VICTOR HUGO

RUY BLAS
(A királyasszony lovagja)
(1838)

Fordította: Forgách András
(2008)

SZEREPLŐK

RUY BLAS
DON SALLUSTE DE BAZAN
DON CÉSAR DE BAZAN
DON GURITAN
CAMPOREAL GRÓFJA
SANTA-CRUZ MÁRKI
DEL BASTO MÁRKI
ALBA GRÓFJA
DE PRIEGO MÁRKI
DON MANUEL ARIAS MONTAZGO
DON ANTONIO UBILLA COVADENGA
GUDIEL
Egy lakáj, egy tiszt, egy ajtónálló, egy rendőr, egy apród
NEUBURGI MÁRIA, Spanyolország királynéja
ALBUQUERQUE FŐHERCEGNŐ
CASILDA
Egy duenna
Udvarhölgyek, urak, tanácsosok, apródok, duennák,
rendőrök, testőrök, ajtónállók

ELSŐ FELVONÁS

“DON SALLUSTE”
ELSŐ JELENET

DON SALLUSTE DE BAZAN, GUDIEL; pár pillanatra RUY BLAS
DON SALLUSTE	Ruy Blas, csukd be az ajtót. Nyisd ki az ablakot.
Ruy Blas engedelmeskedik, majd Don Salluste intésére a színpad 
mélyén levő ajtón távozik; Don Salluste az ablakhoz lép
Még mind alszanak. – Nézd a kelő napot.
hirtelen Gudiel felé fordul
Mint egy villámcsapás! – A hatalmamnak vége,
Gudiel! – Elzavarnak, megyek száműzetésbe! –
Egyetlen nap, és minden elveszett! – De még titok,
Hallod, ne terjeszd. – És egy szoknya az ok,
– Az én koromban hülyeség, elismerem!
Hogy ki? Egy udvarhölgy, senki, jelentéktelen!
Elcsábultam, ezt a pechet! Csak mert a hölgyike
A királynővel együtt Neuburgból jött ide,
És a kis szajha addig sírt, addig zokogott,
A gyermekét föl-le hurcolászva: hogy végül,
Rámparancsoltak, vegyem feleségül.
Hát nem! Erre száműznek. Száműznek! Engem!
Húsz évnyi munka, húsz teljes év van ebben,
Húsz év ambíció, napi huszonnégy óra;
S a királyi bíróság gyűlölt főbírója,
Akitől rémülnek, már csak a nevére;
A Bazan-ház feje, dísze, büszkesége;
Hitelem, hatalmam, amiről álmodoztam,
Minden, amit tettem, minden mit birtokoltam,
Rang, cím, pozíció, lám, semmi sem örök,
És mindenki csak énrajtam röhög!
GUDIEL	Még nem tudja senki, monseigneur.
DON SALLUSTE	                                                           De holnap!
Holnap már tudni fogják! – Ne tudja senki, hol vagy!
Én nem bukhatom el, nem, az lehetetlen,
Eltűnök innen a legnagyobb csendben.
vadul kigombolja a zubbonyát
Úgy begombolsz mindig, mint egy papot,
Az nem zavar, hogy majd megfulladok?!
leül
De majd kiások én, hogy senki se vegye észre,
Egy aknát, sötétet, a föld alá, jó mélyre!...
– Engem elzavarni! –
fölkel
GUDIEL	                                     Ki tette ezt? Ki lenne ő?
DON SALLUSTE	A királynő, Gudiel. A királynő.
De megbosszulom! – Ki értene Gudiel, ha te nem!
Húsz évig voltál a tanítómesterem,
Szolgáltál és segítettél minden ügyemben,
Te pontosan tudod, hogy mi jár a fejemben,
Ismered gondolataim sötét irányát,
Mint jó építész gyakorlott pillantásod
Úgy méri föl a mély aknát, mit maga ásott.
Indulok. Finlas várába, Kasztiliába,
A birtokomra – s kiagyalom mit tegyek – a nők, hiába!
– Te intézd az utazást, mindjárt indulni kell,
Addig beszélek azzal a majommal, tudod, kivel.
Próba, szerencse. Segít vajon? Nem sejthetem.
De ma estig még van egy kis mozgásterem.
Megbosszulom, ne félj! Hogy hogyan? Még nem tudom;
De iszonyú lesz, azt garantálom! – Gyerünk,
Készíts el mindent az útra – Együtt megyünk.
Velem jössz. Most menj. De ki ne nyisd a szád!
Gudiel meghajol és távozik – Don Salluste felkiált
Ruy Blas! Hol vagy?
RUY BLAS	megjelenik a hátsó ajtóban
                                         Parancsol excellenciád?
DON SALLUSTE	Mivel a mai naptól nem alszom ebben a házban,
A spalettát hajtsd be, a kulcsokat hagyd a zárban.
RUY BLAS	meghajol
Monseigneur, úgy teszek.
DON SALLUSTE	                                         S most jól figyelj.
Amint a hajnali mise véget ér,
Királynőnk e folyosón lakosztályába tér.
Két óra múlva. Te is itt leszel.
RUY BLAS	                                                   Monseigneur,
Itt leszek.
DON SALLUSTE	az ablaknál
                  Látod az illetőt, kit feltartóztat egy őr?
Az udvaron, kezében papír, s az továbbengedi.
Te menj oda hozzá és némán mutasd neki
A hátsó lépcsőt.
Ruy Blas engedelmeskedik. Don Salluste folytatja, a jobboldali kisajtóra mutatva.
                             – De még mielőtt elbocsátalak,
A másik szobában, hol az őrök alszanak,
Ellenőrizd, hogy a három szolgálatos
Fölébredt-e már.
RUY BLAS	az ajtóhoz megy, benyit és visszajön
                             Alszanak, uram.
DON SALLUSTE	                                                        Légy óvatos.
Szükségem lesz rád, most menj ki,
És kérlek vigyázz, hogy ne zavarjon senki
E félórában, mit itt bent vele töltök.
Belép Don César de Bazan. Horpadt kalapban, rongyos köpenyben, amely látni engedi hurkás harisnyáját, ütött-kopott cipőjét. Párbajtőrt visel. Amikor belép, és Ruy Blas-val egymásra néznek, mindketten meglepett mozdulatot tesznek.
DON SALLUSTE	figyeli őket, félre
Hogy bámulják egymást! Talán ismerősök?
Ruy Blas kimegy.

MÁSODIK JELENET

DON SALLUSTE, DON CÉSAR
DON SALLUSTE	Hát itt vagy, te csibész!
DON CÉSAR	                                      Itt, kedves rokon.
DON SALLUSTE	Jó látni téged, vén csavargó, nem titkolom!
DON CÉSAR	meghajol
Meg vagyok hatva...
DON SALLUSTE	                                  Tény, a híred megelőzött téged.
DON CÉSAR	udvariasan
És? érdekes volt?
DON SALLUSTE	                              Hát van egy-két felemelő részlet.
Kirabolták egy éjjel Don Charles de Mirát.
Leszedték mellvértjét, s drága kardját, mit kiránt
Húsvéti őrjáraton, de mivel Szent Jakab lovagja,
A köpenyét mégis rajta hagyta a banda.
DON CÉSAR	Jézusom, de mért?
DON SALLUSTE	                              Mert rá volt hímezve a rend keresztje.
Nos, drága barátom, mit mondasz te erre?
DON CÉSAR	Ah, azt mondom, ezer ördög és pokol,
Azért ez egy szörnyű évezred valahol!
Mi lesz belőlünk, istenem, ha már a tolvajok
Is lekenyereznek egy Szentet, egy Jakabot?
DON SALLUSTE	Benne voltál!
DON CÉSAR	                       Hát benne – mit mondjak, tény és való.
De nem voltam más, csupán tanácsadó,
Ujjal se nyúltam hozzá.
DON SALLUSTE	                                       Ennél még jobb is volt.
A Plaza-Mayoron, mikor lement a hold,
Egy sereg büdös hajléktalan tegnap este,
Az utcán kószálva, s a balhét keresve
Megtámadta a járőrt. – Benne voltál te is.
DON CÉSAR	                                                                   Öcsém,
Tudhatnád, rendfenntartókkal nem ökölvívok én.
Ott voltam. Ennyi. Míg a szurkálás haladt,
Én sétáltam és egy verset írtam az árkádok alatt.
Kemény menet volt.
DON SALLUSTE	                                  De ez nem minden.
DON CÉSAR	                                                                  Mesélj.
DON SALLUSTE	Franciaországban a vád, már mondom is, ne félj,
Hogy hétpróbás társakkal lefölözted a magad hasznát,
Mikor kulcs nélkül kifosztottátok az állami kasszát.
DON CÉSAR	Kétségtelen. – Ellenséges országra nem kell nézni.
DON SALLUSTE	Flandriában, hol szembejött dom Barthélemy,
Ki Mons-ba szállította a szüreti tizedet,
A püspökség részére, amit épp beszedett,
Az egyház pénzét elszedted tőle ott.
DON CÉSAR	Flandriában? – Az lehet. Sokat utazgatok.
– Ez minden?
DON SALLUSTE	                       Don César, a szégyen,
Ha csak rád gondolok, már elönt egészen.
DON CÉSAR	Jó. Öntsön.
DON SALLUSTE	                    A családunk...
DON CÉSAR	                                               Nem, nem.
Madridban csak te tudod az igazi nevem.
Ne beszéljünk a családról!
DON SALLUSTE	                                            Egy márkinő,
Azt kérdezi minap, ahogy a templomból kijő:
– Ki az a betörőképű, felfújt hólyag,
Aki ott feszít, s ránk-ránkpislant futólag,
Szakadtabb, mint Jób és büszkébb mint a perzsa sah,
Nyomorát pofátlansága ellensúlyozza csak.
Kinek ökleit rongyos ingujj takarja,
És sarkát verdesi otrombán hosszú kardja,
És úgy járkál fennkölten, mint egy uralkodó,
De köntöse szakadt, a harisnyája se jó?
DON CÉSAR	pillantást vet az öltözékére
És azt felelted: tán nem ismeri a Zafári nevet?
DON SALLUSTE	Nem, hanem elpirultam.
DON CÉSAR	                                       A nő meg nevet.
Tessék. Azt én szeretem, ha nevetnek a nők.
DON SALLUSTE	A barátaid csupa kisstílű bűnözők.
DON CÉSAR	Diákok! Bárányszelíd teológusok!
DON SALLUSTE	A nyílt utcán a macádat fogdosod!
DON CÉSAR	Ó, édes Lucindák, és drága Izabellák!
Rossz híretek költik, merre a szem ellát!
Így bánnak veletek, kiknek tűz ég szemetekben,
Kiknek este szavalom el reggel firkált szonettem!
DON SALLUSTE	Végül a tolvaj Galiciából, Matalobos,
Kitől fél Madrid fél, s kire a rendőrség zabos,
A barátod!
DON CÉSAR	                    Lásd be, ezt le te sem tagadhatod,
Nélküle meztelen járnék, és úgy meg ronda vagyok.
Decemberben látott meg az utcán szinte csupaszon,
És meghatódott. – Van egy ámbraillatú barom,
Alba grófja, akitől múlt hónapban valaki ellopta
A selyem felöltőjét...
DON SALLUSTE	                                  Igen?
DON CÉSAR	                                            Most rokonod hordja.
Matalobostól kaptam.
DON SALLUSTE	                                   A gróf ruháját!
Nem szégyelled magad?...
DON CÉSAR	                                            A kutyafáját,
Mért szégyelljek egy ilyen szépen hímzett mellényt,
Ami melegít télen, nyáron hódító-kellék.
– Nézd csak, vadonatúj. –
széttárja a kabátját, amelyik alatt rózsaszín szaténből készült, 
aranyhímzéses pompás felöltő látható
                                            A zsebe levéllel tele,
Amit Alba grófhoz írt többszáz szerelmese.
Gyakran, szegény szerelmes, ha szemem éhségtől kopog,
Becélozok egy fényes konyhaablakot,
Ahol az ételek szagával eltöltekezem,
S leülök alá. A gróf levélkéit élvezem,
Becsapom a gyomrom, de szívem se bánja,
Enyém a lakoma illata, s a szerelem árnya!
DON SALLUSTE	Don César...
DON CÉSAR	                      Ezt az egészet jobb, ha megspórolod,
Nagyúr vagyok, igaz, és közeli rokonod;
Nevem César, és Garofa grófja lettem;
A sors bolond kegyéből burokban születtem.
Gazdag voltam, palotám volt, nagy birtokaim,
Kedvemre cserélgettem kurtizánjaim,
Hát így! De húsz évem még el se szelelt,
Feléltem mindent! Vajaskenyérre se telt.
A vagyonomból (ha tényleg volt valahol?),
Egy rakás hitelező maradt, ki nyomomban csahol.
Így hát megszöktem, a nevemtől is szabadulni kell.
Jelenleg nem vagyok, csak jóbarát s vidám kebel,
Zafári, kit rajtad kívül nem ismer senki sem.
De tőled se kapok egy fityinget, kedvesem;
Nem számít. Esténként, ha lehajtom fejem,
Kint Tevé gróf palotája előtt alszom a köveken,
– Kilenc éve, de minden éjjel ugyanott –
A kék ég fejem fölött, és a csillagok.
Ez a boldogság. Remekül megy sorom úgy általában!
S a világ úgy hiszi, meghaltam Nyugat-Indiában.
Szökőkút friss vizét iszom – ez az eledelem,
És járkálok büszkén, mint egy fejedelem.
A palotám, ahol pénzemet szerteszórtam,
A pápai nunciusra szállt – s ez így jól van.
Ha véletlenül néha arra tévedek,
A kőműveseknek adok tippeket
Kik a kapu fölé részeg Bacchust faragnak ott –
Mondd, nincs elsejéig mégis egy húszasod?
DON SALLUSTE	Figyelj ide...
DON CÉSAR	keresztbefonja karját
                 Most akkor te jössz, halljuk, tessék.
DON SALLUSTE	Azért hivattalak, mert segíteni szeretnék.
Gyermektelen vagyok, gazdag, és idősebb nálad,
Fáj látni, hogy átadod magad a pusztulásnak;
Hadd segítsek. Nagy a szád, de boldog az nem vagy.
Én végére járok összes tartozásaidnak,
A palotáid visszakapod haladéktalanul,
S az udvarban tündökölsz, mint szerelmes nagyúr.
Zafári tűnjön el, César szülessen megint,
Pénztárcám használd legjobb belátásod szerint,
Nyúlj bele bátran, ne törődj semmivel,
Az embernek a családját támogatni kell,
César, jó rokonhoz a könyörület illik.
Míg don Salluste beszél, don César arcán egyre nagyobb döbbenet látszik, egyre vidámabb és magabiztosabb lesz; végül nem tudja magába fojtani.
DON CÉSAR	Tényleg ördögien okos voltál te mindig,
Meg kell mondanom, nagyon jól adod.
– Folytasd.
DON SALLUSTE	                  És csak egyetlen feltételt szabok.
– Mindjárt megtudod. Ez csak az előkészület.
Vedd el az erszényt.
DON CÉSAR	az erszény súlyát próbálgatja, amelyik tele van arannyal
                                       Ez gyönyörű. Őrület!
DON SALLUSTE	Azonkívül kapsz ötszáz aranydukátot...
DON CÉSAR	elámulva
                                                               Márki!
DON SALLUSTE	folytatja
Mától fogva.
DON CÉSAR	                      Mit tegyek, nyögd már ki!
Parancsolj, teljesítem. Vivóördögként
Kardom tiéd. Rabszolgád leszek önként,
Dalolva. Ha úgy kívánod, csak szabd meg az árát,
Kihívom párbajra a pokol kapitányát.
DON SALLUSTE	Nem fogadhatom el, s erre van jó okom,
A kardodat.
DON CÉSAR	                  Igen? Ez az egyetlen birtokom.
DON SALLUSTE	közelebb lép hozzá és lehalkítja a hangját
Ismersz – ezúttal ez szerencsés körülmény –
Minden koldust Madridban.
DON CÉSAR	                                              Megtisztelsz. Ez tény.
DON SALLUSTE	Nyomodban jár mindig az egész banda;
Ott lennének, ha egy lázadás kirobbanna,
Tudom. Kapóra jönne, gondoljuk csak át.
DON CÉSAR	Így igaz! Látom már az egész operát.
A zseniális szerep nekem benne mi volna?
Legyek hősköltemény, legyek szimfónia?
Parancsolj! Mit csak a bohócösztön belőlem kihoz!
DON SALLUSTE	komolyan
Most don Césárhoz beszélek, nem Zafárihoz.
egyre jobban lehalkítva a hangját
Figyelj. Kell valaki, ki rejtett célomat,
Szolgálni tudja, ám a háttérben marad,
És egy komoly ügyben segítő kezet ad.
Nem gonoszságból, de eljön a pillanat,
Amikor többé nem törődsz a szégyennel,
Feltűröd ruhaujjad, és teszed, mit tenned kell.
Gazdag leszel, csak segíts nekem titokban,
Mint ahogy éjszaka, egy madarász a csalitban,
Elrejteni fényes tükör mögé a lépet,
Ami csapdába ejt pacsirtát vagy ifjú fehérnépet.
Így kell most – tervem iszonyú jó, mi más,
S tudom, e tekintetben nem vagy túl finnyás –
Értem bosszút állni!
DON CÉSAR	                                Bosszút?
DON SALLUSTE	                                               Igen.
DON CÉSAR	                                                        Kin?
DON SALLUSTE	                                                                 Egy asszonyon.
DON CÉSAR	összeszedi magát és büszkén néz Don Salluste-re
Ne is folytasd. Állj! Elég! – Nos, kedves rokon,
Amit most érzek, azt rögtön ki is mondom.
Aki ennyire aljas és mocskos módon,
Bár joga van hozzá, hogy kardot viseljen,
Nemes létére bosszút forral egy asszony ellen,
Nem a nagyurat, hanem a kis rendőrspiclit adja,
– Ez – legyen bár Kasztília leggrandabb grandja,
Kövesse bár harsona, lépjen bár kürtzenére,
Legyen bár százezer plecsnivel kipitykézve,
Legyen bár gróf, herceg, vagy hősi ivadék –
A szememben csak egy takony, egy utolsó rongy, szemét,
Aki mérhetetlen aljassága díjaként
Megérdemli, hogy nyilvánosan felnégyeljék.
DON SALLUSTE	César!...
DON CÉSAR	                Egy szót se többet, a gyomrom émelyeg.
a pénztárcát don Salluste lábai elé dobja
Tartsd meg a titkodat, és tartsd meg a pénzedet.
Én megértem, ha valaki lop, gyilkol, rabol,
Sötét éjen jól őrzött kastélyba hatol,
Száz briganti, kezében kisbalta, csatabárd;
Kinyírnak foglárt és őrt, osztják a halált,
Üvöltve szúrnak-vágnak, bizony brutálisak,
Szemet szemért, fogat fogért! De szemtől szembe csak!
De hátulról, sandán, hát férfi az ilyen?
Egy nőt romlásba dönteni, ravaszul, ügyesen?
Kipuhatolva, gyöngéjével visszaélve,
Látva, nem ügyel a rá leső veszélyre,
A kis madárkát ocsmányul csalni lépre?
Hát inkább, minthogy lesüllyedjek idáig,
Hogy így kapaszkodjak föl rangig, gazdagságig,
– Én mondom, és Isten látja lelkemet –
Efféle becstelenséget én el nem követek,
Inkább legyek nyomorult, megbélyegzett gályarab,
Marcangoljanak szét kutyák a pellengér alatt.
DON SALLUSTE	Öcsém...
DON CÉSAR	                Az adományaidat tartsad meg magadnak,
Magamat hadd tudjam tovább is szabadnak,
Szökőkút vizén éljek, járjam a tág mezőket,
A városban adjon tolvaj téli öltözéket,
Míg végleg elfelejtem jólétem s vagyonom,
Fejem hűs árnyékban, lábam tűző napon!
A te nagy kapujú palotáid előtt, uram,
Hadd aludjam minden délben gondtalan.
Ég veled. Isten tudja kettőnk közül ki a tűz, ki a füst.
Élj a hozzád hasonlókkal, Don Salluste,
Itt hagylak, maradok inkább haramiákkal,
Inkább farkasok közt élek, mint viperákkal.
DON SALLUSTE	Egy pillanat...
DON CÉSAR	                        Kérlek zárjuk le a témát mostan,
Ha le akarsz csukatni, tedd azt, csak gyorsan.
DON SALLUSTE	Ennél elvetemültebbnek hittelek.
A próbát nagyon jól megálltad, és ez remek;
Meg vagyok elégedve. Add a kezed.
DON CÉSAR	Hogyan?
DON SALLUSTE	               A helyzet az, hogy megtréfáltalak.
Amit itt elmondtam, nem volt, csak egy próba.
Semmi több.
DON CÉSAR	                     Ébren vagyok és álmodom róla.
A nő, a bosszú, az összeesküvés...
DON SALLUSTE	                                                         Becsapás!
Képzelődés! Délibáb! Kiméra!
DON CÉSAR	                                                   Az más!
S hogy kifizeted az adósságaim! Csak vízió?
És az ötszáz dukát? Az is csak csízió?
DON SALLUSTE	Azt mindjárt hozom.
a hátsó ajtóhoz megy, jelt ad Ruy Blas-nak, hogy lépjen be
DON CÉSAR	a színpad elején, félre, közben szemmel tartja Don Salluste-ot
                                  Hm! Az arca gonoszsága bánt.
Míg szája bőszen igen-t mond, a tekintete talán-t.
DON SALLUSTE	Ruy Blas-nak
Ruy Blas, te maradj.
don Césárnak
                                      Még visszajövök.
kimegy a jobboldali ajtón. Amint kilép, don César és 
Ruy Blas élénken egymás felé indulnak.

HARMADIK JELENET

DON CÉSAR, RUY BLAS
DON CÉSAR	                                                                Az istenit,
Nem hiszek a szememnek. Ruy Blas!
RUY BLAS	                                                             Te itt?
Zafári! Mit keresel a palotában?
DON CÉSAR	                                                      Már röppenek.
Madár vagyok, szeretem a tág s szabad teret.
De te? Libériában? Ez az álruhád neked?
RUY BLAS	keserűen
Az akkor van rajtam, ha mást viselek.
DON CÉSAR	Mit mondsz?
RUY BLAS	                     Add ide a kezed, hadd szorítsam,
Mint a régi, vidám, legboldogabb nyomorban,
Nem volt fedél a fejem fölött, s éheztem keményen,
Éjjel majd megfagytam, de szabadon éltem!
– Ismertél, még ember voltam, most már más vagyok.
Te meg én, a nép egyszerű fiai – s micsoda hajnalok! –
Úgy hasonlítottunk, testvérnek néztek minket;
S ha fölkelt a nap, már kezdtük énekünket,
Esténként házigazdánk, az Isten nézett ránk szépen,
Aludtunk egymás oldalán a csillagfényben.
Osztoztunk mindenen. De jött a szomorú óra,
Mikor elváltak útjaink, azt hittem, utolsóra.
S most itt vagy: semmit sem változtál a négy év alatt,
Vidám gyerek maradtál, szabad bohém alak,
Zafári, ki szegényen is dúsgazdagnak látszik,
Kinek semmije nincs, kinek semmi sem hiányzik!
De én, micsoda változás! Hogy mondjam, testvér?
Vidámabbat is mesélhetnék ennél.
Mint szegény árvát, kollégiumba tettek,
Hol tudománnyal és hiúsággal etettek.
Nem mondom, kegy volt ez, de kegyetlen,
Szorgos munkás helyett álmodozó lettem.
Tudod, hisz ismersz. Mint aki lázas beteg,
Szünet nélkül ontottam az őrült verseket,
Vitatkoztam veled, ha rádjött a nevethetnék,
S közben fogalmam sem volt, hogy mit szeretnék.
Dolgozni? Minek? Ismeretlen cél felé meneteltem,
Szabad a pálya, előttem nem volt lehetetlen!
Mit reméltem a sorstól! – Én olyan vagyok,
Lustán, merengve eltöltök hány napot,
Egy kápráztatóan gazdag palota előtt,
S csak nézem, hogy jön-megy, a sok hercegnőt. –
Egy nap az éhségtől már majdnem felfordultam,
Onnan szereztem kenyeret, testvér, honnan tudtam:
Semmittevő lettem, elaljasultam, vége, kész.
Húsz évesen azt hittem, nálam nincs nagyobb lángész,
S míg az országút porában tévelygett mezítlábam,
Az emberi sors nagy kérdésein meditáltam;
Ezernyi ötletem volt – tervek helyett a bizonyosság,
Hogy én tudom, mitől beteg szegény Spanyolország;
Azt hittem, én tökkelütött, hogy kellek a világnak –
S az eredmény, tessék: – fölcsaptam lakájnak!
DON CÉSAR	Igen, tudom, az éhség kapuja igen alacsony:
S ha egyszer kénytelen vagy átmenni azon,
A legmagasabb lesz, ki a legmélyebbre görnyed.
De sorsban apály és dagály mindig visszatérnek.
Reménykedj.
RUY BLAS	fejét rázva
                      Finlas márkija a gazdám neve.
DON CÉSAR	Ismerem. – És ebben a palotában laksz vele?
RUY BLAS	Nem, nem léptem át küszöbét eddig még,
A mai napig, eddig a pillanatig.
DON CÉSAR	                                                   Tessék?
A gazdád viszont hivatalból itt lakik.
RUY BLAS	Mivel bármikor az udvarba rendelhetik.
Különben van egy lakása, arról nem tud senki,
Hová fényes nappal még soha nem láttam jönni.
Száz lépésre innen. Egy diszkrét házikó.
Abban lakom, testvér. Titkos bejáratához
Csak neki van kulcsa, és azon át hoz
Néha éjjel egész csapat álarcost a házba.
Hangos szó sosem vegyül a suttogásba.
Nem tudja senki, mi folyik zárt ajtók mögött.
Ott élek két néma néger szolga között.
A nevem se tudják. Nekik én parancsolok.
DON CÉSAR	Ott fogadja a királyi nyomozóhatóság
Főnöke kémeit, irányítja száz titkos akcióját.
Sötét alak, az összes szál nála fut össze.
RUY BLAS	Tegnap így szólt: – Holnap a palotámba jössz be
Hajnal előtt. Az aranyozott kapurácson át. –
És itt meg rám adta ezt a lakájruhát,
Amiben most látsz, e gyűlölt öltözék
A mai napig nem volt rajtam soha még.
DON CÉSAR	megszorítja Ruy Blas kezét
Reménykedj!
RUY BLAS	                      Miben? A helyzet sokkal rosszabb.
Mert ez a ruha megalázhat, bemocskolhat,
Az öröm oda, a büszkeség, de ez mind semmi.
Rabszolga vagyok, egy rongy, itt nincs mit tenni!
– Nem érzem libériám miatt, testvér, a szégyent,
Mert a mellemben lángnyelvű szörny mar és éget,
És tüzes karmával szívemet darabokra tépi.
Ijeszt a külsőm? Nem akarsz belülre nézni?
DON CÉSAR	Mit jelentsen ez?
RUY BLAS	                           Találj ki, képzelj, feltételezz.
Kutass elmédben. Valami olyat keress,
Ami különös, őrült, borzalmas, szokatlan.
S a könyörtelen vak végzet működjön abban!
Főzz pokoli mérget, vagy áss szakadékot, mélyet,
Mely a tébolynál süketebb, bűnnél sötétebb,
És még el se jutottál titkom közelébe.
– Sejted már? – Kinek juthat ilyesmi eszébe?
Tekints az örvénybe, melytől mindenki visszaretten!
S engem leránt! – Én a királynőbe szerettem!
DON CÉSAR	Egek!
RUY BLAS	          Fölötte földgömbbel ékes baldachin,
Belül Aranjuez és Escurial falain,
– A palotában, testvérem, él valaki,
Kinek nevét a világ rettegve mondja ki;
Aki előtt – mint Isten előtt – egyenlő minden ember;
Ki megremegtet, ki előtt térdepelned kell;
S nagy kegy, ha fedett fővel járulhatsz eléje;
Kinek kettőnk fejét levágják egy jelére;
Ki megvalósíthatja bármely őrült ötletét,
Aki távol szikrázó csúcson éli életét,
Félelmetes és súlyos fenségébe zárva,
És közben ránehezedik a fél világra.
És én! – a lakáj – érted? – pusztulnék már ma!
És én – én féltékeny vagyok a királyra!
DON CÉSAR	Féltékeny!
RUY BLAS	                 A királyra! Most mondod, vagy kérded?
Mivel szerelmes vagyok a feleségébe, kérlek.
DON CÉSAR	Te szerencsétlen!
RUY BLAS	                            Figyelj. Minden nap meglesem.
És mint egy komplett őrült, úgy viselkedem!
Szegény nő élete szörnyű unalom!
Hidd el, minden éjjel erről álmodom. –
Hazugságok, gyűlölet és intrikák,
Szövik az életét az udvarban át meg át,
S a király egész nap kint ül vadászlesen!
Barom! – Idióta! Megvénült harminc évesen!
Nem is férfi! – Alkalmatlan az uralkodásra!
– A családban marad! – A nyamvadt apja mása,
Akinek túl nehéz volt egy egyszerű akta.
– És ő, ez szépséges fiatal nő kezét adta
Károlynak, a másodiknak! Akit a szívem átkoz!
– És minden este eljár a karmelitákhoz,
Tudtad? Végigmegy, föl az Ortaleza utcán.
Nem tudom, mi jöhet a téboly után,
Amit most érzek. Ítélj magad! Tudom, hogy szeret
Egy kék virágot, egy németet... – Mérföldeket megyek
Caramanchelig mindennap, hogy megszerezzem,
De már eddig a fél világot tűvé tettem,
S csak ott van. Csokrot kötök a legszebbekből...
– Most ízelítőt kaphatsz az őrületemből! –
Majd éjfélkor a királyi parkba besurranok,
És kedvenc padján egy csokrot ott hagyok.
De tegnap a virágok közé – elhiszed?
Essen meg testvér, végre rajtam a szíved! –
Mertem tenni egy szerelmeslevelet!
Hogy eljuss a padhoz az éj leple alatt,
Előbb meg kell másznod egy magas kőfalat,
Fent hegyes vasak sűrű bozótja fogad,
Egy szép napon felnyársal, s otthagyod fogad.
Kezébe jut egyáltalán virágom, levelem?
Láthatod, elmebajosként viselkedem.
DON CÉSAR	Így lerohanni, figyelj, ez veszélyes és dőre,
A szintén szerelmes Onáte gróf az őre,
Mint udvarmester, és mint udvarlója egyben.
A kertben egy német zsoldos, kinek szeme se rebben,
Mielőtt elhervadna a csokrod, megteszi,
Hogy a szuronyával szívedhez szögezi. –
Micsoda ötlet! Egy királynőt! Te szegény!
Mi a franc jött rád?
RUY BLAS	                              Honnan tudhatnám éppen én!
– Eladnám, szívesen, lelkem az ördögnek
Ha olyan lennék, mint kik ott lent ődöngnek,
Nagyképű úrfiak, szép tolldíszes kalapban,
Most léptek be, ebben a pillanatban!
Boldogan elkárhoznék, a bilincseim letépve,
Csak mint ők, juthatnék a királynő közelébe,
De nem ilyen megalázó öltözékben!
Csak így odalépni elébük, elébe!
Libériás inas! Lakáj! Az ő lakája! Nem!
Könyörülj rajtam istenem!
közeledik don Césárhoz
                                           Emlékezem.
Nem kérded, mért szerettem így bele,
S mióta?... – Egy szép napon... – De mire jó ez, mire?
Pedig annak idején ez volt a mániád!
Ezer kérdéssel gyötörted az emberfiát.
Mióta? Hogy? Mikor? Miért? Forr a vérem!
Őrülten szeretem! Őt szeretem és pont, fivérem!
DON CÉSAR	Ne haragudj.
RUY BLAS	kimerülten és sápadtan roskad a karosszékbe
                     Nem. Szenvedek. – Bocsáss meg, ha tudsz.
És kérlek, hagyj magamra. Előlem jobb, ha futsz.
Ki lát bele szegény bolond ijedt szívébe,
Kinek királyi szenvedélyt rejt szolgaöltözéke!
DON CÉSAR	Ruy vállára teszi kezét
Tőled futni? – Én, akit nem kínzott meg a szerelem,
Süket csengő vagyok, nincs, mi megzengessen,
Rossz koldus, ki itt-ott szerelmet kéreget,
Kinek a sors pár lyukas fillért néha odavet,
Kinek szíve halott, ki mindent feladott,
S mint szakadt plakát hirdet egy régi darabot,
Lásd, a szerelemért, ami szemedben ott ragyog,
Nem csak sajnállak, de irigyed is vagyok!
– Ruy Blas!
Egy pillanatnyi csönd. Kezet szorítanak és szomorú, baráti bizalommal néznek egymás szemébe. Belép don Salluste. Lassú léptekkel jön előre, szemét merőn don Césarra és Ruy Blas-ra szegezi, akik nem veszik észre. Egyik kezében kalap és kard, ezeket belépés után a karosszékbe helyezi, a másik kezében erszény, amelyet az asztalra tesz.
DON SALLUSTE	don Césarnak
                    Itt a pénz.
Don Salluste hangjára Ruy Blas, felugrik, mint aki mély álomból riad föl, és tiszteletteljesen megáll, magát kihúzva szemét lesütve.
DON CÉSAR	                                    Hú! Engem az ördög vigyen el!
Ez a sötét alak a palotában mindenütt figyel.
Bánom is én, kit érdekel!
fennhangon don Salluste-hoz
                                       Don Salluste, köszönöm.
Don César kinyitja az erszényt, kiönti tartalmát az asztalra és boldogan rakosgatja a dukátokat, amelyeket a bársonyterítőn tornyokba rendezget. Míg számolja őket, don Salluste a színpad mélyére megy, néha egy pillantást vet maga mögé, hogy felkelti-e don César figyelmét. Kinyitja a jobboldali kicsiny ajtót. Egy jelre három karddal felfegyverzett őr jön ki onnan, fekete ruhában. Don Salluste titokzatosan don Césarra mutat. Ruy Blas mozdulatlan szoborként, magát kihúzva áll az asztal közelében, nem lát és nem hall semmit.
DON SALLUSTE	Kövessétek, amint átlép a küszöbön,
Azt, aki a pénzt számolja. – Elkapjátok,
Minden feltűnés nélkül. – Nem bántjátok. –
Majd fölszálltok vele egy karthágói hajóra.
egy lepecsételt pergament ad oda nekik
Ebben a parancsban minden le van írva. –
És nem hallgattok rá, akárhogy jár a szája,
Hanem eladjátok kalózoknak Afrikába.
Ezer piaszter a díjatok. Igyekezzetek!
A három őr meghajol és kimegy.
DON CÉSAR	már elrendezte a dukátjait
Semmi nem szerez nagyobb élvezetet,
Mint ha pénzügyeidben van saját szavad.
két egyenlő részre osztja a pénzt és Ruy Blas felé fordul
Testvér, a részed.
RUY BLAS	                            Tessék?
DON CÉSAR	rámutat a két pénzhalom közül az egyikre
                                             Vedd el! s légy szabad!
DON SALLUSTE	a háttérből figyeli őket, félre
Fenébe!
RUY BLAS	fejét rázza a visszautasítás jeléül
            Nem. A szívemnek kell előbb szabaddá válnia.
Testvérednek itt kell a sorsot állnia.
DON CÉSAR	Rendben. Te tudod. Bolond vagy, bölcs? Az élet ura?
összeszedi a pénzt és a zsákba sepri, amit zsebrevág
DON SALLUSTE	háttérben, félre, továbbra is szemmel tartva őket
Szinte két egyforma tekintet, egyforma figura.
DON CÉSAR	Ruy Blas-nak
Agyő.
RUY BLAS	          Add kezed!
kezet szorítanak. Don César úgy megy ki, hogy nem látja 
don Salluste-ot, aki a háttérben marad

NEGYEDIK JELENET

RUY BLAS, DON SALLUSTE
DON SALLUSTE	                            Ruy Blas!
RUY BLAS	megpördül a sarkán
                                           Uram?
DON SALLUSTE	                                                      Ma reggel,
Mikor jöttél, nem vagyok tisztában ezzel,
Világos volt már?
RUY BLAS	                            Még nem, excellenciás uram.
A portásnak parancsodat csendben fölmutattam,
És bejöttem.
DON SALLUSTE	                      Volt rajtad köpeny vagy kabát?
RUY BLAS	Igen, uram.
DON SALLUSTE	                    Tehát míg nem érted el a palotát,
A libériádban nem látott senki téged?
RUY BLAS	Madridban senki.
DON SALLUSTE	az ajtóra mutat, amin Don César távozott
                           Remek. Azt az ajtót, kérlek
Zárd be. Vesd le a ruhád.
Ruy Blas ledobja a libériáját és egy karosszékbe dobja
                                           Nekem úgy tűnik,
Szép kézírásod van. – Írj valamit egy papírra itt.
mutatja Ruy Blas-nak, hogy üljön az asztalhoz, ahol a tollak 
és íróeszközök vannak. Ruy Blas engedelmeskedik.
Úgyhogy a mai napon a titkárom leszel.
Előtted nem hallgathatok semmit sem el.
Egy szerelmeslevél legyen az első –
Szívem királynője a címzett, egy delnő,
Mert az én szívem donna Praxedisért tombol,
Egy démon ő, ki leszállt a paradicsomból.
– Diktálom: “Engem itt szörnyű veszély fenyeget.
Csak királynőm menthet ki a viharból engemet,
Ha eljön hozzám a házamba ma este,
Ha nem, végem. Nekem, ki lába elé helyezte
Szívét és életét, a láb elé, mit csókjaim borítanak.”
nevetve félbeszakítja magát
Szörnyű veszély! Egy fordulat, amire ráharap,
És eljön. Hallgasd csak meg a szakértőket:
A nők imádják megmenteni, ki elbuktatja őket.
– Tedd hozzá: – “A fasor végén a titkos bejáraton,
Éjjel, mikor nem ismerhet föl senki, angyalom,
Bizalmas emberem nyit ajtót.” – Úgy van,
Tökély. – Ó, még írd alá.
RUY BLAS	                                             A nevedet, uram?
DON SALLUSTE	Nem. Azt írd: César. Már sok gáláns kaland kibírta.
RUY BLAS	miután engedelmeskedett
S nem tűnik fel a hölgynek, hogy másvalaki írta?
DON SALLUSTE	Ugyan, a pecsét elég. Gyakran így írom.
Ruy Blas téged itthagylak, de én elutazom.
Terveim vannak veled, a jótevőd vagyok.
A helyzeted megváltozik, ha te is akarod,
Csak az kell, hogy mindenben pontosan kiszolgálj.
Eddig diszkrét, hű, megbízható szolga voltál...
RUY BLAS	meghajol
Uram!
DON SALLUSTE	           Neked nagyobb és szebb jövőt szánok ám.
RUY BLAS	mutatja az éppen megírt levelet
A címzés mi legyen?
DON SALLUSTE	                                  Azt bízd csak rám.
jelentős arckifejezéssel közeledik Ruy Blas-hoz
Hogy boldog légy.
csend. Jelzi Ruy Blas-nak, hogy üljön le az asztalhoz
                               Írd: – “Én, alulírott, Ruy Blas,
Ki lakáj vagyok, a gazdám monseigneur Finlas,
Minden ügyben, legyen nyilvános vagy titkos,
Úgy járok el, mint illik egy hű alkalmazotthoz.”
Ruy Blas engedelmeskedik
– Írd alá. Dátum. Helyes. Ideadhatod.
tárcájába teszi a levelet és a Ruy Blas által imént írt papírt
Az előbb egy kardot hoztak. Nézd csak, ott!
A karszékben.
a karszékre mutat, amelyre a kardot és kalapot helyezte. Odamegy és fölveszi a kardot
                             Nahát, ilyen finom selyemövet!
A festés és hímzés mindenben új ízlést követ.
megcsodáltatja vele a szövet hajlékonyságát
Tapintsd meg. – Mit mondsz erre a virágra?
A markolatot a híres Gil cizellálta,
És a gombjába, hadd örüljenek a kisasszonyok,
Belerejtett a mester egy kis cukorkásdobozt.
Ruy Blas nyakába akasztja az övet, rajta a karddal
Kösd csak föl. – Hadd nézzelek elfogulatlanul.
– Hát te úgy nézel ki, mint egy igazi nagyúr!
fülel
Jönnek... igen. A királyné nemsokára elhalad. –
Basto márki az!
A hosszú folyosóra nyíló hátsó ajtó kinyílik. Don Salluste leveti köpenyét és hirtelen Ruy Blas vállára dobja, abban a pillanatban, amikor del Basto márki megjelenik; egyenesen del Basto felé indul, magával vonva a döbbent Ruy Blas-t.

ÖTÖDIK JELENET

DON SALLUSTE, RUY BLAS, DON PAMFILO, D’AVALOS, 
DEL BASTO MÁRKI. UTÁNA SANTA-CRUZ MÁRKI. – 
AZTÁN ALBA GRÓFJA. VÉGÜL AZ EGÉSZ UDVAR.
DON SALLUSTE	Basto márkinak
                                 Kegyelmes úr, szabad?
Hadd mutassam be unokaöcsémet. Velalcazar
Mellől Garofa grófja, az ifjú don César.
RUY BLAS	félre
Jézus!
DON SALLUSTE	halkan, Ruy Blas-hoz
            Hallgass!
DEL BASTO	                           El vagyok bűvölve...
megfogja Ruy Blas kezét, amit az zavartan odanyújt
DON SALLUSTE	halkan, Ruy Blas-hoz
                                                            Hajlítsd a hátad!
Ruy Blas meghajol a márki előtt
DEL BASTO	Nagy rajongója voltam az édesanyjának.
halkan don Salluste-hoz, miközben Ruy Blas-ra mutat
Hogy megváltozott! Szinte felismerhetetlen.
DON SALLUSTE	halkan, a márkihoz
Tíz évig távol!
DEL BASTO	ugyanúgy
                           Bizony!
DON SALLUSTE	Ruy Blas vállára üt
                                           S most újra itt van körünkben!
Emlékszik rá, márki? Igazi tékozló fiú!
Szórta az aranyait, arra volt hiú!
Az Apolló-tavon minden este táncos mulatság,
A víz tetején száz muzsikussal húzatták!
Mindennap álarcosbál, koncert, gálaünnepély,
Madrid környékén tündökölt az éj!
– Három év, s tönkrement – egy igazi oroszlán.
– Most jött meg Indiából – az aranyhajóján.
RUY BLAS	zavarban
Nagyúr...
DON SALLUSTE	vidáman
                  Nevezz csak annak, hiszen azok vagyunk.
A Bazanok nemesi családjából származunk.
Az egyik ősünk maga Iniguez d’Iviza:
És Pedro de Bazan, az Iviza-unoka
Marianne de Gort vette el. Marianne máris
Szült, s következett János, az admirális,
Fülöp király alatt, annak meg két fia lett,
Kik ős családfánkba vésték címerüket.
Én Finlas márki vagyok, gróf Garofának hívnak téged.
Ez kettőnk közt nem jelent semmi különbséget.
Anyáink révén, César, egyazon rang kijár.
Csakhogy te Aragon vagy én pedig Portugál.
Nem nőtt magasabbra a családfa két ága.
Én egyik gyümölcse vagyok, te a másik virága.
RUY BLAS	félre
Mibe visz bele?
Mialatt don Salluste beszél, Santa-Cruz márki, don Alvar de Bazan y Benavides, fehér bajuszos, nagy parókás öregember közelebb jött hozzájuk.
SANTA-CRUZ	don Salluste-hoz
                                    A magyarázat hibátlan.
Ha ő a kuzinod, nevezd enyémnek is bátran.
DON SALLUSTE	Igaz, hiszen a mi származásunk is hasonló,
Kedves Santa-Cruz.
bemutatja neki Ruy Blas-t
                                      Don César.
SANTA-CRUZ	                                                         Nagyon jó.
De nem őt mondták halottnak?
DON SALLUSTE	                                                  Őt tartották annak.
SANTA-CRUZ	És honnan jött meg?
DON SALLUSTE	                                 Indiából.
SANTA-CRUZ	vizsgálja Ruy Blas-t
                                                  Mik vannak!
DON SALLUSTE	Megismered?
SANTA-CRUZ	                     Hisz ott voltam, amikor született!
DON SALLUSTE	halkan, Ruy Blas-nak
Az öregúr vak már, ezért az igyekezet.
Felismert, de csak hogy bizonyítsa, jól lát.
SANTA-CRUZ	kezét nyújtja Ruy Blas-nak
Add kezed, öcsém.
RUY BLAS	meghajol
                                Uram...
SANTA-CRUZ	halkan don Salluste-nak, Ruy Blas-ra mutatva
                                                Ilyen kedveset hol lát?
Ruy Blas-nak
El vagyok bűvölve!
DON SALLUSTE	halkan, a márkinak, félrevonva
                                    Én kifizetem az adósságait.
Te pedig beajánlhatnád valahova itt.
Ha megüresedik az udvarban egy állás,
A királynál – a királynénál... –
SANTA-CRUZ	                                                    A feladat hálás!
Elragadó ifjú! – Töröm a fejem. – Végül is családtag.
DON SALLUSTE	Fontos tagja vagy a kasztíliai tanácsnak.
Én jótállok érte.
otthagyja Santa-Cruz márkit és a többi urakhoz megy, 
akiknek bemutatja Ruy Blas-t. Köztük a ragyogóan kiöltözött 
Alba grófja. Don Salluste most neki mutatja be Ruy Blas-t
                              Egyik kuzinom, César,
Garofa grófja, ha tudod, hol van Velalcazar.
az urak üdvözléseket váltanak a rémült és tanácstalan 
Ruy Blas-val. Don Salluste Ribagorza grófjához fordul
Nem nézted tegnap este az Atalantét?
Lindamire úgy táncolt, nem szégyellte a testét.
extázisba esik Alba gróf mellényétől
Pazar darab, kedves Alba.
ALBA GRÓFJA	                                           Volt ennél pazarabb.
Rózsaszín szaténból, rajta arany szalag.
Matabolos lopta tőlem el.
AJTÓNÁLLÓ	hátul
                                            A királyné érkezik.
Álljanak rang szerint, uraim.
Szétnyílnak az üvegezett folyosó óriási függönyei. A nagyurak az ajtó közelében sorakoznak fel. A testőrök sorfalat állnak. Ruy Blas zihálva, magánkívül előrejön, mint aki menekülne. Don Salluste követi.
DON SALLUSTE	halkan, Ruy Blas-nak
                                      Mi ez itt?
Hogy sorsod megtalál, szellemed elhagyott?
Ébredj, Ruy Blas. Ma elhagyom Madridot.
A kis házat, a híd mellett, az otthonodat,
– Nem tartok meg semmit, csak titkos kulcsomat –
Ruy Blas, neked adom, és a két néma szolgát.
S új utasításokat küldök nemsokára. Most hát
Tedd, amit mondok, s én téged naggyá teszlek.
Csak bátran, előre. Használd ki ezt a percet.
Az udvar olyan ország, hol nem lát senki tisztán.
Mehetsz bekötött szemmel. A nézést azt bízd rám!
Újabb testőrök jelennek meg a színpad mélyén.
AJTÓNÁLLÓ	fennhangon
A királyné!
RUY BLAS	félre
                    Jézusom!
A csodálatos öltözéket viselő királyné, udvarhölgyektől és apródoktól körülvéve négy fedetlen fejű nemesember által hordozott skarlátpiros bársony baldachin alatt tűnik fel. Ruy Blas rémülten bámulja, szemével issza be a káprázatos látomást. Az összes spanyol grand – del Basto márki, Alba grófja is – visszateszik a fejükre a kalapjaikat. Don Salluste gyorsan a karszékhez megy, fölveszi a kalapot és odaviszi Ruy Blas-nak.
DON SALLUSTE	Ruy Blas-hoz, miközben fejére teszi a kalapot
                                              Mi ez a szédület?
Tedd csak fel, don César. Mint spanyol grand, megillet.
RUY BLAS	elveszetten, halk hangon don Salluste-nak
És mit parancsol most uram mindenek előtt?
DON SALLUSTE	a királynőre mutat, aki lassan végigvonul a folyosón
Hogy csábítsd el ezt a nőt, és legyen a szeretőd.

MÁSODIK FELVONÁS

“SPANYOLORSZÁG KIRÁLYNÉJA”
ELSŐ JELENET

A KIRÁLYNÉ, ALBUQUERQUE HERCEGNŐ, DON GURITAN, 
CASILDA, UDVARHÖLGYEK
KIRÁLYNÉ	Hisz elutazott! De ez mégsem jelent vigaszt.
Finlas márki, tudd meg, azóta is nyomaszt.
Az az ember gyűlöl engem.
CASILDA	                                             Ezzel szemben,
Száműzték a kérésedre, nem?
KIRÁLYNÉ	                                               Gyűlöl engem.
CASILDA	Felség...
KIRÁLYNÉ	              Igaz! Casilda, fura, ha meggondolom,
Hogy ez a márki nekem a rossz angyalom.
Nemrég, csak egy nappal az utazás előtt,
Ahogy mindig máskor, a kézcsókra bejött.
Az összes grand felvonult a trónhoz sorban.
Nyújtottam a kezem, szomorúan, nyugodtan,
Szemem a félig sötét szalonban kalandozott,
A szemközti nagy falon egy csataképen ott,
S ahogy az asztalra téved a pillantásom egyszer,
Látom, hogy jön felém ez a rettenetes ember!
Amikor megláttam, a szemem csak őt látta.
Lassan lépkedett, a tőr nyelén babrálva,
Melynek pengéje a szemembe villant,
Elpirulok, ahogy izzóan rámpillant.
Hirtelen meghajolt, hajlékony földöncsúszó...
S mintha megmarta volna kezemet egy kígyó!
CASILDA	A dolgát tette – mi is ezt tesszük, vagy nem?
KIRÁLYNÉ	Az ő ajka más volt, mint másoké, igen.
Én akkor láttam utoljára. A fejemből őt
Mégsem tudom kiverni. Sok gondom között
Azt gondolom: – Ezt megszállták a gonosz démonok,
Mert az ő szemében én csak egy nő vagyok. –
Álmaimban, éjjel, elém lép hirtelen,
S a pokoli szörny megcsókolja kezem;
Parázs szeméből sugárzó gyűlölet erjed;
S a méreg testemben fokról-fokra terjed,
Míg végül elhatol megdermedt szívemig,
S borzongva fogadom jéghideg csókjait.
Ehhez mit szólsz?
CASILDA	                              Fantomok, asszonyom!
KIRÁLYNÉ	Igaz, ennél sokkal súlyosabb gond terhe nyom.
félre
Ami kínoz, előlük el kell rejtenem.
Casildának
A koldusok, mondd, itt vannak még, szívem?
CASILDA	az ablakhoz megy
Igen, asszonyom. Még lent állnak a téren.
KIRÁLYNÉ	Dobd le ezt az erszényt.
CASILDA	fogja az erszényt és kidobja az ablakon
                                       Asszonyom, kérem,
Mondd, te, aki ilyen nagylelkű és jó vagy,
don Guritanra mutat, aki a szoba mélyén állva néma 
imádattal bámul a királynőre
Nem vetnél oda valamit szegény Onate grófnak?
Csak egy szót! – Vén szerelmes! Állig páncélban, nézzed.
A szíve annál lágyabb, minél keményebb a kéreg!
KIRÁLYNÉ	Unalmas alak!
CASILDA	                         Tudom. – Szólj hozzá, kezdd el!
KIRÁLYNÉ	don Guritan felé fordul
Jó reggelt, gróf.
Don Guritan háromszor bókolva közeledik, majd nagy sóhajjal csókolja meg a királyné kezét, aki közönyös és szórakozott arccal tűri. Aztán don Guritan visszatér a helyére, a főudvarmesternő mellé.
DON GURITAN	miközben visszahátrál, halkan, Casildához
                           Milyen bájos a királynő ma reggel!
CASILDA	nézi, ahogy don Guritan távolodik
Szegény öreg gólya! Szomjasan víz partjára állni,
Egész nap várni, sehova föl se szállni,
Talán egy jó reggelt, jó estét, ha kaphat,
S már boldogan rágja, bármily száraz az abrak.
KIRÁLYNÉ	szomorú mosollyal
Hallgass!
CASILDA	                 Már attól boldog, hogyha nézhet téged!
Királynőt látni: – csúcsa a gyönyörűségnek!
extázisba esik, amikor egy asztalkán meglát egy dobozt
Milyen isteni kis doboz!
KIRÁLYNÉ	                                       Itt van a kulcsa nálam.
CASILDA	Illatos aloéfa!
KIRÁLYNÉ	odaadja neki a kulcsot
                          Rajta, nyisd ki bátran.
Nézd ezeket a gyönyörű relikviákat;
Meglepem velük Neuburgban az apámat;
Örülni fog!
egy pillanatra elréved, aztán kiszakítja magát az álmodozásból. 
Félre
                      Jobb ha semmire sem gondolok!
Mert egy foglalkoztat, egyetlenegy dolog.
– Meg kell szabadulni ettől a mániámtól.
Casildának
Menj, hozz ki egy könyvet a szobámból...
– Úgy látszik, már bolond vagyok valahol!
Itt nincs egy német könyv se! Mindegyik spanyol!
A király vadászik. Mindig távol. Úgy unatkozom!
Fél év telt el, és ha volt vele tizenkét napom.
CASILDA	Így jár az, akit király vesz el feleségül!
a királynő visszahull álmodozásaiba, aztán újra, 
mintegy erőszakosan kiszakítja magát belőle
KIRÁLYNÉ	Sétálni megyek!
Erre a parancsolóan kiejtett szóra Albuquerque hercegnő, aki egészen mostanáig mozdulatlanul ült a székén, fölemeli a fejét, aztán feláll és mélyen bókol a királyné előtt.
ALBUQUERQUE HERCEGNŐ	                           Ha a királyné sétálni készül,
Minden ajtót ki kell tárni – ez a szabály ősi –
Egy spanyol grandnak, aki a kulcsot őrzi.
De jelenleg nincs ilyen a palotában.
KIRÁLYNÉ	Hogy meghaljak? Talán börtön a házam?
Hercegnő!
FŐHERCEGNŐ	újra bókol
                    A főudvarmesternő vagyok,
visszaül
Teljesítem kötelességemet.
KIRÁLYNÉ	két kezével szorítja a fejét, kétségbeesve, félre
                                              Álmodozni hagyott!
De nem!
fennhangon
               Gyorsan! Egy kártyaparti! Hölgyeim, ide!
Egy asztalt! Játsszunk!
FŐHERCEGNŐ	az udvarhölgyeknek
                                          Vissza a helyükre.
fölemelkedik a helyéről és bókol a királynő előtt
Nem kártyázhat felség szemben az ős szabállyal,
Csak király rokonával, vagy magával a királlyal.
KIRÁLYNÉ	felháborodva
Akkor jöjjön valamelyik rokon.
CASILDA	félre, a hercegnőre
                                                    Vén satrafa!
FŐHERCEGNŐ	keresztet vet
Jelenleg uralkodónknak nincsen rokona.
Az anyakirálynő halott. Királyunk magára maradt.
KIRÁLYNÉ	Harapnék valamit!
CASILDA	                               Kitűnő gondolat!
KIRÁLYNÉ	Casilda, egyél velem.
CASILDA	félre, a főudvarmesternőt nézve
                                 Ez nem létezik!
FŐHERCEGNŐ	bókol
Ha távol a király, a királyné egyedül étkezik.
újra leül
KIRÁLYNÉ	türelmét veszíti
Fogalmam sincs, mihez kezdjek – itt vagyok,
Nem ehetek, nem játszhatok, nem sétálhatok!
Mióta királyné lettem, itt haldoklom egy éve.
CASILDA	félre, részvéttel néz rá
Befogva kínos, szűkös napok kényszerébe,
E dögletes udvarban nincsen semmi mása,
Az maradt az egyetlen szórakozása,
Hogy a mocsaras, mozdulatlan víz partján állva
don Guritanra néz, aki még mindig mozdulatlanul 
áll a szoba mélyén
A vén amorozót fél lábon álmodozni lássa!
KIRÁLYNÉ	Casildához
Mit tegyek! Gyerünk! Adj egy ötletet.
CASILDA	                                                            Nos,
A király távollétében csak ön kormányoz.
Jó szórakozás lesz, hívja a minisztereket!
KIRÁLYNÉ	vállát rándítva
Nyolc rossz arc bejön – ez ám az élvezet!
Kik a francia királyt vén roncsnak mondják,
A főherceg képmását emlegetik és Rómát,
S hogy Burgosban, lovas felvonulásukon,
Képmását arany baldachin alatt vitték vállukon.
– Találj ki mást.
CASILDA	                          S ha, hogy elűzzem szörnyű unalmad,
Leszólnék odalent egy fiatal lovagnak?
KIRÁLYNÉ	Casilda!
CASILDA	               Jó lenne látni már egy fiatal férfit,
Ez a tiszteletreméltó udvar engem teljesen kikészít.
Azt hiszem, az öregség forrása a szem,
S ennyi vénség között gyorsan megöregszem!
KIRÁLYNÉ	Nevess, bolond! – Egy szép nap bezárul a szív.
Nem álmodsz többé, s már nem leszel soha víg.
elgondolkodva
Boldogságom ott van a park egy szögletében,
Hol egyedül vagyok.
CASILDA	                                 Boldogság! Maga az éden!
Gonosz csapdát rejt ott minden kő és márvány.
Kilátni nem lehet. A fal magasabb a fáknál.
KIRÁLYNÉ	Olyan jó lenne kimenni néha!
CASILDA	halkan
                                                     Kimenni! Szeretnél?
Úrnőm, figyelj. Halkan mondom. Van jobb is ennél.
Annak, ki ott él rideg börtönében,
Nincs szebben csillogó ékszer a sötétben,
Mint a kulcs, mely utat mutat a szabadba.
– Nálam van! – Nem kerül, csak egy szavadba,
Hogy a gonoszokat kijátszva éjjelente
A városba menj.
KIRÁLYNÉ	                           Hallgass! Soha!
CASILDA	                                                     Könnyű lenne!
KIRÁLYNÉ	Csönd!
eltávolodik Casildától és újra ábrándokba merül
              Ki a spanyol grandoktól annyira rettegek,
Német hazámban, szüleimmel mért nem lehetek!
Ott futkároztunk húgommal kint a réten!
S ha parasztot láttunk, kévével kezében;
Beszélgettünk. Bájos volt. De jaj, egy este,
Jött egy férfi – feketében – szüleimet kereste,
S míg én kishúgom kezét szorítottam, fogtam –
“Hölgyem, Önből királynő lesz Spanyolhonban.”
Apám nagyon boldog volt, anyám zokogott.
Ma már zokog mindkettő. – A dobozt
Titokban elküldöm apámnak, örülni fog.
Én meg teljesen kétségbeesett vagyok.
Német madaraim elhulltak mind.
Casilda kezével jelzi, hogy törik ki a madarak nyakát, 
és közben a főudvarmesternőre néz
                                                          És itt
Nem tarthatom meg hazám virágait.
Fülembe nem susognak szerelmes szavakat.
Ma spanyol királyné vagyok. Azelőtt szabad.
Igen, a parkban minden este elfog a szomorúság,
A túl magas falak az eget is kitakarják.
– Hogy unatkozom!
távolból énekszó hallatszik
                              Mi ez a zaj?
CASILDA	                                                  A mosóasszonyok
 A fenyéren át énekelve vonulnak ott.
Az énekszó közeledik. Érteni lehet a szavakat. A királynő feszülten és mohón hallgatja.
HANGOK KINTRŐL	Mit nekem, mit nekem
Szép madárdal ha szól?
Ha a legszebb madár, kedvesem,
A te hangodban dalol.
Isten takarja és kitárja
A sok-sok csillagot,
De a legfényesebb csillag, te drága,
A te szemedből ragyog.
Ha felfrissíti az április
Kertünk virágait!
A legszebb virág, akárhogy is
A te szívedben virít.
Ha látsz tüzes madarat,
Ha nappal csillag terem,
Ha lélekből virág fakad,
Azt úgy hívják: szerelem.
A hangok halkulnak és távolodnak.
KIRÁLYNÉ	elrévedve
Szerelem! – Legalább boldogok. – Ahogy énekelnek,
A hangjuk egyszerre jólesik, és fáj is a szívemnek.
FŐHERCEGNŐ	az udvarhölgyekhez
E nőket, kiknek éneke a királynét zavarja,
Kergessétek el!
KIRÁLYNÉ	élénken
                          Ugyan, hiszen már senkise hallja!
Hagyják szegényeket békén, hadd menjenek,
Asszonyom.
Casildához, a színpad mélyén egy csúcsíves ablakra mutatva
                               Arra ritkásabb a rengeteg,
És abból az ablakból jó messzire láthatni;
Gyere, hátha megpillantjuk őket.
Casildával az ablakhoz indul
FŐHERCEGNŐ	fölkel, bókol
                                                       Nem nézhet ki
A spanyol királyné az ablakon.
KIRÁLYNÉ	megáll és visszafordul
                                                      Hát mi legyen!
A lenyugvó napfény, mi átúszik a völgyeken,
Az est aranypora, mely fölszáll mint a harmat,
A távoli énekszó, amit bárki hallhat,
Számomra nincsen! Isten veled, világ.
Nem nézhetem a természetet, amit mindenki lát!
Nem nézhetem a szabadságot, amit más élvez.
FŐHERCEGNŐ	jelt ad a kísérőknek, hogy távozhatnak
Távozzanak. Elérkeztünk az apostolok ünnepéhez.
Casilda pár lépést tesz az ajtó felé. A királyné megállítja.
KIRÁLYNÉ	Itthagysz engem te is?
CASILDA	a főhercegnőre mutat
                                      Asszonyom, kiraknak.
FŐHERCEGNŐ	földig hajol a királyné előtt
Adjuk át a királynét az áhítatnak.
Mindannyian mély bókolások közben távoznak.

MÁSODIK JELENET

A KIRÁLYNÉ, EGYEDÜL
KIRÁLYNÉ	Áhítatot mondtál? Csak rossz gondolatok!
Hova fussak? Egyedül! Mindenki elhagyott.
Egy lélek lámpás nélkül sötét utakon!
elréved
Ó, az a véres kéznyom, kint a kőfalon!
Megsebesült? Jaj! – De erről is ő tehet.
Ilyen magas falat megmászni: hogy lehet?
Virágot hoz, amitől megrabolnak itt bent,
Egy ilyen semmiségért kockáztatni mindent!
Megsebezték a hegyes, kiálló vasak,
S egy csipkefoszlány az egyiken fennakadt.
Az az egyetlen picinyke cseppnyi vér,
Amit értem ontott, minden könnyemmel felér.
visszamerül az álmodozásba
Ahányszor a padhoz megyek virágokért,
Istennek megígérem, hogy többé nem teszem.
De mégis visszatérek mindig, szüntelen.
– És ő! Már három napja nem jött el oda.
– Megsérült! – Te ismeretlen ifjú, akárkicsoda,
Látva magányomat, s hogy mért szenvedek ennyit,
Nem kérdezel, nem is remélsz tőlem semmit,
Eljössz és kiteszed magad ezer veszélynek;
A véredet kiontva kockáztatod jövődet,
Hogy meglepd egy kék virággal a spanyol királynét;
Akárki légy is, aki elkísérsz, mint az árnyék,
Mivel szívemen úr egy vaskemény parancsolat,
Anyád szeressen, és én pedig megáldalak!
hirtelen a szíve felé nyúl
– A levele éget!
visszahull álmodozásaiba
                             S a másik! Don Salluste! A kíméletlen!
A sors egyszerre véd és gyilkol engem.
Egy angyal jár, s egy gonosz kísértet velem,
Bár nem látom őket, földúlják minden éjjelem,
És a mindenekfeletti pillanat közeleg,
Amikor eljön egyszerre, aki gyűlöl és szeret.
Megment egyiktől a másik? Nem tudom.
Két ellentétes szél közt hánykódik hajóm.
Milyen gyenge egy királynő, milyen kis porszem!
Imádkozzunk.
letérdel a Madonna előtt
                        – Segíts, Madonna! Nincs merszem
Rád emelni tekintetemet!
félbeszakítja önmagát
                                           – Te égi Szűz!
A csipke, a virág, a levél, csupa tűz!
benyúl a keblébe és kiránt onnan egy összegyűrt levelet, 
egy kis kék virágokból álló kiszáradt csokrot és egy vérfoltos 
csipkefoszlányt, amit az asztalra hajít, azután térdre hull
Szűz, tenger csillaga! Ki erőt adsz a vértanúsághoz!
Segíts rajtam! –
félbeszakítva magát
                         Ez a levél!
félig az asztal felé fordul
                                            Mágnesként vonz magához.
újra letérdepel
Nem olvasom el! – Királynő, ki maga vagy a szelídség!
Minden megkínzottnak Krisztusod a segítség!
Szólítalak, jöjj el! –
fölkel, néhány lépést tesz az asztal felé, aztán megáll, 
aztán ráveti magát a levélre, mint aki megadja magát 
az ellenállhatatlan vonzerőnek
                                     Csak még egyszer megnézem,
Utoljára! Azután darabokra tépem!
szomorú mosollyal
A szám már egy hónapja ugyanezt ismétli.
elszántan széthajtja a levelet és olvas
“Hölgyem, homályban hever lábad előtt egy férfi,
Aki szeret, és akit beborít az éjszaka fátyla;
Egy földi féreg, ki szerelmes az égbolt csillagába;
Aki elkárhozna teérted bármikor,
És elpusztul itt lent, míg te fönt ragyogsz valahol.”
a levelet az asztalra teszi
Muszáj eloltani a lélek szomjúságát,
Ha kell, méreggel is!
visszateszi a levelet és a csipkét a keblébe
                                      Úgy érzem hiányát.
Elvégre kell, hogy szeressek valakit én is!
Ha akarná, úgy rajonganék a királyért is.
De itthagy – egyedül – nincs már hozzám kedve.
kitárul a nagy ajtó két szárnya, belép egy díszes öltözetű ajtónálló
AJTÓNÁLLÓ	fennhangon
Levél a királytól!
KIRÁLYNÉ	felugrik, mint aki álmából ébred, egy örömkiáltással
                              Meg vagyok mentve!

HARMADIK JELENET

A KIRÁLYNŐ, ALBUQUERQUE HERCEGNŐ, CASILDA, 
DON GURITAN, UDVARHÖLGYEK, APRÓDOK, RUY BLAS
Mind ünnepélyesen jönnek. Elöl a főhercegnő, utána az udvarhölgyek. Ruy Blas a háttérben marad. Káprázatos öltözéket visel. Lehulló köpenye eltakarja balkezét. Két apród arannyal hímzett párnán hozza a király levelét, pár lépés távolságban letérdelnek a királyné előtt.
RUY BLAS	a háttérben, félre
Hol vagyok? – Milyen gyönyörű! – Most ki helyett jövök?
KIRÁLYNÉ	félre
Ez az isten ujja!
fennhangon
                           Adjátok gyorsan!
a király képmása felé fordul
                                                         Mindent köszönök,
Felség!
a főhercegnőtől
              Honnan jön a levél?
FŐHERCEGNŐ	                                              Aranjuezből,
Ahol a király vadászik.
KIRÁLYNÉ	                                      Tiszta szívemből
Hálás vagyok neki. Megérezte, hogy bánatomban,
Gyöngéden szerelmes szavára vágyakoztam.
– Adjátok ide már.
FŐHERCEGNŐ	bókol, a levélre mutatva
                               A szokások szerint úgy kell,
Hogy előbb én bontsam, és én is olvassam fel.
KIRÁLYNÉ	Még ez is! – Tessék!
A főhercegnő elveszi és lassan széthajtogatja a levelet.
CASILDA	félre
                                      Halljuk a gyöngéd szózatot.
FŐHERCEGNŐ	olvas
“Hölgyem, erős a szél, megöltem farkasból hatot.
Aláírás, CARLOS.”
KIRÁLYNÉ	félre
                                Jaj!
DON GURITAN	a főhercegnőhöz
                                      Ez minden?
FŐHERCEGNŐ	                                                         Igen, márki.
CASILDA	félre
Megölt farkasból hatot! Ez felcsigázza bárki
Képzeletét! Mit érez úrnőm? Végtelen bánatot?
Unatkozik, beteg? – Megöltem farkasból hatot!
FŐHERCEGNŐ	a királynőnek, nyújtva a levelet
Kéri, felség?...
KIRÁLYNÉ	eltolja a levelet magától
                           Nem.
CASILDA	a főhercegnőhöz
                                     Ez minden?
FŐHERCEGNŐ	                                                        Több nem
Kell. Minek? A király vadászik; s közben
Megírja, milyen vadat ejtett, és az idő milyen.
Tökéletes.
újra megvizsgálja veszi a levelet
                   Írja? Nem, diktálja.
KIRÁLYNÉ	kitépi a levelet a kezéből és most ő vizsgálja meg
                                                     Igen.
Ez nem az ő keze. Csak az aláírása az!
figyelmesebben megvizsgálja, s mint akit döbbenet sújt,
félre
Mi ez? Vagy képzelődöm? A kézírás ugyanaz.
A kerti levélé!
a keblébe rejtett levélre mutat
                        Most még mit akarok?
a főhercegnőhöz
Hol van, aki a levelet hozta?
FŐHERCEGNŐ	Ruy Blas-ra mutat
                                                    Amott.
KIRÁLYNÉ	félig Ruy Blas felé fordul
Az a fiatal férfi?
FŐHERCEGNŐ	                          Személyesen ő.
– Az új fegyverhordozó, akit a királynő
Királyunktól kapott. Most hozták.
Santa-Cruz márki ajánlotta be hozzánk.
KIRÁLYNÉ	Neve?
FŐHERCEGNŐ	           César de Bazan, Garofa grófja.
S ha hinni lehet annak, amit mondanak róla,
A legkiválóbb ifjú, nemes és vitéz.
KIRÁLYNÉ	Helyes. Beszélnék vele.
Ruy Blas-hoz
                                         Uram....
RUY BLAS	félre, egész testében reszketve
                                                        Engem néz!
Szól hozzám! Istenem! Reszketek.
FŐHERCEGNŐ	Ruy Blas-nak
                                                       Gróf, lépjen közelebb.
DON GURITAN	Ruy Blas-ra vet messziről egy pillantást, félre
Fiatal! Fegyverhordozó! Férfi! Nahát, ez remek.
Ruy Blas, sápadtan, zavartan, lassú léptekkel közeledik a királynéhoz.
KIRÁLYNÉ	Ruy Blas-hoz
Aranjuezből jössz?
RUY BLAS	meghajol
                                 Igen, asszonyom.
KIRÁLYNÉ	                                                             Kérdezem:
Jól van a király?
Ruy Blas meghajol; a királyné a királyi levélre mutat
                           Ezt ő diktálta le nekem?
RUY BLAS	Lóháton ült. A levelet úgy diktálta le...
egy pillanatra habozik
Egy kísérőjének.
KIRÁLYNÉ	félre, Ruy Blas-t nézve
                           Áthatol rajtam a tekintete.
Nem merem megkérdezni, kinek diktált.
fennhangon.
                                                                  Távozhat.
– Ah! –
Ruy Blas, aki pár lépést tett kifelé, visszajön a királynéhoz
               Az urak a király körül számosan voltak?
félre
Miért kavar fel ennyire ez a fiatal férfi?
Ruy Blas meghajol, a királyné visszatér az előző kérdéshez
Kik?
RUY BLAS	        Nem tudnám a nevüket felidézni.
Nem voltam köztük, csak pár rövid pillanatra.
Három napja hagytam itt Madridot.
KIRÁLYNÉ	félre
                                                           Három napja!
gondterhelt pillantást vet Ruy Blas-ra
RUY BLAS	félre
Egy másik felesége! Eszelős féltékenység kínoz!
– És kié! – Nincs semmi, ami fogható e kínhoz.
DON GURITAN	közeledik Ruy Blas-hoz
Ön a királynő új fegyverhordozója?
Ön tudja már, mi lenne itt a dolga?
Ön a szomszéd szobában tölti az éjszakát,
S ajtót nyit, ha a király a királynőhöz jön át.
RUY BLAS	megrázkódik
félre
Ajtót nyitni a királynak! Én!
fennhangon
                                              De... nincs itt.
DON GURITAN	És nem jöhet meg urunk bármikor?
RUY BLAS	félre
                                                           De csitt.
DON GURITAN	félre, Ruy Blas-t megfigyelve
Mi van ezzel?
KIRÁLYNÉ	aki mindent hallott és pillantását továbbra is Ruy Blas-ra szegezi
                           Hogy elsápadt!
Ruy Blas megtántorodik és egy karosszékre támaszkodik.
CASILDA	a királynéhoz
                                                         Rosszul van!
RUY BLAS	alig tudja tartani magát
– Hogy én? Dehogy! Csak még minden olyan szokatlan...
A levegő... a tűző nap... a hosszú út...
félre
                                                                  – Ajtót! Én!
kimerülten roskad egy karszékbe. A köpenye elcsúszik és 
látni engedi átvérzett gyolcsokba kötözött balkezét
CASILDA	                      Nagy ég, úrnőm! Megsérült a kezén!
KIRÁLYNÉ	Megsérült!
CASILDA	                   És mindjárt elájul! Gyorsan! Tessék!
Hozzon valaki egy illóolajas üvegcsét!
KIRÁLYNÉ	keresgél a ruhája nyakkivágásában
Mindig van nálam egy likőrös fiola ...
ebben a pillanatban tekintete Ruy Blas jobb kézelőjére esik
félre
Ugyanaz a csipke!
ebben a pillanatban előhúzta a fiolát a melléről, és zavarában 
ugyanakkor a kis foszlány csipkét is kihúzza, amit odarejtett. 
Ruy Blas, aki nem veszi le róla a szemét, látja, amint a csipke 
kihull a királyné kebléből
RUY BLAS	magánkívül
                                Oh!
A királyné és Ruy Blas pillantása keresztezi egymást. Egy pillanatnyi csönd.
KIRÁLYNÉ	félre
                                           Ez ő!
RUY BLAS	félre
                                                        A szíve fölött hordja!
KIRÁLYNÉ	félre
Ez ő!
RUY BLAS	félre
         Istenem, tedd, hogy meghaljak e percben!
Az általános felfordulásban az összes udvarhölgy Ruy Blas körül tolong, és senki nem veszi észre, mi zajlik közte és a királyné között.
CASILDA	belélegezteti a fiolát Ruy Blas-val
Hogy sérült meg? Friss a sebe? Feleljen!
Vagy felszakította a hosszú út sebét?
Akkor mért ön hozta a király üzenetét?
KIRÁLYNÉ	Casildának
A kérdezősködést, remélem, befejezted.
FŐHERCEGNŐ	Casildának
A királynénak, mondd, mi köze ehhez?
KIRÁLYNÉ	Ha ő írta a levelet, ha így adódott,
Mért ne hozhatta volna el?
CASILDA	                                          Olyat nem mondott,
Hogy ő írta volna.
KIRÁLYNÉ	félre
                            Ó!
Casildának
                                 Hallgass!
CASILDA	Ruy Blas-nak
                                                   Jobban van már
Kegyelmed?
RUY BLAS	                      Újjászülettem!
KIRÁLYNÉ	udvarhölgyeihez
                                              Késő van már,
Menjünk. – A grófot szállására vezessék el.
a háttérben álló apródoknak
A király biztos nem tér haza ma éjjel.
Vadászattal tölti az egész évszakot.
kísérőivel visszavonul a lakosztályába
CASILDA	nézi, ahogy távozik a királyné
A királynét izgatja valami.
ugyanazon az ajtón távozik, mint a királyné, és magával 
viszi az ereklyékkel teli ládikát
RUY BLAS	egyedül marad
Egy darabig még mintha a királynő utolsó szavait hallgatná 
mély gyönyörűséggel. Mint aki egy álom rabja lett. A kis 
csipkedarab, amit a királyné zavarában leejtett, ott maradt a 
szőnyegen. Fölveszi, szerelmes pillantással nézi és csókokkal 
borítja el. Azután az égre emeli pillantását.
                                                         Ti halhatatlanok!
Ne őrüljek meg!
nézi a csipkefoszlányt
                                 Ezt őrzi a szíve!
keblébe rejti. Jön don Guritan. A királyné lakosztályának ajtaján 
át jön vissza, ahová követte a királynét. Lassú léptekkel közeledik
Ruy Blas-hoz. Amint egy szó nélkül a közelébe ér, félig kihúzza 
kardját és összeméri Ruy Blas-éval. Nem egyforma hosszúak. 
Visszadugja kardját a hüvelyébe. Ruy Blas döbbenten nézi.

NEGYEDIK JELENET

RUY BLAS, DON GURITAN
DON GURITAN	kardját visszalöki hüvelyébe
Két egyforma hosszú kardot hozatok ide.
RUY BLAS	Uram, mit jelentsen ez?...
DON GURITAN	ünnepélyesen
                                          Ezerhatszáznegyvennyolcban,
Alicantéban. Veszettül szerelmes voltam.
Egy csinos fiatalember, szebb, mint egy Ámor,
Kedvesem bámulva szeméből süt a mámor,
S folyton az erkély alatt lóg a katedrálisnál,
És büszkébben feszít egy admirálisnál.
Neve Vasquez, nemes, de fattyúvér volt abban.
Megöltem. –
Ruy Blas félbe akarja szakítani, de don Guritan egy 
mozdulatával megállítja és folytatja
                           Később, ezerhatszázhatvanhatban,
Gil, Iscola grófja, a lovagok legjobbika
Írt kedvesemnek, úgy hívták Angelika,
Egy levélkét, amit a lány nekem átadott,
S amit egy bizonyos szolga, Grifel de Viserta hozott.
A szolgát megölettem, a gazdáját megöltem.
RUY BLAS	Uram!
DON GURITAN	folytatja
             Majd ezerhatszáznyolcvanötben,
Mikor együtt éltem egy nagylelkű leánnyal,
Ki úgy véltem, megcsal a szép Tirso Gamonallal,
Az ő büszke és bájos arcvonásainak
Jól állt a bokrétás sisak. Akkor volt divat,
Hogy az öszvért is színarannyal patkolták.
Nos, én megöltem ezt a don Tirso Gamonalt.
RUY BLAS	Szabad kérdeznem, mi jelent ez, uram?
DON GURITAN	                                                               Szabad.
Nos, gróf, hogy ki szelet vet, az vihart arat,
S hogy holnap a nap az négy órakor kel fel;
S hogy járt utaktól távol van egy elhagyott hely,
A kápolna mögött, két lovagnak ideális;
S hogy az ön neve, César, az enyémet hallja máris:
Don Gaspar Guritan Tassis y Guervarra.
Onate grófja.
RUY BLAS	hidegen
                      Rendben, uram. Elnézek arra.
Pár pillanattal előbb a kíváncsi Casilda a színpadmélyi kis ajtón belépett lábujjhegyen és kihallgatta a társalgók utolsó szavait, anélkül, hogy ők észrevették volna.
CASILDA	félre
Párbaj! Riasztom a királynőt!
eltűnik a kisajtón át
DON GURITAN	még mindig rendíthetetlenül
                                                Nos, arra gondolok,
Hogy akad itt néhány érdekes dolog,
S nem árt, ha pár szokásomról beszámolok.
Hogy felvilágosítsam önt, azzal kell kezdenem,
Hogy enyhén szólva nem lelkesedem
A divatmajmokért, kik csak hajukkal törődnek,
A bájgúnárokért, akik úgy vonzzák a nőket,
Kik hol búskomorak, hol túlzottan vidámak,
És úri házban titkos csókokat dobálnak,
Jól mutatnak a puha kanapén, de máskor
Rögtön elájulnak egy könnyű karcolástól.
RUY BLAS	De – nem értem.
DON GURITAN	                              Jaj, dehogynem érti.
Hisz elvégre, ha jól tudom, ön is férfi.
Egyikünk fölösleges itt. Foglaljuk össze ezzel:
Ön egy lovag itt, én pedig udvarmester.
Hasonló jogok. De hátrányosabb a helyzetem.
Nem egyenlők az esélyeink. Mert énnekem
Régebbi a jogom, az öné új, tehát veszélyesebb.
Ez félelmet kelt bennem. Ha egy kiéhezett,
Fogait csattogtató ifjú az asztalomhoz ül,
És tüzesen hódító pillantással néz körül,
Az rosszul hat rám. De hogy a szerelem
Porondján vívjak, ezen az ingoványos terepen,
Csacskaság volna, ahhoz kéne egy kis lendület;
De köszvényem van; és nem ettem meszet,
Hogy vitassam, engem vár Penelope,
Avagy szívéből egy vidám kölyök kilop-e.
S mivel úgy látom, ön igen szép s igen kecses,
Igen jól nevelt, igen finom, s igen érdekes,
Végzek önnel.
RUY BLAS	                          Próbálja meg.
DON GURITAN	                                                   Garofa grófja,
Holnap, napfelkeltekor, ha üt az óra,
A mondott helyen nem lesznek tanuk, se szolgák,
És lovagiasan elvágjuk egymás torkát,
Karddal, vívótőrrel, úriemberekként,
Ugyanúgy, mint nemes őseink is tették.
kezét nyújtja Ruy Blas-nak, aki elfogadja
RUY BLAS	Egy szót se, senkinek, igaz? –
a gróf bólintással helyesel
                                                 Tehát holnap.
el
DON GURITAN	egyedül marad
Nem éreztem, hogy a keze remegett volna.
Tudja, hogy halál fia, mégis hogy tartja magát!
Kitűnő fiatalember!
kulcs zaja hallatszik a királyné lakosztályának kis ajtajában. 
Don Guritan megfordul.
                                     Csak nem az ajtót nyitják?
A királyné jelenik meg és sietve lépked don Guritan felé, aki egyszerre lepődik meg és van elbűvölve a látványtól. A királyné kezében a kis kazetta.

ÖTÖDIK JELENET

DON GURITAN, A KIRÁLYNÉ
KIRÁLYNÉ	mosollyal
Épp önt keresem!
DON GURITAN	elragadtatva
                                Minek köszönhetem?
KIRÁLYNÉ	leteszi a kisasztalra a kazettát
Az ok semmiség, sőt, nagyon jelentéktelen.
nevet
Nemrég többek közt itt olyasmi is elhangzott –
Casilda – tudjuk, hogy a nők néha bolondok –
Casilda azt állítja, ön értem megtenne
Amit kérek, mindent.
DON GURITAN	                                   Azt jól mondta!
KIRÁLYNÉ	nevetve
                                                               Én erre
Azt feleltem, nem igaz.
DON GURITAN	                                        Azt rosszul tette, asszonyom!
KIRÁLYNÉ	Hogy ön feláldozná értem a lelkét, ha mondom,
Vérét adná...
DON GURITAN	                      Casilda szava színigaz.
KIRÁLYNÉ	Én azt feleltem, nem hiszem.
DON GURITAN	                                                Én állítom, hogy az!
Felségedért én mindent elkövetnék.
KIRÁLYNÉ	Mindent?
DON GURITAN	                Mindent!
KIRÁLYNÉ	                                Akkor halljam az esküjét,
Mindent megtesz, ha a királyné úgy kívánja.
DON GURITAN	Patrónusomra, Szent Gáspár királyra
Esküszöm! Megteszem. Ha kell, halálom árán!
KIRÁLYNÉ	fogja a kazettát
Helyes. Akkor tüstént átlép Madrid határán,
És viszi ezt a dobozt egyenest Neuburgba,
Apámnak, a választófejedelem úrnak.
DON GURITAN	félre
Most megfogott!
fennhangon
                             Neuburg?
KIRÁLYNÉ	                                              Neuburg.
DON GURITAN	                                                              Hatszáz mérföld!
KIRÁLYNÉ	Ötszázötven. –
mutatja a kazettát borító selyemhuzatot
                          Kérem, vigyázzon a sötétkék szegélyre.
Nehogy az úton kifakuljon.
DON GURITAN	                                             S mikor megyek?
KIRÁLYNÉ	Azonnal.
DON GURITAN	               Holnap, könyörgöm!
KIRÁLYNÉ	                                                  Azt nem lehet.
DON GURITAN	félre
Most megfogott!
fennhangon
                           De...
KIRÁLYNÉ	                                      Induljon!
DON GURITAN	                                                     Mi?...
KIRÁLYNÉ	                                                                Hallottam esküjét.
DON GURITAN	Van egy ügyem...
KIRÁLYNÉ	                                Kizárt.
DON GURITAN	                                              Egy ilyen kis semmiség...
KIRÁLYNÉ	Gyorsan!
DON GURITAN	               Egyetlen napot!
KIRÁLYNÉ	                                        Semmit.
DON GURITAN	                                                     Mert...
KIRÁLYNÉ	                                                                 Úrnője kérte.
DON GURITAN	Én...
KIRÁLYNÉ	         Nem.
DON GURITAN	                    De...
KIRÁLYNÉ	                             Induljon!
DON GURITAN	                                             Ha...
KIRÁLYNÉ	                                                        Egy csókot kap érte!
Don Guritan nyakába ugrik és megcsókolja
DON GURITAN	egyszerre bosszús és el van bűvölve
fennhangon
Hát engedelmeskedem. Tovább nem halasztom.
félre
Istenből ember lett; na jó! De az ördögből asszony!
KIRÁLYNÉ	az ablakra mutat
Önt egy útihintó várja már odalent.
DON GURITAN	Mindenre gondolt!
papírra ír pár szót sietve és megráz egy csengőt. Egy apród jön
                                   Apród, ezt a levelet
Azonnal elviszed don César de Bazannak.
félre
A párbajunk! Eljön még az ideje annak.
Ha visszatérek!
fennhangon
                           Legyen meg örömöd,
Felséges asszony.
KIRÁLYNÉ	                                Helyes.
Don Guritan fogja a kazettát, megcsókolja a királyné kezét, mélyen bókol és kimegy. Egy pillanattal később távolodó hintó kerekének zörgését hallani.
KIRÁLYNÉ	egy karszékbe omlik
                                                  De meg nem ölöd!

HARMADIK FELVONÁS

“RUY BLAS”
ELSŐ JELENET

DON MANUEL ARIAS, Kasztília kormányzója; DON PEDRO VELEZ DE GUEVARRA,
 Camporeal grófja, a pénzügyi kancellária tanácsnoka; DON FERNANDO DE CORDOVA 
Y AGUILAR, Priego márkija, ugyanott tanácsnok; ANTONIO UBILLA, törvényszéki írnok; 
MONTAZGO, India kormányszékének tanácsosa; COVADENGA, a Kanári- és Baleári 
szigetek főtitkára. Több más tanácsos. A főtanácsosok feketében. A többiek udvari ruhában. 
Camporeal köpenyén a Calatrava-rend keresztje. Priego nyakában az Aranygyapjú-rend.
Don Manuel Arias, Kasztília kormányzója és Camporeal gróf halkan beszélgetnek, elöl, maguk között. A többi tanácsos csoportokba verődve áll itt-ott a teremben.
DON MANUEL ARIAS	Igen rejtélyes a gyors sikere ennek.
CAMPOREAL GRÓFJA	Előbb megkapja az Aranygyapjú rendet.
Majd államtitkár, miniszter, Olmedo hercege!
DON MANUEL ARIAS	Hat hónap alatt!
CAMPOREAL GRÓFJA	                            Kedvező a hátszele.
DON MANUEL ARIAS	rejtélyesen
A királynő!
CAMPOREAL GRÓFJA	                    A király beteg, a lelke is beteg.
Első felesége sírjával él házaséletet.
Visszavonult, lakhelye a komor Escorial,
A királynő dönt el mindent.
DON MANUEL ARIAS	                                             Kedves Camporeal,
Ő nekünk parancsol, don César viszont neki!
CAMPOREAL GRÓFJA	S az ő viselkedése természet elleni.
Először is nézzük, mit mondanak a tények:
Ezek négyszemközt sohasem beszélnek.
Mintha kerülnék egymást. Az ki van zárva,
Mondod – de hat hónapja kémkedek utána,
És alapos okom van ezt állítani.
S kérdem, milyen szeszélyből lakója valaki
A Tormez-palota mellett egy kertilaknak,
Ahol el van sötétítve az összes ablak.
Két fekete lakájjal, kik az ajtókat jól zárják,
Kik mesélhetnének, ha nem lennének némák.
DON MANUEL ARIAS	Némák?
CAMPOREAL GRÓFJA	               Némák. – Az összes többi szolga
A palotában levő otthona lakója.
DON MANUEL ARIAS	Különös.
DON ANTONIO UBILLA	aki pár pillanata hozzájuk lépett
                 Régi, nagy családok leszármazottja.
CAMPOREAL GRÓFJA	Fura, miért tesz úgy, mint a becsület lovagja!
don Manuel Ariasnak
Unokaöccse volt – kit Santa-Cruz is támogatott –
Don Salluste-nek, ki tavaly akkorát bukott. –
Régen e don César, ki most nekünk parancsol,
Alig különbözött egy holdkóros bolondtól.
E hibbant  – olyantól tudom, ki ismerte őkelmét –
Egy reggel pénzzé tette minden jövedelmét –
Szeretőjét és hintóját naponta váltja,
Képzelete nagy, de még nagyobb étvágya,
Egy év alatt fölenné Peru aranyát,
Aztán eltűnt, bottal üthették nyomát.
DON MANUEL ARIAS	Az egykori bolond hogy megkomolyodott.
CAMPOREAL GRÓFJA	Vén örömlányból lesz a legnagyobb bigott.
UBILLA	A jelleme makulátlan.
CAMPOREAL GRÓFJA	nevet
                                      Naiv vagy Ubilla!
Ha így elvakít egy ekkora makula!
hangsúlyosan
A királyné háztartása mennyibe van ma?
a számokba néz
Évi hatszázhatvannégyezerhatvanhatba.
Az egész nem más: egy sötét aranyfolyó
Amelyben, nem vitás, halászni mindig jó,
A zavarosban.
PRIEGO MÁRKI	odalép hozzájuk
                        Már elnézést kérek,
De meggondolatlanul s könnyelműen beszélnek.
Nagyapám mondta, a királyi miniszter:
A királyt bánthatod, a kegyencet simogatni kell.
Uraim, foglalkozzunk inkább közügyekkel.
Valamennyien leülnek az asztal köré; egyesek tolluk után nyúlnak, mások iratok között lapozgatnak. A többiek tétlenek. Pillanatnyi csönd.
MONTAZGO	halkan, Ubillának
Az egyházi kasszából, ne felejtsed el
Támogatni unokaöcsém előléptetését.
UBILLA	halkan
Te meg megígérted öcsém kinevezését,
Melchior d’Elváét az ebrói bírói posztra.
MONTAZGO	méltatlankodva
Most lett a lányodnak szép hozomány osztva.
Most esküdtek. – Ez az állandó vegzálás...
UBILLA	halkan
Meglesz az előléptetés.
MONTAZGO	halkan
                                     És a bírói állás.
kezet ráznak
COVADENGA	fölemelkedik
Kasztíliai tanácsos urak, mai feladatunk
Hogy igényeinknek pontos határokat szabjunk,
Hogy tisztázzuk mindenki részét és jogait,
Az állami bevétel most százfelé elfolyik.
Ez közbotrány, ennek véget kell vetni.
Az egyiknek túl sok jut, a másiknak semmi.
Ubilla, tiéd a dohányrészesedés, viszont az indigó
És mósusz tiéd, javítsd, ha tévedek, Priego.
Camporeal részesül a nyolcezer ember díjából,
Övé a sóilleték, a váltság Észak-Afrikából,
Az arany öt százaléka, az ámbra, a jáspis;
Montazgóhoz
S Montazgó, ki nyugtalanul nézel rám máris,
Aki jól tudod, mit ér a manipuláció,
Tiéd az arzén-adó, és mit jövedelmez, a lehullott hó;
Tiéd az átkelőhelyek, a kártya, a réz, a cink,
Vagy ha a botbüntetést kiváltják polgáraink,
Az adó a kikötőkre, ólomra, rózsafára,
Nekem semmim sincs, urak. Valami nekem is járna!
CAMPOREAL GRÓFJA	nevetésben tör ki
A vén gazember! Övé a legnagyobb profit.
Indián kívül két tenger szigete hozzátartozik.
Két szárnya hatalmas! Karmával eléri Mallorcát,
A másikkal megragadja Tenerife ormát.
COVADENGA	felhevülten
És nekem nincs semmim!
PRIEGO MÁRKI	nevet
                                           Csak négerei!
Egyszerre mindannyian felugrálnak egymással veszekedve.
MONTAZGO	                                                                  Sőt,
Nekem van okom panaszra! Adjatok egy erdőt!
COVADENGA	Priego márkinak
Add az arzént, tiéd az összes négerek!
Egy pár pillanattal ezelőtt Ruy Blas belépett a színpadmélyi ajtón és a vitatkozók számára észrevétlenül ott marad. Fekete bársonyruhát visel, skarlát köpenyt; fehér toll a kalapján és aranygyapjú a nyakában. Előbb csöndben hallgatja őket, majd hirtelen lassú léptekkel előrejön, és a veszekedés csúcspontján megjelenik közöttük.

MÁSODIK JELENET

ELŐBBIEK, RUY BLAS
RUY BLAS	közéjük lépve
Jó étvágyat, uraim!
Mind odafordulnak. Meglepett és nyugtalan némaság támad. 
Ruy Blas fölteszi kalapját, keresztbefonja karját és a szemükbe 
nézve folytatja.
                                       Tisztelt miniszterek!
Nemes tanácsosok! A haza szolgálata volna,
Ha a szolga az ura házát kirabolja?
Szégyenszemre választjátok a pillanatot,
Mikor hazánk halálos kínban vergődik, zokog,
Az egészből titeket más nem érdekel,
Mint innen jól megtömött zsebbel tűnni el!
Kéne, hogy rátok süssék már a bélyeget,
Ti sírásók, kik sírrablókká lettetek!
– Látnátok, ha volna bennetek szégyenérzet,
Hogy Spanyolhon nagysága régen semmivé lett.
Mióta eltemettük Negyedik Fülöp királyt,
Harc nélkül elvesztettük Portugált, Brazíliát;
Elzászban Brisach, Luxemburg, Steinfort;
Burgundia veszte még szörnyűbb szégyenfolt;
Roussillont, Ormuz szigetét, Goát,
Mindez ötezer parti mérföldet fog át,
Elveszett Fernambouc, s vele a kék hegyek!
Nézzétek Európát, s a távoli keletet,
Az összes nép gyűlöl, az összes nép kinevet.
A királyotok nem más, mint egy fantom,
Holland s angol osztoznak a birodalmon;
Róma hamis; fél seregünk megszállta Piemontot,
Amit ti közben baráti államnak mondtok;
Szavoja és hercege veszélyeket rejteget.
S csak jelre vár, hogy lerohanjon, a francia sereg.
Ausztria is lesben áll. A bajor infánsért sokat
Nem adnék – s most nézzük az alkirályokat,
Médina Nápolyban csinál botrányokat,
Egyik elveszíti, a másik pénzért adja át,
Vaudémont Milánót, Leganez Flandriát.
Van rá orvosság? – az állam fizetésképtelen,
Nincs hadsereg, nincs pénz, se élelem;
A tengeren, hol Isten haragja büntet,
Vesztettünk háromszáz hajót, s hány evezősünket!
S ti képesek vagytok!... –  uraim, húsz év alatt,
A nép – én kiszámoltam, ez pontos adat! –
Hatalmas terhét cipelve, melytől majd összerogy,
Nektek, s hogy szajháitokkal szórakozzatok,
A nép, kiből az adóprés mindent kisajtol,
Négyszázharmincmilliót kiizzadt, aranyból!
Nektek ez sem elég! Ennél még többre vágytok!... –
Ég az arcom! – a határon zsoldosok, útonállók
Dúlják fel hazánkat, hogy lángol a vetés,
S minden bokor mögött lapul egy orvlövész.
Mint az egymással háborúzó nagyurak,
A kolostorok is mind összeugranak,
Tartományok vívják öldöklő harcukat,
A szomszédjára támad mind veszett mohón,
Így marakodnak éhezők egy süllyedő hajón!
Az egyház romjai közt gyom nő, kígyó tesped,
Az ősöket ismerjük, de hol maradnak a tettek?
Hűség megszűntél, intrika van helyetted.
Spanyolország egy nagy szennycsatorna,
Amelybe összegyűlt a többi nemzet mocska.
Minden nagyúr külön bérgyilkoshadat bérel,
Kik százával jönnek százféle beszéddel.
Talján, szárd, flamand. Madrid egy nagy Bábel,
Rendőr a szegényt bántja, gazdagtól baksist vár el.
Éjjel gyilkosok járnak, üvölthetsz, hogy: Segítség!
Tegnap a Toledo-hidnál megloptak engem is még! –
Madrid egyik fele a másikat kirabolja.
A bírót lefizetik. A katonának nincs zsoldja.
Mi világot igáztunk a spanyol sereggel,
S ma mennyit számlál? Hatezer mezítlábas ember,
Szegény koldusok, zsidók és hegylakók, ennyi,
Ruhájuk szakadt, s egy kis tőrük van, más semmi.
Egy ezred duplán számít, mert rablóbanda is,
Az éj leszáll, az óra üt, s a katona hamis,
Könnyeden pórul járhat bárki arra járó,
Matalobos többnek parancsol, mint egy báró.
Tolvaj háborúzik a spanyol királlyal.
És közben a paraszt felségsértőn szájal,
Ha látja elhaladni királyát a hintón.
És uratok gyászol és retteg a kíntól,
Egyedül, az Escorialban, jár-kel halottakon,
Míg lehajtott bús fejére omlik a birodalom!
– Ennyi! – S mert Európa sarkával tiporja,
Országunk bíborából nem maradt csak rongya.
E szörnyű században államunk romba hullva,
S ti azon vitatkoztok, melyik rész kinek jut ma!
A nagy spanyol nép, bénán, tehetetlen,
Míg ti a vérét szívjátok telhetetlen,
Barlangjába húzódva éri meg a véget,
Szomorú oroszlán, kit fölfaltak a férgek!
– Ötödik Károly, mondd, e rettenetes korban,
Hatalmas császárunk, mit csinálsz lent a porban?
Kelj föl! Nézd! – Gonoszok jöttek a jók helyett,
Nagy királyságod ezer darabra esett.
Süllyed... Nyújtsd ki karod! Segíts, Károly, Ötödik!
Mert Spanyolország meghal, s örökre eltűnik!
Az arany glóbusz jobbodban tündökölve égett,
Fényétől elvakulva hitték a földi népek,
Hogy a nap föl először Madridban ragyog,
De most, holt csillag, a homályban egyre fogy,
Már szinte alig látszik vékony kis sarlója,
S egy másik nép hajnalpírja ezt is kioltja!
De jaj! Ma kiárusítják az örökségedet.
Ragyogásodból piasztert veretnek!
Sugarad sárba mártják! – Alszol, óriás? –
Kilóra adják el jogarod! Egy rakás
Korcs törpe palástodból mellényeket szabat;
S szegény császári sas, amely uralmad alatt
A világot mennydörgő lángba borította,
Most kapzsi fazekukban fő megkopasztva!
A tanácsosok megdöbbenve hallgatnak. Csak Priego márki és Camporeal gróf emeli fel a fejét és néz haragosan Ruy Blas-ra. Camporeal, miután pár szót váltott Priegóval, az asztalhoz megy, pár szót ír egy papírra, aláírja és a márkival is aláíratja.
CAMPOREAL GRÓFJA	Priego márkira mutat és a papírt átadja Ruy Blas-nak
Herceg – mindkettőnk nevében – ezennel
Benyújtom lemondásunkat.
RUY BLAS	átveszi a papírt, hidegen
                                                 Átveszem köszönettel.
Mindketten családjuk körébe vonulnak vissza.
Priegónak
Önt Andalúzia várja –
Camporealnak
                                    És önt Kasztília.
Indulnak a birtokaikra a holnapi napon.
A két nagyúr meghajol és büszkén távozik, kalappal a fején. 
Ruy Blas a többi tanácsos felé fordul.
Ki nem kíván velem tartani utamon,
Követheti az urakat.
A tanácsosok hallgatnak. Ruy Blas a királyi karosszéktől jobbra levő támlásszékbe ül és levelei felbontásával foglalkozik. Miközben egyik levelet futja át a másik után, Covadenga, Arias és Ubilla halkan pár szót váltanak.
UBILLA	Covadengának, Ruy Blas-ra mutatva
                                   Fiam, itt az állam új feje.
Ebből nagy ember lesz.
DON MANUEL ARIAS	                                        Ha lesz rá ideje.
COVADENGA	Ha meglátja a fától az erdőt, akárki ez.
UBILLA	Ez egy Richelieu!
DON MANUEL ARIAS	                              Ha nem Olivarez!
RUY BLAS	miután izgatottan átfut egy levelet, amit az imént bontott fel
Összeesküvés! Mi ez? Uraim, az előbb nem tréfáltam.
olvassa
– ...“Herceg, vigyázz. Csapda készül Madrid városában,
Elrabolnak egy igen magasrangú személyt.”
megvizsgálja a levelet
– Nem mondja, kit. Résen leszek. – A nevét
Nem adta hozzá –
jön egy udvari ajtónálló, aki mély meghajlással közeledik Ruy Blas-hoz
                            Mi van! Mit akarsz?
AJTÓNÁLLÓ	                                                              Excellenciád,
A francia nagykövet úr vár bebocsáttatást.
RUY BLAS	Harcourt! Tudom. Most nem érek rá!
AJTÓNÁLLÓ	meghajol
                                                              Nagyúr,
A császári követ úr haladéktalanul
A díszteremben várja excellenciádat.
RUY BLAS	                                                           Ilyenkor? Lehetetlen.
Az ajtónálló meghajol és távozik. Pár pillanattal ezelőtt egy apród lép be, ezüstszegélyes lángvörös libériában, és Ruy Blas-hoz közeledik.
RUY BLAS	észreveszi
Apród! Ma nem fogadok semmilyen esetben.
APRÓD	halkan
Guritan grófja, ki Neuburgból visszaérkezett...
RUY BLAS	meglepett mozdulattal
Ó! – Közöld vele, hogy hol lakom, a helyet.
S ha megfelel neki, ott holnap megtalál.
az apród el. A tanácsosokhoz
Miránk, urak, ma még elég sok munka vár.
Két óra múlva várom önöket.
Mind el, mélyen meghajolva Ruy Blas előtt. Ruy Blas, amint egyedül marad, néhány lépést tesz, mély álmodozásba merülve. Hirtelen, a szalon sarkában elmozdul a kárpit és a királyné megjelenik. Fehér ruhát visel, a korona a fején; sugárzik a boldogságtól és csodálattal és tisztelettel szegezi Ruy Blas-ra a tekintetét. Egyik karjával a kárpitot tartja, mögötte egy sötét fülke látszik, amelyben egy kis ajtó tűnik elő. Ruy Blas, miközben megfordul, észreveszi a királynét, és mintegy kővé dermed a látomás előtt.

HARMADIK JELENET

RUY BLAS, A KIRÁLYNÉ
KIRÁLYNÉ	                                                     Köszönet!
RUY BLAS	Egek!
KIRÁLYNÉ	               Hogy így beszélt, hálás vagyok önnek.
Herceg, meg kell szorítanom, a perc elérkezett,
Ezt a hűséges, szilárd, becsületes kezet!
Ruy Blas-hoz siet és megfogja a kezét, amit megráz, mielőtt 
az védekezni tudna
RUY BLAS	félre
Fél évig kerülöm, s most hirtelen itt terem!
hangosan
Itt volt, felség?...
KIRÁLYNÉ	                             Hallottam mindent, hercegem.
Itt voltam, és hallgatóztam, föllelkesülve!
RUY BLAS	a titkos fülkére mutat
Nem feltételeztem... – hogy itt van ez a fülke...
KIRÁLYNÉ	Nem tud róla senki. Nem ismerik a titkos rejteket,
Amit Harmadik Fülöp a falba vésetett,
Honnan, mint egy árnyék, a király hallhat mindent,
A komor Károly királyt gyakran láthattam innen,
Ült, miközben a tanácsos urak kirabolták,
És végignézte, milyen sorsra jut az ország.
RUY BLAS	S mit mondott?
KIRÁLYNÉ	                         Semmit.
RUY BLAS	                                       S mit tett?
KIRÁLYNÉ	                                                        Elment vadászatra.
De ön! Még fülembe cseng fenyegető hangja.
Milyen fölényesen szólt hozzájuk, ha szólt,
És hogy mennyire, de mennyire igaza volt!
Fölemeltem a kárpit szélét kissé hamarabb,
S láttam önt. Szemében düh, de nem őrült harag,
Villáma lesújtott, minden szava talált,
S ekkor a teremben csak egyedül ön állt!
De mondja, hol tanulta meg e dolgokat?
S hogy tudta föltárni ily mélyen az okokat?
Nem kerüli semmi el figyelmét? Hogy lehet,
Hogy hangja királyok hangjával vetélkedett?
Mitől lett olyan, mint az Isten odafönt,
Ily szörnyű és hatalmas?
RUY BLAS	                                         Mert szeretem önt!
Mert érzem én, én, kit itt mindenki gyűlöl,
Hogy amit lerombolnak, az az ön fejére dől!
Szerelmem nem riasztják holmi akadályok,
Hogy önt megmentsem, megmentem a világot!
Boldogtalanná tesz szívem nagy szenvedélye,
Mert úgy gondolok csak önre, mint vak a fényre.
Hallgasson meg, felség. Én folyton álmodom.
Szeretem távolról, a mélyből, túl az árnyakon;
Ujja hegyét se érinteném az ujjammal,
De úgy elvakít, mint egy földreszállt angyal!
– Ha tudná a kínt, felség, amit kiállok!
Most beszélünk. Fél éve rejtem ezt a lángot,
Menekültem. Futottam ön elől. Szenvedek.
Engem nem érdekelnek ezek az emberek,
Szeretem. –  Jézusom, most a szemébe mondtam!
Felség. Mit tegyek? Süllyedjek el nyomban!
Meghaljak? Ha kéri, meghalok! Reszketek félelmemben.
Bocsásson meg!
KIRÁLYNÉ	                         Beszélj! Ragadj el engem!
Még soha senki nem beszélt így hozzám. Szólj!
Szívedből jött szavad kifordít önmagamból.
Éhezem a szemed és éhezem a hangodat.
Én szenvedtem! Ha te tudnád! Hány pillanat,
Hat hónapja, hogy a pillantásod került...
– Jaj, túl gyors, ahogy ez az egész kiderült.
Szerencsétlen vagyok. Hallgatok. Rettegek!
RUY BLAS	elragadtatva hallgatja
Felség, folytassa! Összetöri a szívemet!
KIRÁLYNÉ	Figyelj!
szemét az égre emeli
                Elmondom neki, bármi lesz, igen.
Bűn volna? Kit érdekel! Ha kettéhasad szívem,
Jobb nyíltan kitárni, mi benne titkon éget. –
Futsz királynőd elől? Ő keres folyton téged.
Minden nap eljövök – s e rejtekhelyen – nézz rám! –,
Hallgatlak, beiszom szavad, figyellek némán,
Csodálom szellemed, mely dönt, ítél, határoz,
És hangod zengését, mely végtelen varázsos.
A szememben te vagy az igazi király,
És én voltam, fél éve, sejtetted is talán,
Aki a csúcsig vezetett föl, fokról-fokra.
Egy asszony tette meg, mi Isten dolga volna.
Nekem minden fontos, amit csinálsz. Tiéd a bámulatom.
Régen egy virág volt a gondod, most egy birodalom!
Előbb jónak láttalak, most nagynak és erősnek.
Istenem! Egy nő mért ne tartaná ezt lenyűgözőnek?
Istenem! Ha vétkeztem is, mért temettél a sírba élve,
Mint egy galambot zárnak be szűk ketrecébe,
Szerelem nélkül, reményfosztva, sehol egy fénysugár,
– Ha majd lesz rá időnk, majd elmesélem, ha már,
Hogy mit szenvedtem. – Száműzve a magányba! –
És minden pillanatban a porig alázva.
Csak tegnap is, figyelj ... – Nem bírtam ki szobámban.
– Te nyilván tudod, hiszen többet tudsz te nálam,
Egyes szobák néha milyen lehangolóak; –
Átrendezném. Ők hajlíthatatlanok voltak,
Nem hagyták. Egy utolsó rabszolga vagyok! –
Herceg – téged az Ég nekünk ezért adott  –
Hogy megmentsd a megrendült államot,
Az örvényből kimentsd szorgalmas népemet,
És szeress engem, ki annyira szenvedek.
Összevissza mondom, ahogy eszembe jut,
De láthatod, hogy a szavam nem hazug.
RUY BLAS	térdre hullva
Felség...
KIRÁLYNÉ	komolyan
                Don César, neked adom lelkemet.
Királynő felettük, de neked csak nő legyek.
Szívem, szerelmem okán hozzád tartozom.
És becsületemet becsületedre bízom.
Ha hívsz, jövök. Én mindenre készen állok.
– Ó, César! Elvakít szellemi ragyogásod.
A te koronád, légy rá büszke, a zsenialitásod.
homlokon csókolja Ruy Blas-t
Ég veled.
fölemeli a kárpitot és eltűnik

NEGYEDIK JELENET

RUY BLAS, egyedül
RUY BLAS	mint aki teljesen átadja magát egy angyali látomásnak
                  Úgy érzem magam, mint ki mennybe látott!
Ez az óra, Istenem, én csak most születtem.
Nagy fényben úszó világ tárul ki előttem,
Az édenkert, ahogyan álmainkban él,
Megnyílik előttünk, s csupa élet, csupa fény!
Bennem, körülöttem, gyönyör, extázis, rejtély,
Van-e a földön nagyobb mámor és gőg ennél,
Ilyesmit érezhetnek talán az istenek,
Hatalmas szerelmet, csodásat, fenségeset!
A királynő szeret! És engem, engem: ő!
Királynál több vagyok, ha szeret a királynő.
Boldogság, szerelem, diadal! Szédülök bele!
Spanyolország lábad előtt hever – s tiéd az ő szíve!
Egy angyal, kit térdrehullva csodálok, imádok,
Ki egyetlen szavával létemből megváltott.
Csillagfényes álomban járok éberen!
De ő beszélt hozzám, ezt biztosan hiszem.
Ő volt. Piciny diadémot viselt, ezüst foglalatban,
Azt bámultam, míg beszélt, mozdulatlan,
– Mintha még most is a szemem előtt lenne –
Arany a pántja és egy vésett sas van benne.
Megbízik bennem, mondta – a szegény angyal!
Ha igaz, hogy Isten, nagylelkű mozdulattal,
Csak azért rakott szerelmet a férfiak szívébe,
Hogy az erőt a gyöngédséggel egyesítse,
Én, akit ő szeret, s immár semmitől se félek,
Ki mindenható lettem, hisz fölemelt e lélek,
Én, kinek királyok gőgje él szívemben,
Isten színe előtt fennhangon kijelentem,
Rábízhatja magát – szavamra jól hallgasson –:
A karomra, mint királynő, s szívemre, mint asszony!
Odaadásom, amit a szerelmemmel adok,
Tiszta, s hű. Te semmitől se félj!
Néhány pillanat óta egy férfi lépett be a hátsó ajtón, nagy köpenybe burkolva, ezüstzsinóros kalapot visel. Lassan közeledik Ruy Blas-hoz, anélkül, hogy az észrevenné, és abban a pillanatban, amikor boldog és részeg eksztázisban Ruy Blas az égnek emeli tekintetét, ez a férfi váratlanul a vállára teszi a kezét. Ruy Blas megfordul, mint aki álmából riadt fel. A férfi ledobja köpenyét és Ruy Blas felismeri don Salluste-tot. Don Salluste ezüstzsinóros, lángvörös libériát visel, Ruy Blas apródjáéhoz hasonlót.

ÖTÖDIK JELENET

RUY BLAS, DON SALLUSTE
DON SALLUSTE	Ruy Blas vállára helyezve kezét
                                                     Jó napot.
RUY BLAS	rémülten, félre
Nagy isten! Elvesztem! A márki!
DON SALLUSTE	mosolyogva
                                                       Fogadok,
Hogy nem rám gondoltál éppen.
RUY BLAS	                                                       Nagyságod
Valóban meglepett.
félre
                                  Itt a szerencsétlenségem.
Egy angyalra néztem, s az ördög van helyében.
a kárpithoz fut, amely, amelyik a titkos fülkét rejti, becsukja 
a kis ajtót, betolja a reteszt, aztán egész testében reszketve 
jön vissza Don Salluste-hoz
DON SALLUSTE	Hogy vagyunk, hogy vagyunk?
RUY BLAS	a szenvtelen don Salluste-ra meredve alig bírja összeszedni 
a gondolatait
                                                      Mi ez a libéria?...
DON SALLUSTE	továbbra is mosolyogva
Valahogy muszáj az embernek bejutnia.
E ruha most bárhová a legjobb belépő.
Libériában ízlésed nem áll távol az enyémtől.
visszateszi a fejére kalapját, Ruy Blas fedetlen fővel áll ott
RUY BLAS	Féltem önt....
DON SALLUSTE	                       Félelem? Nevetséges a szó.
RUY BLAS	Önt száműzték!
DON SALLUSTE	                          Gondolod? Ez nem kizárható.
RUY BLAS	S ha fényes nappal önre ismernének?
DON SALLUSTE	A boldogok, akik az udvarban élnek,
Arra pazarolnák a múló perceket,
Hogy egy kegyvesztett arcra emlékezzenek?
Ugyan ki nézi meg egy lakáj profilját!
leül egy karszékbe, Ruy Blas állva marad
De tényleg, mondd, Madridban mi újság?
Igaz, hogy a szenvedély lázas rohamában,
Az államkassza szép szemének mámorában,
Száműzted drága Priegót, az egyik grandot?
Már elfelejtetted, hogy rokonok vagytok?
Az anyja Sandoval, de a tiéd is. Francba!
S egyformán aranybojtos a Sandovalok kardja.
Nézd a címered, César. Egyértelmű, nem?
Ilyesmit nem teszünk rokonnal, kedvesem.
Farkas a farkasnak kivájja a szemét?
Koppants körmére másnak, de tiéidet védd.
Mindenki önmagáért.
RUY BLAS	kicsit összeszedi magát
                                   Uram, mondhatok valamit?
Priego úr, aki a legfelső körhöz tartozik,
Bűnösen aláássa a költségvetést.
Spanyolország most állítja fel hadseregét;
Pénzünk nincs, szükségünk van minden fillérre.
Várunk a bajor örökös halálhírére.
Tegnap Harrach gróf, ön biztos ismeri,
A császár nevében azt jött kijelenteni,
Ha a főherceg bármilyen igénnyel áll elő,
Kitör a háború...
DON SALLUSTE	                            Hűvös a levegő.
Kérlek, csukd be azt a keresztablakot.
Ruy Blas, szégyentől és kétségbeeséstől sápadtan habozik egy pillanatra; aztán erőt véve magán lassan az ablakhoz megy, és visszajön don Salluste-hoz, aki, a karosszékben ülve, közömbös pillantással követi.
RUY BLAS	folytatja és megpróbálja meggyőzni don Salluste-ot
A háború, lássa be, minket rossz helyzetbe hoz.
És pénz nélkül? Kérem, hallgasson rám, gróf úr.
A haza üdve a mi szándékunkon fordul.
Én, mint ki mögött egy erős sereg áll ott,
Üzentem a császárnak, hogy én készen állok...
DON SALLUSTE	közbevág és a zsebkendőjére mutat, amit belépéskor elejtett
Pardon! A zsebkendőmet idehoznád?
Ruy Blas, nagy gyötrelmeket átélve habozik, aztán lehajol, 
fölveszi a zsebkendőt és átadja don Salluste-nak. 
Az zsebre vágja a kendőt
                                                            – Hol tartottál?...
RUY BLAS	nagy erőfeszítéssel
Spanyolország sorsa! – Itt hever lábainknál!
Az önzést a közérdek háttérbe szorítja.
Minden nemzet áldja azt, ki fölszabadítja.
Mentsük meg népünket! Üssünk oda egyet!
Rántsuk le a gazemberekről a leplet!
DON SALLUSTE	nemtörődömül
Jó társaságba nem való ez a viselkedés. –
A kicsinyes érvek, az elméletieskedés,
Nincs arányban, amit csapsz, a szörnyű lárma,
Egy vacak millió, mit számít az már ma,
Emiatt nem kéne verni a vészharangot!
Fiam, a nagyurak nem kisszerű fajankók.
Nagylábon élnek. Hogy értsd: tényleg jópofa
Tud lenni néha az igazság bajnoka,
Ahogy felfuvalkodik, s az a dühtől lila képe.
Mondjad, mire vágysz? Olcsó népszerűségre?
Kisemberek s az utca kedvence lennél?
Vicces ötleteid vannak. Találj ki jobbat ennél!
Közérdek? Mindenekelőtt ott van a sajátod.
Az üres frázisokat csak kongassák mások,
Ehhez rajtad kívül sokan értenek itt még.
A népszerűség? Aprópénzre váltott hírnév.
Ugatni, mint kósza véreb, a sóadóra?
Bájos hivatás! Ennél szebb állás is volna.
Erény? Hűség? Becsület? Csupa ütött-kopott edény,
Rég elhasználták Ötödik Károly idején.
Te nem vagy hülye; én kigyógyíthatnálak
A lelkesedésből. Téged még pelenkáztak,
Mikor mi többiek, könyörtelenül, régen,
Kis tűszúrással vagy rálépve keményen,
Kidurrantottuk ezt a léggömböt kacagva,
És kiengedtük zagyva gőzét a szabadba!
RUY BLAS	De mégis, nagyúr...
DON SALLUSTE	fagyos mosollyal
                                 Elképesztő ember.
kurta és parancsoló hangon
Foglalkozzunk végre komolyabb ügyekkel.
– Holnap otthon vársz rám, egész délelőtt,
A házban, mit tőlem kaptál, nem sokkal ezelőtt.
Abban, mit tervezek, a végkifejlet közeleg,
A szolgák közül otthon csak a némák legyenek.
A kert mélyén, a lombok rejtekében,
Egy hintó legyen, befogva, útra készen.
A váltólovakról majd én gondoskodom.
– Ha pénz kell, csak szólj, és én átutaltatom. –.
RUY BLAS	Úgy lesz, jóuram. Én mindenre kész vagyok.
De esküdjön meg rá, hogy a mostani dolog
Nem érinti a királynőt.
DON SALLUSTE	aki mostanáig egy elefántcsontkéssel játszadozott az asztalon, 
félig megfordul
                                    A véleményed nem kértem.
RUY BLAS	megtántorodva és iszonyattal néz don Sallustre-ra
Rettenetes ember ön. Reszket a térdem...
Ön láthatatlan örvénybe húz bele éppen.
Érzem, nem vagyok, csak eszköz a kezében!
Ön iszonyatos dolgokra készül. Az előérzetem
Kibírhatatlan ...  – Uram, ne tegye ezt velem!
Be kell még vallanom – ítéljen előbb!
Ön ezt nem tudhatta! Szeretem ezt a nőt!
DON SALLUSTE	hidegen
Dehogynem. Persze hogy tudtam.
RUY BLAS	                                                     Tudta!
DON SALLUSTE	                                                                Na és!
Ennek mi köze ehhez?
RUY BLAS	a falnak támaszkodik, hogy ne essen el, és mint aki magában beszél
                                   Eddig tartott a színlelés.
Így hát aljas kísérletének alanya lettem!
Egy rettenetes történetbe keveredtem!
az égre emeli tekintetét
Mindenható Isten! Ha most egy próbatétel ez,
Kímélj, könyörgöm!
DON SALLUSTE	                                  Mi van? – Te képzelegsz!
Túl nagy fontosságot tulajdonítsz magadnak.
Komikus. Fő, hogy a dolgok terv szerint haladnak,
S mindez számodra kedvezőbb, mint gondolod.
Ne veszítsd el a fejed. Tedd, amit parancsolok.
Már mondtam egyszer, de megismétlem újra,
Jót akarok neked. Eredj, indulj az útra.
Nem kell fölfújni egy kis szerelmi bánatot!
Ezen átesünk mind. Aludj rá pár napot.
Itt egy birodalomról van szó, világos?
Mit számítasz te ehhez képest? Namármost:
Nyílt leszek, de vedd elő te is a józan eszed.
Én jó vagyok, s igen szelíd. És a te helyzeted?
Egy lakáj, az csak egy agyagedény, egy váza,
Amelyben megvalósulhat ura fantáziája.
Belőletek, amit akar, azt csinál gazdátok.
Ha úgy hozza a kedve, jelmezt ad rátok,
Ha úgy gondolja, akkor pedig leleplez.
Urat csináltam belőled. Fantasztikus szerep ez,
– Most. Per pillanat. – A ruha remekül állhat.
De ne felejtsd el, hogy te akkor is lakáj vagy.
Most a királynőnek csaphattad a szelet.
Mint máskor a kocsimat hátul kísérgeted.
Legyen eszed.
RUY BLAS	szórakozottan hallgatja don Salluste-ot, és mint aki nem 
akar hinni a fülének
                             Istenem! – Irgalmas Isten!
Igazságos Isten! Miféle bűnöm büntetése itt lenn?
Mit követtem el? Mi Atyánk, a mennyben,
Nem akarhatod, hogy így kétségbe essem!
Hova is jutottam! – Mert ön számító fejjel,
Én semmiről se tudtam – csak hogy végignézze kéjjel –
Hogyan vergődik szerencsétlen áldozata,
Belökött engem egy sötét szakadékba!
Szerelmes, hű szívemet azért facsarta, tépte,
Hogy bosszúvágyát kielégítse végre!
magában, önmagához beszél
Mert ez bosszú! Így van, ez már kétségtelen.
Könnyű kitalálni, hogy a királynő ellen!
De mit tehetek? Vagy mindent mondjak el?
Hogy undorral s rémülettel forduljon tőlem el?
Mint rossz bohóctól, ki addig űzte kettős játékait,
Míg jól megbotozzák, és elkergetik!
Soha! – Megőrülök! Kezdek összezavarodni!
szünet. Elréved
Úristen! Hogy miket tudnak e földön megalkotni!
A sötétben készül egy pokoli szerkezet,
Raknak bele sok alattomos fogaskereket,
Aztán, hogy a működését kipróbálják,
Beledobnak egy libériát, bármit, egy úr szolgáját,
Bekapcsolják, s a gép okádni kezd, sokat,
Először csak véres és mocskos rongyokat,
De egy szétroncsolt fej, gőzölgő szív is kibukkan,
Hát nem hátborzongató, ha ebben a pillanatban
Felismerik, hogy szemben a közhiedelemmel,
A lakájban voltaképp ott lapult egy ember!
don Salluste felé fordul
De még nem késő! Nagyjóuram, hadd kérjelek!
Még nem indult be a rettentő gépezet.
don Salluste lábához veti magát
Legyen velem, de főleg vele könyörületes!
Tudja, hogy nincs nálam szolga hűségesebb.
Ön mondta gyakran. Addig nem kelek föl innen!
Irgalom!
DON SALLUSTE	               Nem érti. Úgy látszik, hiába minden.
Bosszantó!
RUY BLAS	don Salluste lábához kúszik
                    Irgalom!
DON SALLUSTE	                                 Fogjuk rövidre.
az ablak felé fordul
                                                         Fogadok,
Hogy előbb rosszul zártad be az ablakot.
Behúz a hideg!
odamegy és bezárja a keresztablakot
RUY BLAS	fölkel
                           Ez már sok! Jelen állás szerint
Olmedo herceg vagyok, a főminiszter itt!
Fölemelem fejem, habár ön eltaposna.
DON SALLUSTE	Hogy nevezik? Mintha rosszul hallottam volna.
Ruy Blas, Olmedo hercege? Álmodni jó!
Egy Bazan grófból lett monseigneur Olmedo.
RUY BLAS	Letartóztattatom...
DON SALLUSTE	                               Megmondom, hogy neveznek.
RUY BLAS	szinte magánkívül
De...
DON SALLUSTE	         Perbe fogsz? Tán mindkettőnket lefejeznek.
Be van kalkulálva. Túl hamar ünnepelsz.
RUY BLAS	Mindent letagadok!
DON SALLUSTE	                               Ne legyél gyermeteg.
RUY BLAS	Nincs bizonyítéka!
DON SALLUSTE	                              Neked memóriád.
Én megteszem, hidd el, akár a Bibliát.
Te csak a kesztyű vagy, de én vagyok a kéz.
halkan, közeledve Ruy Blas felé
Ha nem engedelmeskedsz, és nem leszel kész
A fontos dolgokkal, miket parancsba adtam,
Ha egy szót is elárulsz ezzel kapcsolatban,
Ha a szemed vagy egy mozdulatod elárul,
Akkor, kit most úgy féltesz, minden őrá hárul,
Pikáns kalandodat majd terjeszteni fogják,
Nevét és hírét a sárba tapossák,
És gyalázatán kacag az egész ország.
Aztán – hogy egy részlet se maradjon homályban –,
Egy papirost kap, mit jól őrzök mostanában,
Emlékszel még, hogy milyen kéz, mit írt oda?
És alá is írta, tudod még, kicsoda?
Ez ötlik majd rögtön szemébe: “Én, alulírott, Ruy Blas,
Ki lakáj vagyok, a gazdám monseigneur Finlas,
Minden ügyben, legyen nyilvános vagy titkos,
Úgy járok el, mint illik egy hű alkalmazotthoz.”
RUY BLAS	összetörve, elhaló hangon
Elég. – Amit csak kíván, megteszem.
A színpadmélyi ajtó kinyílik. Belépnek a tanácsosok. Don Salluste hirtelen beburkolja magát a köpenyébe.
DON SALLUSTE	halkan
Jönnek.
mélyen meghajlik Ruy Blas előtt. Fennhangon
              Uram, parancsoljon velem.
el

NEGYEDIK FELVONÁS

“DON CÉSAR”
ELSŐ JELENET

RUY BLAS, APRÓD
RUY BLAS	félre, magában
Mit tegyek? – Ő a fontos itt, senki más, csak ő!
Loccsantsa szét bár agyvelőm egy durva kő,
Végezzem akasztófán, vagy lenn a pokolban!
Meg kell őt mentenem! – De honnan kezdjem, honnan?
Mit tegyek? Odaadni a szíved, a lelked, a véred,
Ez könnyű, ez semmi. Széttépni az aljas szövedéket!
Lelemény... – lelemény! Valamit ki kell találni! –
Úgy, ahogyan ez az ember tudott kombinálni!
Előlép a sötétből, és aztán visszamerül oda,
Az éj közepén egyedül mit csinál? – Hogy micsoda?
Az első pillanatban magamért könyörögtem?
Ez gyávaság volt, és ostobaság tőlem!
Nagyon gonosz ember. – Hogy azt feltételezzem
– Valami régi sérelemben kell, hogy gyökerezzen –,
Mikor zsákmányára a szörny állkapcsa rácsapódott,
Majd a királynőt elengedi, mert lakáján meghatódott!
Vadállatokat vajon kezessé lehet tenni?
– Szerencsétlen! Őt kell kimenekíteni!
Te okoztad vesztét! Mentsed meg bármi áron!
– Mindennek vége. Ez most az én bukásom!
S milyen magasról! Álom volt! – De őt utol ne érje!
Hol, mikor, milyen csapóajtón keresztül lép be
Az aljas áruló, az utolsó gazember?
Ki lelkemben s a házban minden járást ismer.
Bármikor cserélheti bármelyik aranyzárat.
Minden kulcs nála van. Kinyithat és bezárhat.
Jön és megy, az éjszaka közepén megérkezik,
Úgy tapos szívemen, mint a padlódeszkán itt.
– Álom volt, igen! A sorsunk megzavar,
Ha egyszerre történik minden, s túl hamar.
Bolond vagyok. Nincs egy jó gondolatom sem.
S még büszke voltam az eszemre, Istenem!
Beleveszek a dühbe, a felháborodásba,
Szegény fatörzs, a vihar nyögeti, rázza!
Mit tegyek? Gondoljuk végig. Nem szabadna
A palotát elhagynia. – Igen, itt a csapda.
Ez biztos. Elnyel az éj, és leránt az örvény.
Érzem a csapdát, de nem látom. – Magam összetörném!
Megvan. Megakadályozni, hogy elhagyja a palotát.
Értesítsük gyorsan – de ezt ki adja át?
Nincs senkim – kiben megbízhatom!
csüggedten ábrándozik. Végül, hirtelen, mintha egy hirtelen 
ötlettől indíttatva felcsillanna a remény fénysugara, 
fölemeli a fejét
                                                             Don Guritan!
Szereti! Hű hozzá! Igen!
odainti magához az apródot. Halkan
                                         – Most rögtön ezután,
Don Guritanhoz mégy, és elnézését kérve
Megmondod neki, hogy a palotába térve
Siessen a királynőhöz, és mindkettőnk nevében,
Bármi is történne, bármit is hall, arra kérem,
Hogy három napig ne hagyja el az otthonát.
Menj, s az üzenetet pontosan így add át!
visszahívja az apródot
Ah!
jegyzetfüzetéből egy lapot tép ki és krétát vesz elő
És adja át ezt neki ezt – és hogy közben vigyázzon!
a térdén ír
– “Higgyen don Guritannak, tegye, amit tanácsol!”
összehajtja a papírt és az apródnak adja
Ami a párbajt illeti, mondd meg neki, ez egy tévedés,
Bocsásson meg, legyen elnéző, a helyzetem nehéz,
De most a királynőt értesítse mindenek előtt,
S hogy elégtételt adok neki a nyilvánosság előtt.
A királynő veszélyben forog. Ne távozzon el.
Semmiképp. Legalább három napig! – Így mondod el,
Szóról szóra. Vigyázz, ne lássa rajtad senkisem.
APRÓD	Én hű vagyok, uram. Ön jó gazdám nekem.
RUY BLAS	Fuss, jó apródom. Biztos mindent fogsz tudni?
APRÓD	Igen, uram; légy nyugodt.
el
RUY BLAS	egyedül, egy karosszékbe zuhanva
                                            Kezdek lecsillapodni.
Néha, mint valami lázas őrületben,
Homályosan érzem mindazt, mit elfeledtem.
Igen, hatásos lesz. – Don Guritan... – De én?
Várjak itt don Salluste-ra? Miért is tenném?
Ne várjuk meg. Ez megbénítja, s egy napot nyerek.
Most pedig imádkozni a templomba megyek.
Indulok. Segítség kell, és Isten ad ihletet!
Veszi a kalapját a pohárszékről, és megráz egy asztalra kitett 
csengőt. Két néger, világoszöld bársony és aranyos brokát 
ruhában, fölötte hosszúszárnyú, berakott bársonykabátban 
jelenik meg a hátsó ajtóban
Most távozom. Nemsokára valaki érkezik.
– Saját bejáratán. – Mintha otthon volna itt.
És ha itt akárhol, akárhogy is viselkedik,
Nem zavarjátok. S ha mások is jönnének...
egy pillanatra habozik
                                                               Nos, legyen,
Hadd jöjjenek!
egy mozdulattal elbocsátja a feketéket, akik engedelmesen 
meghajolnak és távoznak
                              Gyerünk!
el
Abban a pillanatban, amikor az ajtó bezárul Ruy Blas mögött, nagy zaj hallatszik a kandalló felől, amelybe hirtelen beleesik egy férfi, tépett köpenyben, és kizuhan a szobába. Don César az.

MÁSODIK JELENET

DON CÉSAR
DON CÉSAR	riadtan, kifulladva, kábán, egyszerre vidám és nyugtalan arckifejezéssel
                                             Itt vagyok! Annyi baj legyen!
fölkel, dörzsöli a lábát, amire ráesett, és nagy meghajlásokkal, 
kalaplevéve jön előre a szobában
Párdon! Ne is ügyeljenek rám, csak áthaladok.
Folytassák a csevegést. Már itt se vagyok.
Kicsit hirtelen jöttem be, ez kínos, úgy van!
megáll a szoba közepén és észreveszi, hogy egyedül van
– Senki! – Az előbb, míg a tetőn lapultam,
Mintha hangokat hallottam volna. – Senki!
beül egy karosszékbe
Remek. Koncentráljunk. A magány jót fog tenni.
– Uff! Mennyi minden történt! – Előbb elképedek,
Aztán lerázom magamról, mint kutya a vizet.
Először is, a három rendőr, aki elkapott;
Az abszurd behajózás; majd a kalózok ott;
A nagyváros, ahol egyfolytában ütöttek;
A kísértések, aminek szüntelen kitettek,
Főleg egy sárga nő; ahogy a fegyházból leléptem;
A csavargás; s hogy Spanyolországba visszatértem!
Egy kész regény! Ahogy megjövök, az első napon,
Szembejön velem három rendőrhadnagyom!
Üldöznek vadul, őket szélvészként lerázom;
Megakad a szemem egy félreeső házon,
Átugrom a falat; futok; nem vett senki észre;
Fürgén föl egy fáskamrán a háztetőre;
Végül egy kedves családi otthon fogad,
A kéményen át köpenyem darabokra szakad,
Frissen szereztem, de nem számít, hadd el!...
– Salluste úr igazán nagy pernahajder!
megnézi magát a kicsiny velencei tükörben, amely a faragott 
fiókos nagy ruhásszekrényen áll
– A mellényem kitart mellettem. Öreg harcos.
leveti kabátját és szemléli a tükörben használt, szakadt, 
toldozott-foldozott rózsaszín selyemmellényét; aztán gyorsan 
a lábához nyúl, egy pillantást vetve a kandalló felé
De a lábam kegyetlenül bevertem sajnos.
kihúzza a ruhásszekrény fiókjait. Az egyikben talál egy 
világoszöld, aranyhímzéses köpenyt, azt, amelyiket 
don Salluste Ruy Blas-nak ajándékozott. Megvizsgálja 
a köpenyt és összehasonlítja a magáéval
E köpeny, mintha az enyémnél csinosabb lenne.
a vállára dobja a zöld köpenyt, és helyette a sajátját teszi a 
ruhásszekrénybe, miután gondosan összehajtogatta; odateszi 
mellé a kalapját, amit egy ökölcsapással igazít a köpeny alá; 
azután visszatolja a fiókot. Büszkén sétálgat az aranyhímzéses 
szép köpenyben
Ami történt, történt. Itt vagyok. Minden rendbe.
Drága rokon, szeretnéd, ha emigrálnék Afrikába?
Ahol emberre egerészik a tigris! Nos, hiába!
Én bosszút állok rajtad, te elátkozott,
Iszonyú bosszút, de előbb táplálkozok.
Ma felkereslek, éspedig saját nevemben,
Csupa megrögzött bűnöző lesz kíséretemben,
Aztán pedig elevenen kezébe adlak
A hitelezőimnek, e siserehadnak.
egy sarokban egy pár pompás, csipkével díszített szárú 
rövidcsizmát talál. Fesztelenül leveti régi cipőjét és 
minden fakszni nélkül felhúzza az új csizmákat
Aljasságai helyszínét vizsgáljuk át.
miután megvizsgálta a szoba minden szögletét
E ház sok titkot rejt és nagy tragédiát.
Zárt ajtók, csukott spaletták, valódi börtön.
E bájos szállásra legjobb volt föntről jönnöm,
Mint ahogy a bort töltik a butéliákba.
sóhajt
–  A bor ha jó, az jó! –
észreveszi a kis jobboldali ajtót, gyorsan benyit a kis fülkébe, 
utána a döbbenet kifejezésével tér vissza
                                      Ki számított csodákra!
Piciny fülke, amin csak egy ajtó van!
a hátsó ajtóhoz megy, kitárja és kinéz rajta; utána becsapja 
és megint előre jön
Senki! – Hol a pokolban vagyok? –  Fő, hogy meglógtam
A rendőrök elől. A többi kit érdekel?
Most vágjak ijedt pofát és rémüljek el,
Mert még életemben nem láttam ilyesmit?
visszaül a karosszékbe, ásít, aztán azonnal gyorsan fölkel
Minden rendben – csak épp dögunalmas itt!
szemügyre vesz egy sarokba szerelt szekrénykét a falon
Nézzük, ez valami könyvtár lesz valahol.
odamegy és kinyitja. Ez egy jól felszerelt kis éléskamra
Pontosan. – Pástétom, görögdinnye, bor,
Hideg vacsora. Hat palack. Sorold az igényed.
És erről a lakásról volt rossz véleményed.
egyik palackot vizsgálja meg a másik után
Jó összeállítás. – A szekrény nemes szívű.
az egyik sarokban kis kerekasztalt talál, odahozza a rivaldához 
és vidáman pakolja tele mindennel, ami csak a kamrában van, 
palackkal, tálakkal, stb.; egy poharat is tesz oda, egy tányért, 
egy villát, stb. – Azután fogja az egyik üveget
Ezt olvassuk először.
tölt magának és egy hajtásra megissza
                                   Csodálatos remekmű.
Az a régi híres költő írta: a nap!
A Xérès-des-Chevaliers sem bíborabb.
leül, egy második pohárral is tölt magának és iszik
Milyen könyv ér föl ezzel? Hol van ennél nagyobb
Szellemi érték!
iszik
                            Istenkém, mennyivel üdébb vagyok!
Együnk.
a pástétomnak esik
                Rohadt rendőrök! Jobb vagyok futásba.
Nyomomat vesztették.
eszik
                                   Te pástétomok királya!
Ha közben megjönne a ház ura... –
a büfészekrényből elhoz egy poharat és még egy terítéket, 
amit az asztalra tesz
                                                     majd együtt eszünk.
– Feltéve, ha nem vesz üldözőbe. Úgyhogy siessünk.
dupla adagokat eszik
Vacsora után a házban körbemegyek.
Ugyan ki lakhat itt? Talán egy jó gyerek.
E helyen nyilván nőügyeket bonyolítanak.
Kinek ártok? Akárki vagy, hogy szólítsalak?
Sehogy – belátva gazdám halandó voltát,
Antik módra
félig letérdel és két karjával átöleli az asztalt
                        szépen átölelem az oltárt.
iszik
Ha ilyen a bora, rossz ember nem lehet.
Ha jön, illik, hogy megmondjam nevemet.
Szívrohamot kapsz majd drága rokonom!
Az a cigány? Az a rühes? Kit annyi bűn terhe nyom?
Zafári? A koldus? Senkiházi?... – Ő maga!
Don César de Bazan, don Salluste rokona;
Ez ám a meglepetés! A hír terjed a széllel!
Mikor jött vissza? Ma reggel? Vagy éjjel?
Tolongnak mindenütt látva ezt a bombát,
Egy elfelejtett nagy név, s újra idedobták!
Don César de Bazan! Csak nézzék meg nyugodtan.
Nem gondoltak rá, nem emlegették: s ott van.
Hát mégsem halt meg? Hisz élve láttátok őt!
Fenébe! így a férfiak – Csak nem? mondják a nők.
Mindenütt ez a zsongás fogad a szalonokban,
S rá háromszáz hitelező ugatása felel nyomban!
Igencsak szép szerep! – Egy kis pénz azért nem ártana.
zaj a bejáratnál
Jönnek! Mint egy vén csepűrágót kihajítanak.
– Nem számít, te csak csinálj bátran mindent végig,
César!
egészen a szeméig beburkolja magát a köpenyével. A hátsó 
ajtó kinyílik. Belép egy lakáj, a hátán nagy pénzeszsák

HARMADIK JELENET

DON CÉSAR, EGY LAKÁJ
DON CÉSAR	tetőtől talpig megvizsgálja a lakájt
                 Barátom, mondd, mit keresnél itt?
félre
Fokozott a veszély, most kell a lélekjelenlét!
LAKÁJ	Don César de Bazan?
DON CÉSAR	a köpenyt leereszti arca elől
                                  Don César? Az én lennék!
félre
Csodákról beszéltem!
LAKÁJ	                                   Don César de Bazan?
DON CÉSAR	Az ám! Az vagyok. Bazan! De igazán!
Don César! Az egyetlen, hiteles, valódi!
Garofa grófja...
LAKÁJ	a karszékbe teszi a pénzeszacskót
                        Legyen szíves megszámolni.
DON CÉSAR	mint akinek káprázik a szeme, félre
Pénz! Ez már sok!
fennhangon
                              Kedvesem...
LAKÁJ	                                                    Számolja meg.
Át kell adnom önnek ezt a pénzösszeget
DON CÉSAR	komolyan
Nagyon helyes! Értem.
félre
                                      Pedig nem értem, nem én...
Hadd bontakozzon ki ez a bájos cselekmény.
Ez pont jókor jön.
fennhangon
                              Kérsz róla elismervényt?
LAKÁJ	Nem, uram.
DON CÉSAR	az asztalra mutat
                     Megtennéd, hogy oda letennéd?
a lakáj engedelmeskedik
És ki küldte?
LAKÁJ	                      Ön tudja jól.
DON CÉSAR	                                           Az kétségtelen.
De...
LAKÁJ	          Ezt a pénzt – és ezt hozzá kellett tennem –
Az ismerőse küldi az ismerős célra.
DON CÉSAR	teljesen meg van elégedve a magyarázattal
Ó!
LAKÁJ	Kettőnk közt szükség van teljes diszkrécióra.
Pszt!
DON CÉSAR	         Pszt!!! – A pénzt... – csodálatos fogalmazás!
Ismételd meg.
LAKÁJ	                       Ezt a pénzt...
DON CÉSAR	                                              Ugyan, ki más!
Az ismerősöm küldi...
LAKÁJ	                                     Az ismerős célra.
Kettőnk közt...
DON CÉSAR	                           Szükség van!!!
LAKÁJ	                                                   Teljes diszkrécióra.
DON CÉSAR	Abszolút világos.
LAKÁJ	                             Én megteszem, a többi
Nem tartozik rám.
DON CÉSAR	                             Bah!
LAKÁJ	                                    Csak önre!
DON CÉSAR	                                                        Satöbbi!
LAKÁJ	Ön érti.
DON CÉSAR	              Értem, és tudod, hogy mit mondok?
Pénzt átvenni még soha nem okozott gondot.
LAKÁJ	Pszt!
DON CÉSAR	        Pszt!!! Fő a diszkréció! Szó torkomon akadt.
LAKÁJ	Számolja meg, uram!
DON CÉSAR	                                  Kinek nézel te engem?
megcsodálja a jól megtömött pénzeszsákot az asztalon
                                                                      Szép dagadt!
LAKÁJ	ragaszkodna hozzá
De...
DON CÉSAR	         Megbízom benned.
LAKÁJ	                                         Az aranypénz dukát.
A dublonok egyenként nyomnak két unciát.
A tallér nyolcadrész ezüst, rajta Mária és kereszt.
Don César kinyitja a pénzeszacskót és számos zacskót húz ki belőle, amik tele vannak arannyal és ezüsttel, amelyeket kinyit és csodálattal borít ki az asztalra; aztán belemarkol a zacskókba, megtömi arannyal és ezüsttel a zsebeit
DON CÉSAR	abbahagyja egy pillanatra és nagy méltósággal mondja
félre
Fordulatokban gazdag regény koronája ez,
És a végállomás: egy teljes millió.
tovább tömi zsebébe a pénzt
Éppen erre jött egy nagy aranyhajó.
mikor az egyik zsebe tele van, a másikat kezdi tömni. Mindenhol 
zsebeket keres a ruháján, és láthatóan elfelejtette a lakájt
LAKÁJ	szenvtelenül nézi
Most pedig parancsaira várok.
DON CÉSAR	megfordul
                                                     Mi van?
LAKÁJ	Hogy végrehajtsam őket haladéktalan,
Az ügyben, amit ön ért, de én nem értek.
Magasabb érdek...
DON CÉSAR	félbeszakítja, mint aki mindent ért
                                Igen, magánügy és közérdek!!!
LAKÁJ	Követeli a legsürgősebb cselekvést.
Így mondták, hogy mondjam.
DON CÉSAR	vállára csap
                                                   Köszönöm, te derék,
Hű szolga.
LAKÁJ	                  S mert késlekednünk nem lehet többet,
A gazdám azért küldött, hogy segítsek önnek.
DON CÉSAR	Cselekedjünk ekképp. Tegyük, amit kívánnak.
félre
Fogalmam sincs, mit mondjak, mit csináljak.
fennhangon
Hát jöjj, hajóm, és mindenek előtt –
bort tölt a másik pohárba
                                                         Ezt idd ki talán!
LAKÁJ	Hogyan, uram?...
DON CÉSAR	                            Ezt idd ki talán!
a lakáj iszik. Don César újra tölt neki
                                                      A bor katalán!
leülteti a lakájt, itatja és újra tölt neki
Beszélgessünk.
félre
                            A szeme fénylik, már lángol.
fennhangon, elnyúlva a székén
Az ember, barátom, nem több, füst, fekete lángból,
Mely a szenvedélyek tüzével száll magasra.
újra tölt neki
Ha hülyeséget mondok, szólj, hogy hagyjam abba.
A füst, amelyik ott lebeg fönn a kék égen,
Megint teljesen más egy hosszú kéményben.
Emelkedik vidáman, de mi lezuhanunk.
megdörzsöli a lábát
Az ember csak rossz ólom.
tölt a két pohárba
                                             Szerintem igyunk.
A dublonod nem ér annyit, mint a részeg gajdolás.
titokzatos arckifejezéssel húzódik közelebb hozzá
Vigyázzunk. A tengely is törik, ha túl nagy a nyomás.
Alap nélkül a fal leomlik pillanat alatt.
Kapcsold be, drágám, itt fönt a galléromat.
LAKÁJ	büszkén
Uram, én nem szobainas vagyok.
mielőtt don César meg tudná akadályozni, megrázza az 
asztalra tett csengőt
DON CÉSAR	félre, rémülten
                                                        Csönget!
És ha a ház ura személyesen jön be?
Végem!
Jön az egyik fekete. Don César, akin nagy félelem lesz úrrá, elfordul az ellenkező irányba, mint aki nem tudja, mihez kezdjen.
LAKÁJ	a négernek
                  Kérem az úr gallérját hozza rendbe.
A néger komolyan közeledik az őt döbbenten bámuló don Césarhoz, aztán bekapcsolja a köpeny gallérját, meghajlik és távozik, César kővé dermedve marad ott.
DON CÉSAR	feláll az asztaltól, félre
Belzebub a házigazdám, becsületistenemre.
a rivaldához jön és nagy léptékkel jár-kel
Ne törődj semmivel, fogadd, úgy ahogy jön.
Tehát az összes aranyat a zsebembe tömöm.
Van pénzem! Mit kezdjek vele?
visszafordul az asztalnál ülő lakájhoz, aki tovább iszik, 
és aki kicsit ingadozni látszik a székén
                                                        Ne rúgj be!
elrévedve, félre
S ha kifizetném a hitelezőket? – Na ne!
– Megnyugodna az a sok izgága lélek,
Akit egy kis előleggel megöntöznének.
Minek vizet önteni egy ilyen verembe?
Hogy is juthatott ilyesmi eszembe?
Hiába, a pénz az embert csak megrontja,
Legyen bár a vad Hannibál leszármazottja,
Kihozza belőle a polgári erényeket!
Megadjam tartozásom, hogy azt kérdjék: ez beteg?
Ah!
LAKÁJ	kiissza poharát
     Mit parancsol tehát?
DON CÉSAR	                                      Csönd. Az úr most meditál.
Te igyál.
a lakáj újra inni kezd. Don César tovább révedezik, és 
hirtelen a homlokára csap, mint akinek egy ötlete támadt
               Megvan!
a lakájhoz
                                 Kelj föl. Megmondom, mit csinálj.
Előbb tömd meg a zsebeid aranydukáttal.
a lakáj dülöngélve fölkel és a mellénykabátjának zsebeibe 
tömi az aranyat. Don César segít neki, miközben folytatja
A szűk utcácskában, a főtérnek háttal
Keresd a kilencest. Pici, de szép a ház.
Majd meglátod a jobboldali ablakát,
Az üvege fölött papírhályog fedi.
LAKÁJ	Félszemű?
DON CÉSAR	                  Nem, kancsal. Vigyázz, megütheti
Az ember magát a lépcsőn.
LAKÁJ	                                            Mi van ott? Létra?
DON CÉSAR	Mondjuk. Keményebb. –  Fönt egy szépség a lakója,
Könnyen megismered filléres kalapjáról,
Alatta összevissza borzas nagy hajáról,
Kurta is, vörös is... – Tehát elbűvölő!
Légy tisztelettudó vele, fiam, mert a szeretőm e nő.
Hajdan szőke volt, Lucinda, szeme indigókék,
A pápánál járta egykor a fandangót még.
Száz dukátot adj neki nevemben. – A szomszéd
Nyomortanyán él egy vörösorrú dagadt alak,
Fején szeméig húzott rozzant filckalap,
Melyen lekókadt toll fityeg tragikusan,
Oldalán egy handzsár, a vállán rongydarab.
Adj a szegény ördögnek hat piasztered.
Ha továbbmész, és elhagyod a piacteret,
Sötét hely tátong ott, ha lenézel a torkán,
Rossz énekes lebuj van a keresztutca sarkán,
Küszöbén vendég iszik, bagózik fáradhatatlanul.
Egy rendkívül finom ember, igen elegáns úr,
Még nem hallottam soha, hogy káromkodna,
Ő kebelbarátom, a neve Goulatromba.
– Harminc dénár! – Mondd neki, hogy fürgén igya el,
S hogy lesz utánpótlás, imája meghallgatásra lel.
Add a trógeroknak a legfényesebb pénzeket,
És rá se ránts, ha nagy szemet meresztenek.
LAKÁJ	És aztán?
DON CÉSAR	               Tartsd meg a többit. Ha ezt megcsináltad...
LAKÁJ	Mit parancsol, uram?
DON CÉSAR	                                  Hogy rúgj be, mint az állat!
Törj poharakat, üvölts, ahogy a torkodon kifér,
Ne menj haza, csak holnap – ha már leszállt az éj.
LAKÁJ	Úgy lesz, hercegem.
elindul az ajtó felé, nagy cikkcakkokat csinál
DON CÉSAR	nézi, ahogy megy, félre
                                    Iszonyú részeg!
visszahívja. A másik közeledik
Ah!... – Ha az utcán bárkik nyomodba szegődnének.
Ne hozzál szégyent az elfogyasztott szeszekre,
És gondolj az igazi úriemberekre.
Ha egy-egy érme a zsebedből ki-kihull,
Hagyd ott – s ha egy arrajáró utánanyúl,
Legyen kukta, diák, teológus, csavargó,
Szedje föl nyugodtan – hadd legyen neki jó.
De akkor se légy túl szigorú, ha egyik-másik
Kissé rámenősen a zsebedben kotorászik.
Légy megértő. Ő is csak ember, mint mi ketten.
És mint meg van írva a régi törvényekben:
Ha már olyan borzalmas kaland ez az élet,
Tanuljunk meg örülni mások örömének.
melankolikusan
Egy nap e népeket lehet, hogy felakasztják!
Kell, hogy a kellő tiszteletet tőlünk megkapják!
– Eredj.
a lakáj elmegy. Ahogy egyedül marad, don César visszaül, 
rákönyököl az asztalra, és mély tűnődésbe süppedni látszik
              A keresztény és a bölcs jár így el,
Ha pénze van, nem mindegy, hogy használja fel.
Legalább nyolc napig kitart! Hát elverem.
És ha marad egy kicsi, majd befektetem
Egy jámbor közalapba. De még nem bizakodok,
Attól félek, bármikor fordulhat a dolog.
Félreértés történt, és ez nem az enyém,
Félrehallott ő, és félrebeszéltem én...
A színpadmélyi ajtó kinyílik. Belép egy ősz hajú öreg duenna, kétrétegű fekete ruhában, fekete mantillával a fején, kezében legyezővel.

NEGYEDIK JELENET

DON CÉSAR, DUENNA
DUENNA	Don César de Bazan?
DON CÉSAR	gondolataiba mélyedt, most hirtelen felemeli a fejét
                                   Ez már sok!
félre
                                                        Egy asszonyállat!
mialatt a duenna mélyen meghajol előtte, don César 
döbbenten jön előre a rivaldához
Emögött csak az ördög vagy don Salluste állhat!
Fogadjunk, hogy a kedves rokon is betoppan.
Egy duenna!
fennhangon
                      Én vagyok don César. – Hogy van?...
félre
Az öreg nő rendszerint egy fiatal előjele.
DUENNA	bókol és keresztet vet
Legyen áldott Jézus urunk eljövetele,
Legyen áldott e nap, a böjtnek napja.
DON CÉSAR	félre
E jámbor nyitány után számíts pikáns kalandra.
fennhangon
Így legyen! Jónapot.
DUENNA	                                 Isten adjon neked sok üdvöt!
titokzatosan
Adott-e bárkinek, ki engem ide küldött,
Ma éjszakára itt egy titkos randevút?
DON CÉSAR	Én erre bármikor készen állok.
DUENNA	a tarsolyából egy összehajtogatott levélkét húz elő, 
de nem hagyja, hogy don César elvegye
                                                        Ama diszkrét férfiút
Láthatom önben, aki pontosan ma éjjel
Üzent egy illetőnek, ki üldözi szerelmével,
És aki tudja ki?
DON CÉSAR	                          Csak én lehettem.
DUENNA	                                                       Jó.
A hölgynek férje van, vénséges csataló,
Ilyenkor elkel az elővigyázatosság,
Ezért az előkészületeket rám bízták.
Én nem ismerem a hölgyet, ön igen.
Én csak a szobalányát láttam. Ennyiben
Nincs neve.
DON CÉSAR	                  De nekem van.
DUENNA	                                            Egyszerű. A dáma
Találkára megy el ahhoz, aki imádja,
De attól tartva, ez hátha cselvetés,
Ezért a túl nagy óvatosság sem kevés.
Röviden, engem azért küldtek, hogy előttem
Erősítse meg...
DON CÉSAR	                          Hogy maga milyen egy kegyetlen!
Mit rágódunk ennyit egy vacak levél-ügyön!
Mondom, hogy én vagyok én!
DUENNA	leteszi az asztalra az összehajtott levelet, amit César 
kíváncsian vizsgál
                                                  Nos, ha ön ön,
Akkor írja rá: Jöjjön!, a levélke hátuljára.
De ne saját kezével, nehogy kompromittálja.
DON CÉSAR	Még csak azt kéne!
félre
                                Küldetés végrehajtva.
kinyújtja kezét, hogy elvegye a levelet, de vissza van 
pecsételve, és a duenna nem engedi, hogy hozzányúljon
DUENNA	Ne nyissa fel. Nem így volt összehajtva?
DON CÉSAR	Francba!
félre
                Annyira látnám!... játsszuk a szerepem!
megrázza a csengőt. Belép egy fekete
Tudsz írni?
a fekete bólint. Don César megdöbben. Félre
                      Csak jelez!
fennhangon
                                         Néma vagy, gyerekem?
a fekete újra bólint. Don César újra megdöbben. Félre
Na jó! csak így tovább! A néma következik!
a némának, a levélre mutatva, amit az öregasszony 
a kezében tart az asztalon
– Írd ide: Jöjjön!
a néma ír. Don César jelzi a duennának, hogy vegye el a 
levelet, a némának, hogy menjen ki. A néma kimegy. Félre
                             Ez engedelmeskedik!
DUENNA	titokzatos arckifejezéssel visszahelyezi tarsolyába a levélkét 
és Césarhoz közeledik
Látni fogja. A szép hölgy ugye igézetes?
DON CÉSAR	Elbűvölő!
DUENNA	                  Már a komornája is tökéletes.
Félrehívott engem a szertartás közepében.
Nagyon szép. Az arca angyal, de démon ül szemében.
És járatos a szerelmi praktikákban.
DON CÉSAR	félre
Én a komornát is elfogadnám bátran!
DUENNA	Ha abból indulok ki, hogy az urak mindig szebbek,
Mert szolgának egy se választ maga mellé szebbet,
Az ön szerelme biztos gyönyörű.
DON CÉSAR	                                                     Mint a patyolat!
DUENNA	bókol mielőtt eltávozna
Csókolom a kezét.
DON CÉSAR	egy marék aranyat ad neki
                               Én zsírozom mancsodat.
Fogd, anyó!
DUENNA	zsebrevágja a pénzt
                    Az ifjúság bohó!
DON CÉSAR	kitessékeli
                                                     Nem lesz hiba.
DUENNA	Ha kell csak hívj, jövök... A nevem Oliva,
San-Isidro kolostor. –
el. Aztán újra kinyílik az ajtó és a feje újra felbukkan
                                       A jobboldali padsor,
A templomban a harmadik oszloptól.
Don César türelmetlenül fordul meg. Az ajtó becsapódik, 
aztán újra kinyílik, és az öregasszony újra megjelenik
Ma este látni fogja! Mondjon értem egy imát.
DON CÉSAR	dühösen kikergeti
Hess!
a duenna eltűnik. Az ajtó becsapódik
        Elhatároztam, hogy mostantól hibát
Nem találok semmiben. Nem hasra, a holdra estem.
Igencsak kedvezően alakult az estem;
A gyomor jóllakott, most már a szív jön. Éljen!
ábrándozik
Ez az egész annyira szép! –  Csak véget ne érjen!
Kinyílik a hátsó ajtó. Megjelenik don Guritan, két csupasz karddal a hóna alatt.

ÖTÖDIK JELENET

DON CÉSAR, DON GURITAN
DON GURITAN	hátulról
Don César de Bazan?
DON CÉSAR	megfordul és meglátja don Guritant a két karddal
                                   Na végre, már vártalak!
Kalanddal indult, de még jobbat tartogat a nap.
Lakoma, pénz, találka – most már párbajoznám!
Csak visszatalálok hozzád, régi formám.
vidám üdvözlések közepette siet don Guritan elé, aki 
nyugtalanul mered rá és pár merev lépést tesz előre
Erre, drága uram. Fáradjon be, ha mondom.
karosszékkel kínálja. Don Guritan állva marad
Foglaljon helyet. – Érezze magát otthon.
Úgy örülök, hogy látom. Beszélgessünk kicsit.
Madridban mi újság? Világváros ez itt.
Azt hiszem lemaradtam; nem ért utol a hír;
Nekem még a hősök: Matalobos s Lindamire.
És úgy vélem, ha itt bármiféle rablás fenyeget,
Inkább a nők szívét viszik el, mint erszényüket.
A nők, uram! Ez az elátkozott fajzat,
A rabjuk vagyok, teljesen összezavartak.
Beszéljen, segítsen, adjon jó tanácsot,
Mint aki nem is él, mint aki embert rég nem látott:
Abszurd lény vagyok, egy halott, egy éber alvó,
Egy tudatlan barom, egy világvégi hidalgo,
Ellopták a tollamat, a kesztyűm elveszett.
Az én utam extravagáns tájon át vezetett.
DON GURITAN	Úton volt, jóuram? Hát én is úton voltam,
S önnél jobban!
DON CÉSAR	széles mosoly ül arcára
                          S hol-merre járt? Milyen országokban?
DON GURITAN	Fent. Északon.
DON CÉSAR	                        Én meg a térkép legalján,
Lent délen.
DON GURITAN	                  Megfulladok a dühtől!
DON CÉSAR	                                                      De úgy ám!
Én teljesen ki vagyok bukva!
DON GURITAN	                                               Ezerkétszáz mérföld!
DON CÉSAR	Részemről kétezer! Van ott sárga nő, kék, zöld,
Sőt fekete. Az égen ott felhők sosem úsznak,
Emléke boldog Algírnak, bájos Tunisznak,
Hol az igen finom modorú törökök
Karóba húznak bárkit egy kapu fölött.
DON GURITAN	Engem kijátszottak, uram!
DON CÉSAR	                                          Engem meg eladtak!
DON GURITAN	És szinte száműztek!
DON CÉSAR	                                   És majdnem lenyakaztak!
DON GURITAN	Neuburgba küldenek, nincs apelláta,
S négy szót küldtek velem, egy kis dobozba zárva:
“Tartsátok ott a vén hülyét, amíg marad.”
DON CÉSAR	nevetésben tör ki
Remek! Ki volt az!
DON GURITAN	                                  Kitöröm még nyakad
César de Bazan!
DON CÉSAR	komolyan
                           Ah!
DON GURITAN	                                  De a legszemtelenebb,
Hogy egy apródot küldött el maga helyett.
Bocsánatot kér! mondja. S elküld egy tapsifülest!
Hát én látni se akartam. Nem voltam rest,
Lecsukattam, és eljöttem az urához.
Az aljashoz! A gyávához! César de Bazanhoz!
Itt helyben megölöm! Hol van?
DON CÉSAR	még mindig komolyan
                                                    Itt vagyok.
DON GURITAN	Ön! – Ugrat?
DON CÉSAR	                      Én vagyok don César.
DON GURITAN	                                                           Mit hallok!
Már megint?
DON CÉSAR	                     Már megint!
DON GURITAN	                                         Ezt hagyja abba, ha kérhetem.
Engem roppantul untat, csöppet sem élvezem.
DON CÉSAR	De ön annyira szórakoztató! Minden jel arra vall:
Féltékeny. Hát barátom, itt nem kicsi a baj.
Mert az a kár, amit saját hibánk okoz,
Rosszabb, mint mit másoké a fejünkre hoz.
Szegény legyek, ne fösvény, ha választhatok,
És féltékeny helyett, inkább felszarvazott.
Ön viszont mind a kettő. Egy a vége:
Ma este eljön hozzám a kedves felesége.
DON GURITAN	A feleségem!
DON CÉSAR	                      Igen, a felesége!
DON GURITAN	                                                 De pajtás!
Az nincs nekem.
DON CÉSAR	                          Akkor mire volt jó ez a felhajtás!
Már negyedórája – és azt mondja, oka nincs is –
Üvölt mint egy férj, és zokog mint egy tigris?
De annyira, hogy én, teljes naivitással,
Ellátom egy halom férjnek szóló tanáccsal!
De ha nem nős, hogy verje meg az Isten,
Milyen jogon ennyire nevetséges itten?
DON GURITAN	Tudja uram, hogy a türelmem elfogyott?
DON CÉSAR	Bah!
DON GURITAN	        Ami sok, az sok!
DON CÉSAR	                                   Tényleg?
DON GURITAN	                                                  Ezért fizetni fog!
DON CÉSAR	csúfondáros képpel vizsgálgatja don Guritan cipőjét, amelyik 
eltűnik a legújabb divat szerinti szalagok áradatában
Régen hajukba fűzték szalagjaikat.
Most pedig úgy látom, az az utolsó divat,
Az ember a frizuráját a csizmáján hordja.
Milyen kedves!
DON GURITAN	                          Megvívunk!
DON CÉSAR	egykedvűen
                                                 Úgy gondolja?
DON GURITAN	Ön nem don César, de hogy mindezért feleljen,
Kezdhetem önnel.
DON CÉSAR	                                   Jó. Csak arra ügyeljen,
Ne önnel végezzenek.
DON GURITAN	                                  Pojáca! Most rögtön!
átadja don Césarnak az egyik kardot
DON CÉSAR	elveszi a kardot
Egy párbajjal az időmet szívesen töltöm!
DON GURITAN	Hol?
DON CÉSAR	        A fal mögött. A kis utcában nem jár senki.
DON GURITAN	a kard hegyét próbálgatja a padlón
Césart utánad ölöm meg!
DON CÉSAR	                                       Igazán?
DON GURITAN	                                                    Erre mérget lehet venni!
DON CÉSAR	hajlítgatja a pengét
Ha egyikünk meghal, újra már nem születhet,
Hogy Césart megölje.
DON GURITAN	                                   Menjünk.
Kimennek. Halljuk távolodó lépteiket. Kis rejtekajtó nyílik ki jobboldalon a falban, és belép rajta don Salluste.

HATODIK JELENET

DON SALLUSTE, sötétzöld, szinte fekete ruhában.
DON SALLUSTE	aggodalmasnak látszik. Nyugtalanul hallgatózik és néz körül
                                         Nyoma sincs előkészületnek!
észreveszi az asztalon az ételeket
Ez meg micsoda?
meghallja César és Guritan lépteit
                               Mi lehet ez a lárma?
elgondolkodva járkál föl-alá
Gudiel ma reggel felfigyelt az apródjára,
És követte. – Az apród don Guritanhoz futott. –
Ruy Blas sehol. – És az apród. – Sátánfajzatok!
Ez ellentámadás! Bizalmas üzenetet küldött
Don Guritannal, hogy megóvja a királynőt!
– A némákból nem lehet kiszedni semmit! – Már bánt!
Nem láttam előre ezt a don Guritant!
Don César visszajön. Kezében a csupasz kard, amit belépve egy karosszékbe hajít.

HETEDIK JELENET

DON SALLUSTE, DON CÉSAR
DON CÉSAR	Ilyen, mikor az ördögöt házában meglepik!
DON SALLUSTE	Don César!
DON CÉSAR	kacagva fonja össze mellén a karját
Valami szörnyű tervet szövögetsz te itt!
Szétszaggatok mindent, ne félj, egy perc alatt!
Belerondítok, mint a tízparancsolat!
DON SALLUSTE	félre
Vége!
DON CÉSAR	nevet
           Ma reggel az időt azzal mulattam,
Hogy a pókhálóidba belegabalyodtam.
Egyetlen terved épen nem maradhatott.
Vaktában csapkodok. Mindent lerombolok.
És nagyon élvezem!
DON SALLUSTE	félre
                                   Mit művelt ez itt?
DON CÉSAR	egyre hangosabban nevet
A pénzes embered – aki intézte ügyeid!
– Az ismerőstől! – Az ismerős célra! –
nevet
                                                                Jobb nem is lehet!
DON SALLUSTE	Na és?
DON CÉSAR	           Leitattam.
DON SALLUSTE	                           S a pénz, ami vele érkezett?
DON CÉSAR	fenségesen
Bizonyos embereknek ajándékba adtam.
Az én barátaimnak én barátja maradtam.
DON SALLUSTE	Hidd el, a gyanúd teljesen megalapozatlan...
Én...
DON CÉSAR	megcsörgeti a zsebeit
        Nem felejtettem el a zsebeimbe is dugni.
újra nevetni kezd
Még emlékszel? A hölgy!...
DON SALLUSTE	                                              Ó!
DON CÉSAR	észreveszi don Salluste ijedtségét
                                                   Akiről tudod ki –
don Salluste kettőzött szorongással hallgatja. 
Don César nevetve folytatja
Nevében duenna jött, nőben igazán ronda,
Szakállas volt az édes, uborka volt az orra...
DON SALLUSTE	De mért?
DON CÉSAR	              Kinyomoztatni fent említett személlyel,
Hogy tényleg don César várja-e itt ma éjjel...
DON SALLUSTE	félre
Jó ég!
fennhangon
Te mit feleltél?
DON CÉSAR	                         Azt mondtam, igen, drága kincsem!
Várom őt!
DON SALLUSTE	félre
                    Talán még nem veszett el minden!
DON CÉSAR	Végül a gyilkos, kit rámküldtél, az a kapitány,
Ki arra kért, csak hívjam úgy, hogy – Guritan,
don Salluste egy mozdulatot tesz
Aki nem fogadta, nagy bölcsen ma reggel,
César lakáját, ki elment egy üzenettel,
S megtudakolni, mi történt, ide jött át...
DON SALLUSTE	És te mit csináltál?
DON CÉSAR	                               Kinyírtam a vén idiótát.
DON SALLUSTE	Tényleg?
DON CÉSAR	              Tényleg. Most szállt ki belőle a lélek.
DON SALLUSTE	Biztos, hogy halott?
DON CÉSAR	                               Attól tartok.
DON SALLUSTE	félre
                                                   Újra élek!
Szerencse fel! Nem tudott ártani nekünk!
Ellenkezőleg. De talpára útilaput kötünk.
Mehet világgá! Nem ilyen segítségről álmodok!
A pénz nem számít.
fennhangon
                                   Érdekes fordulatok.
És nem találkoztál itt senki mással?
DON CÉSAR	                                                           Nem.
De fogok. Folytatni akarom. A nevem
A városban szerintem nagy vihart kavar.
Óriási botrányt csinálok. Ha nem zavar.
DON SALLUSTE	félre
Fenébe!
izgatottan közeledik don Césarhoz
              Tartsd meg a pénzt, de távozz a házból.
DON CÉSAR	Naná! Majd elkapnak odakint! Tudom, mit játszol.
Megint az embereidet küldöd majd rám,
Bámuljam azúrkék hullámaid, Mediterrán.
Na, nem.
DON SALLUSTE	              Higgy nekem.
DON CÉSAR	                                    Érzem, hogy e börtön-palotában
Vergődik valaki a te szörnyű csapdádban.
Az udvari intrika, mint a kétágú létra.
Egyik ágán, bilincsben, megzavarodva,
A páciens mászik föl; a másikon a hóhér.
– A hóhér itt te vagy – szólj, ha ehhez szó fér.
DON SALLUSTE	                                                                      Ó, én...
DON CÉSAR	De én a létrát kihúzom alólad, sutty!
DON SALLUSTE	                                                           Isten bizony...
DON CÉSAR	Én nem szállok ki, rombolok, míg bírom,
Tudom, hogy milyen erős, milyen rafinált vagy,
Aki két-három szálat is egyszerre rángat.
Az egyik végén én vagyok!
DON SALLUSTE	                                               Figyelj...
DON CÉSAR	                                                               Üres retorika!
Tudom, hogy az út végén ott várna Afrika!
Te vagy az, aki hamis Cesarokat fabrikáltál!
Te vagy az, aki engem kompromittáltál!
DON SALLUSTE	Minderről csakis a véletlenek tehetnek.
DON CÉSAR	A véletleneknél ne tudnál vétkesebbet?
Ezzel etetik a gazemberek a hülyéket.
Semmi sem véletlen! Mindent széjjeltépek!
De előbb megmentem, kiket elveszítenél.
Elüvöltöm a nevem, hadd vigye a szél.
fölmászik az ablakhoz és kinéz
Nahát! Épp két rendőr megy el odakint.
a rácson kidugva kezét integet és kiabál
Hahó!
DON SALLUSTE	rémülten, a rivaldánál, félre
           Mindennek vége, ha ezeknek odaint!
Jön két rendőr, előttük egy tiszt. Don Salluste élénk zavarban. Don César diadalmasan közeledik a tiszthez.

NYOLCADIK JELENET

AZ ELŐBBIEK, EGY TISZT, RENDŐRÖK
DON CÉSAR	a tisztnek
Tiszt úr, a jegyzőkönyvbe diktálom most...
DON SALLUSTE	a tisztnek, Césarra mutatva
Hogy elfogták a híres tolvaj Matalobost!
DON CÉSAR	döbbenten
Mi?
DON SALLUSTE	félre
        Mindent megnyerek, ha nyerek huszonnégy órát.
a tisztnek
Ez az ember fényes nappal betört ide hozzánk.
Fogjátok el a tolvajt.
A rendőrök galléron fogják don Césart.
DON CÉSAR	dühödten, don Salluste-nek
                                      Kiszúrod a szemünket?
Pofátlan hazug ember!
TISZT	                                  Ki hívott ide minket?
DON SALLUSTE	Én.
DON CÉSAR	      Ez kissé erős!
TISZT	                             Nyugalom. Halljuk az érveit.
DON CÉSAR	Én vagyok César de Bazan, személy szerint!
DON SALLUSTE	Don César? – Nézzék a köpenyt, s hogy nem illik rája.
A SALLUSTE név van ráírva a gallérjára.
Ezt a köpenyt épp most lopta tőlem el.
A rendőrök lerángatják róla a köpenyt, a tiszt megvizsgálja.
TISZT	                                                                Tehát hazudsz.
DON SALLUSTE	A mellény, mit visel...
DON CÉSAR	félre
                                     Átkozott Salluste!
DON SALLUSTE	Alba gróf tulajdona, akitől elemelték... –
mutatja a ruha ujjának bal hajtókájára hímzett címert
S akinek íme itt a címere!
DON CÉSAR	félre
                                         Mindent tud, tessék!
TISZT	tanulmányozza a címert
Igen, a két arany kastély...
DON SALLUSTE	                                             És nézze a két üstöt,
Enriquez és Gusman.
miközben vitázott, don César néhány dublont ejt ki a zsebéből. 
Don Salluste mutatja a tisztnek, hogy vannak don César 
zsebei megrakva
                                    Az aranyt és ezüstöt
Tisztességes ember így tartja magán?
TISZT	fejét ingatva
Hmm!
DON CÉSAR	félre
            Megfogott!
a rendőrök megmotozzák és elveszik a pénzét
RENDŐR	motozás közben
                                 Iratok is vannak itt.
DON CÉSAR	                                                                 Az ám!
Levélkék, mennyi viszontagságot kibírtatok!
TISZT	vizsgálja az iratokat
Levelek... mi ez? – sokféle írás... személyes iratok...
DON SALLUSTE	felhívja figyelmét a címzésre
Mind Alba grófnak szól!
TISZT	                                       Igen.
DON CÉSAR	                                               De...
RENDŐRÖK	megkötözik a kezét
                                                          Kapd el. Megvan!
EGY RENDŐR	bejön, a tiszthez
Kint egy meggyilkolt férfi holtteste van, uram.
TISZT	Ki a gyilkos?
DON SALLUSTE	Césarra mutat
                       Ő!
DON CÉSAR	félre
                           A párbaj! Ki a franc akarta?
DON SALLUSTE	Mikor belépett ide, kezében volt a kardja.
Ott van.
TISZT	vizsgálja a kardot
               Véres. – Helyes.
don Césarnak
                                          Te velük mész!
DON SALLUSTE	don Césarnak, akit a rendőrök elvisznek
Jóestét, Matalobos.
DON CÉSAR	egy lépést tesz felé és mereven nézi
                                 Elképesztő csibész!

ÖTÖDIK FELVONÁS

“A TIGRIS ÉS AZ OROSZLÁN”
ELSŐ JELENET

RUY BLAS, egyedül
RUY BLAS	Vége. Elhamvadt álom! Vége a látomásnak!
Estig össze-vissza jártam az utcákat.
Most remélek. Nyugodt vagyok. Éjjel
Jobb gondolkodni, a fej nincs szanaszéjjel,
Nincsenek zajok. A sötét falak nem nyomasztanak;
Minden bútor a helyén; kulcsok bent a zárban;
A némák fönt alszanak, minden nyugodt a házban.
Nincs ok riadalomra. Apródom hű. Minden rendben.
Don Guritanra is számíthatok ebben.
Istenem! Ugye már köszönetet mondhatok,
Hogy a figyelmeztetés őhozzá eljutott,
Hogy segítettél, igaz Isten, s imám hatott,
Megvédeni egy angyalt, becsapni Salluste-ot,
Hogy úrnőmnek nem kell félni, s szenvedni se fog,
Hogy biztosan megmenekült – és én meghalhatok?
kebléből egy kis fiolát húz elő, amit az asztalra tesz
Igen, halj meg, gyáva! A mélység nyeljen el!
Halj meg úgy, mint ki nagy bűnért vezekel,
Halj meg itt, te aljas, nyomorultan, egyedül!
széttárja fekete köntösét, ami alól az első felvonásban 
viselt libéria tűnik elő
Halj meg lakájruhádban, szolgáljon szemfedeledül!
– Ha eljön a démon megnézni halott áldozatát,
egy bútorral elbarikádozza a titkos ajtót
Ne e szörnyű ajtón lépjen be legalább!
visszajön az asztalhoz
– Biztos találkoztak, az apród s don Guritan,
Akkor még nem volt reggel nyolc óra se tán.
mereven nézi a fiolát
– Az ítéletet magam fölött kimondtam,
És én is hajtom végre, és itt nyomban
Magamra gördítem a súlyos sírkövet.
Megszerzem magamnak azt az örömet,
Hogy engem immár senki meg nem menthet.
Nem állítja meg senki zuhanásomat.
a karosszékbe zökken
Ő szeretett! – Bár Isten támogatná szándékomat!
Nem merem!
sír
                        Miért is nem hagytak minket békén!
fejét a kezébe temeti és zokogva sír
Ó, Istenem!
felemeli a fejét és tévetegen nézi a fiolát
                    Az ember, aki eladta ezt, a végén
Megkérdezte még tőlem, hányadika van.
Nem tudtam. Fáj a fejem. Minden bizonytalan.
A világ gonosz. Meghalsz, és senki se sajnál.
Szenvedek. – Szeretett! – S hogy ami elmúlt, az már
Nem térhet vissza soha többé! – Megfoghatatlan.
Nem látom többé! – A keze, amit megszoríthattam,
Az ajka homlokomon... – Imádott angyal!
Szegény angyal! Az ember kétségbeesik és meghal!
Ruhája, melynek minden redője boldogított,
A lába, melytől, ha arra járt, a lelkem izzott,
Szeme, melytől megrészegült túl óvatos szemem,
A mosolya, a hangja... – Nem látom többé, nem!
Nem hallom soha többé! Lehetséges lenne?
Már soha!
Szorongva közelíti kezét a fiolához; abban a pillanatban, amikor görcsösen megragadja, a színpadmélyi ajtó kinyílik. Megjelenik a királyné, fehérbe öltözve, rajta sötétszínű köpeny, amelynek kapucnija a vállára hullva látni engedi sápadt arcát. Kezében halvány fényű lámpát hoz, leteszi a földre és gyorsan Ruy Blas-hoz megy.

MÁSODIK JELENET

RUY BLAS, A KIRÁLYNÉ
KIRÁLYNÉ	belépve
               Don César!
RUY BLAS	iszonyattal fordul hátra, miközben villámgyorsan összezárja 
magán a ruhát, ami eltakarja libériáját
                              Egek! Ez ő! – Bezárult a kelepce!
Hurokba lépett!
fennhangon
                           Felség!...
KIRÁLYNÉ	                                             Ahogy iszonyodva ott áll!
César...
RUY BLAS	             Ki mondta, hogy ide jöjjön?
KIRÁLYNÉ	                                                           Te voltál.
RUY BLAS	Én? – Hogyan?
KIRÁLYNÉ	                        Kaptam tőled....
RUY BLAS	zihálva
                                                     Csak mondja sebesen!
KIRÁLYNÉ	Egy levelet.
RUY BLAS	                     Tőlem!
KIRÁLYNÉ	                                 A kézírásodat megismerem.
RUY BLAS	Így csak fejjel rohan a falnak, asszonyom!
És én nem írtam semmit, ezt biztosan tudom!
KIRÁLYNÉ	kebléből kihúzza a levelet, és megmutatja
Olvasd.
Ruy Blas izgatottan elveszi a levelet, a lámpához hajol 
és olvassa
RUY BLAS	olvas
               “Engem itt szörnyű veszély fenyeget.
Csak királynőm menthet ki a viharból engemet...
döbbenten néz, mint aki nem tudja folytatni
KIRÁLYNÉ	folytatja, ujjával mutatva a sort, amit olvas
Ha eljön hozzám a házamba ma este,
Ha nem, végem.”
RUY BLAS	elhaló hangon
                              Ki számított erre a rettenetre?
A levél!
KIRÁLYNÉ	tovább olvas
                 “A fasor végén a titkos bejáraton,
Éjjel, mikor nem ismerhet föl senki, angyalom,
Bizalmas emberem nyit ajtót.”
RUY BLAS	félre
                                                  Az emlékezet
Cserben hagyott.
a királynőnek, rettenetes hangon
                             Menjen innen!
KIRÁLYNÉ	                                                     Jól van, megyek,
Don César. Hogy bánhat velem ilyen gonoszan!
Mit vétettem?
RUY BLAS	                      Hogy mit vétett? A vesztébe rohan!
KIRÁLYNÉ	Tessék?
RUY BLAS	             Most nincs idő a magyarázkodásra.
Meneküljön.
KIRÁLYNÉ	                      Mivel nem árt az óvatosság ma,
Még reggel korán idejött egy duenna...
RUY BLAS	Jó ég! – Minden pillanatban, mint szív, ha vérét ontja,
Érzem, amint élete lüktetve elfolyik.
Menjen!
KIRÁLYNÉ	mint aki hirtelen rájött valamire
             A szerelmes sok mindent megálmodik,
Megérez. Ami önnel történik, rettenetes dolog.
A veszélytől akar megóvni! – Maradok.
RUY BLAS	Ez aztán nagyszerű gondolat! Jézusom!
Itt maradni ilyenkor, éppen itt! Nem hagyom!
KIRÁLYNÉ	A levelet ön írta. Tehát...
RUY BLAS	kétségbeesve égnek emeli karját
                                       Te jóságos ég!
KIRÁLYNÉ	Azt akarja, hogy elmenjek.
RUY BLAS	megragadja a kezét
                                          Értse meg!
KIRÁLYNÉ	                                                           Előbb rájövök még.
Fogja magát, és ír egy levelet, amit elküld...
RUY BLAS	Nem írtam neked. Ártó szellem vagyok. Menekülj!
Nem én, de te futsz a csapdába gyermekem!
A pokol ördögei lesnek rád, higgy nekem!
Nem tudlak hát meggyőzni semmiképp?
Figyelj, szeretlek, ezt pont te ne értenéd?
Ha ezzel sötét gyanúdat eloszlathatnám,
A szívemet a mellemből kiszakítanám!
Szeretlek. Menj!
KIRÁLYNÉ	                          Don César...
RUY BLAS	Most jut eszembe: téged beengedtek?
KIRÁLYNÉ	                                                           Igen.
RUY BLAS	                                                                   Sátán!
Ki?
KIRÁLYNÉ	        Egy álarcos ember, ki a fal árnyékában állt.
RUY BLAS	Álarcos? Mit mondott? Magas volt? Mit csinált?
Miféle ember? Beszélj! Mondd! Szerinted kicsoda?
Egy fekete ruhás és álarcot viselő férfi jelenik meg a színpadmélyi ajtóban.
ÁLARCOS	Én voltam!
Ledobja az álarcot az arcáról. Don Salluste az. A királyné és Ruy Blas rémülettel ismerik föl.

HARMADIK JELENET

AZ ELŐBBIEK, DON SALLUSTE
RUY BLAS	                  Meneküljön, felség!
DON SALLUSTE	                                                  Nincs hova.
Neuburgi Mária többé nem spanyol királyné.
KIRÁLYNÉ	borzadva
Don Salluste!
DON SALLUSTE	Ruy Blas-ra mutat
                        Mert örökre ezé a férfié.
Hozzáköti a sorsa.
KIRÁLYNÉ	                              Egek, tényleg csapdába estem!
És don César...
RUY BLAS	kétségbeesve
                          Felség, ó jaj, én figyelmeztettem!
DON SALLUSTE	lassú léptekkel közeledik a királynéhoz
Kezemben vagy. – De nem bántalak,
Felséges asszonyom, hisz nincs bennem harag.
Én önt itt találom – kérem, beszéljünk halkan –
Don Césarral, éjfélkor, ebben a kerti lakban.
Ha ezt a tényt megtudja a nyilvánosság,
Rómában a házasságát annullálni fogják.
A szentatyát értesíthetem, akár ma éjjel,
De elintézhetjük közös megegyezéssel.
S marad minden titokban.
zsebéből pergament húz elő, amelyet kigöngyölít és 
a királyné elé tesz
                                               E levelet aláírja nekem,
Férjéhez szól, a királyhoz. Én intézkedem,
Hogy a főkamarásnak átadja az udvarmester.
És végül, egy kocsi, megrakva kincsekkel,
kifele mutat
Vár odakint. – Induljanak azonnal. Ha úgy adódik,
Akadálytalanul eljutnak Toledóig.
És Alcantarán túl már ott van Portugália.
Kifogásunkra nem kell számítania.
Mi szemet hunyunk. – Fogadjon szót. Egyet mondok:
Jelenleg, esküszöm, csak én ismerem e kalandot;
Ha elutasít, arról tudni fognak Madridban.
Ne veszítse el a fejét. Kezemben van.
az asztalra mutat, egy írókészletre
És itt találhatók, hölgyem, az írószerek.
KIRÁLYNÉ	lesújtva egy karosszékbe rogy
A markában tart!
DON SALLUSTE	                            De nem kérek egyebet,
Csak a beleegyezését, amit megkap a király.
halkan, Ruy Blas-hoz, aki mozdulatlanul hallgatja 
mindezt végig, mint akit villám sújtott
Érted is dolgozom, hallgass, semmit ne csinálj.
a királynénak
Írja alá.
KIRÁLYNÉ	reszketve, félre
              Mit tegyek?
DON SALLUSTE	füléhez hajol és egy tollat nyújt neki
                                Rajta! ugyan mit ér egy korona?
Boldogságát nyeri el, ha egyszer a trón oda.
Az embereim odakint maradtak. Senki semmit
Nem tud erről. Csak mi hárman.
megpróbálja a királyné ujjai közé nyomni a tollat, 
amit ellök és nem vesz el
                                                        Na, megtesz ennyit?
a királyné, habozva, zavartan és szorongással eltelve 
néz don Salluste-ra
Ha nem írja alá, csak önmagát bünteti.
Jön a botrány és a kolostor!
KIRÁLYNÉ	lesújtva
                                            Egek!
DON SALLUSTE	Ruy Blas-ra mutat
                                                      César szereti.
Méltó önre. Esküszöm, és ez becsületszó,
Hogy régi család sarja. Szinte uralkodó.
Van sziklavára és hűbéri uradalma.
Olmedo hercege, Bazan, a spanyolok grandja...
a pergamenre löki a fejét vesztett, reszkető királyné kezét, 
aki mintha kész lenne rá, hogy aláírja
RUY BLAS	mint aki álmából ébred
Ruy Blas-nak hívnak, és egy lakáj vagyok!
kitépi a tollat a királyné kezéből és a pergament is, 
amit összetép
Ne írja alá! – Végre! – Azt hittem, megfulladok!
KIRÁLYNÉ	Mit mond ez? Don César!
RUY BLAS	ledobja fekete köntösét és megmutatja, hogy libériában van; 
kard nélkül
                                           Hogy Ruy Blas a nevem,
És nemrég ennek az embernek a lakája lettem!
don Salluste felé fordul
Azt mondom, hogy már elég az aljasságból,
És hogy nem kell a jutalma. – Kereskedjen máshol!
– Igen, a szavai még itt csengenek fülemben! –
De eljött a perc, és végre fölébredtem! –
S bár még gúzsba köt az ocsmány összeesküvés,
Tovább egy lépést sem megyek. És ha össze is
Kapcsol minket e tett közös gyalázata,
Nekem lakájruhám lehet, de a lakájlélek maga!
DON SALLUSTE	a királynénak, hidegen
Ez a férfi valóban a lakájom.
Ruy Blas-nak, parancsolóan
                                                Most már elég.
KIRÁLYNÉ	kétségbeesett sikoly szakad ki belőle és a kezét tördeli
Te igazságos ég!
DON SALLUSTE	folytatja
                            Csak túl hamar beszélt.
összefonja karját, kihúzza magát és dörgő hangon szólal meg
Na jó, akkor mondjuk el mindent. Nincs jelentősége!
A bosszúm így is teljesült, és itt a vége.
a királynőnek
És mi a véleménye? – Madrid jót röhög, ha mondom!
Ön lefokozott engem! én trónjától megfosztom.
Ön száműzött engem! De én elüldözöm.
Ön a szolgálóját kínálja feleségnek, ön?
nevetésben tör ki
Én lakájomból csináltam önnek szeretőt.
Hozzámehet, ha gondolja! Vagy elveheti őt!
Király nem akadály! – Szerelme lesz minden birtoka,
nevet
Herceggé tette, s most a hercegség oda!
fogait csikorgatja
Ön engem összetört, eltiport, eltaposott!
És – amilyen bolond – nem nyugtalankodott!
Mialatt don Salluste beszél, Ruy Blas a hátsó ajtóhoz megy és rálöki a reteszt, majd, lassú léptekkel, anélkül, hogy don Salluste észrevenné, hátulról megközelíti. Abban a pillanatban, amikor don Salluste befejezte monológját, gyűlölködő és diadalittas pillantását a megsemmisült királynéra szegezve, Ruy Blas markolatánál fogva megragadja a márki kardját és gyorsan kihúzza.
RUY BLAS	rettenetes hangon, don Salluste kardjával kezében
Úgy vélem, ön imént megsértette a királynét!
Don Salluste az ajtó felé rohan, de Ruy Blas elállja
– A maga helyében én azzal kicsit várnék,
A reteszt rég bezártam, kinyitni nem lehet. –
Márki, téged mostanig a Sátán védelmezett,
Ha meg akar tőlem menteni, itt az alkalom.
– Most én jövök! – Ha kígyót látok, eltaposom.
– Ide nem jut be, se szolgád, se a pokol!
E vassal sakkban tartlak, míg tajtékozol.
– Ez az ember önt pimaszul megsértette?
Megmagyarázom önnek. Ennek nincs lelke,
Szörnyeteg. Tegnap kacagva fojtogatott.
Szívemet morzsolta élvezettel. Egy ablakot
Becsukatott velem, s közben kínpadra vont!
Könyörögtem neki! Sírtam! Zokogtam ott.
a márkinak
Ön előbb itt a sérelmeit sorolta hosszan.
Nincs hozzá kedvem, hogy megválaszoljam,
Meg aztán – nem is értem őket. – Te féreg!
Merészelted – merészelted a királynődet!
Felháborítani, amikor én is jelen vagyok! –
Ön művelt és okos ember, tényleg, ámulok!
Tényleg azt képzelte, hogy nyugodtan hagyom,
Szó nélkül! – Értse meg, bárhonnan származom,
Ha adott egy beteglelkű, torz gonosztevő,
S mondjuk ritka nagy aljasságot követett el ő,
Bárki, nemes vagy polgár, ha látja jönni,
Joga van ítéletét a szemébe köpni,
És kardot rántani, baltát, késeket!... –
Eddig lakáj voltam, hóhér mikor leszek?
KIRÁLYNÉ	Csak nem akarja megölni?
RUY BLAS	                                           Roppantul fájlalom,
Hogy ezt ön előtt hajtom végre, asszonyom.
De itt helyben kell elintézni az ügyet.
don Salluste-ot a fülke felé löki
Nincs tovább, uram! Imádkozz odabent!
DON SALLUSTE	Ez gyilkosság!
RUY BLAS	                        Gondolod?
DON SALLUSTE	fegyver nélkül őrjöngve pillant maga köré
                                           Sehol egy fegyver!
Ruy Blas-nak
Egy kardot legalább!
RUY BLAS	                                  De márki! Ne viccelj ezzel!
Talán egy nap alatt nemesember lettem?
Én csak szolgád vagyok. Te párbajoznál velem?
A cseléddel, ki vörös libériádban tündököl,
Akit megverhetsz, megkorbácsolhatsz – és aki öl!
Igen, megöllek, monseigneur, te ne tudnád?
Mint egy utolsót! mint egy aljast! mint egy kutyát!
KIRÁLYNÉ	Kegyelmet neki!
RUY BLAS	a királynénak, megragadva márkit
                              Asszonyom, lesújtok a karddal.
Az ördögöt nem menti meg az angyal!
KIRÁLYNÉ	térden állva
Irgalom!
DON SALLUSTE	kiabál
               Gyilkos! Segítség!
RUY BLAS	fölemeli a kardot
                                            Befejezted végre?
DON SALLUSTE	Ruy Blas-ra veti magát kiáltva
Gyilkosok! Megölnek!
RUY BLAS	a fülke felé löki
                                  Ott várj a büntetésre!
Eltűnnek a fülkében, amelynek ajtaja bezárul mögöttük
KIRÁLYNÉ	egyedül maradt, félholtan roskad a karosszékbe
Egek!
Egy pillanatnyi csönd. Visszajön Ruy Blas, sápadtan, kard nélkül.

NEGYEDIK JELENET

A KIRÁLYNÉ, RUY BLAS
RUY BLAS	tesz néhány lépést tántorogva a mozdulatlan és fagyos királyné 
felé, utána térdre hull, a földet nézi, mintha nem merné tekintetét 
följebb emelni
És most asszonyom, elmondom az egészet.
– Nem megyek közelebb. – Nyíltan beszélek.
Nem vagyok olyan bűnös, mint mutat a látszat.
Értem, hogy szemében borzalmasnak látszhat
Az árulásom. Nem könnyű ezt a dolgot
Elmesélni. A lelkemben nem vagyok romlott,
Hanem becsületes. – A szerelem tett tönkre. –
Nem védekezem, tudom, hogy közben önre
Gondolnom kellett volna. A hibát elkövettem!
– Nem számít, a helyzet az, hogy végtelenül szerettem.
KIRÁLYNÉ	Uram...
RUY BLAS	továbbra is térdepelve
             Ne féljen. Nem megyek közelebb.
Felségednek elmondok minden részletet.
Higgye el, a lelkemben nem vagyok romlott! –
Én már reggel óta a városban bolyongok
Mint egy őrült. Az emberek néztek.
A kórházon túl, valamit furcsát érzek
S látom homályosan, a lázálmomon át,
A nép egyszerű asszonyát, aki némán
Letörli a halántékomról ömlő verítéket.
Könyörülj Istenem! A szívem már kitépted!
KIRÁLYNÉ	Mit akar tőlem?
RUY BLAS	összefűzi a két kezét
                              Mondja, hogy megbocsát!
KIRÁLYNÉ	Soha.
RUY BLAS	          Soha!
fölkel és lassú léptekkel az asztalhoz megy
                   Biztos?
KIRÁLYNÉ	                               Nem. Soha!
RUY BLAS	fogja az asztalra tett fiolát, az ajkához viszi és egy hajtásra kiissza
                                                    Hunyj ki, szomorú láng!
KIRÁLYNÉ	fölkel és odafut hozzá
Most mit csinált?
RUY BLAS	visszateszi a fiolát
                                 Semmit. Ennyi maradt.
Semmit. Te megátkozol, én megáldalak.
Ez minden.
KIRÁLYNÉ	kétségbeesve
                   Don César!
RUY BLAS	                                     Szerettél engem angyalom,
Szerettél!
KIRÁLYNÉ	               Mi ez a furcsa üveg az asztalon?
Mit tettél? Mondd meg? Halljam beszédedet!
César! Megbocsátok, szeretlek, hiszek neked!
RUY BLAS	A nevem Ruy Blas.
KIRÁLYNÉ	körbefonja karjával
                               Ruy Blas, megbocsátok, figyelj!
De mondd meg, mit tettél? Beszélj, mi lelt?
Ugye nem méreg ez a szörnyű folyadék?
Mondd!
RUY BLAS	              De az! Méreg. De szívem boldogságban ég.
átöleli a királynét és égre emeli a szemét
Istenem, kérlek, engedje az igazságos ég,
Hogy a szegény lakáj megáldja a királynét,
Mert reményt öntött meggyötört szívembe,
Míg éltem, a szerelme, s hogy haltam, a kegyelme.
KIRÁLYNÉ	A méreg! Jézusom! Én öltem meg! – Szeretlek!
És ha megbocsátok?...
RUY BLAS	egyre erőtlenebbül
                                 Ugyanez lesz, ugyanez lett.
hangja elhal. A királyné a karjai között tartja
Nem bírtam élni tovább. Isten veled.
az ajtóra mutat
                                                           Meneküljön!
– Mindez titok marad. – Meghalok.
elzuhan
KIRÁLYNÉ	Ruy Blas testére veti magát
                                                        Ruy Blas!
RUY BLAS	haldoklik, de amint meghallja, hogy a királyné kimondja 
a nevét, feléled
                                                                         Köszönöm!

– = –