p t e r, úgy körülbelül,
Túlzás nélkül mondva, ha nem nagyobb,
Mint Théba. Ez itt a folyó. A mieink
Csatarendben álltak föl ezen a dombon;
S a völgyben lent csak úgy nyüzsög az ellen.
Miután nagy esküje harsant az ég felé,
Hogy belerendült a felhők birodalma,
S parancsszavak zengtek köröskörül,
Zúgó árként zubogva tört miránk.
De mi, náluk nem kisebb vitézek, megmutattuk,
A hátra merre van – tessék csak nézni, hogy.
Először az előőrsünkbe ütközik;
Az kitér. Majd íjászainkra támad;
S ők visszavonulnak. Elbizakodva ront rá
A parittyásokra; ők átengedik a terepet.
S hogy a derékhadunkhoz közeleg vakmerőn,
Az fogja, és – állj! A derékhad nem stimmel.
Valami zajt hallottam, ha nem tévedek.

MÁSODIK JELENET
Merkúr Sosias alakjában kilép Amphitryon házából. Sosias.
MERKUR	magában
Ha e hivatlanul érkezett hülyét
Nem távolítom el a háztól idejében,
A boldog gyönyört kockáztathatom,
Melyet Alkménével élvezni vágyott,
S melyért, Amphitryon külsejét kölcsönözve,
Az olümposzi Zeusz a földre szállt.
SOSIAS	nem látja meg Merkurt
Semmi vész, már elpárolgott a félsz,
Nehogy egy rossz kalandba keveredjem,
Inkább bemegyek egészen a házba,
És teljesítem megbízatásomat.
MERKUR	magában
Barátocskám, ahhoz Merkurt kell legyőznöd,
Vagy én foglak innen eltakarítani.
SOSIAS	De ez az éj a végtelenbe nyúlik.
Ha nem vagyok már öt órája úton,
Öt órája a helyi napóra szerint,
Darabokban lövöm le a toronyról.
Vagy a győzelem részeg mámorában
Az uram nézte reggelnek az estét,
Vagy szunyókál még a léha Napisten,
Mert tegnap este túl sokat piált.
MERKUR	Hogy milyen tiszteletlenül beszél
A kis tetű az istenekről. Türelem;
Ez a kar itt majd illemre tanítja.
SOSIAS	észreveszi Merkurt
Ó, ti éjszaka istenei! Végem.
Besurranó tolvaj jár a ház körül,
Előbb-utóbb nyilván akasztófára jut.
– Vagány leszek, pimasz és magabiztos.
fütyörészik
MERKUR	hangosan
Ki ez a vandál, aki úgy viselkedik,
Mintha az utca az otthona volna,
S fütyörészéssel fájdítja fejem?
A pálcám táncára kíváncsi tán?
SOSIAS	– Úgy tűnik, a fickó nem zenebarát.
MERKUR	A múlt hét óta nem találtam senkit,
Akinek csontját eltörhettem volna.
Merev már karom a túl sok pihenéstől,
És neked épp megfelelő a púpod,
Pont ilyen kell, hogy megint belejöjjek.
SOSIAS	Ki hozta rám ezt az ördögi fickót?
Halálfélelemtől torkom kiszárad,
És még a lélegzetem is eláll.
Ha a pokol okádja ki elém,
Hát az sem lenne sokkal rémesebb.
– De talán épp olyan bohóc mint én,
Csak megjátssza a vasöklűt nekem,
Hogy gyorsan összecsináljam magam.
Barátom, ennyit én is tudok. Én
Egyedül vagyok, ő is: két öklöm van,
Neki sincs több; ha mégis elhagyna szerencsém,
A házunkba visszavonulhatok – Előre hát!
MERKUR	útjába áll
Hé, megállj! Ki az?
SOSIAS	                                 Én.
MERKUR	                                       Miféle Én?
SOSIAS	Az én énem, ha szabad mondanom.
S az enyém, csakúgy mint a másoké,
Itt vámmentességet élvez. – Bátorság, Sosias!
MERKUR	Állj! Ilyen olcsón nem úszod meg.
Melyik rendből vagy?
SOSIAS	                                    Hogy melyik rendből?
Mint láthatod, a kétlábúakéból.
MERKUR	Az érdekel, hogy úr vagy, avagy szolga?
SOSIAS	Attól függ, hogy honnan nézi az ember,
Lehetek úr, lehetek szolga is.
MERKUR	Jó. Nem tetszel.
SOSIAS	                         Azt őszintén sajnálom.
MERKUR	Egyszóval, gyilkos, tudni akarom,
Hajléktalan csavargó, te utolsó,
Ki vagy, honnan jössz, hová mész tovább,
És mi a fenének ácsorogsz itt nekem?
SOSIAS	Minderre önnek csak annyit felelhetek,
Hogy: ember vagyok, onnan jövök,
Oda megyek, és most nem érek rá,
Kezd ez az egész untatni egy kissé.
MERKUR	Humorod az van, és ha nem tévedek,
Szeretnél lerázni. Nekem meg kedvem
Támadt az ismeretséget elmélyíteni,
S hogy fokozzuk máris a bonyodalmat,
Ezzel a kézzel kupán foglak csapni.
SOSIAS	Engem?
MERKUR	              Téged, itt van rá a bizonyíték.
Nos, erre te mit határozol?
SOSIAS	                                           Húha!
Van erő az öklödben, cimbora.
MERKUR	Ez csak közepes méretű ütés. Van
Ennél keményebb is.
SOSIAS	                                  Más hangulatban volnék,
Régen tépnénk egymás haját mi ketten.
MERKUR	Én kedvelem az érintkezésnek ezt a módját.
SOSIAS	Azonban dolgom van, ajánlom magamat.
menne
MERKUR	útjába áll
Hova?
SOSIAS	           Mi közöd hozzá?
MERKUR	                                       Tudni akarom,
Mondom, hogy hova mész?
SOSIAS	                                             Kinyittatom
Magamnak a kaput. Engedj tovább.
MERKUR	Ha van pofád csak közeledni is
Annak a várnak a bejáratához,
Záporozni fognak rád az ütések.
SOSIAS	Mi? Ezek szerint nem mehetek haza?
MERKUR	Haza? Mondd még egyszer!
SOSIAS	                                              Na ja.
Haza.
MERKUR	         Azt mondod, a házhoz tartozol?
SOSIAS	Mért is ne? Tán nem Amphitryon háza?
MERKUR	Hogy ez Amphitryon háza-e? Az övé,
Te mocsok, igen, ez Amphitryon háza,
A thébaiak fővezéréé.
De ebből mi következik? –
SOSIAS	                                            Hogy mi?
Hát bemegyek. A szolgája vagyok.
MERKUR	A szol –?
SOSIAS	                – gája.
MERKUR	                           Te?
SOSIAS	                                 Igen, én.
MERKUR	                                               Amphitryoné?
SOSIAS	Amphitryoné, a thébai fővezéré.
MERKUR	– A neved?
SOSIAS	                   Sosias.
MERKUR	                               So –
SOSIAS	                                        – S o s i a s.
MERKUR	Én eltöröm az összes csontodat.
SOSIAS	Megőrültél?
MERKUR	                   Ki jogosított fel,
Te aljadék, hogy fölvedd Sosias nevét?
SOSIAS	Nem vettem, hanem adták nekem.
Esetleg tisztázzátok ezt apámmal.
MERKUR	Létezik a földön ekkora pimaszság?
Az arcomba mered mondani azt,
Hogy Sosias vagy?
SOSIAS	                               Minden további nélkül.
Azon egyszerű okból, mivel így
Akarják a nagy istenek; s mert nem áll
Módomban ellenük harcba szállni,
Hogy más akarjak lenni, mint vagyok;
Mivel én csakis Én lehetek, nem egyéb,
Nevezetesen szolga s Amphitryoné,
Mégha ezerszer szívesebben lennék
A rokona vagy sógora neki.
MERKUR	Na megállj! Mindjárt átváltoztatlak én.
SOSIAS	Emberek! Thébaiak! Gyilkos! Segítség!
MERKUR	Mi van, te senkiházi, kiabálni mersz?
SOSIAS	Pofozol, s még csak ne is kiabáljak?
MERKUR	Nem tudod, hogy a házban alszanak,
Lévén éjszaka, s hogy benn Alkméné,
Amphitryon felesége pihen?
SOSIAS	                                              Dögölj meg!
A rövidebbet húzom, mert mint láthatod,
Nincs a kezemben husáng, mint neked.
Hol ütleget csak adni tudsz, de kapni nem,
Ily egyenlőtlen küzdelemben győzni
Nem túl nagy hőstett. Megmondom, ahogy van:
Ízléstelen bátornak lenni, ha a Sors
Megakadályozza abban a másikat,
Hogy kimutassa a foga fehérét.
MERKUR	A tárgyra. Ki vagy?
SOSIAS	magában
                                Ha ezt megúszom,
Egy fél üveg bort a földre locsolok,
Az isteneknek szóló áldozat gyanánt.
MERKUR	Sosias vagy még?
SOSIAS	                            Jaj, engedj utamra.
Botod elérheti, hogy többé ne legyek;
De nem, hogy, míg létezem, én ne Én legyek.
Az egyetlen újdonság, hogy jelenleg
Úgy érzem, a megvert Sosias vagyok.
MERKUR	Te kutya, most kicsinállak.
fenyegeti
SOSIAS	                                           Ne bánts!
Hagyd abba a verést.
MERKUR	                                  Addig nem én,
Míg meg nem szűnsz –
SOSIAS	                 Jól van, megszűnök.
Nem vitatkozom, legyen igazad,
Bármit állíts, a válaszom igen.
MERKUR	Sosias vagy még, te rohadék?
SOSIAS	                                                 Ah!
Amit akarsz, az vagyok. Mi legyek, parancsolj,
Pálcád a főnök, rendelkezz velem.
MERKUR	Sosiasnak hívnak, vagy nem azt mondtad?
SOSIAS	Mostanáig ezzel hitegettem magam,
S ez így, nem titkolom, helyesnek látszott.
Ám érveid súlya előtt meg kell hajolnom,
Most már belátom, mindez tévedés volt.
MERKUR	Ugyanis engem hívnak Sosiasnak.
SOSIAS	Téged? Sosiasnak?
MERKUR	                               Igen, Sosiasnak.
S ha bárki ezzel szemben kifogást emel,
Annak számolnia kell a botommal.
SOSIAS	magában
Istenek az égben! Le kell tehát
Magamról mondanom, és tűrnöm kell,
Hogy elcsaklizza nevem egy csaló?
MERKUR	Miket motyogsz ott? Nem hallom tisztán!
SOSIAS	Semmi olyasmit, ami téged érint;
De Görögország isteneire kérlek,
Kik uralkodnak rajtad s rajtam is,
Csak egy pillanatra engedd meg nekem
Hogy nyíltan és őszintén beszéljek.
MERKUR	                                                         Szólj.
SOSIAS	De botod néma tanú lesz csupán?
És nem szól bele a társalgásba?
Ígérd meg. Kössünk fegyverszünetet.
MERKUR	Rendben. Ezt a pontot elfogadom.
SOSIAS	Hát akkor kérlek, áruld el nekem,
Honnan támadt az elképesztő ötleted,
Hogy pofátlanul lenyúld az én nevem?
Ha még egy köpeny volna, vagy a vacsorám;
De egy név? Talán ruhaként fölveheted?
Megeszed? Megiszod? Vagy elkótyavetyéled?
Mi hasznod lehet egy ilyen lopásból?
MERKUR	Mi? Még van pofád?
SOSIAS	                                  Állj! Megállj, ha mondom.
Fegyverszünetet kötöttünk.
MERKUR	                                            Te disznó!
Te kis tetű!
SOSIAS	                   Ez nekem belefér,
Csak szidjál bátran, ettől még nyugodtan
Társaloghatunk.
MERKUR	                          Azt mondod, Sosias vagy?
SOSIAS	Bevallom, hogy meg nem alapozott
Hírek szerint én –
MERKUR	                              Elég. Ezennel
Fölbontom a fegyverszünetet,
És visszavonom adott szavamat.
SOSIAS	Dögölj meg! Hogy tudnék megsemmisülni;
Átváltozni, s a bőrömből kibújni,
Hogy azután a te válladra dobjam?
Történt ilyen, mióta világ a világ?
Vagy álmodok? Talán a szokásosnál
Több szíverősítőt vettem magamhoz?
Vagy nem vagyok teljesen eszemen?
Nem Amphitryon küldött engem ide,
Hogy úrnőmnek jelentsem visszatértét?
És leírjam milyen győzelmet aratott,
És miként esett el Pharissa vára?
És nem most értem ide az előbb?
Kezemben nem volt-e lámpás? S nem téged
Láttalak ólálkodni a ház körül,
S nem nyúltál-e, látva hogy a házba
Belépnék, rögtön a botod után,
És embertelenül nem püfölted a hátam,
És nem mondtad a képembe, hogy nem én,
De te vagy Amphitryon szolgája?
Sajnos érzem, hogy ez nagyon is igaz;
Adná az ég, hogy megszállott legyek!
MERKUR	Vigyázz, te kis piszok, mert megharagszom,
S dühöm mint jégeső zörömböl fejeden!
Amit mondtál, az pontról pontra áll,
Csakhogy rám: a pofonokat kivéve.
SOSIAS	Rád? – Itt ez a lámpa, az istenekre,
Ez tanúsíthatja –
MERKUR	                            Hazudsz, gyilkos.
Engem küldött Amphitryon ide.
A thébai fővezér, nekem adta, még tegnap,
A méltó megbízatást, mikor a templomból
– Hol Marsnak áldozott, a gyilkos küzdelem
Porát le sem mosva magáról – kilépett,
Hogy Thébában győzelmét bejelentsem;
S hogy Labdakosz, az ellenség vezére
Is elesett, éspedig az ő kezétől;
Mert én vagyok, ismétlem, Sosias,
A szolgája, Davus, a derék falusi
Pásztor fia, és Harpagon fivére,
Ki idegenben halt meg, nejem Charis,
Aki megőrjít a hülyeségeivel;
Az a Sosias, aki fogdában is ült,
Kinek hátsójára nemrég ötvenet mértek,
Mert túlzásba vitte a becsületességet.
SOSIAS	magában
Jól mondja! De csupán mint Sosias
Értesülhet az ember olyan részletekről,
Amikről ez az alak tudni látszik.
Lelkemre, kicsit már én is hiszek benne.
Ráadásul, ha jobban szemügyre veszem,
Olyan, mint én, alakra, termetre hasonló,
S a szemtelen képe is kiköpött enyém.
– Kérdezek tőle néhány dolgot, hátha
A végére jutok.
fennhangon
                          A zsákmányból, mi
Az ellenség táborában jutott kezünkre,
Meg tudnád mondani, Amphitryon
Mit kívánt meg, és mit kapott belőle?
MERKUR	Labdakosz diadémját kapta meg,
Amelyet annak sátrában találtak.
SOSIAS	És mi történt ezzel a diadémmal?
MERKUR	Amphitryon kezdőbetűjét vésték
Tündöklőn a homlokpánt aranyába.
SOSIAS	Nyilván ő viseli most –?
MERKUR	                                       Alkménének szánják.
A győzelem szép emlékeként
Az ékszer a keblét díszíti majd.
SOSIAS	És a táborból mi módon küldik el neki
Az ajándékot –?
MERKUR	                           Arany ládikában,
Rá Amphitryon pecsétje került.
SOSIAS	magában
Mindent tud. – Ezer ördög és pokol!
Kezdek kételkedni saját magamban.
A rámenőssége és botja révén
Már Sosias lett, most még csak az kellene,
Hogy logikus okoknál fogva az legyen.
De ha így tapogatom magamat,
Esküszöm, ez a test Sosias.
– A labirintusból kiutat hol találok? –
Az számít, amikor egyedül voltam,
Azt senki se látta, nem is tudhatja senki,
Hacsak nem úgy Én ő is, mint én.
– Na jó, ez majd fényt derít a dologra.
Hoppá! Most horogra akad – gyerünk.
fennhangon
Míg a két sereg közelharcot vívott,
Mit csináltál, mondd, a sátorban,
Ahol olyan ügyesen meglapultál?
MERKUR	Egy sonkából –
SOSIAS	magában
                           Megáll az eszem –!
MERKUR	Mit a sátor egy zugában találtam,
Kinyestem egy szép zaftos darabot,
Megcsapoltam egy jól elzárt korsót,
Hogy a csatához, mely odakint dúlt,
Magamnak egy kis kedvet csináljak.
SOSIAS	magának
Vége a dalnak. Ezen az alapon
Most itt rögtön elnyelhetne a föld,
Mert a korsóból nem ihatott volna,
Ha, mint én, zsákjában, véletlenül
Nem akad rá a zárba illő kulcsra.
fennhangon
Most már tényleg belátom, öreg, hogy
Sosiasból te vagy a teljes kiadás,
Kire e földön igényt tartanak.
Eggyel több példány már fölösleges. S mert
Nem szeretnék tolakodónak tűnni,
Szívesen visszalépek a javadra.
De egyet tégy meg kérlek, és áruld el nekem,
Ha nem Sosias,  k i c s o d a  vagyok?
Lásd be, muszáj, hogy  v a l a m i  legyek.
MERKUR	Ha majd már én nem leszek Sosias,
Légy te az, nem bánom, áldásom rá.
De míg én vagyok az, vigyázz, mert nagy baj ér,
Ha szemtelenül beleéled magad.
SOSIAS	Jól van, jól. Lassan már zúg a fejem,
Látom már, bizisten, hogy mi a helyzet,
Bár ugyanakkor teljesen nem értem.
Azonban – ideje ezt a dolgot lezárni;
A legmegfelelőbb módja talán a búcsú,
Így hát megyek utamra. – Élj boldogan.
a házhoz megy
MERKUR	visszalöki
Te akasztófáravaló! Többé nem kelsz föl,
Úgy összetörlek.
veri
SOSIAS	                            Igazságos istenek!
Nem védtek meg? A hátam hetekig
Be se gyógyul, még ha Amphitryon
A botját nem használja is. Na jó.
El ettől a sátánfajzattól, irány a tábor,
Legyen bár rémsötét ez a pokoli éj. –
Dicső egy küldetés volt, mondhatom!
S hogy miként fogad, Sosias, majd a gazdád?
el

HARMADIK JELENET
MERKUR	Na végre! Mért nem ballagtál tovább?
Pár csúnya repedést megúszhattál volna. –
Nem értékeli azt a megtiszteltetést,
Hogy isten karja verte, mint a répát:
Úgy megbotoztam, mint egy végrehajtó.
Sebaj. Épp elég bűn nyomja a lelkét,
S ha ma nem szolgált rá még a verésre;
A legjobb, ha előlegnek tekinti. –
Már attól féltem, hogy az idióta
 – Sikoltozott, mint akit nyársra húznak –,
Fölébreszti a szerelmeseket!
– Úgy éljek, Zeusz már fölkelt. Jön az
Istenek atyja, Alkméné pedig,
Mintha drága férje volna, Amphitryon,
Szerelmesen ott lépdel a nyomában.

NEGYEDIK JELENET
Jupiter Amphitryon alakjában. Alkméné, Charis, Merkur, fáklyák.
JUPITER	Alkméné, csillagom, kérlek, küldd el
A fáklyásokat. Habár fényükben a föld
Legkáprázatosabb szépsége tündököl,
És nem volt még Isten, ki ilyen szépet látott;
Mégis – hogy mondjam? Leleplezik azt,
Kit ez a káprázat idecsalt, kedvesem,
Jobb lesz nekünk, ha titokban marad,
Hogy Amphitryonod Thébában járt,
A háborútól raboltam el minden percet,
Mit most a szerelemnek áldozok.
A nagyvilág e rablást félreértené;
És nincs szükségem egynél több tanúra,
Csak egyre: arra, aki hálás lehet érte.
ALKMÉNÉ	Amphitryon! Már menni akarsz? Ah,
Milyen nyomasztó is a hírnév, kedvesem!
Én boldogan adnám e harcon vett
Diadémot egyetlen kis csokor
Ibolyáért, mit kunyhó mellett szedtek.
Mi kell nekünk önmagunkon kívül?
Mért kényszerít a sors rád annyi
Idegen dolgot, mért is kell viselned
A koronát s a parancsnoki pálcát?
Persze, mikor a nép ujjongva ünnepel,
Nagy embernek nevezve fölmagasztal,
Édes a gondolat, hogy hozzám tartozol;
De ez az illanó öröm megéri-e
A szörnyű érzést, mikor vad csatában
Egy nyíl a te drága szíved felé suhan?
Milyen üres is ez a ház tenélküled!
Csak vonszolódnak a máskor fürge órák
Reggelig, ha nem vagy a közelemben!
Hogy mit rabolt el tőlem a haza,
Csak mától érzem, Amphitryonom,
Hogy két rövid órán át birtokoltalak.
JUPITER	Szerelmem! Imádnivaló vagy! De némi
Rossz érzést is keltesz bennem, s lehet,
Majd azt gondolod, tréfálok csupán,
Ám egy dolgot tisztáznom kell veled.
A házasság törvénye, köztudott,
De több ez annál: szent kötelesség,
Hogy aki nem nyeri el a másik szerelmét,
A bíróság előtt követelheti azt.
Látod, ez tönkreteszi boldogságomat.
Én csakis  n e k e d, szívednek szeretnék
Hálás lenni azért, mit kaptam tőled,
S tudni, nem külső formaságnak engedsz,
Ami, úgy gondolod, téged kötelez.
Nem is hiszed, hogy milyen könnyedén
Eloszlathatod ezt a csöppnyi kételyt.
Csak tárulj föl előttem, s ne titkolózz,
Mondd, kit engedtél ma magadhoz, férjedet,
Kihez esküd köt, vagy a szeretődet?
ALKMÉNÉ	Férj és szerető! Mondd, miről beszélsz?
Hát nem éppen ez a megszentelt viszony
Jogosít fel egyedül, hogy fogadjalak?
Miért gyötröd magad egy törvény miatt,
Amely nem hogy korlátozna bármiben,
De legmerészebb vágyaid beteljesítve,
Minden korlátot boldogan lerombol?
JUPITER	Az érzéseim irántad, Alkméné drága,
Túlszárnyalják, messze túl, mint a nap,
Mindazt, mivel egy férj tartozik neked.
Szívem, ha egy mód van rá, szokj le a férjről,
Tegyél különbséget közte és köztem.
Úgy fáj, hogy kettőnket összekeversz,
És az a gondolat is elviselhetetlen,
Hogy azt a fickót engedted magadhoz,
Ki hidegen úgy véli, joggal birtokol.
Nagyon szeretnék, drága csillagom,
Igaz valómban föltűnni előtted,
Mint hódító, mert én az istenektől
Lestem el a hódítás művészetét.
Miért kevernénk ebbe bele a hiú
Thébai vezért, ki nemrég egy jónevű házba
Egy gazdag királylányt benősített?
Mit szólsz ehhez? Csak tartogasd erényed
A közszereplő nyilvános majomnak,
De nekem, nekem őrizd a szerelmed.
ALKMÉNÉ	Amphitryon! Ugye tréfálsz. Ha bárki
Hallaná, hogyan gyalázod Amphitryont,
Joggal hihetné, hogy valaki más vagy,
De ki? Nem mintha elkerülte volna
Figyelmemet e vidám éjen, hogy a férjnél
A szerető mennyivel ügyesebb;
De mert egyesítették ezt a kettőt
Az istenek tebenned énnekem,
Én megbocsátom ennek boldogan,
Amit a másik ellen elkövethetett.
JUPITER	Ígérd meg, hogy e boldog ünnepet,
Mellyel a viszontlátás örömét megültük,
Nem törlöd ki az emlékezetedből;
Hogy az együtt átélt isteni napot,
Te drága, nem téveszted össze
Egy házasság hétköznapjaival.
Megígéred, hogy gondolsz rám akkor is,
Ha Amphitryon egy szép napon visszatér –?
ALKMÉNÉ	Hát persze. Mit mondjak erre?
JUPITER	                                                  Örök hálám!
Mélyebb értelme van, s többet jelent
Mint hinnéd. Ég veled, most hív a kötelesség.
ALKMÉNÉ	Már menni akarsz? Ezt a rövid éjt,
Mely tőlem tízezer szárnyon suhan el,
Nem töltöd végig velem, kedvesem?
JUPITER	Rövidebbnek tűnt ez az éj a többinél?
ALKMÉNÉ	Ah!
JUPITER	       Kicsim! A hajnal istennője ennél
Többet boldogságunkért nem tehetett.
Ég veled. Intézkedem, hogy a többi éj
Ne tartson tovább, mint a föld kívánja.
el
ALKMÉNÉ	Még nem tért teljesen magához. De én se.
el

ÖTÖDIK JELENET
Merkur. Charis.
CHARIS	magában
Ezt nevezem! Ez gyöngédség! Ez hűség!
Így illik örülni, ha házasok
Hosszú válás után viszontlátják egymást!
De az a paraszt ott, akivel élek,
Nála egy fatuskó is kedvesebb.
MERKUR	magában
Sietek az Éjhez, hogy a nagyvilág
Zökkenőmentesen tovább forogjon.
A kedvünkért a drága kuplerosné
Tizenhét órát állt Théba fölött;
Most már vonuljon nyugodtan tovább,
Leplezzen fátyla más kalandokat.
CHARIS	fennhangon
Nézzék, milyen lelketlen! hát nem elmegy?
MERKUR	Hogy ne menjek Amphitryon után?
Csak nem fogom, mikor táborba száll,
Itthon húzni tovább a medvebőrt?
CHARIS	Csak így szó nélkül.
MERKUR	                                 Majd máskor beszélünk. –
Kérdeztél, válaszoltam, nincs tovább.
A stílusom tömör.
CHARIS	                              Ez bunkóság.
Drágám – szokták mondani ilyenkor –,
Gondolj rám, és ne búsulj, tudomén?
MERKUR	Mi jött rád? Te tényleg azt akarod,
Hogy órákon át tépjem itt a számat?
Elfogytak a szavak tizenegy év alatt,
Már mindent elmondtam anno dazumál.
CHARIS	Mocsok, hát nem látod, hogy Amphitryon
Nyíltan szeret, akár az aljanép,
Gyalázat, hogy a figyelmességben,
S a házastársak közti szerelemben
Egy ilyen nagy ember mennyivel jobb nálad.
MERKUR	Ezek a mézeshetek, nyuszifül.
Van olyan kor, amelyhez minden illik.
Attól még, hogy az ifjú párnak jól áll,
Beteg dolog volna, ha mi csinálnánk.
Rosszul nézne ki, ha két vén szamár,
Most kezdene hevesen enyelegni.
CHARIS	Brutális vagy! Mondd, hogy beszélsz velem?
Már erre se vagyok jó? –
MERKUR	                                        Azt nem mondtam,
A kis hibáid nem számítanak,
Sötétben minden tehén fekete; de itt
A placcon támadna egy kis tumultus,
Ha most jönne ránk az etyepetye.
CHARIS	Nem mentem rögtön, te szemét, hogy jöttél,
A kúthoz? Fésültem meg hajamat?
Nem vettem föl talán tiszta ruhát?
És erre te kutyába se veszel.
MERKUR	Mit, tiszta ruhát! Ha kibújhatnál
Abból, mit a természet adott rád,
Jöhetnél elém piszkos kötényben is.
CHARIS	Míg udvaroltál, tetszett még neked.
Jól jött volna a konyhán, meg mosásnál,
Szénahordáskor, hogy ne zaklass annyit.
Én hibám, hogy a kor elkoptatott?
MERKUR	Dehogyis, szívem. De az enyém se,
Hogy megfoltozni téged én se tudlak.
CHARIS	Undok állat, nem érdemelsz meg engem,
Egy ilyen tisztességes és jóhírű asszonyt.
MERKUR	Lehetsz kissé kevésbé tisztes is,
Csak ne hasogasd a fülemet örökké
Kibírhatatlan szemrehányásokkal.
CHARIS	Mi? Talán nem tetszik, hogy becsületes
Maradtam, s híremen sem esett semmi folt?
MERKUR	Isten ments, dehogy. Ápold erényed,
De ne olyan legyen, mint szánba fogott ló,
Mely csenget amerre jár, utcán s piacon.
CHARIS	Neked olyan kell, Thébában van sok,
Egy kétszínű, álságos nőszemély,
Aki mézmáz szavakkal önt nyakon,
És közben rég ott ülsz a szarvakon.
MERKUR	A véleményem erről, az a helyzet:
Kit ilyen gondolat bánt, az bolond,
Jó a férjnek, aki helyett barátja
A házasság kasszájába, mi kell, beteszi;
Soká él, és sok öröme lesz gyermekeiben.
CHARIS	Direkt hergelsz? És van képed
Szabályosan felszólítani, hogy azt
A kedves thébait, ki esténként
Utánam koslat, bevegyem harmadiknak?
MERKUR	Komolyan, mért is ne. Ha megkímélsz
Attól, hogy részletesen elmeséld.
A kényelmes bűn ér annyit szememben,
Mint a fárasztó erény; jelszavam:
Kevesebb erényt, több nyugalmat Thébába –
Minden jót, Charis, virágom. Megyek.
Amphitryon már a táborba ért.
el
CHARIS	Hogy elnyerje ez a disznó alak
A nyilvánosság előtt büntetését,
Mért nincs ahhoz bennem elég erő?
Istenek! Bánom már, hogy a világ szemében
Egy rendes, becsületes nő vagyok!
el

MÁSODIK FELVONÁS
Nappal.
ELSŐ JELENET
Amphitryon. Sosias.
AMPHITRYON	Gyere csak ide hozzám, te hamiskártyás,
Te anyagyilkos! Vagy nem tudod, strici,
Hogy mindazért, amit itt összehordtál,
A kötél általi halál is túl kevés?
Annyira dühös vagyok, hogy azt hiszem,
Csak bottal tudnám magam kifejezni.
SOSIAS	Ha ezen a hangon tetszik velem beszélni,
Nem mondok semmit. Legyen ahogy akarja:
Álmodtam, és tökrészeg is vagyok.
AMPHITRYON	Ilyen szöveggel akarsz megetetni?
Egy kisgyereket tán álomba ringat,
Mint esti mese, elalvás előtt. –
A rossz vicceidet gondolod beveszem?
SOSIAS	Isten ments! Maga az úr, én a szolga,
Úgy és azt csinál, amit csak akar.
AMPHITRYON	Na jó. A haragot most félretesszük,
Igyekszem türelemmel még ez egyszer
Végighallgatni a legelejétől.
– S amíg ki nem bogoztam ezt a pokoli rejtélyt,
Addig be nem lépek abba a házba.
– Most koncentrálj, és kapd össze magad,
És mondd el pontosan, de szóról szóra.
SOSIAS	Félek, bocsásson meg, hogy újra kiborul,
Ezért kérem, mielőtt még a tárgyra térnénk,
Tisztázzuk, milyen hangnemben beszéljek.
Mondjam azt, amit gondolok, ért engem,
Ahogy van, őszintén, vagy pedig úgy, mint
Az udvarban szokás önök között beszélni?
Mondjam meg durván az igazat, vagy
Viselkedjek úgy, mint egy úriember?
AMPHITRYON	Nem kell a színház. Kötelezlek arra,
Hogy számolj be mindenről kendőzetlenül.
SOSIAS	Rendben. Máris. Úgy lesz, ahogy kívánja.
Csak dobja föl sorban a kérdéseit.
AMPHITRYON	Miután megkaptad parancsomat –?
SOSIAS	Mentem a pokolsötét éjen át,
Tízezer öl mélyre süllyedt a nap,
Átkoztam a megbízatást, meg aki adta,
Az úton Thébába, s a várba föl.
AMPHITRYON	Mit mondsz, piszok?
SOSIAS	                                  Uram, ez az igazság.
AMPHITRYON	Na jó. Tovább. És míg mentél az úton –?
SOSIAS	Egyik lábam a másik elé tettem,
És a nyomukat magam mögött hagytam.
AMPHITRYON	Mi?! Azt mondjad, hogy mi történt veled!
SOSIAS	Semmi más, uram, csak annyi, bocsánat,
Hogy végig reszkettem a félelemtől.
AMPHITRYON	S amikor ideértél –?
SOSIAS	                                  Gyakoroltam
Egy kicsit az előadásomat,
Úgy képzelve tréfásan, hogy a lámpa
A hercegnő, azaz becses neje.
AMPHITRYON	És aztán –?
SOSIAS	                   Megzavartak. Most jön az a rész.
AMPHITRYON	Megzavartak? Mivel? Ki volt az?
SOSIAS	                                                      Sosias.
AMPHITRYON	Ezt meg hogy értsem?
SOSIAS	                                     Hogy ezt meg hogy értse?
Erre nem vagyok illetékes válaszolni.
Sosias zavart meg, míg gyakoroltam.
AMPHITRYON	Sosias! Melyik Sosias! Miféle
Mocsadék, kurvapecér Sosiast
Hívnak ugyanúgy, mint téged Thébában,
Ki zavart meg, miközben gyakoroltál?
SOSIAS	Hát Sosias! Az, aki önnél szolgál,
Akit a táborból tegnap ön küldött
A várba, hogy érkezését jelentse.
AMPHITRYON	Te? Vagy ki?
SOSIAS	                      Igen, én. Egy Én, kinek
Pontos tudása van a titkainkról,
A ládáról és a gyémántokról is,
Egy Én, ki pont úgy néz ki, mint a most beszélő.
AMPHITRYON	Miféle mesék ezek?
SOSIAS	                                Igazak.
Haljak meg, ha hazudtam most, uram.
Az az Én előbb ért ide, mint én,
Miáltal, ismétlem, én már itt voltam,
Még azelőtt, hogy ideértem volna.
AMPHITRYON	Mi ez az agyalágyult handabanda?
Kitalálta? Vagy annyira berúgott?
Megbomlott az agya? Vagy csak ugrat?
SOSIAS	Én komolyan beszélek, és el tetszik
Majd hinni, becsületszavamra, mert
Igaz. Esküszöm, hogy a táborunkból
Egyszálmagam indultam el, de már
Kétszálmagam érkeztem meg ide;
S itt döbbenten futok össze magammal;
Nos, ez az Én, aki most ön előtt áll,
Éhségtől s fáradtságtól kimerülten
Botlott a másikba, ki frissen és üdén
Lépett ki a házból, az a fenegyerek;
És a két gazfickó, féltékenyen, hisz
Mindketten a megbízatást akarták
Teljesíteni, rögtön összeugrott,
És végül én cammogtam a táborba vissza
Mert nem viselkedtem elég ésszerűen.
AMPHITRYON	Az én lágy szívem kell ehhez, az én
Béketűrésem, önmegtagadásom,
Hogy ilyen hangot üssön meg egy szolga.
SOSIAS	Ha idegesítem, én meg se mukkanok.
Beszéljünk inkább valami másról.
AMPHITRYON	Jó. Tovább. Láthatod, visszafogom magam.
Végighallgatlak én türelmesen.
De kérlek, s lelked rajta, válaszolj,
Amit most tényként állítasz nekem,
Van abban csak egy szemernyi igazság?
Van bármi értelme? Föl lehet ezt fogni?
SOSIAS	Isten ments! Hát kívántam én ezt öntől?
Bolondokházába dugnám rögtön,
Ki azt mondja, hogy ebből bármit ért.
Az egésznek nincs se füle, se farka,
Kísértetjárás, mint a rémmesékben,
És mégis igaz, tiszta, mint a nap.
AMPHITRYON	Hogy higgye el egy ép érzékű ember?
SOSIAS	Bizony, nem kevés kínomba került,
Mielőtt, mint most ön, elhinni megtanultam.
Azt gondoltam, hogy megszállt a gonosz,
Mikor láttam, hogy itt grasszálok a téren,
És szélhámosnak gyalázom magam.
De végül rájöttem, hogy én csupán
Egy ugyanolyan Én vagyok, mint ő.
Itt állt előttem ez a valami,
Mintha a levegő tükör lett volna,
Minden ízében énhozzám hasonló,
Termete, tartása pont mint enyém,
De egyformább két vízcsepp sem lehet.
Na jó, csak egy kicsit lett volna kedvesebb,
S nem olyan durva tapló, esküszöm,
Nagyon is tetszett volna, ez a helyzet.
AMPHITRYON	Átkozott önuralom, ne hagyj el!
–  De végül, mondd, be se mentél a házba?
SOSIAS	A házba! Jópofa! Hogy mentem volna?
Hát hagytam én? Hatott rám bármi érv?
S nem akadályoztam-e meg magam
Újra meg újra abban, hogy belépjek?
AMPHITRYON	Mi? Hogy?
SOSIAS	                  Hogyhogy hogy? A saját botommal,
A hátamon még láthatod nyomát.
AMPHITRYON	Megvertek?
SOSIAS	                     De hogy!
AMPHITRYON	                                     És ki – ki vert meg?
Ki merészelt?
SOSIAS	                       Én.
AMPHITRYON	                              Te? Verted magad?
SOSIAS	Úgy éljek, én! De nem ez az Én itt,
Hanem az átkozott Én a házból,
Ami úgy üt, mint öt matróz együtt.
AMPHITRYON	Sújtson le rád az ég, hogy így beszélsz velem!
SOSIAS	Uram, ha kívánja, megmagyarázhatom.
Tanúm, hites tanúm, ki balsorsomban
Társam volt, nem más, mint szegény hátam.
– Előnyben volt az Én, aki elkergetett,
Egyrészt sokkal bátrabb is volt, mint én,
Másrészt edzésben volt, mint bokszoló.
AMPHITRYON	Zárjuk le. Beszéltél a feleségemmel?
SOSIAS	Nem.
AMPHITRYON	          Nem! Mért nem?
SOSIAS	                                     Megvolt rá az okom. Na!
AMPHITRYON	S ki miatt szegted meg, te áruló,
A kötelességedet? Te barom! Ki volt az?
SOSIAS	Ismételjem el százezredszer is?
Én voltam, mondtam, ez az Ördög-Én,
Aki elállta a bejáratot;
Az Én, ki egymaga lenne Én;
Az az Én a házból, az Én a bottal,
Az Én aki engem félholtra vert.
AMPHITRYON	Ez a vadállat biztos berúgott,
És elitta a maradék eszét.
SOSIAS	Pusztuljak el, hogyha többet ittam
A rendes mindennapi adagomnál.
Esküszöm bármire, higgyen nekem.
AMPHITRYON	– Vagy nem lehet, hogy túl sokat aludtál?
– És rosszat álmodtál, valami szörnyűséget,
És abban jött elő a tébolyult eset,
Amiről itt most mint valóságról beszélsz? –
SOSIAS	Nem, dehogy. Tegnap óta szemet se aludtam,
Az erdőben meg pláne nem volt kedvem,
Teljesen ébren voltam, mikor ideértem,
De szintúgy éber s fürge volt a másik
Sosias, míg úgy eltángált, hogy még.
AMPHITRYON	Hallgass. Mit fárasztom az agyamat?
Én vagyok őrült, ha meghallgatom
Ezt a zagyvaságot. Haszontalan,
Üres, velőtlen, ostoba halandzsa,
Nincsen benne emberi értelem.
Kövess.
SOSIAS	magában
             Így van ez. Ha éntőlem hallják,
Ostobaság, ne is figyelj oda.
De ha egy nagyúr verné félholtra magát,
Mind azt kiabálnák, hogy csoda történt.
AMPHITRYON	Gyerünk, nyittasd ki a kaput. – Mit az?
Alkméné jön. Meg fog lepődni majd,
Mert nem számít rá, hogy most érkezem.

MÁSODIK JELENET
Alkméné. Charis. Az előbbiek.
ALKMÉNÉ	Jöjj, Charisom. Az isteneknek szóló
Örök hálánk jeléül mutassunk be
Az oltáron áldozatot. Az ő
Nagy, szent erejük oltalmazza meg
A legjobb férjet nekem ezentúl is.
mikor megpillantja Amphitryont
Ó, Istenem! Amphitryon!
AMPHITRYON	                                         Ég adja,
Hogy ne tőlem ijedjen meg a feleségem,
Nem tartok attól, hogy futó távollét után,
Alkméné nem elég kedvesen fogad,
Látva, Amphitryonja visszatér.
ALKMÉNÉ	Máris visszajöttél –?
AMPHITRYON	                                   Tessék? Nos, e sikoly,
Ez nem feltétlenül arra utal,
Hogy kérésem meghallgatták az istenek.
E “Máris visszajöttél!”-re nem mondanám,
Hogy forrón kitárt karokkal fogadnak.
Én őrült! Nekem az volt a rögeszmém,
A háború minket túl soká elszakított,
S hogy nem jöhettem vissza túl korán,
Én legalábbis erre számítottam.
De figyelmeztetsz, hogy ez tévedés,
És megütközve veszem tudomásul,
Hogy mint rosszkor jött, égből pottyant vendég,
Úgy látszik, itt fölösleges vagyok.
ALKMÉNÉ	Nem értelek –
AMPHITRYON	                         Már megbocsáss, Alkméné.
Te a szavaid hideg zuhanyát
Szerelmem égő tüzére zúdítottad.
Talán távollétemben még futó
Pillantásra se méltattad a napórát.
Ebben a házban nem számolta senki
Az idő sűrű szárnycsapásait,
És mámoros boldogságban szaladt
Öt teljes hónap el itt nálatok,
És nem volt több, mint néhány pillanat.
ALKMÉNÉ	Drága barátom, próbálom megérteni,
Mire alapozod e súlyos szemrehányást.
Ha az a bajod, hogy hideg vagyok,
Zavarba ejtesz, mert fogalmam sincs,
Mivel tehetnék a kedvedre jobban.
Mikor tegnap este, hogy leszállt az alkony,
Te a palotában nálam megjelentél,
Az adósságot, amelyre most utalsz,
Testem-lelkem neked forrón kitárva,
Azt hiszem, bőven kiegyenlítettem.
Ha ennél többre vágysz, többet kívánsz,
Bevallom sajnos korlátaimat:
Amim volt, már mindenem odaadtam.
AMPHITRYON	Hogyan?
ALKMÉNÉ	              Még kérdezed? Hát nem röpültem
– Mikor titokban csókoltál nyakon,
Szobámba, hol szőttem, lopózva tegnap –
Mindent feledve karjaid közé?
Örülhet bárki jobban kedvesének?
AMPHITRYON	Miről beszélsz?
ALKMÉNÉ	                          S te miket kérdezel!
Hisz majd szétvetett a boldogság téged is,
Látva, itt hogy szeretnek: s míg kacagtam,
Miközben könnyem csorgott, esküt tettél,
Különöset és hátborzongatót,
Hogy Héra sem tette ily boldoggá Zeuszt.
AMPHITRYON	Ti örök istenek!
ALKMÉNÉ	És alighogy a horizont felizzott,
Nem tartott vissza semmilyen könyörgés.
A napkeltét se vártad volna meg.
Mész, én az ágyamra vetem magam,
Fülledt a reggel, nem megy az elalvás,
Nyugtalanság feszít, indulok az
Isteneknek áldozatot mutatni,
És a ház előtt beléd ütközöm!
Szerintem magyarázattal azért,
Hogy visszatérted engem meglepett,
Sőt, ha akarod, meg is döbbentett,
Ezzel most leginkább te tartozol;
Nincs okod bántani vagy szidni engem.
AMPHITRYON	Talán az álmodban jelentem meg,
Alkméné? És alvás közben engedtél
Magadhoz, s ezért képzeled, hogy
Megtetted, mit a szerelem kíván?
ALKMÉNÉ	Egy gonosz démon az emlékezettől
Megrabolt, Amphitryon? És egy Isten
Úgy összezavarta világos elméd,
Hogy hitvesed szűz ártatlan szerelmét
Így sárba tiprod és kiforgatod?
AMPHITRYON	Mi? Állítod, hogy tegnap este én
Alkonyatkor besurrantam hozzád?
S hogy tréfásan téged nyakon – A francba!
ALKMÉNÉ	Mi? Tagadod, hogy tegnap este te
Alkonyatkor besurrantál hozzám?
És hogy mindazt megengedted magadnak,
Ami, mint férjemet, téged joggal illet?
AMPHITRYON	– Te viccelsz. Ez a tárgy komolyságot kíván,
És nem helyénvaló itt ez a vicc.
ALKMÉNÉ	– T e  viccelsz. Ez a tárgy komolyságot kíván,
És durva és fájdalmas ez a vicc.
AMPHITRYON	– Hogy én mindazt megengedtem magamnak,
Ami, mint férjedet, engem joggal illet? –
Így mondtad? –
ALKMÉNÉ	                          Menj innen, te romlott ember!
AMPHITRYON	Egek! Micsoda csapás! Sosias!
Barátom!
SOSIAS	                Csipet tüsszentőpor kell neki;
Valamije hibádzik odafönt.
AMPHITRYON	Alkméné! Az istenekre! nem gondolsz
Bele, miféle következményekkel
Járhat ez a beszélgetés.
Emlékezz vissza. Szedd össze magad.
Amit mostantól mondasz, elhiszem.
ALKMÉNÉ	Bármivel járjon is, Amphitryon,
Akarom, higgy nekem. Nem képzeled,
Hogy ilyen aljas viccre képes volnék.
Lesz, ami lesz, láthatod, nyugodt vagyok.
Komolyan letagadnád a szemembe,
Hogy tegnap megjelentél itt a várban?
S ha nem istenek szörnyű büntetése,
Más léha kifogás nem érdekel.
Lelki békém nem zavarhatod meg,
S talán azt sem, hogy mit hisz a világ:
De szívem mélyén sajog majd a seb,
Hogy így megbántott a szerelmesem.
AMPHITRYON	Szerencsétlen! Miket beszélsz! – Talán
A bizonyítékokat is összeszedted?
ALKMÉNÉ	Hallottak már ilyet? az összes szolga
A várban a tanúm; de még a kő is,
Amin tapostál, a fák, a kutyák, kik
Farkuk csóválva térdedhez simultak,
Mind tanúm lenne, ha beszélni tudna.
AMPHITRYON	Az összes szolga? Nem, az lehetetlen!
ALKMÉNÉ	Kéred most, te felfoghatatlan ember,
A bizonyítékot, mely mindent eldönt?
Kitől kaptam e diadém-övet?
AMPHITRYON	Mi, egy övet? te? Már? Tőlem?
ALKMÉNÉ	Azt mondtad, ez Labdakosz diadémja,
Kit megöltél az utolsó csatában.
AMPHITRYON	Hé, te áruló! Ez most mit jelentsen?
SOSIAS	Bízza csak rám. Ezek csak ócska trükkök.
A diadém az itt van a kezemben.
AMPHITRYON	Hol?
SOSIAS	         Itt.
kihúzza zsebéből a ládikát
AMPHITRYON	              A pecsét még sértetlen!
megnézi az övet Alkméné mellén
És mégis – – ha nem csapnak be érzékeim –
Sosiasnak
Nyisd ki gyorsan.
SOSIAS	                             Nahát, üres a helye.
Ezt lenyúlta az ördög, itt egyetlen
Labdakosz-házi diadém sincsen.
AMPHITRYON	Világot kormányzó nagy istenek!
Mivel sújtotok?
SOSIAS	                          Hogy mivel sújtják?
Úgy látszik, Ön is dupla lett, uram,
Benézett a botos Amphitryon,
És maga még egészen jól járt –
AMPHITRYON	                                                   Kuss! Hülye!
ALKMÉNÉ	Charishoz
Mi izgathatta föl őt ennyire?
Mi dúlja fel, és mért esik zavarba
A kő láttán, amit már ismer?
AMPHITRYON	Tudom, vannak mindenféle csodák,
És természetellenes jelenések
Idetévednek egy másik világból;
De most ez a túlvilági fonál
Becsületem nyakára hurkolódik,
És megfojtja azt.
ALKMÉNÉ	Amphitryonhoz
                             Különös barátom,
E bizonyíték után még tagadod,
Hogy te jelentél meg nekem a várban,
S hogy adósságomat már kiegyenlítettem?
AMPHITRYON	Nem; de mondd el a dolog lefolyását.
ALKMÉNÉ	Amphitryon!
AMPHITRYON	                     Hallod, nem kételkedem.
A diadémmal nincsen mit vitázni.
Bizonyos okok miatt mégis azt kívánom,
Hogy részletesen elmeséld nekem
Itt tartózkodásom történetét.
ALKMÉNÉ	Barátom, de ugye nem vagy beteg?
AMPHITRYON	Hogy én beteg? – Nem, beteg nem vagyok.
ALKMÉNÉ	Talán háborús gondok terhelik
Fejed, s lekötik sürgető ügyek
A szellemed világos működését. –
AMPHITRYON	Igaz. Úgy érzem, kába a fejem.
ALKMÉNÉ	Gyere be, pihenjél egy kicsit.
AMPHITRYON	                                               Hagyj.
Nem sürgős. Mint említettem, szeretném
Hallani – mielőtt a házba lépek –
A tegnapi ittlétről a beszámolót.
ALKMÉNÉ	A dolog rövid. Már bealkonyult,
Szobámban ültem, fontam, és az orsó
Surrogása közben a csatatérre
Álmodtam magam, harcosok közé,
Mikor ujjongás harsant a távoli kapunál.
AMPHITRYON	Ki ujjongott?
ALKMÉNÉ	                       A háznép.
AMPHITRYON	                                         És?
ALKMÉNÉ	                                                Kiment
Rögtön a fejemből, álmodni se mertem
Volna, milyen örömet tartogatnak
Számomra az istenek, s már fölvettem
A fonalat újra, amikor hirtelen
Végignyilallt az egész testemen.
AMPHITRYON	Tudom.
ALKMÉNÉ	             Már tudod.
AMPHITRYON	                               S utána?
ALKMÉNÉ	                                              Utána
Volt sok fecsegés, sok tréfálkozás,
Kérdésre kérdés volt a felelet.
Leültünk – és ekkor mesélted el
Harcias tűzzel, mi minden történt
Pharissánál, és hogy miként zuhant
Labdakosz szemére örök álom
– A véres csata minden részletét.
Aztán – előkerült a csodás diadém,
Ajándékodnak egy csók volt az ára;
Bámultuk soká a gyertyafényben
– Én övet formáltam belőle rögtön,
 S a te kezed fűzte mellem köré.
AMPHITRYON	magában
Pengét bárkiben forgattak-e így?
ALKMÉNÉ	Majd pedig vacsorára terítettek,
De nem foglalkoztunk, se te, se én,
A sármány-lakomával ott előttünk,
De a borral se, tréfálkozva mondtad,
Hogy az én szerelmem nektárja éltet,
Hogy isten vagy, és amit a gyönyör még,
A fölszabadult, a szádba adott.
AMPHITRYON	– A fölszabadult a számba adott!
ALKMÉNÉ	Igen, a szádba adott. Szóval – most –
Mért nézel olyan sötéten, barátom?
AMPHITRYON	Szóval – most –?
ALKMÉNÉ	                            Felálltunk az asztaltól;
És –
AMPHITRYON	        És?
ALKMÉNÉ	                Hogy az asztaltól fölálltunk –
AMPHITRYON	És hogy az asztaltól fölálltatok –
ALKMÉNÉ	Mentünk –
AMPHITRYON	                    Mentetek –
ALKMÉNÉ	                                        Mentünk – – – hát igen!
De mért önti el arcodat a vér?
AMPHITRYON	Jaj, elevenembe hasít ez a penge!
Nem, nem, galád nő, nem én voltam az!
És aki tegnap este alkonyatkor
Besurrant hozzád, mint Amphitryon,
A leggennyesebb hányadék csaló volt!
ALKMÉNÉ	Iszonyatos vagy!
AMPHITRYON	                            Hűtlen! Hálátlan! –
Távozz mérséklet, hagyj el szerelem,
Ki megbénítottad tisztánlátásomat,
Távozz el emlék, boldogság, remény,
Mostantól az őrjöngő bosszú éltet.
ALKMÉNÉ	Távozz hát te is, szégyenteljes férj,
S kiszakad vérző szívem a helyéről.
Fölháborít az ocsmány színjáték.
Ha más felé fordult talán szíved,
Mert megsebzett a szerelem nyila,
Hozzám egyedül méltó nyílt beszéddel,
E gyáva csel nélkül is célhoz érnél.
Kész vagyok a kötést felbontani,
Mely ingatag lelkedet úgy nyomasztja;
És mielőtt még az este leszállna,
Szabad leszel, teljesül lelked álma.
AMPHITRYON	Bármilyen megalázó is a sértés,
Ez a legkevesebb, mit megsebzett,
Vérző becsületem még követelhet.
Hogy itt csalás forog fenn, az világos,
Habár megközelítőleg sem értem
Az egész elátkozott szövevényt.
Mindenesetre most tanukat hívok,
Segítenek majd széttépni nekem.
Hívom bátyádat, a vezéreket,
A thébaiak egész seregét,
Akik köréből nem távoztam el,
Csak hajnalban, az első napsugárral.
És így a rejtély mélyére jutok,
S jaj annak, aki engem becsapott!
SOSIAS	Uram, ha talán –?
AMPHITRYON	                             Hallgass, nem kell semmi,
Te itt maradsz, és nem mozdulsz el innét.
el
CHARIS	Parancsol, úrnőm?
ALKMÉNÉ	                             Hallgass, nem kell semmi,
Ne jöjj utánam, kell az egyedüllét.
el

HARMADIK JELENET
Charis. Sosias.
CHARIS	Micsoda jelenet! Tisztára őrült,
Ha azt meri mondani, hogy az éjjel
A táborban aludt. – Majd jön a bátyja,
Aztán szépen kiderül majd minden.
SOSIAS	Nagyon kemény csapás ez az uramnak.
– Vajon megesett velem is hasonló?
Zörgessük csak meg otthon is a bokrot.
CHARIS	magában
Mi van evvel? nézd a szemtelenjét,
Ez hátat fordít nekem, úgy pofázik.
SOSIAS	A hátamon fut végig a hideg.
Hogy érintsem a csiklandós pontot?
Ne tolakodjunk fölöslegesen,
Nem oszt és nem szoroz végső soron,
Ha nem világítunk rá túl közelről. –
A kocka el van vetve, tudnom kell!
– Ég óvjon, Charis!
CHARIS	                                Mi? Még közeledni
Próbálsz, te dög? Mi? Még van képed
Szólni hozzám, mikor haragszom rád?
SOSIAS	Az isten áldjon meg, hát mi ütött beléd?
Csak köszön az ember, ha viszontlátja egymást.
Minden kis semmiségtől fölhúzod magad.
CHARIS	Kis semmiség? Szerinted mi a semmi?
Mit értesz semmi alatt? Rohadék! Mi?
SOSIAS	A semmi alatt azt a semmit értem,
Mit prózában és versben így neveznek,
És a semmi, tudod, nagyjából annyi,
Mint a semmi, érted, vagy a nagyon kevés. –
CHARIS	Tudnám, mi fékezi a két kezem.
Úgy viszketek, alig bírom megállni,
Én kikaparnám mind a két szemed,
Hogy megismerd egy feleség haragját.
SOSIAS	Te szentséges ég, micsoda roham!
CHARIS	Tehát szerinted semmi a viselkedés,
Mit aljasul megengedtél magadnak?
SOSIAS	Mit engedtem meg magamnak? Mi történt?
CHARIS	Hogy mi? Nézzenek oda! A kis ártatlan!
A végén, mint az ura, kijelenti,
Hogy még Théba közelében se járt.
SOSIAS	Mi azt illeti, elárulhatom,
Én nem játszom meg a titokzatost.
Valami ördöngös bor volt, mit ittunk,
Kimosta minden gondolatunkat.
CHARIS	Az hiszed, ezzel a trükkel megúszod?
SOSIAS	Nem Charis. Higgy nekem. Legyek szarházi,
Ha nem voltam egyszer már tegnap itt.
De fogalmam sincs róla, hogy mi történt,
A világot egy nagy dudának láttam.
CHARIS	Ne tudnád, hogy mit műveltél velem,
Amikor este beléptél a házba?
SOSIAS	Vigye a hóhér! Szinte semmi nem dereng.
Mondd el, rendes gyerek vagyok, hisz ismersz,
Ha hibázok, én leköpöm magam.
CHARIS	Nyomorult! Éjfélre járt, s az ifjú
Fejedelmi pár is lenyugodott,
S te még ott lógtál Amphitryon
Szobáiban, és a saját lakásod
Tájékára se néztél. Végül kénytelen
Volt a kedves nejed fölkerekedve
Nyomodba eredni, na és mit látok?
És hol talállak meg, te feledékeny?
Szép kényelmesen elnyúlsz egy matracon,
Mint aki otthon van, és jól érzi magát.
És kérlelő, aggódó panaszomra te,
Hogy Amphitryon parancsolta így,
Nehogy elaludd az indulás-időt,
Korán akar Thébából visszatérni,
És több hasonló olcsó kifogást.
Nem tudtál egy kedves szót se kinyögni.
És mikor gyöngéden lehajolok
Egy csókért, akkor, te disznó, a falnak
Fordulsz azzal, hogy hagyjalak aludni.
SOSIAS	Bravó, derék öreg Sosias!
CHARIS	                                          Mi?
Még magadat dicséred? Dicséred magad?
SOSIAS	Ezt mindenképp a javamra kell írnod.
Este egy kis tormát ettem, Charis,
A leheletem vissza kellett fognom.
CHARIS	Á! Nem éreztem volna semmit abból,
Ebédre minálunk is torma volt.
SOSIAS	Vagy úgy. Azt nem tudtam. Akkor nincs szaga.
CHARIS	Nem versz át többé ilyen mesével.
Előbb-utóbb megbosszulja magát
A megvető mód, ahogy bánsz velem.
Rág belül, nem bírom magamba fojtani,
Amit pirkadatkor kellett hallanom,
És élek is a szabadsággal majd,
Amit kaptam, hidd el, becsületemre.
SOSIAS	Milyen szabadságot kaptál te tőlem?
CHARIS	Azt mondtad nekem, és magadnál voltál,
Hogy egy agancs az téged nem zavarna,
Sőt, kifejezetten örülnél neki,
Ha elszórakoznék a thébaival,
Aki utánam koslat, mint tudod.
Barátom, hát legyen meg az akaratod.
SOSIAS	Egy szamár mondta azt neked, nem én.
Félre a tréfát. Ezt visszavonom.
Ami ezt illeti, fiam, eszeden légy.
CHARIS	S ha mégis nyitva hagynék egy esélyt?
SOSIAS	Csönd. Alkméné jön, a hercegnő.

NEGYEDIK JELENET
Alkméné. Az előbbiek.
ALKMÉNÉ	Charis.
Én szerencsétlen, mi történt velem?
Mi ért utol, mondd? Nézd meg ezt az ékszert.
CHARIS	Miféle ékszer ez, hercegnő?
ALKMÉNÉ	Ez Labdakosz diadémja, Amphitryon
Ajándéka, káprázatos darab,
Melybe neve kezdőbetűjét vésték.
CHARIS	Ez? Ez Labdakosz diadémja volna?
Itt nem látom Amphitryon nevét.
ALKMÉNÉ	Boldogtalan, nem látsz a szemedtől?
Nincs itt, ujjal is jól olvashatón,
Mélyen aranyba vésve, egy nagy A?
CHARIS	Hogy volna drága úrnőm? Ezt csak képzeli.
Itt egy teljesen más kezdőbetű áll.
Egy J.
ALKMÉNÉ	          Egy J?
CHARIS	                      Egy J. A tévedés kizárva.
ALKMÉNÉ	Jaj! Akkor jaj nekem! El vagyok veszve.
CHARIS	De mért van ennyire magán kívül?
ALKMÉNÉ	Hogy találjak szavakat, drága Charis,
Magyarázni a magyarázhatatlant?
Amint kiborulva szobámba lépek,
Nem tudva, ébren vagyok, vagy álmodom,
Mert elhangzott egy őrült állítás,
Hogy másvalaki jelent meg nekem;
És az égő fájdalmat mérlegelve,
Mit Amphitryon érzett, s búcsúját,
Gondolj bele, idehozza a bátyám!
A saját bátyámat tanúnak ellenem;
S ha mégis tévedtél? ezt kérdezem magamtól,
Merthogy tévedés áldozata egyikünk,
Sem én, sem ő, mi nem vagyunk csalók.
És belémvillan hirtelen az emlék,
A kétértelmű tréfa, hallhattad te is,
Mikor a szerető, vagyis Amphitryon,
Kigúnyolta Amphitryont, a férjet.
És beleborzongok a rémülettől,
És cserbenhagynak ép érzékeim, –
Fogom, te kedves, ezt az ékkövet,
Az egyetlen, páratlan, drága zálogot,
Amely az én csalhatatlan tanúm.
Fogom, és a drága kezdőbetűt,
Az édes hazug ember öncáfolatát,
Megindultan az ajkamhoz emelném:
S egy másik, idegen jelet pillantok meg,
Mint kit villám sújtott – hisz ez egy J!
CHARIS	Ez iszonyatos! Mégiscsak tévedett?
ALKMÉNÉ	Hogy én tévedtem!
CHARIS	                               Mármint a jelben.
ALKMÉNÉ	Vagy úgy, a jelben – hát az meglehet.
CHARIS	Tehát –?
ALKMÉNÉ	                Hogyhogy tehát –?
CHARIS	                                                Nyugodjon meg.
Még jóra fordul minden biztosan.
ALKMÉNÉ	Előbb tévednék abban, ki vagyok!
Előbb fogom ezt a mélységes érzést,
Mit az anyatejjel szívtam magamba,
S ami azt súgja, hogy Alkméné vagyok,
Párthusnak vagy perzsának tartani.
Enyém ez a kéz? Ez a mell enyém?
Kié a kép, mely tükrömből sugárzik?
S Amphitryonom sem idegenebb!
Vedd el szememet, hallani fogom;
A fülemet, akkor majd tapintom;
A tapintást, belélegezhetem;
Szem, fül, tapintás, szaglás, vedd el mind,
Összes érzékem, csak hagyd meg a szívem:
Nem is kell nekem, csak szívem harangja,
És ráakadok bárhol a világon.
CHARIS	Hát persze! Hogy is tudtam kételkedni benne?
Hát tévedhet egy nő ilyen esetben?
Ruha vagy szerszám után félrenyúl az ember,
De egy férj sötétben is kitapintható.
Azonkívül, nem láttuk mindahányan?
A kapunál nem fogadta örömmel,
Az udvari népség, mikor megjelent?
Nappal volt még, egyszerre ezer szemre
Nem borulhatott éjféli sötétség.
ALKMÉNÉ	És mégis itt ez a furcsa vonás!
Mért nem tűnt föl rögtön az idegen jel,
Mit egy alig látó se téveszthetne el,
Mért nem tűnt föl az első pillanatban?
Ha két ilyen név közt, drága Charis,
Nem látok különbséget, mondd, lehet,
Ez két olyan vezéré, akik közt
Nem könnyebb különbséget tenni?
CHARIS	De biztos mindenben, drága úrnőm? –
ALKMÉNÉ	Mint tiszta lelkem ártatlanságában!
Félreérthetnéd az izgalmamat is,
Hogy szebbnek láttam ma, mint bármikor.
Saját képe lehetett volna, hallod,
Egy festmény, mit művészkéz alkotott,
Mely élethű, de mégis isteni.
Ott állt előttem, mint, nem tudom, álomban,
S egy boldog és kimondhatatlan érzés
Ragadt magával, mint eddig soha,
Sugárzó dicsfényben míg jött felém
Pharissa hatalmas győzteseként.
Ő volt, Amphitryon, az istenek fia!
S mert az imádottak közül valónak látszott,
Legszívesebben megkérdeztem volna,
Nem csillagokból érkezett-e hozzám.
CHARIS	Képzelgés, hercegnő, szerelmi látomás.
ALKMÉNÉ	És az a kétértelműség, Charisom,
Hogy tréfálva folyton különbséget tett
Önmaga és Amphitryon között.
Ha ő volt, akinek odaadtam magam,
Mért nevezte magát a szeretőmnek,
Tolvajnak, ki dézsmálni jött csak hozzám?
Átok rám, ki könnyelműn mosolyogtam,
Ha nem a férj szájából jött a tréfa.
CHARIS	Ne gyötörje az elsietett kétely.
Amphitryon tán nem fogadta el?
Mikor a diadémot mutatta neki?
Itt tévedés van a dologban, úrnőm.
Ha őt az idegen jel nem zavarta,
Akkor nyilván a kőhöz tartozik,
T e g n a p  minket becsapott, elvakított;
De  m á r a  minden kitisztul megint.
ALKMÉNÉ	S ha csak futó pillantást vetett rá,
S ma visszatér a többi fővezérrel,
S megismétli az őrült állítását,
Hogy nem lépte át házunk küszöbét!
Nem, hogy nem bizonyít  s e m m i t,
De  e l l e n e m  bizonyíték a kő.
Én megzavart, mivel cáfolhatom?
A fájdalom, a megsemmisülés
Elől hová szököm, ha majd gyanakvó
Férfiak vetik vizsgálatuk alá?
Nem kell-e beismernem, hogy e jel
Nem Amphitryon kezdőbetűje?
És beismernem, hogy az idegen
Bélyegű ajándék nem tőle jött?
Az oltárra is fölesküdhetek,
Hogy tegnap ő nyújtotta át az ékkövet,
De biztos lehetek-e, mondd, hogy tegnap
E  j e l e t  is, mely itt áll, tőle kaptam?
CHARIS	Nyugodjon meg. Itt jön ő maga.
Most magától megoldódik minden.

ÖTÖDIK JELENET
Jupiter. Az előbbiek.
ALKMÉNÉ	Férjem és uram! Engedd meg nekem,
Hogy térdepelve nyújtsam át ez ékszert.
S lábad elé helyezzem életem,
Ha te voltál, aki e követ, nézd meg jól,
Az idegen betűvel nekem adtad,
Úgy sírva csókolom majd boldogan;
Ha nem te voltál, sőt letagadod,
Megtagadod, halál legyen a részem,
És örök éj boruljon szégyenemre.
JUPITER	Szépséges feleségem! Vegyem el
A követ, mikor egy ekkora kincs
Hever előttem lent a porban?
Emelkedj föl. Mondd, mit akarsz? Nyugodj meg.
ALKMÉNÉ	Megsértett túl magabiztos szavam,
De akkor még úgy éreztem, hogy én,
Hogy én ártatlan és erős vagyok.
Megpillantva az idegen jelet,
Már saját érzésemre is gyanakszom:
Elhiszem – hogy hozzám – egy másik – jött el,
Ha erről a szád újra biztosít.
JUPITER	Nagyszerű feleségem! Megszégyenítsz.
Milyen hazugság hagyta el az ajkad?
Ki eljött hozzád, hogy lett volna más?
Ki juthat közeledbe, ha lelkedbe vésve
Csak egyetlenegy arcvonás lebeg.
Téged, te szent, minden behatolástól
Támadhatatlanná tesz gyémánt öved.
A boldog férfi, kit magadhoz engedsz,
Ártatlanul és tisztán hagy ott, s mi hozzád
Közelít, az mind Amphitryon.
ALKMÉNÉ	Ó, férjem! Lennél olyan jó, megmondanád,
Te voltál? Nem te voltál? Szólj! Te voltál!
JUPITER	Én. Bárki lett légyen. Légy – légy nyugodt,
Mit láttál, fogtál, gondoltál, éreztél,
Én voltam: ki más lett volna kedvesem?
Ha bárki átlépett küszöbödön,
Én voltam az, te drága, kit fogadtál,
És ha kegyeiddel halmoztad őt el,
Én vagyok adósod, és köszönöm.
ALKMÉNÉ	Nem, nem, Amphitryon, ebben te tévedsz.
Élj boldogan örökre, kedvesem,
Sejtettem én, hogy így lesz.
JUPITER	                                             Alkméné!
ALKMÉNÉ	Ég veled! Ég veled!
JUPITER	                                 Mi az?
ALKMÉNÉ	                                             El, el, el –
JUPITER	Csillagom!
ALKMÉNÉ	                  Menj, ha mondom.
JUPITER	                                                  Hallgass meg.
ALKMÉNÉ	Nem hallgatlak, de élni sem kívánok,
Ha szívem többé már nem bűntelen.
JUPITER	Imádott feleségem, mit beszélsz?
Mi bűnt, te szent, mondd, mit követtél te el?
S ha egy ördög jelent meg volna tegnap,
S amit a poklok mélye kiokád,
Rád önti bűnök fortyogó sarát,
A kebleid tündöklő fehérségén
Foltot nem ejtene! Te képzelődsz!
ALKMÉNÉ	Én meggyalázott-megszégyenített!
JUPITER	                                                     Ő
Szégyenült meg, földi istennőm! Ő t
Csapta be gonosz művészete, s nem
A te tévedhetetlen érzékedet.
Míg ő azt hitte, téged ölel át,
Amphitryon imádott karjában feküdtél,
S míg ő azt álmodta, hogy téged csókol,
Amphitryon szájára nyomtad ajkad.
Tüskét hordoz magában, higgy nekem,
S azt szerelemperzselt tüzes szívéből
Az istenek művészete se tépi ki.
ALKMÉNÉ	Bár ideejtené Zeusz elém!
Istenem! Mi most elválunk örökre.
JUPITER	Engem a csók, amit te neki adtál,
A szívedben értem lángoló szerelemnél
Még szorosabban bilincsel tehozzád.
És ha a napok suhanó sorából
Oly könnyen elejthetném a tegnapot,
Mint egy levegőben lebegő csókát,
Olümposz boldogságáért se tenném,
Se Zeusz halhatatlan életéért.
ALKMÉNÉ	És én tíz halált is szívesen halnék.
Menj! Házadban nem látsz soha többé.
S Hellász nőinek se mutatsz meg már.
JUPITER	Az olümposziak egész körének,
Alkméné! – Mit beszélsz? Az istenek
Gyűlésére vezetlek tündökölve.
Volnék Zeusz, mikor a közelükbe érnél,
Fölállna előtted az örök Héra,
S a szigorú Artemis, hogy köszöntsön.
ALKMÉNÉ	Elég. Jóságod agyonnyom. Hagyj mennem.
JUPITER	Alkméné!
ALKMÉNÉ	                  Hagyj.
JUPITER	                              Te társam, feleségem!
ALKMÉNÉ	Amphitryon, hallod! Most elmegyek.
JUPITER	Ki tudsz bújni ebből a szorításból?
ALKMÉNÉ	Amphitryon, muszáj, el kell, hogy engedj.
JUPITER	Menekülj messzi országokon túl,
Vagy sivatag rút szörnyei közé,
A tengerekig nyomodban maradnék,
S ha utolérlek, csókolnálak sírva,
Karomba kapnálak, s nagy diadallal
Vinnélek téged az ágyamba vissza.
ALKMÉNÉ	Nos, ha így akarod, megesküszöm,
S az istenek egész hadát hívom,
A hamis eskütevés bosszulóit:
A sírom vár előbb, minthogy e test,
Míg lélegzik, ágyadhoz közeledne.
JUPITER	Velem született hatalmamnál fogva
Szilánkokra zúzom az esküdet,
S darabjait a levegőbe szórom.
Mert nem halandó jelent meg neked,
Mennydörgő Zeusz volt látogatód.
ALKMÉNÉ	Ki?
JUPITER	      Jupiter.
ALKMÉNÉ	                   Hogy kit mondasz, te őrült?
JUPITER	Mondom, ő, Jupiter.
ALKMÉNÉ	                                 Ő, Jupiter?
Ilyet mersz, nyomorult? –
JUPITER	                                          Jupiter, mondtam,
És megismétlem. Senki, csakis ő
Jelent meg az elmúlt éjen neked.
ALKMÉNÉ	Az olümposziakat vádolni mered
Te istenektől elrugaszkodott,
A bűntettel, amit itt elkövettek?
JUPITER	Az olümposziakat bűntettel vádolom?
Meg ne halljak, meggondolatlan asszony,
Még egyszer ilyen szót a szádból.
ALKMÉNÉ	A számból ilyen szót ne hallj –? Nem bűn volt –?
JUPITER	Csend, hallod, ez parancs.
ALKMÉNÉ	                                          Szerencsétlen ember!
JUPITER	Ha számodra nem fontos a dicsőség,
A följutás a halhatatlanokhoz,
Nekem fontos: ennyit talán megengedsz.
Ha Kallisztót a legfelségesebbet,
Európát és Lédát sem irigyled,
De én viszont a Tündaroszt irigylem,
S olyan fiakat kívánok magamnak.
ALKMÉNÉ	Hogy irigylem-e Kallisztót? Európát?
A nőket kiket Hellászban imádnak?
Nagy Jupiter kiválasztottjait?
Az örökkévaló éter lakóit?
JUPITER	Úgy van! De mért is irigyelnéd őket?
Hisz téged jóllakat az a dicsőség,
Hogy lábaidnál hever egy halandó.
ALKMÉNÉ	Hallatlan az, amiket most beszélsz!
Szabad-e még gondolnom is ilyenre?
Nem süllyednék-e el a fényességtől?
S ha ő lett volna az, forró szívemben
Érezném még az élet lüktetését?
Én, aki méltatlan kegyére? Én, a bűnös?
JUPITER	Hogy méltó vagy-e kegyére, vagy sem,
Nem a  t e  dolgod lesz eldönteni.
Csak elviseled azt, amire méltat.
Te akarsz, gyarló lény, utat mutatni annak,
Ki belelát az emberek szívébe?
ALKMÉNÉ	Jó, jó, Amphitryon, megértelek,
És nagylelkűséged könnyekig meghat,
Tudom, csak azért dobtad be a szót,
Hogy eltereld figyelmem – de a lelkem
A fájdalmához újra visszatér.
Menj drága kedvesem, te mindenem,
Találj egy másik nőt s légy vele boldog,
S én hadd zokogjam át az életem,
Hogy boldoggá én már sosem tehetlek.
JUPITER	Drága feleségem! Mennyire meghatsz!
Nézd meg az ékkövet ott a kezedben.
ALKMÉNÉ	Ti égiek, én mindjárt megbolondulok!
JUPITER	Az ő neve, nem? S tegnap nem enyém volt?
Nem bizonyult-e minden itt csodának?
Nem őriztem a diadémot reggel
Egy lepecsételt ládikába zárva?
S ahogy nyitom, hogy átnyújtsam az ékszert,
A párnán nem üres helyét találom?
Nem díszíti tündöklőn rég a melled?
ALKMÉNÉ	Gondolhat erre bárki? Jupiter?
Az istenek s emberek örök atyja?
JUPITER	Ki tudná más az érzés pillanatnyi
Aranymérlegét ennyire becsapni?
Ki volna képes női lelkedet,
Mely finom csápjaival annyit érez,
S szíved harangjátékát megtéveszteni,
Mi fölzeng a leghalkabb suttogástól.
ALKMÉNÉ	Ő maga! Ő!
JUPITER	                     Csak egy Mindenható
Tudhatott ily szemtelen vakmerőn,
Mint ez az idegen, meglátogatni,
S egy ilyen vetélytárs már győzelem!
Örömmel látom, ha egy Mindentudó
Az utat a szívedhez megtalálja,
És ha egy Mindenüttjelenlevő
A közeledbe vágyik, örülök:
S nem kénytelenek ők is, mondd, szerelmem,
Amphitryonná lenni, ellopni külsejét,
Csak hogy a lelked befogadja őket?
ALKMÉNÉ	Hát igen.
megcsókolja
JUPITER	                Mennyei vagy.
ALKMÉNÉ	                                          Boldog vagyok!
S milyen jó, milyen jó boldognak lenni!
Milyen jó, még az a fájdalom is,
Mit Jupiter mért rám, ha újra
Barátságos lesz minden, mint korábban.
JUPITER	Kimondhatom, amit gondolok?
ALKMÉNÉ	                                                  Nos?
JUPITER	És ha elmarad a kinyilatkoztatás,
Amelyben hinni hajlamos vagyok?
ALKMÉNÉ	Igen? Nos? megijesztesz –
JUPITER	                                          És mi van,
Ha fölébresztetted – de meg ne rémülj –
Fölébresztetted mégis a haragját?
ALKMÉNÉ	Én? Az ő haragját?
JUPITER	                              Van róla képed?
Érzékeled nagy művét, a világot?
Látod-e őt az alkony vörösében,
Míg hallgatag lombok közt átdereng?
Hallod-e surrogó patak vizében,
S a csalogányok csattogó szavában?
Vagy hiába hirdeti őt a hegység,
Amely az egekre tör, és hiába
A sziklák közt átzúgó vízesés?
Ha templomában fönn ragyog a nap
S a lüktető boldogság kórusában
Csak őt dicséri minden földi faj,
Vajon nem szállsz-e le a szív tárnáiba,
Hogy a bálványodat imádd?
ALKMÉNÉ	Iszonyú vagy! Miket beszélsz? Van ennél
Jámborabb és gyermekibb hódolat?
Elmúlt-e nap, hogy oltára előtt,
Hálát adva, hogy élek s szeretek,
S érted is szerelmem, ne hulltam volna földre?
Nem vetettem, csillagfényes éjen,
Előtte arcomat mélyen a porba,
S parázsló imák áldozati füstje,
Forrongó bensőmből nem szállt az ég felé?
JUPITER	Mért v e t e t t e d  arcra magadat? – Tán
A villám cikázó rajzolatában
Jól ismert arcvonás villant eléd?
ALKMÉNÉ	Te rémes ember! Ezt honnan tudod?
JUPITER	Kihez mondsz imát az oltár előtt?
Ahhoz, aki felhők fölött lakik?
Elfogult értelmed fel tudja fogni őt?
És érzésed, mely fészkéhez szokott,
Merne repülni szárnyait kitárva?
S nem Amphitryon az, a szerelmed,
Aki előtt te ott fekszel a porban?
ALKMÉNÉ	Én szerencsétlen, most összezavartál.
Lehet bűnözni önkéntelenül?
Imádkozzam fehér márványfalakhoz?
A gondolatához szükségem volt egy arcra.
JUPITER	Na ugye! Megmondtam! S nem gondolod,
Hogy bálványimádásod sérti őt? S hogy
Nem tudja szép szívedet nélkülözni?
S éreznie kell, hogy legbelül őt imádod?
ALKMÉNÉ	Érezni fogja. Nincs bűnös, kinek
Imádata ne esne jól az isteneknek.
JUPITER	Bizony! De  m o s t  csak azért jött le hozzád,
Hogy téged rágondolni  k é n y s z e r í t s e n,
S  m e g b o s s z u l j a, hogy magadat feledted.
ALKMÉNÉ	Szörnyű!
JUPITER	               Semmit se félj. Nem büntet jobban,
Mint megérdemled. De te a jövőben
Csak rá, tudod, ki éjjel megjelent,
Csak rá gondolj az oltárnál, s ne rám.
ALKMÉNÉ	Úgy lesz! Erre szentül megesküszöm!
Tudom, hogy’ néz, s az arckifejezését,
És nem tévesztem veled össze többé.
JUPITER	Helyes. Mert azt kockáztatod, hogy visszajön.
S ha megpillantod kezdőbetűjét
A diadémba vésve, áhítattal
Emlékezz majd arra, hogy megjelent;
Idézd föl az alkalom minden részletét;
És azt, mikor a halhatatlantól
Testeden végignyilallt az ijedtség;
Az ékszerre, amit beváltott nálad;
S ki övedet segített összefűzni,
S ami történt a sármány-lakomán.
S ha ebben a férj megzavarna téged,
Őt barátságosan majd arra kéred,
Egy órácskára hagyjon most magadra.
ALKMÉNÉ	Jó, jó, elégedett leszel velem.
Reggel, az első órában ezután,
Nem foglalkozom veled gondolatban.
Viszont utána Jupitert felejtem.
JUPITER	Na, és ha itt hatalmas ragyogással,
Meghatva attól, hogy így megjavultál,
A felhőket rengető isten megjelenne,
Te kedves, mondd, és őt miként fogadnád?
ALKMÉNÉ	Félelmes pillanat! Bár mindig rá
Gondoltam volna az oltár előtt.
Ha egyszer annyira hasonlít hozzád!
JUPITER	Még nem láthattad halhatatlan arcát,
Alkméné. Ah, a szíved őelőtte
Ezerszeres gyönyörűségre tárul,
Parázzsá válik érzésed iránta,
S jég lesz, amit Amphitryon kivált.
Sőt, ha most érintené meg a lelked,
S indulna már az Olümposzra vissza,
Oly hihetetlen volna, mit megélsz,
Zokogni fogsz, hogy nem mehetsz utána.
ALKMÉNÉ	Nem, nem, ne gondold azt, Amphitryon.
Ha vissza tudnék lépni az időben,
S az istenek és héroszok elől
Bezárkózhatnék a saját szobámba,
Hát én –
JUPITER	                Igazán? Te képes volnál erre?
ALKMÉNÉ	Hát én ez utóbbit választanám, bizony.
JUPITER	magában
Megőrültem? Mit keresek én itt?
ALKMÉNÉ	Mi baj? dühös vagy? Megbántottalak?
JUPITER	Nem kívánnád, jámbor gyermekem
Megédesíteni irdatlan létezését?
Elzárnád tőle szívedet, mikor
Világot kormányzó feje
Kebled pihéin vágyna ringatózni?
Ah, Alkméné! Az Olümposz is
Szörnyű sivár a szerelem nélkül.
Talán enyhítheti a porba omlott
Népek imája a szív szomjúságát?
Ő t  szeressék, ne azt, mit hisznek róla.
Örök fátylába burkolózva,
Szeretne egy lélekben tükröződni,
Gyönyörtől csordult könnycseppben ragyogni.
Szerelmem, nézd! Mennyi végtelen
Örömöt hint el ég és föld között;
Ha a sorsod kiszemelt volna arra
Sokmillió lény háláját kifejezve,
S ennyit kérne az egész teremtésért,
Kifizethetnéd egyetlen mosollyal,
Ugye akkor te őt – de nem, az nem lehet,
Gondolni se – nem –
ALKMÉNÉ	                              Távol álljon tőlem,
Hogy az isteni végzés ellen lázadozzam.
Ha ily szent hivatalra kiválasztanak,
Ő, aki teremtett, rendelkezzék velem,
Habár –
JUPITER	             Igen?
ALKMÉNÉ	                       Ha választhatnék –
JUPITER	                                                      Nos –?
ALKMÉNÉ	Övé lenne minden hódolatom,
És szerelmem tiéd, Amphitryon.
JUPITER	S ha én lennék ez az istened? –
ALKMÉNÉ	                                                  Ha te
–  Akkor én mi vagyok? Ha te lennél
– –  Fogalmam sincs, talán letérdepeljek,
Vagy ne? Az vagy nekem? Az vagy nekem?
JUPITER	Te döntöd el. Amphitryon vagyok.
ALKMÉNÉ	Amphitryon –
JUPITER	                       Amphitryon, neked, igen.
De kérdezem, ha ez az isten lennék,
Ki téged szeretni Olümposzról leszállt,
Akkor mit tennél, mihez kezdenél?
ALKMÉNÉ	Hogyha, drágám, te volnál nekem isten –
Akkor nem tudnám, hogy hol van Amphitryon,
Akkor követnélek, ahova mész,
Ha kell, mint Eurüdiké az Alvilágba.
JUPITER	Ha nem tudnád, hol van Amphitryon.
S ha itt most Amphitryon megjelenne?
ALKMÉNÉ	Ha Amphitryon nekem – mért kínozol?
Hogy jelenhetne meg Amphitryon,
Ha egyszer itt tartom a karjaimban?
JUPITER	Pedig könnyen lehet, hogy istent tartod
A karodban, és azt hiszed, Amphitryon.
Miért hagynád, hogy meglepjen az érzés!
És míg én, az isten, téged átölellek,
Amphitryonod mégis megjelenne,
Akkor hogyan nyilatkozna szíved?
ALKMÉNÉ	Ha te, az isten, engem átölelnél,
És Amphitryon mégis megjelenne,
Hát – elég szomorúan azt kívánnám,
Az isten ő legyen, és te pedig
Maradj Amphitryonomnak, aki vagy.
JUPITER	Te édes, imádnivaló teremtés!
Ki nekem annyi boldogságot adsz!
Úgy megfelelsz az isteni gondolatnak,
Forma, mérték, húr és zengés szerint
Amilyent évmilliók óta nem csináltam!
ALKMÉNÉ	Amphitryon!
JUPITER	                     Nyugalom, nyugalom!
Győzelmesen oldódik meg minden.
Istent űzi a vágy, hogy neked megjelenjen,
És mielőtt a csillagsereg tánca
Az éj csöndes mezőin föltűnik,
Kiért lángol: a szíved tudni fogja már –
Sosias!
SOSIAS	            Uram!
JUPITER	                       Indulj most hű szolgám,
Hogy megdicsőülhessen ez a nap!
Alkméné velem kedvesen kibékült:
Te mész, és meghívod az ünnepélyre
A táborból, akit csak ott találsz.
mindketten el

HATODIK JELENET
Charis. Sosias.
CHARIS	magában
Miket hallottál, te boldogtalan?
Olümposzi istenek lettek volna?
És ki Sosiast játssza itt nekem,
Az egy volna a halhatatlanokból,
Apolló, Hermész, netán Ganümédesz?
SOSIAS	magában
Villámok ura! Biztos, hogy Zeusz volt.
CHARIS	magában
Fuj, hogy viselkedtél, szégyelld magad.
SOSIAS	magában
De a szolgája sem akármilyen.
Állja a sarat, szentségit, a fickó,
S az uráért úgy harcol, mint a tigris.
CHARIS	magában
Ki tudja, talán tévedek. Próbára teszem.
fennhangon
Gyere, Sosias, kössünk mi is békét.
SOSIAS	Majd máskor. Most nem érek rá.
CHARIS	Hova mész?
SOSIAS	                     Hívom a vezéreket.
CHARIS	Váltsunk egy szót előtte, drága férjem.
SOSIAS	A férjed –? Parancsolj.
CHARIS	                                      Hallottad már,
Hogy úrnőmhöz tegnap alkonyatkor,
És hű szolgálójához is,
Az Olümposz két istene leszállt,
Zeusz, a felhőisten járt minálunk,
S elkísérte a fenséges Apolló?
SOSIAS	Már ha igaz. Sajnos hallottam, Charis.
Az ilyen esküvő mindig taszított.
CHARIS	Mindig taszított? Miért? Ezt nem értem –
SOSIAS	Hm! Megmondjam az igazat? Olyan ez,
Akár a ló és a szamár.
CHARIS	                                    Ló és szamár!
Egy isten és egy hercegnő!
magában
                                             Na, ez se
Az Olümposzról jött.
hangosan
                                    Te most nyilván
Alázatos szolgádat ugratod.
Ilyen nagy diadalt, mint amilyen ez,
Még nem látott Théba.
SOSIAS	Részemről ez inkább csak kellemetlen,
A nyilvános megbélyegzés esne úgy,
Mint ezek az átkozott trófeák,
Mik itt pompáznak mindkét vállamon. –
Most már sietek.
CHARIS	                           Ja, mit is akartam –
Két ilyen vendégről ugyan ki álmodott?
Ki hitte, hogy két rossz emberi testbe
Két halhatatlan isten költözött.
Pedig némely előnyös oldalunkat,
Mik óhatatlanul rejtve maradtak,
Felvillanthattuk volna, jobb esetben.
SOSIAS	Hát az bizony rám fért volna, Charis.
Mert kábé olyan gyengéd voltál hozzám,
Mint egy vadmacska. Javulj meg.
CHARIS	Fogalmam sincs, tán megsértettelek?
Én igyekeztem –
SOSIAS	                             Hogy nem sértettél meg?
Egy szarházi legyek, ha te ma reggel,
Nem érdemeltél ki egy akkora verést,
Ami feleségre még nem záporozott.
CHARIS	Mért – Mi történt?
SOSIAS	                               Hogy mi történt, te lepcses
Szájú majom, te? Nem azt mondtad, hogy
Lefekszel a thébaival, kit nemrég,
Azt a szemetet, kidobtam a házból?
Nem azt ígérted, hogy felszarvazol?
S nem neveztél kappannak aljasul?
CHARIS	Csak vicceltem!
SOSIAS	                           Persze, vicceltél! De ha
Még egyszer elsütöd nekem ezt a viccet,
Egy akkora maflást adok –!
CHARIS	                                              Egek!
Mi van velem?
SOSIAS	                          A rohadt disznó!
CHARIS	Jaj, ne nézz ily rettentő zordan rám!
A szívem hasadozik össze-vissza!
SOSIAS	Fuj, szégyelld magad, te istentelen!
A házasság szentségét meggyaláznád?
Ne add fejed effajta bűnre többé,
Ha jót akarsz – és mire itt vagyok,
Sült kolbászt kérek párolt káposztával.
CHARIS	Amit kívánsz: De mért késlekedem?
Mért tétovázom? Nem ő az? Nem ő az?
SOSIAS	Hogy én? Ki?
CHARIS	                      A porban fekszem.
SOSIAS	                                                     Mi baj?
CHARIS	A porban heverek előtted széttiporva.
SOSIAS	Megvesztél?
CHARIS	                    Ó, te vagy! te vagy!
SOSIAS	                                                    Ki volnék?
CHARIS	Ó, mért tagadod le magad előttem!
SOSIAS	Itt máma mindenki futóbolond.
CHARIS	Nem szikrázott-e lángoló szemedből
Messzelövő Apolló nagy haragja?
SOSIAS	Hogy én, Apolló? te normális vagy? –
Egyiknek kutya, másiknak az isten?
Én a jól ismert vén szamár vagyok,
Sosias!
el
CHARIS	             Sosias? Mi? A vén szamár,
Akit jól ismerek, az vagy, Sosias?
Jó hogy tudom, te szörnyeteg:
A sült kolbászt ma hidegen eszed.
el

HARMADIK FELVONÁS
ELSŐ JELENET
AMPHITRYON	Milyen undorító most nekem
Az összes hadvezérek arca. Mind
Gratulál a sikeres ütközethez,
Meg kell ölelnem mindegyiket sorba,
És azt kívánom, menjen a pokolba.
Mert szíve nincs egynek se közülük,
Kinek kiöntsem túlcsordult szívem.
Hogy ékszert lepecsételt dobozából
Kilopnak a pecsét föltörése nélkül,
Rendben; a bűvész a távolból is
Ki tud csalni egy tárgyat a kezünkből.
De hogy a férj alakját elorozva
Otthon az asszonynál helyettesítsék,
Ez a sátán pokoli műve, semmi más.
Mindmáig egy gyertyafényes szobában,
Ha öt ép érzéke megvolt, az ember
Nem tévesztette el barátait;
Üregükből asztalra tett szemek,
Levágott végtagok, dobozba csomagolt
Ujjak és fülek egy férj felismeréséhez
Mostanáig elégnek bizonyultak.
Ezentúl billogot kell sütni rájuk,
És kolompot akasztani nyakukba,
Mint a vezérürünek. Ez a nő
Aljas csalásra csak annyira képes
Mint turbékoló galambja; előbb
Elhiszem, hogy megbízható alak
Az akasztófáról szökött bitang,
Mint hogy ő ravasz és alattomos.
– Szerintem őrült, és holnap kora reggel
Egész biztos orvosért küldhetek.
– Ügyelnem kell, hogy ez ne sértse meg.

MÁSODIK JELENET
Merkur az oszlopos teraszon. Amphitryon.
MERKUR	magában
Hogy veled tartok Jupiter apám,
Végig e szerelmes földi kalandon,
Merkurtól igazán baráti gesztus.
Halálra unom magamat, a Styxre!
Mert annak a Charis nevű cselédnek
Túl jól eljátszani a férj szerepét,
Ennyit az a dolog nem érdemel.
– Ennél érdekesebb kalandra vágyom,
A féltékeny majmot őrületig csigázom.
AMPHITRYON	Napközben mért van bezárva a ház?
MERKUR	Hé ott! Nyugi! Ki kopog?
AMPHITRYON	                                         Én.
MERKUR	                                               Ki? Én!
AMPHITRYON	Nyisd már!
MERKUR	                   Nyisd már! Tahó! Kicsoda vagy,
Hogy ekkora zajt csapsz, és így beszélsz?
AMPHITRYON	Mi van, nem ismersz?
MERKUR	                                     Hát persze hogy;
Minden embert, aki nálunk kilincsel.
– Hogy ismerem-e!
AMPHITRYON	                                Ma egész Théba
Bolondgombát evett s megtébolyult? –
Sosias! hé! Sosias!
MERKUR	                              Sosias! Igen!
A baromja azért üvölti nyilván,
Mert biztos attól fél, hogy elfelejtem.
AMPHITRYON	Nem látsz, ember?
MERKUR	                              De, tökéletesen.
Mi van?
AMPHITRYON	             Te állat! Hogy mi van?
MERKUR	                                                   Akkor mi nincs,
Fenébe is? Nyögd már ki, mit akarsz.
AMPHITRYON	Te nyomorék! A botommal fönt majd
Megtanítlak, hogy hogy beszélj velem.
MERKUR	Hohó! Ott lent is van egy faragatlan bunkó.
De ne személyeskedjünk.
AMPHITRYON	                                         Sátánfajzat!
MERKUR	Őrizd meg kérlek a nyugalmadat.
AMPHITRYON	Hé, valaki! Hát nincsen senki itthon?
MERKUR	Philippus! Charmion! Hol kushadtok!
AMPHITRYON	A kis mocsok!
MERKUR	                        Ki leszel szolgálva kérlek.
De ha nem nyugszol, míg ide nem érnek,
Ha még egyszer megérinted a csengőt,
Innen föntről vastag sugárban küldök
A fejedre majd egy kis háziáldást.
AMPHITRYON	Pimasz dög! Pofátlan állat! Nézz oda!
Az a fickó, akibe rúgni szoktam,
S ha kedvem hozza, megfeszíttetem. –
MERKUR	Na? Befejezted? Kibámultad magad?
Jól fölmértél a két gülüszemeddel?
Né, milyen óriásra mereszti őket!
Ha tekintettel harapni lehetne,
Ez engem itt helyben darabokra szedne.
AMPHITRYON	Reszketek, Sosias, ha arra gondolok,
Mit hívsz ki magadra ilyen beszéddel.
Egy borzalmas verés néz ki neked!
– Gyere le, és nyisd a kaput.
MERKUR	                                               Na végre!
AMPHITRYON	Ne várakoztass, mert sürgős a dolgom.
MERKUR	Csak eljutunk oda, hogy mit szeretnél.
Szóval nyissam lent a kaput?
AMPHITRYON	                                                Igen.
MERKUR	No lám. Szépen is lehet mondani.
Kit keresel?
AMPHITRYON	                    Hogy kit?
MERKUR	                                    Kit keresel,
Fenébe! Süket vagy? Kivel akarsz beszélni?
AMPHITRYON	Hogy én kivel? Kutya! Nyíljon ki végre
A ház, én széttiporlak, összetörlek.
MERKUR	Tudod mit, cimbora? Most szépen állj tovább.
Kezdek mérges lenni. Menj, menj, ha mondom.
AMPHITRYON	Te kis rohadék, megtudod te még,
Az olyan szolgával hogy bánnak el,
Ki gazdájából gúnyt űz.
MERKUR	                                       Gazdájából?
A gazdámból gúnyt? Te volnál a gazdám? –
AMPHITRYON	Most azt hallom majd, hogy le is tagadja.
MERKUR	                                                                  Én csak
Egyről tudok, és ő Amphitryon.
AMPHITRYON	S rajtam kívül ki még Amphitryon,
Te gennyedző szemű csipás barom,
Aki az éjszakát is nappalnak nézed?
MERKUR	Amphitryon?
AMPHITRYON	                      Amphitryon, igen.
MERKUR	Ha, ha! Jaj, thébaiak, gyorsan mind ide.
AMPHITRYON	Szakadna rám a menny! Micsoda szégyen!
MERKUR	Drága cimborám! Hol az a csehó,
Ahol így be tudtál rúgni, édesem?
AMPHITRYON	Egek!
MERKUR	          Újbor volt, vagy ó?
AMPHITRYON	                                         Istenem!
MERKUR	Pedig ha bírsz tovább piálni, még a
Nagy fáraóvá is leszophatnád magad!
AMPHITRYON	Most végem.
MERKUR	                      Menjél, drága testvérem,
Vérzik a szívem érted. Menj aludni.
Itt Amphitryon lakik, a thébai fővezér,
Menj el innen, és ne zavard nyugalmát.
AMPHITRYON	Mi? Hogy odabent van Amphitryon?
MERKUR	Bent vannak, igen, Alkméné és ő.
Menj, mondom, és vigyázz, nehogy a két
Szerelmes boldogságát megzavard,
A végén még Amphitryon kijön,
S megbüntet, ha itt randalírozol.
el

HARMADIK JELENET
AMPHITRYON	Megsemmisítő erejű csapás!
Ez engem eltöröl a föld színéről,
A síromban fekszem, s az özvegyem
Az új férjével máris összeállt.
Most mit csináljak, mihez foghatok?
Kiteregessem a világ előtt
A szégyenemet, vagy hallgassam el?
Ugyan! Nincs mit kímélni. Ebben a
Tanácsban egyetlen szavazat dönt,
A bosszúvágy, az izzó, lelkemé,
S minden eszközzel arra kell törekednem,
Hogy az áruló ne ússza meg élve.

NEGYEDIK JELENET
Sosias. Hadvezérek. Amphitryon.
SOSIAS	Itt van minden vendég, uram, kiket
Nagy lóhalálban össze tudtam szedni.
S ha nem is ülhetek az urak asztalához,
De az ebédet már kiérdemeltem.
AMPHITRYON	No lám! itt vagy.
SOSIAS	                            Igen?
AMPHITRYON	                                      Meghalsz, kutya!
SOSIAS	Meghalni? Én?
AMPHITRYON	                        Most megtudod, ki vagyok.
SOSIAS	Hogy a hóhérba ne tudnám?
AMPHITRYON	                                             Te tudtad, áruló?
kezét kardjára teszi
SOSIAS	Uraim, védelmezzenek, könyörgök!
ELSŐ HADVEZÉR	Bocsánat!
lefogja Amphitryon karját
AMPHITRYON	                 Hagyj.
SOSIAS	                           De mit követtem el?
AMPHITRYON	Még kérded? – Félre az útból, jogos
Bosszúm véres elégtételt kíván.
SOSIAS	Ha valakit akasztani visznek,
Közölni szokták azt is, hogy miért.
ELSŐ HADVEZÉR	Legyél szíves.
MÁSODIK HADVEZÉR	                        Áruld el, mit a bűne.
SOSIAS	Uraim, tartsanak ki, legyenek oly jók.
AMPHITRYON	Mi! Ez az elvetemült alak az előbb,
Nem volt hajlandó a kaput kinyitni,
S oly mocskos szóözönt zúdított rám,
Hogy még egyért is megfeszíteném.
Meghalsz, kutya!
SOSIAS	                             Már meghaltam.
térdre rogy
ELSŐ HADVEZÉR	                                                         Nyugalom.
SOSIAS	Vezér urak! Jaj!
ELSŐ HADVEZÉR	                           Mi van?
SOSIAS	                                         Még nem szúr?
AMPHITRYON	El az utamból, ha mondom! Megkapja
Jutalmát azért a gyalázatért, amit
Alig egy órája művelt velem.
SOSIAS	De mi a fenét követhettem el,
Ha egyszer az elmúlt kilenc órában
A parancsára a táborban voltam?
ELSŐ HADVEZÉR	Így igaz. Meghívott lakomára minket.
A táborba jó két órája érkezett,
És végig ott volt a szemünk előtt.
AMPHITRYON	Ki adott parancsot?
SOSIAS	                                 Ki? Ön!
AMPHITRYON	                                               Mikor? Én!
SOSIAS	Hát miután Alkménével kibékült.
Nagy örömében elrendelte rögtön
A várban ezt a fényes ünnepet.
AMPHITRYON	Jaj! Minden óra, minden egyes lépés
Mélyebbre lök a labirintusomba.
Mit higgyek minderről, barátaim?
Hallottátok, mi játszódott le itt?
ELSŐ HADVEZÉR	Amit ez elmesélt, olyan kevéssé
Érthető, hogy most csak eggyel törődj:
Szilárd és gyors fellépéssel a rejtély
Egész sötét hálóját összetépni.
AMPHITRYON	Vágjunk bele, nagy szükségem lesz rátok,
Jó csillagom vezérelt titeket.
S a boldogságom függ ettől, az életem.
A lelkem kitárni, éget a vágy,
De rettegem is, akár a halált.
kopog

ÖTÖDIK JELENET
Jupiter. Az előbbiek.
JUPITER	Mi ez a lárma, mért kellett lejönnöm?
Ki kopog? Á, megjöttek, hadvezér urak?
AMPHITRYON	Ki vagy te? Mindenható istenek!
MÁSODIK HADVEZÉR	Mit látok? Egek! Két Amphitryon.
AMPHITRYON	A lelkem megdermed a rémülettől!
Jaj nekem! Most megoldódott a rejtély.
ELSŐ HADVEZÉR	Ki kettőtök közül Amphitryon?
MÁSODIK HADVEZÉR	Tényleg! A kettő annyira hasonló,
Itt emberi szem különbséget nem lát.
SOSIAS	Uraim, ez itt Amphitryon, az a másik,
Az egy botozni való útonálló.
Jupiter oldalára áll
HARMADIK HADVEZÉR	Amphitryonra mutatva
Hihetetlen! Hogy ez szélhámos lenne?
AMPHITRYON	Elég volt a bűvészmutatványból!
Most megfejtem a nagy titkot.
kezét kardjára teszi
ELSŐ HADVEZÉR	Megállj!
AMPHITRYON	              Hagyj!
MÁSODIK HADVEZÉR	                          Mire készülsz?
AMPHITRYON	                                                   Megbüntetem
A tetves csalóját! Félre az útból!
JUPITER	Nyugalom. Nincs szükség heveskedésre,
Aki ennyire félti a saját nevét,
Ki tudja, tán nincs is joga viselni.
SOSIAS	Ezt mondom én is. Kitömte hasát,
Bemázolta arcát a rossz ripacs,
Hogy összetévesszék a ház urával.
AMPHITRYON	A vérlázító pofázásodért,
Háromszáz korbácsütésre számíts,
Mit felváltva három kar mér ki rád.
SOSIAS	Hohó! Az én uram nem olyan kőszívű,
Megleckéztet, ha szolgáját megütnéd.
AMPHITRYON	Engedjetek, ezt a gyalázatot csak
Szívéből fröccsent vére mossa le.
ELSŐ HADVEZÉR	Bocsáss meg, de nem tűrjük el a harcot,
Amphitryon s Amphitryon között.
AMPHITRYON	Mi? Ti? Nem tűritek –?
ELSŐ HADVEZÉR	                                    Szedd össze magad.
AMPHITRYON	Vezérek, ez hát barátságotok?
Ez a megígért szolidaritás?
Nem hogy helyettem állnátok ti bosszút,
Egy aljas csaló ügye mellé álltok,
S gátoljátok a bosszúkard csapását?
ELSŐ HADVEZÉR	Ha tisztán látnál, de sajnos nem így van,
Helyeselnéd te is, amit teszünk.
Kettőtök közül ki Amphitryon?
Te vagy, rendben; de az a másik is.
Isten ujja hol van, hogy megmutassa,
E két hasonló mellkas közül
Melyikben dobog az áruló szíve?
Ha ezt tudnánk, akkor, nyilvánvaló,
A bosszúnk célpontját is megtalálnánk.
De hogyha a kardod pengéje most
Csak vaktában csapkodna összevissza,
Jobb, ha addig hüvelyében marad.
Vizsgáljuk meg ezt a dolgot nyugodtan,
S ha Amphitryonnak érzed magad,
Amit, bármily furcsa is, remélnünk,
Habár kétségbe vonnunk is muszáj,
Neked sem lesz nehezebb, mint neki
E körülményt bebizonyítani. –
AMPHITRYON	Én? A körülményt? –
ELSŐ HADVEZÉR	                                   S jól megalapozva.
Addig ez ügyben nem történik semmi.
JUPITER	Igazad van, Photidas; az egyformaság,
Mely jelenleg fönnáll kettőnk között,
Ingadozásodat menti szememben.
Nem haragszom, alávetem magam
Az összehasonlításnak vele.
Karddal dönteni gyávább dolog volna.
Egész Thébát szándékszom idehívni,
S az összezsúfolt népgyűlés előtt,
Hogy milyen vérből származok, előadom.
Házam nemességét ő is ismerje el,
S azt, hogy Thébában én vagyok az úr.
A porba hajoljon arca előttem.
S enyémnek mondja Théba dús mezőit,
Enyémnek a nyájat, kinn a legelőn,
Hogy az enyém e ház, s enyém asszonya,
Ki szobáiban munkál csöndesen.
A világmindenség hadd tudja meg,
Amphitryon házát nem érte szégyen.
És a gyanút, mit az ostoba keltett,
Itt áll az, aki porrá tudja zúzni. –
Hamarosan eljön egész Théba.
Addig tiszteljétek meg asztalom,
Amelyhez Sosias meginvitált.
SOSIAS	Tudtam én. – E szó, tisztelt uraim,
Minden kétséget darabokra szaggat.
Az lesz a valódi Amphitryon,
Akinél most délben ebédet adnak.
AMPHITRYON	Ti igazságos, örök istenek!
Lehet valakit mélyebbre alázni?
Egy mocskos svindler ellophatja tőlem
Nőm, nevem, birtokom, becsületem!
S barátaim megkötik kezemet?
ELSŐ HADVEZÉR	Akárki vagy, légy egy kis türelemmel.
Pár óra múlva tudni fogjuk. Akkor
A bosszú lesújt haladéktalan,
És jaj annak! mondom, kit utolér.
AMPHITRYON	Menj te puhány lélek! Hódolj az árulónak!
Marad barátom, több tinálatok.
Akad még férfi Thébában, aki
Mélyen átérzi szívfájdalmamat,
S karját bosszúmhoz nem tagadja meg.
JUPITER	Helyes! Hívod őket. Én várom őket.
AMPHITRYON	Üvölt rólad a hazugság, paprikajancsi!
Addigra kiszöksz a hátsó kapun.
De bosszúm elől meg nem menekülsz!
JUPITER	Mész, szólsz, hozod a barátaidat,
Akkor kettőt szólok, de addig semmit.
AMPHITRYON	Zeuszra, jól mondod, a felhők istenére!
Ha az van megírva, hogy megtaláljalak,
Két szónál, véreb, többet úgyse mondsz,
Kardom torkodban lesz markolatig.
JUPITER	Hívod barátaidat; ha kell, hallgatok,
És néma pillantásommal beszélek.
AMPHITRYON	Most el, gyorsan, mert még meglóg előlem!
A kéjtől, istenek, ne fosszatok meg,
Hogy leküldjem, még ma, az alvilágba!
Sereg baráttal térek ide vissza,
Fegyveresekkel, kik bekerítik a házat,
S a fullánkot, mint egy darázs, döföm
Szívébe, s kiszippantom, hogy a szél
Hadd hintáztassa zörgő csontjait.
el

HATODIK JELENET
Jupiter. Sosias. A hadvezérek.
JUPITER	Rajta, uraim, parancsoljatok!
És tiszteljétek meg a házamat.
ELSŐ HADVEZÉR	No hát, komolyan, esküszöm az égre!
Ettől a kalandtól megáll az ész.
SOSIAS	A megdöbbenéssel most kössetek
Gyors fegyverszünetet, s irány az asztal,
Lakoma lesz, koccintás reggelig.
Jupiter a hadvezérekkel el

HETEDIK JELENET
SOSIAS	Hú de szeretnék odabent leülni!
És hú, de bátran
Mesélnék, ha szóba jönne a háború.
Égek a vágytól, hogy részletezzem,
Hogy folyt az adok-kapok Pharissa mellett;
S még életembe nem voltam ily farkaséhes.

NYOLCADIK JELENET
Merkur. Sosias.
MERKUR	Hová? Ide is beütöd az orrod?
Te konyhák pofátlan szimatolója?
SOSIAS	Ne! – Már engedelmet!
MERKUR	                                     Tünés! Lekopni!
Kérsz egy kis frizura-igazítást?
SOSIAS	Mi? Hogy? Te nagylelkű és nemes Én,
Légy jó! Kíméld egy kissé Sosiast,
Sosias! Ilyen megátalkodottan
Ki verné folyton össze önmagát?
MERKUR	Megint kezded a régi trükköket?
Elvennéd, senkiházi, a nevem?
Tőlem a Sosias nevet?
SOSIAS	Isten óvjon attól, jó Önmagam,
Ilyen sóher én veled hogy lehetnék?
Vedd el felét, kérlek, ennek a névnek,
Vedd el ezt a vackot, ha kell, teljesen.
És ha Castor lenne a név, vagy Pollux,
Mit meg ne osztanék, testvér, veled?
Ha én eltűrlek gazdám házában,
Tűrj el te is testvéri szeretetben,
S míg a féltékeny Amphitryonok
Boldogan kitörnék egymás nyakát,
A Sosiasok, szépen egyetértve,
Üljenek asztalhoz, s egészségükre
Koccintsák vígan a boroskupát!
MERKUR	Dehogy, dehogy! – Micsoda őrült ötlet!
Hogy éhesen a csizmatalpat rágjam?
Ott bent csak egynek van terítve.
SOSIAS	Na és! Mindkettőnket egy anya szült,
És  e g y  kunyhó borult kettőnk fölé,
E g y  ágyban aludtunk,  e g y  volt ruhánk,
S  e g y  sorson osztoztunk testvérien,
Akkor  e g y  tányérból is ehetünk.
MERKUR	Közös dolgokról semmit sem tudok.
Mint az ujjam éltem kiskorom óta,
Se ágyon, se ruhán, de még falat
Kenyéren se osztoztam senkivel.
SOSIAS	Térj észhez. Mi ketten ikrek vagyunk.
Te vagy az öregebb, szerény leszek.
Te kapd mindenből az első harapást.
Az első, és az összes páratlan kanál
Tiéd; a második, a páros, az enyém.
MERKUR	Nem. Szükségem van a teljes adagra,
S ha marad valami, félreteszem.
Kemény leckét kapna, isten bizony,
Aki mancsával tányéromba nyúl.
SOSIAS	Tűrd legalább, hogy árnyékod legyek,
Ott, ahol eszel, a széked mögött.
MERKUR	Lábnyomom se a homokban! Tünés!
SOSIAS	Te barbár szív! te ércnél ridegebb,
Kit kemény üllőn véstek és faragtak!
MERKUR	Mit képzelsz, tán mint egy vándorlegény,
A kapu előtt heverjek a fűbe,
És jóllakjak a kék levegőéggel?
Egy rendes nagytál ételt én ma jobban
Megérdemlek, istenem, mint egy ló.
Nem éjjel jöttem el a táborunkból?
S nem kellett reggel máris visszamennem,
Hogy mára vendégeket toborozzak?
S ezen az ördögi kiránduláson,
Nem jártam le szorgos vén lábamat,
Szinte egészen a derekamig?
Sültkolbász lesz, meleg káposztával.
Ez kell nekem, hogy új erőre kapjak.
SOSIAS	Igazad van. És a sok átkozott
Fenyőgyökér, mik az utat befonják,
Az ember lábát töri, vagy nyakát.
MERKUR	Bizony!
SOSIAS	             – Ó, én istenektől elhagyott árva!
Szóval kolbász lesz Charisnál –?
MERKUR	                                                     Friss, igen.
De nem neked. Ma disznót vágtak. És
Charisszal újra egyenesbe jöttünk.
SOSIAS	Jó, jó. A sírba fekszem. Káposzta is?
MERKUR	Melegített, igen. S bárki szájában erre
Összefutna a nyál, annak velem
Vagy Charisszal gyűlik meg a baja.
SOSIAS	Zabáljátok a káposztát felőlem,
S fulladjatok bele. Kell is nekem
A ti kolbászotok! Ki megeteti
Az ég madarait, szerintem enni
Ad a derék öreg Sosiasnak is.
MERKUR	Te kis mocsok, kinek mondtad magad?
Mit mersz, büdös kutya –!
SOSIAS	Ugyan dehogy, nem magamról beszéltem.
Csupán egy régesrégi rokonomról,
Sosiasról, aki ugyanitt szolgált –
S a többieket mindig összeverte,
Míg egy szép nap egy égből pottyant fickó,
Kidobta a házból, épp ebédidőben.
MERKUR	Vigyázz magadra, kész, csak ennyit mondok.
Vigyázz magadra, azt tanácsolom,
Ha az élők közé kívánsz tartozni még.
SOSIAS	magában
Szétrúgnálak, ha bátorságom volna,
Te fattyúfia fattyú szarevő,
Nagyképű baromállat!
MERKUR	                                     Mit mondtál?
SOSIAS	                                                           Mi?
MERKUR	Nem mondtál semmit –?
SOSIAS	                                        Én?
MERKUR	                                               Te.
SOSIAS	                                                    Meg se mukkantam.
MERKUR	Valami szétrúgásról, ha nem tévedek –
S egy nagyképű baromállatról beszéltél?
SOSIAS	Szerintem egy papagáj lehetett.
Ha szép idő van, jár a szájuk.
MERKUR	                                               Jól van,
Ég hozzád. S ha viszketne a hátad,
Csak kérdezősködj utánam a házban.
el

KILENCEDIK JELENET
SOSIAS	Beképzelt sátánfajzat! Bár okozná
A disznó halálod, amit ma vágtatok!
“Leckét kap, aki tányérjába nyúl!” –
Előbb osztozok egy juhászkutyával,
Minthogy ilyennel egy tálból egyek.
A szeme láttára éhen veszne az apja,
S ő rágás közben lukas fogába ragadt
Szem morzsát se hajítaná neki.
– Menj! megérdemled, te elpártoló,
S ha két kezemben kolbász lenne most,
Egyiket se dugnám bele a számba.
Így elhagyni szegény derék urát,
Akit a túlerő házából kilökött.
– Izmos barátokkal már ott közeledik.
– –  S innen is özönlik a nép! Mi van?

TIZEDIK JELENET
Amphitryon az egyik oldalon a parancsnokokkal. A nép a másik oldalon.
AMPHITRYON	Üdvözöllek mindannyiótokat!
Barátaim, ki hívott titeket?
VALAKI A NÉPBŐL	Kihirdették hírnökök mindenütt,
Hogy a te várad előtt gyülekezzünk.
AMPHITRYON	Hírnökök? És vajon mi célból?
UGYANAZ	Legyünk tanúi, ezt mondták nekünk,
Mikor a döntő szó elhangzik a szádból,
S megoldja a rejtélyt, mely felforgatta
A várost.
AMPHITRYON	a parancsnokoknak
                Milyen elbizakodott!
Az aljasság meddig fokozható?
MÁSODIK PARANCSNOK	A végén még ki is dugja a képét.
AMPHITRYON	Fogadni mernék. Megteszi.
ELSŐ PARANCSNOK	                                           Ne félj.
Itt van veled Argatiphontidas.
Elég, ha egy pillantást vetek rá,
És élete ott táncol már kardom hegyén.
AMPHITRYON	a néphez
Théba polgárai, hallgassatok meg!
Nem én hívtalak ide titeket,
Ha szívből üdvözlöm is, hogy ennyien
Eljöttetek. Nem én voltam, de ő,
A hazugság pokoldémona, aki engem
Kiűzne Thébából, kiűzne nőm szívéből,
Kitörölne a világ emlékezetéből,
S ha képes volna rá, kiűzne még
A saját öntudatom várából is.
Most szükség lesz minden érzéketekre,
És lennétek bár mind ezerszeműek,
Mind egytől-egyig csupa Árgusok,
S a dolgotok, éjfélkor házitücsköt
Fölismerni porban hagyott nyomáról,
Nyissátok tágra, ahogy csak bírjátok,
A szemeteket, akár a vakond,
Mikor fényes délben a napot lesi;
S az összes pillantást vessétek egy tükörbe,
És fordítsátok felém sugarát,
Vizsgáljatok meg jól, tetőtől-talpig,
Mondjátok meg, feleljetek, gyerünk:
Ki vagyok én?
A NÉP	                       Ki vagy? Amphitryon!
AMPHITRYON	Helyes. Amphitryon. Stimmel. S ha majd
Felbukkan ott a sötétség fia,
A szörnyűséges ember, és fején
Úgy görbül minden hajszál, mint enyémen;
S ha megzavart érzéketeknek akkor
Nem segít testi jegy, melyről az anya
Fölismeri újszülött gyermekét;
Ha közte s köztem, hogyha két vízcsepp
Között kell tudni választanotok:
Az egyik édes, tiszta, igazi, ezüstös,
S a másik méreg, csel, gyilkosság, halál.
Emlékezzetek: én, Amphitryon,
Thébai polgárok, az vagyok,
Ki sisakom tollát most megroppantom.
NÉP	Ó! Ó! Mit csinálsz? ne bántsd azt a tollat,
Míg itt állsz virágodban előttünk.
MÁSODIK PARANCSNOK	Azt hiszed, mi is –?
AMPHITRYON	                                Ezt bízzátok rám.
Észnél vagyok, tudom, hogy mit teszek.
ELSŐ PARANCSNOK	Tégy, amit jónak látsz. Azért remélem,
Nem kedvemért csináltad ezt a mókát.
Ha hadvezéreid haboztak is
Amikor megjelent az a majom,
Ebből Argatiphontidasra még
Semmi hasonló nem következik.
Ha egy barát becsülete a tét,
Az ember nyomja szemébe sisakját,
S rontson rá rögtön ellenlábasára.
Hallgatni a másik fél hencegését,
Az vén nyanyákhoz illik; én viszont
A gyorsított eljárást kultiválom;
Ilyenkor úgy kezdi az ember,
Hogy az ellenfél testét, tollnézés helyett,
A kardjával, hopp, keresztüldöfi.
Egyszóval ma Argatiphontidas
Vadállat lesz, és embervért iszik,
Mert, Árészra, csakis az én kezemtől
Harap majd fűbe a mocskos alak.
AMPHITRYON	Gyerünk!
SOSIAS	               A lábához vetem magam,
Igaz, nemes és üldözött uram.
Most már végleg jobb belátásra tértem,
S várom gaztettem jogos büntetését.
Üssön, pofozzon, verjen, rúgjon el magától,
Öljön meg, s én meg se mukkanok.
AMPHITRYON	Állj fel. Mi történt?
SOSIAS	                               A fölszolgált ételeknek
Még a szagából se jutott nekem.
A másik Ént, a másik Ön szolgáját,
Másodjára is megszállta az ördög,
Így lettem, kérem, sosiastalan,
Ahogyan ön amphitryhontalan.
AMPHITRYON	Halljátok, polgárok.
SOSIAS	                                Thébaiak!
Ez itt az igazi Amphitryon;
És ki az asztalnál ül odabent,
Megérdemli, hogy a hollók fölzabálják!
Fel! Rohamra, legyetek szívesek,
Ha minden igaz, a káposzta még meleg.
AMPHITRYON	Utánam.
SOSIAS	             De már ott jön ő. Ő, meg ő.

TIZENEGYEDIK JELENET
Jupiter. Alkméné. Merkur. Hadvezérek. Az előbbiek.
ALKMÉNÉ	Iszonyú vagy! Azt mondod, egy halandó,
És szeme elé tárod szégyenem?
NÉP	Örök istenek! Mi jelent e látvány!
JUPITER	Szerelmem, hadd tudja meg az egész világ,
Hogy a lelkedbe  s e n k i  nem hatolt,
Csakis férjed, csakis Amphitryon.
AMPHITRYON	Uram, teremtőm! – Szerencsétlen asszony!
ALKMÉNÉ	Senki! Ami történt, megváltoztathatod?
A PARANCSNOKOK	Magas Olümposz! Amphitryon ott.
JUPITER	Magadnak, s nekem is tartozol ezzel,
K e l l, úgy lesz, szívem, legyőzöd önmagad;
Emelt fővel, s fényes győzelem vár!
AMPHITRYON	Ezer ördög és pokol! Így lép ki elém?
JUPITER	Hadd köszöntselek, városunk lakói.
AMPHITRYON	Te vérhabos szájú veszett kutya!
Ők azért jöttek, hogy megöljenek.
Hajrá!
kivonja kardját
MÁSODIK HADVEZÉR	útjába áll
                Állj!
AMPHITRYON	                        Hajrá, kiáltom, Thébaiak!
ELSŐ HADVEZÉR	Amphitryonra mutatva
Thébaiak, elfogni a gonosztevőt!
AMPHITRYON	Argatiphontidas!
ELSŐ PARANCSNOK	                           Mi ez, gonosz varázs?
A NÉP	Hogy dönthetne itt az emberi szem?
AMPHITRYON	Ördög! Pokol! Szétvet a düh, bosszú sehol!
Pusztulni, pusztulni, pusztulni kell!
Sosias karjába rogy
JUPITER	Te bolond, két szót hadd mondjak neked.
SOSIAS	Ez már nem hall semmit. Ez már halott.
ELSŐ PARANCSNOK	Mit számít itt egy megroppant sisaktoll?
– “Tágra a szemeket, mint a vakond!”
Az ő, akit felesége elismer.
ELSŐ HADVEZÉR	Itt áll, parancsnokok, Amphitryon.
AMPHITRYON	ébredezik
Kit ismer el a felesége?
ELSŐ PARANCSNOK	                                      Őt,
Akivel együtt kilépett a házból.
S ráfonódna-e szőlőindaként,
Ha a fatörzs nem volna Amphitryon?
AMPHITRYON	Bár maradt volna még erőm, a porba
Tiporni a nyelvet, mely ilyet állít!
Nem ismeri el őt!
fölemelkedik
ELSŐ HADVEZÉR	                             Megint hazudsz!
A nép ítéletét is megzavarnád,
Aki mindezt saját szemével látja?
AMPHITRYON	Megismétlem, hogy nem ismeri el!
– Ha őt férjének elismeri mégis,
Úgy nem kérdezem többé, ki vagyok:
És üdvözlöm őt, mint Amphitryont.
ELSŐ HADVEZÉR	Rendben. Most szólj.
MÁSODIK HADVEZÉR	                                  Nyilatkozz, hercegnő.
AMPHITRYON	Alkméné! Én feleségem! Nyilatkozz:
Bocsásd rám még egyszer szemednek fényét!
Mondd, hogy őt férjedként ismered,
S cikázó gondolatnál sebesebben
Megszabadít látványomtól e kard.
ELSŐ HADVEZÉR	Helyes! Az ítélet meglesz azonnal.
MÁSODIK HADVEZÉR	Ismered?
ELSŐ HADVEZÉR	              Ismered az idegent?
AMPHITRYON	Ismeretlen volna e szív neked,
Melyről hallgatózó füled súgta meg,
Mily gyorsan ver szerelmesen miattad?
Te ne ismernéd e hangot, melyet
Gyakran, mielőtt megszólalt volna,
Pillantásod ajkamról ellopott?
ALKMÉNÉ	Süllyednék el az örök éjszakába!
AMPHITRYON	Tudtam én. Látjátok, Théba polgárai,
Előbb fut visszafelé a gyors Peneus,
Előbb ül a Boszporusz Ida hegyére,
Előbb kel a dromedár át az óceánon,
Hogy elismerné azt az idegent.
NÉP	Így lehetne? Ez, Amphitryon? Tétovázik.
ELSŐ HADVEZÉR	Beszélj!
MÁSODIK HADVEZÉR	             Mondjad!
HARMADIK HADVEZÉR	                             Közöld! –
MÁSODIK HADVEZÉR	                                              Egy szót, hercegnő! –
ELSŐ HADVEZÉR	Elvesztünk, ha még így hallgat tovább.
JUPITER	Adj – adj hangot az igazságnak, gyermekem.
ALKMÉNÉ	Ez itt Amphitryon, barátaim.
AMPHITRYON	Az ott Amphitryon! Mindenható!
ELSŐ HADVEZÉR	Helyes. Eldőlt a sorsod. Most távozz.
AMPHITRYON	Alkméné!
MÁSODIK HADVEZÉR	                Tünés, csaló: ha nem akarod,
Hogy mi hajtsuk végre ítéletedet.
AMPHITRYON	Szerelmem!
ALKMÉNÉ	                    Aljas! Szégyentelen!
Ilyen néven mersz szólítani engem?
Még férjem félelmet parancsoló
Tekintete sem óv meg a dühödtől?
Te szörnyeteg! Undorítóbb vagy,
Mint mocsárban úszó puffadt vízihullák!
Mit ártottam neked, hogy beosonva,
Míg eltakart az éjszaka pokla,
A szárnyaimra fröcsköld mérgedet?
Talán azért, te gonosz, mert nagy csöndben
Szemedbe ragyogtam, mint a cserebogár?
Most látom, milyen őrület tett vakká.
A fényes nap világossága kellett,
Hogy e vacak tákolmányt, rossz utánzatot
Az ő királyi, sudár termetétől,
Ökröt a gímtől megkülönböztessem?
Legyen átkozott minden érzék, mely
A legdurvább csalásnak így bedőlt.
Legyen átkozott a szív, ha egyszer
Hamisan dobogott! És legyen átkozott
A lélek, amely még annyit se tud,
Hogy megjegyezze saját kedvesét!
A messzi hegyek csúcsára szököm,
A holt vadonba, hol még a bagoly
Se keres, ha nincs olyan őr a földön,
Ki szívem bűntelenségét megőrzi. –
Menj! ünnepelj, aljas diadalodban,
S az én lelkem békéje beleroppan.
AMPHITRYON	Te boldogtalan nő! Én lennék az,
Ki múlt éjszaka megjelent neked?
ALKMÉNÉ	Elég ebből! Bocsáss el drága férjem.
Ha jó vagy, életem legkeserűbb
Óráját megrövidíted. Hadd szökjem el
A rám szegzett szemek kereszttüzéből,
Mely mint ezer meg ezer buzogány sújt le rám.
JUPITER	Te isteni! Tündöklőbb, mint a nap!
Dicsőség vár, melynek Thébában még
Nem volt egy királylány se részese.
De még egy pillanat türelmet kérek.
Amphitryonnak
Hiszed végre, hogy én Amphitryon?
AMPHITRYON	Hogy te Amphitryon vagy, hiszem-e?
Ember – te borzalmasabb annál
Mint lélegzetem van kimondani! –
ELSŐ HADVEZÉR	Te aljas! Mi? Megtagadod?
MÁSODIK HADVEZÉR	                                            Letagadod?
ELSŐ HADVEZÉR	Be akarod tán bizonyítani,
Hogy a hercegnő minket becsapott?
AMPHITRYON	Ó, az ő minden egyes szava színigaz.
A tízszer tisztított arany sem igazabb.
Ha éjszakába villámokkal írt
Szöveghez mennydörgés szolgál kíséretül,
Nem bíznék meg úgy a jós szavában,
Mint mit az ő egyenes szája mond.
Ha kell, az oltárra megesküszöm,
S ezért hétszeres halált is halok,
Mert rendíthetetlen meggyőződésem az,
Hogy ő Amphitryon – neki.
JUPITER	Helyes! Te vagy Amphitryon.
AMPHITRYON	                                                Hogy én! –
És ki vagy te, félelmetes kísértet?
JUPITER	Amphitryon. Azt hittem, már tudod.
AMPHITRYON	Amphitryon! Egy halandónak ez felfoghatatlan.
Beszélj érthetően.
ALKMÉNÉ	                             Mit jelent ez?
JUPITER	Amphitryon! Ostoba! Még kételkedel?
Argatiphontidas és Photidas,
Kadmosz vára és egész Görögország,
A fény, az éter, és minden folyó,
Ami volt, ami van, és ami lesz.
AMPHITRYON	Barátaim, mind gyűljetek körém,
Lássuk, hogy oldódik meg a rejtély.
ALKMÉNÉ	Rettenetes!
A HADVEZÉREK	                  Most mit gondoljunk erről?
JUPITER	Alkménének
Azt hiszed, Amphitryon jelent meg előtted?
ALKMÉNÉ	Hagyj meg inkább örök tévedésben,
Mert fényed lelkemet örökre megvakítja.
JUPITER	Átokká válna az üdv, amit adtál,
Ha nem lennék örökre közeledben.
AMPHITRYON	Ki vele, gyerünk, beszélni: Ki vagy?
Villám és mennydörgés. A színpadot felhők borítják. Sas ereszkedik le a felhőkből, csőrében villámmal.
JUPITER	Akarod tudni?
megragadja a villámot, a sas elrepül
NÉP	                       Úristen!
JUPITER	                                    Hogy ki vagyok?
A HADVEZÉREK
ÉS PARANCSNOKOK	A Rettentő! Ő maga! Jupiter!
ALKMÉNÉ	Ó, védjetek meg, égiek!
Amphitryon karjába hull
AMPHITRYON	                                       Imádat
Neked a porban. A Mennydörgő vagy!
Tiéd minden, amim csak van.
NÉP	Ő az! Porba! Porba az arcokat!
Mindenki a földre veti magát, kivéve Amphitryont.
JUPITER	Zeusz a kedvét lelte otthonodban,
Amphitryon, fogadd el isteni
Nagy megelégedettsége jelét.
Hagyd elszállni fekete bánatod,
S add át szíved a fénylő győzelemnek.
Mit bennem önmagad fölött arattál,
Mely örök szememben neked nem árthat.
Ha jutalom az, hogy adósod maradtam,
Baráti üdvözlettel búcsúzom.
S világomhoz hasonlón, hírnevednek
A csillagos ég lesz csupán határa.
Ha nem elégít ki e köszönet,
Hát jó: Legforróbb vágyad teljesüljön,
Megengedem, hogy hangot adj neki.
AMPHITRYON	Zeusz apánk, ez nekem nem elég!
S szívem vágya itt van nyelvem hegyén.
Mit Tündarosszal tettél, tegyed meg
Amphitryonnal is: Ajándékozz fiút,
Híreset, mint a Tündaridák, neki.
JUPITER	Legyen. Nemsoká fiad fog születni,
A neve Herkules lesz: ragyogását
Egyetlen hérosz sem szárnyalja túl.
Még két örök Dioszkuroszom sem.
Tizenkét roppant munkájával állít
El nem múló emlékművet magának.
S ha ez a piramis végre felépül,
S a felhők tajtékját súrolja csúcsa,
És lépcsőin az ég felé elindul,
Ott én fogadom, az Olümpuszon, az Istent.
AMPHITRYON	Köszönöm! – De őt ugye nem rablod tőlem el?
Nem lélegzik. Nézd.
JUPITER	                                Élni fog; De hagyd
Pihenni, ha azt akarod, hogy megmaradjon! –
Hermész!
Eltűnik a felhők között, amelyek közben a magasságban kinyíltak, és láthatóvá válik az olümposzi hegycsúcs, ahol az olümposziak tartózkodnak.
ALKMÉNÉ	Amphitryon!
MERKUR	Jó, megyek máris, isteni atyám! –
Csak közlöm azzal a pofával előbb,
Hogy belefáradtam a ronda képét
Hordani, s hogy ambróziával sikálom
Le mindjárt Olümposzi arcomról;
S hogy hős énekbe illő nagy verést kapott,
S hogy nem vagyok se több, se kevesebb,
Mint Hermész, a szárnyaslábú isten!
el
SOSIAS	Hagytál volna énekeletlenül
Örökre! Még életemben nem láttam
Ilyen verekedős, ördögi fickót.
ELSŐ HADVEZÉR	Nahát! Micsoda diadal –
MÁSODIK HADVEZÉR	                                        S dicsőség –
ELSŐ PARANCSNOK	Mi teljesen le vagyunk –
AMPHITRYON	                                        Alkméné!
ALKMÉNÉ	                                                        Ah!

– = –