FRIEDRICH SCHILLER

ÁRMÁNY ÉS SZERELEM

Polgári szomorújáték
(1783)

Fordította: Forgách András
(2009)

SZEREPLŐK
VON WALTER, miniszterelnök egy német fejedelem udvarában
FERDINÁND, a fia, őrnagy
VON KALB, főkamarás, udvari marsall
LADY, a fejedelem szeretője
WURM, a miniszterelnök magántitkára
MILLER, városi muzsikus, zenetanár
MILLERNÉ, a felesége
LUISE, a lánya
SOPHIE, a lady komornája
A fejedelem komornyikja
Különböző mellékalakok

ELSŐ FELVONÁS
ELSŐ JELENET
Szoba a muzsikus házában. Miller föláll a székről, és félreteszi csellóját. Millerné az asztalnál ül, még pongyolában, és a kávéját issza.
MILLER	gyors léptekkel föl-alá járkál	
Utoljára mondom! A helyzet komoly. A lányomról és a báróról mindenfélét terjesztenek. A házamat rossz hírbe keverik. Mindez a miniszter fülébe jut, én pedig fogom magam, és kidobom a fiatalembert.
MILLERNÉ	Talán te csaltad be a házadba – talán te sóztad rá a lányodat?
MILLER	Kit érdekel, hogy én csaltam-e be a házamba, vagy én sóztam-e rá a kisasszonyt? – Ez az én házam. Nekem kellett volna jobban ügyelnem a lányomra. Nekem kellett volna résen lennem az őrnaggyal – vagy pedig rögtön bemószerolni a kedves papája őexcellenciájánál. A végén a báró megússza egy kis mennydörgéssel, úgy, ahogy mondom, és a hegedűsbe csap a villám.
MILLERNÉ	felhörpinti a csésze kávét	
Lárifári! Még viccnek is rossz! Miféle villám? Ki köthet beléd? Te a hivatásodnak élsz, tanítványokat meg onnan szerzel, ahol találsz.
MILLER	De akkor áruld már el végre, hogy mi sülhet ki ebből az egészből? – El nem veheti a lányt – Ez föl se merül, de hogy elvegye a... – attól Isten irgalmazzon – Ébresztő! – Istenem, ez a kis möszijő von hausaus párszor már nyilván betévedt a tilosba, megnyalta a sót, tudja a hóhér, milyen bajt szedett össze? a kis torkos szívesen megkóstolná az édesvizű forrást. Hát jól vigyázz! jól vigyázz! és ha annyi szemed nőne, ahány görcs van a fában, és minden csepp vére mellé őrszemet állítanál, akkor is az orrod előtt, a szemed láttára fogja elcsábítani a kislányodat, szépen fölcsinálja, aztán lelép, a lány pedig szégyenben marad egy életre, nem kell a kutyának se, vagy az új mesterségét folytatja, ha egyszer rákapott az ízére.	
kezét a homloka elé kapja	
Jézus Mária!
MILLERNÉ	Az ég óvjon ettől!
MILLER	Hát óvjon is. Mi más érdekelne egy ilyen szélkakast? – A lány szép – karcsú – csinos lába van. Hogy mi van fönt, a padláson, az nem számít. Nálatok nőknél az ilyesmitől szívesen eltekint az ember, ha a földszint el van látva minden jóval – na, ha ez a tapsifüles erre is ráérez – és kigyúl neki a fény, mint mikor az én Rodney admirálisom megszimatolja a franciákat, és rajta, föl az árbocra az összes vitorlát, teljes sebességgel előre – de nem is veszem rossznéven tőle. Emberi dolog. Én ne tudnám?
MILLERNÉ	Látnád azokat a csudaszép leveleket, amiket a méltóságos úr a lányodnak írt. Jóságos ég! a napnál is világosabb, hogy csakis a gyönyörű lelkéért szereti.
MILLER	Mert ezt a hangot kell megütni. A zsákot püföli az ember, de a szamarat akarja hajtani. Aki a húsnak üzen, a szívet küldi követségbe. Én nem ugyanezt tettem? Mikor már tisztázták, hogy az érzésük egy húron pendül, zsupsz, a test is követi a jó példát; mint szolga az urát, és az ezüst hold ugyan mi volt az égen? a kuplerájos.
MILLERNÉ	Nézd meg előbb azokat a díszes könyveket, amiket az őrnagy úr hozott. A lányod mindig azokból imádkozik.
MILLER	füttyent	
A betyár mindenit! Imádkozik! Most fején találtad a szöget! A természet nyers tápláléka megviselné a kis ficsúr makarónihoz szokott gyönge gyomrát. – Tehát előbb össze kell kotyvasztani az irodalmárok pokoli pestiskonyháján fortyogó főzetekkel. Elégetni ezt a szemetet. Isten tudja, miféle ájtatos halandzsát szívott belőlük a lány magába, ami észrevétlenül megfertőzi a vérét, lerombolja benne még azt a kicsi kereszténységet is, amit az apja nagy nehezen így-úgy belecsöpögtetett. Tűzre vele, ha mondom! A fejébe száll ez az ördögi zagyvaság; addig kóvályog a tejjel-mézzel folyó Seholnincsországban, míg végül már azt se tudja, hol a hazája, elfelejti, sőt, szégyellni fogja apját, Millert, a muzsikust, és a végén még azt a derék és igyekvő vőjelöltet is elveszítem, akinek révén olyan remek kapcsolatokhoz jutottam volna. – Nem! Ha megveszek se!	
felugrik, forrófejűen	
Egy percig se halasztom tovább, és az őrnagynak – igen, megmutatom én az őrnagy úrnak, hogy merre van itt a kijárat.	
indulna
MILLERNÉ	Légy észnél, Miller. Csak az ajándékai mennyit érnek –
MILLER	visszajön és megáll a felesége előtt	
A lányom vérdíjáról beszélsz? – Takarodj a pokolba, szégyentelen kerítőnő! – Előbb megyek kéregetni a hegedűmmel, és koncertezek egy tál ételért – előbb töröm össze a csellómat, és hordok benne szemetet, mint hogy abból a pénzből jóízűt egyem, amiért az én egyetlen gyerekem a lelkét és üdvösségét is eladta. – Ha nem innál annyi kávét, és nem szippantanál annyi tubákot, akkor nem kéne a lányod bőrét vásárra vinned. Én azelőtt is degeszre zabáltam magam, és mindig volt egy jó ingem, mielőtt ez a majomparádé idetolta volna a képét.
MILLERNÉ	Nem kell ajtóstul rontani a házba! Egy perc és máris robbansz! Én csak annyit mondtam, hogy talán nem kéne dehonesztálni az őrnagy urat, ha egyszer a miniszterelnök fia.
MILLER	Hát itt van a kutya elásva. Hát ezért, éppen ezért kell még ma tisztába tenni a dolgokat. Az elnök úr csak hálás lesz nekem, ha rendes családapa. Kikeféled a vörös plüsskabátomat, és bejelentkezem az excellenciás úrnál. Ezt mondom majd őexcellenciájának: Az ön fia szemet vetett a lányomra. A lányom arra nem elég jó, hogy a fia felesége legyen, viszont ahhoz meg túl jó, hogy a fia kurvája legyen. Ennyi! – Nevem Miller.

MÁSODIK JELENET
Wurm titkár. Az előbbiek.
MILLERNÉ	Á, jó reggelt, titkárius úr! Hát újra örvendhetünk a szerencsének?
WURM	Részemről a szerencse, részemről, asszonyom! Ahol előkelő lovagok teszik tiszteletüket nap mint nap, ott az én kis polgári örömöm nem is jön számításba.
MILLERNÉ	Miket nem mond, titkárius úr! Ha olykor-olykor Walter őrnagy úr megszerzi nekünk azt a plezírt, hogy a tiszteletét teszi nálunk, attól mi még nem nézünk le senkit.
MILLER	bosszúsan	
Egy széket az úrnak. Nem foglal helyet, földi?
WURM	kalapját, botját leteszi, leül	
Nahát! nahát! és hogy van az én jövendőbelim – vagy múltbelim? – remélhetem, hogy – hát már sohase láthatom – Luise kisnagyságát?
MILLERNÉ	Köszönöm kérdését, titkárius úr. De a leányom egyáltalán nem hordja fenn az orrát.
MILLER	bosszúsan oldalba böki a könyökével	
Asszony!
MILLERNÉ	Sajnálatraméltó, hogy nincs szerencséje a titkárius úrhoz. Most éppen misén van, a leányom.
WURM	Örvendek, örvendek. Akkor hát jámbor, keresztény nő lesz a feleségem.
MILLERNÉ	ostoba-előkelő mosollyal	
Igen – de titkárius úr –
MILLER	látható zavarban megcsípi a felesége fülét	
Asszony!
MILLERNÉ	Ha bármi másban szolgálatára lehetnénk – a legnagyobb örömmel, titkárius úr –
WURM	összehúzza a szemét	
Bármi másban! Köszönöm szépen! Köszönöm szépen! – Khm! khm! khm!
MILLERNÉ	De – mint a titkárius úr maga is beláthatja –
MILLER	haragosan hátba vágja a feleségét	
Asszony!
MILLERNÉ	Ami jó, az jó, és ami jobb, az meg jobb, és az ember csak nem fog útjába állni az egyetlen gyereke szerencséjének.	
paraszti gőggel	
Követi, amit mondok, titkárius úr?
WURM	nyugtalanul mozgolódik a székén, megvakarja a füle tövét és igazgatja a kézelőjét és zsabóját	
Hogy követem-e? Nem – vagyis igen – Most hogy tetszik érteni?
MILLERNÉ	Szóval – szóval – úgy vélem – vagyis úgy értem,	
köhög	
mivel a drága Jóisten a lányomból per pillanat óne zsinór úrinőt akar csinálni –
WURM	felpattan a székről	
Mit tetszik mondani? Mi van?
MILLER	Maradjon ülve! Maradjon ülve titkár úr! A feleségem egy ostoba liba! Hogy jön ide ez az úrinő? Miféle baromságokat hordasz itt össze?
MILLERNÉ	Szidj, ameddig jólesik. De tudom, amit tudok – és amit az őrnagy úr mondott, azt megmondta.
MILLER	magánkívül a csellója után kap	
Nem fogod be a szádat? Azt akarod, hogy a fejedhez vágjam a csellómat? – Mit tudsz te? Ugyan mit mondott? – Ügyet se vessen a locsogására, kedves öcsém – Te meg mars, eredj a konyhába! – Csak nem hiszi, hogy bolondgombát ettem, és a lányommal valamiféle rangra vadászok? Ugye nem hiszi ezt rólam, titkár úr?
WURM	Nem is ezt érdemeltem magától, zenetanár úr. Eddig olyan embernek ismertem, aki állja a szavát, és hogy a lányát megkapom, az gyakorlatilag elintézett ügynek volt tekinthető. Állásom van, amiből kényelmesen el tudom tartani családomat; a miniszter kedvel; ha magasabb pozíciót ambicionálnék, ebben egészen biztosan támogatni fognak. Ön tudja, hogy szándékaim Luise kisasszonnyal kapcsolatban komolyak, és ha most valami kisnemesi nyikhaj eltérítette volna ettől –
MILLERNÉ	Wurm titkárius úr! Több tiszteletet, ha kérnem szabad –
MILLER	Fogd be a szádat, ha mondom – ne is törődjön vele, kedves öcsém! Minden úgy van, mint régen. Amit elmúlt ősszel a tudomására hoztam, tartom ma is. Én nem kényszerítem a lányomat. Ha ön megfelel neki – remek, az már az ő dolga, hogyan lesz boldog önnel. Ha viszont kiadja az útját – még jobb – úgy értem, ha Isten is úgy akarja – akkor ön szépen elfogadja a kosarat, és az apával megiszik egy üveg bort. – A kislánynak kell magával együtt élni – nem nekem. – Puszta önzésből mért kényszerítsem egy olyan emberhez, akitől irtózik? – Hogy űzött vadként hajszoljon a Gonosz vénségemre is – hogy minden pohár borral azt hörpöljem – minden kanál levessel azt nyeljem: Te gazember, tönkretetted a gyereked életét.
MILLERNÉ	Száz szónak is egy a vége – én abszolúte nem járulok hozzá: az én lányom magasabb sorsra született, én rögtön megyek a bíróságra, ha a férjem hagyja telebeszélni a fejét.
MILLER	Kezed-lábad összetörjem, te szélkelep?
WURM	Az apai jótanács sokat elér a lánygyereknél, és remélem, tudja ki vagyok és mit érek, Miller úr?
MILLER	Az Isten tegye már valahová! Azt a lányomnak kell tudni, hogy ki maga, nem nekem. Ami nekem, vén trotlinak tetszik magában, nem biztos, hogy annyira ízlik egy kényes fiatal lánynak. Azt ránézésre megmondom, hogy maga jó lenne-e egy zenekarba – de a női lélek még egy karmesternek is túl kacifántos. – És hadd könnyítsek a lelkemen, kedves öcsém – otromba német vagyok, ami a szívemen, a számon –, maga az én tanácsomat köszönné meg a legkevésbé. Én a lányomat nem beszélném rá senkire – de magáról kifejezetten lebeszélném, titkár úr! Hadd fejezzem be. Az olyan udvarló, aki az apát hívja segítségül – már ne is haragudjon –, az én szememben egy lyukas garast se ér. Ha volna egy kis vér a pucájában, eszébe se jutna ilyen divatjamúlt módszerrel hívni föl magára az imádottja figyelmét. Ha nincs kurázsija, akkor csak egy gyáva nyúl, és olyan Luise még nem jött a világra, aki illene magához. – – Mert tudja meg! az apa háta mögött kell a lány szívét meghódítani. A férfi vagy érje el, hogy a lány inkább a pokolba kívánja saját apját-anyját, mint hogy őt elhagyja –, vagy jöjjön maga a lány, vesse az apja lába elé magát, könyörögjön mindenre, ami szent, legyen kész a kínhalálra is, csak hozzámehessen a szívszerelméhez. – Ez már férfi! Ez már szerelem! – és aki egy nőnél ennyit sem tud elérni, az – az lovagoljon tovább a tintatartóján!
WURM	kalapja és botja után nyúl, és indul a szobából kifelé	
Lekötelezett, Miller úr!
MILLER	lassan utánamegy	
De mivel? Mivel? Semmit sem fogyasztott, titkár úr!	
visszajön	
Se hall, se lát, csak megy – – Ha csak meglátom ezt a hivatali kukacot, kiráz a hideg, mintha mérget vagy arzént nyeltem volna. Ocsmány a pofája, ronda mint a bűn, mintha egy sunyi orgazda csempészte volna az Úristen teremtményei közé. – Azok az alattomos patkányszemek! – az a lángvörös haj! – az a kiálló hegyes áll! Mintha a természet, mikor meglátta azt az elfuserált képét, dühében az állánál fogva dobta volna félre. – Na, nem! inkább, mint hogy a lányomat egy ilyen gazembernek odadobjam, akkor már jobb, ha – Isten bocsássa meg –
MILLERNÉ	kiköp, gyűlölködve	
A kutya! – de te se tudsz parancsolni a nyelvednek, mi?
MILLER	Te meg mit jössz folyton azzal a dögvészes báróddal – miattad hergeltem úgy föl magam – Sose vagy olyan szörnyű ostoba, mint mikor azt hiszed, hogy olyan szörnyű rafinált vagy. Mi a fene akart lenni az a locsogás az úrinőről meg a lányodról? Csak nem bírsz kibújni a bőrödből? Ennek akkor köss valamit az orrára, ha azt akarod, hogy másnap kikiáltsák a piactéren. Ez olyan, hogy mindenhol szaglászik, eltársalog az időjárásról meg a nagy drágaságról, de elég, ha csak egy óvatlan szó kicsúszik a szádon – Püff! abban a szempillantásban megtudja a herceg, a szeretője, és a miniszterelnök, és nyakadba zúdul az egész sistergő istennyila.

HARMADIK JELENET
Jön Luise, kezében könyv. Az előbbiek.
LUISE	leteszi a könyvet, Millerhez megy és megfogja a kezét	
Jó reggelt, drága édesapám.
MILLER	melegen	
Nagyon helyes, édes Luisém – Örülök, hogy ilyen szorgalmasan gondolsz a Teremtődre. Mindig maradj ilyen, és ő vigyázni fog rád.
LUISE	Ó, súlyos az én bűnöm, édesapám – Járt itt, anya?
MILLERNÉ	Kicsoda, szívem?
LUISE	Jaj, elfelejtettem, hogy rajta kívül léteznek mások is – Teljesen üres a fejem – Vagy nem járt itt? Walter?
MILLER	szomorúan, komolyan	
Azt reméltem, hogy az én Luisém ezt a nevet a templomban felejtette.
LUISE	egy ideig merően nézi apját	
Annyira megértelek, apa – és szavad, mint a késszúrás, úgy fáj nekem; de már túl késő. – Nem bírok imádkozni – Isten és Ferdinánd kettétépték a lelkemet, vérzik a szívem, és attól félek – attól félek, hogy –	
szünet után	
De mégse, drága édesapám. Ha egy művészről a festményét csodálva megfeledkezünk, neki az a legnagyobb dicséret. – Ha egy remekműve olyan nagy örömet szerez, hogy emiatt nem gondolok rá, ez Istennek talán nem okoz gyönyörűséget?
MILLER	bosszúsan egy székbe veti magát	
Tessék! Beérett az istentelen olvasmányok vetése!
LUISE	nyugtalanul az egyik ablakhoz lép	
Vajon hol lehet most? – Az előkelő kisasszonyok láthatják – hallhatják – – én csak egy haszontalan, elfelejtett lány vagyok.	
megijed saját szavaitól és apjához rohan	
De nem, nem! Bocsáss meg. Nem siratom a sorsomat. Hadd gondoljak rá – – csak egy picit – ez nem kerül semmibe. Ezt az én kis életemet – rálehelném, azzal cirógatnám, hűteném az arcát! – Ez az én virágzó ifjúságom – ha rálépne, mint egy kis ibolyára, én szívesen meghalnék a talpa alatt! Nekem ennyi elég is lenne apa, hidd el! De mért büntetné a hatalmas, büszke nap a sugaraiban melegedő parányi bogarat?
MILLER	megindultan a szék karfájára hajlik, és eltakarja az arcát	
Hallgass rám, Luise – Azt a keveset, ami az életemből még hátravan, feláldoznám, csak ne találkoztál volna soha az őrnaggyal.
LUISE	riadtan	
Mit mondasz? Mi? – Drága apa, ezt nem gondolhatod komolyan. Hát nem tudod, hogy Ferdinánd az enyém, ő hozzám tartozik, és őt az én gyönyörűségemre teremtette a szerelem istene?	
elgondolkodva megáll	
Amikor először megláttam –	
gyorsabban	
az arcomba szökött, és száguldani kezdett az ereimben a vér, és minden lüktetés azt kiáltotta, minden lélegzet azt suttogta: ő az! – és a szívem is ráismert arra, akinek úgy fájt a hiánya addig, és azt suttogta: ő az! és ezt visszhangozta az egész világ, és együtt örült velem! Akkor – akkor virradt föl először bennem. Ezer új érzés nyílt a szívemben, mint virág a tavaszi réten. És megszűnt számomra a világ, de úgy éreztem, még soha nem volt ilyen gyönyörű. És Istenre se gondoltam, mégis úgy szerettem, mint még soha.
MILLER	a lányához lép, melléhez szorítja	
Luise – drága – csodálatos gyermekem – vedd el meggyötört vén fejemet – vedd el mindenemet – mindenemet! – de az őrnagyot – Isten a tanúm – nem adhatom neked soha.	
elmegy
LUISE	De már én se akarom őt, apa! A villanásnyi idő, ami nekem adatott – azt elnyeli az álom Ferdinándról. Én lemondok róla ezen a földön. De majd azután, anya – ott, ahol a különbségek korlátai leomlanak – ahol a rangkülönbség gyűlölt burka lehull rólunk – ahol az emberek csak emberek – Én oda nem viszek magammal mást, csak a tisztaságomat; apa is annyiszor mondta, hogy mikor eljön Isten, akkor majd lemegy a pompás ékszerek, meg címek és rangok ára, és fölmegy a szív értéke. Akkor én gazdag leszek. Ott a könnyek győzelmeket érnek, és a szép gondolatok dicső ősöket. Ott majd előkelő leszek, anya – Ugyan miben lesz ő ott különb a szerelmesénél?
MILLERNÉ	felugrik	
Luise! Az őrnagy! Most ugrik át a kerítésen! Hova bújjak?
LUISE	reszketni kezd	
Maradj itt, anya!
MILLERNÉ	Jézusom! Hogy nézek ki? Szégyen gyalázat. Így nem mutatkozhatom a kegyelmes úr előtt.	
el

NEGYEDIK JELENET
Ferdinánd. Luise. Ferdinánd Luiséhoz rohan, aki elsápadva, erőtlenül roskad egy székre – Ferdinánd megáll előtte – egy darabig némán nézik egymást. Szünet.
FERDINÁND	Te elsápadsz, ha meglátsz? Luise!
LUISE	fölkel és Ferdinánd nyakába veti magát	
Nincs semmi baj! semmi! Hiszen itt vagy. Már elmúlt.
FERDINÁND	fogja Luise kezét és az ajkához emeli	
És szeret még az én Luisém? Az én szívem nem változott meg tegnap óta, és a tiéd? Rohantam, hogy megnézzem, jókedvű vagy-e, és már mennék is jókedvűen tovább. – De nem vagy az.
LUISE	Dehogynem, szerelmem.
FERDINÁND	Mondd meg az igazat. Nem vagy az. Átlátok rajtad, mint ezen a tiszta tüzű gyémánton.	
a gyűrűjére mutat	
Nem szállhat föl benne picinyke buborék se, amit ne vennék észre – nem suhanhat át egy gondolat sem, ami ne tükröződnék az arcodon. Mi van? Mondd gyorsan! Ha tükrödet ragyogni látom, felhőtlen az ég. Mi nyomaszt?
LUISE	egy darabig némán és jelentősen néz rá, utána fájdalommal	
Ferdinánd! Ferdinánd! Ha tudnád, egy polgárlányt hogy megszédítenek az ilyen gyönyörű szavak –
FERDINÁND	Mi ez?	
megütközve	
Szerelmem! Figyelj csak! Hogy jut ilyen az eszedbe? – Te az én Luisém vagy. Ki mondta, hogy ezen kívül még bármi más is lennél? Te kis hamis, hogy lehetsz ilyen hideg és számító? Ha betöltene a szerelem, volna időd ilyen hasonlatokat kitalálni? Melletted én eszem veszítem egy pillanat alatt – távol tőled pedig az álmaimban, és a szerelem mellett te még ráérsz okoskodni? – Szégyelld magad! A kedvesedtől lopsz el minden pillanatot, amit a rosszkedvedre pazarolsz.
LUISE	megragadja Ferdinánd kezét és közben a fejét ingatja	
Álomba akarsz ringatni, Ferdinánd – el akarod csalni tekintetemet a mély szakadékról, amibe zuhanok. Látom a jövőt – téged szólít a hírnév – a jövőd – az apád – és én egy senki vagyok.	
megrémül és hirtelen elengedi Ferdinánd kezét	
Ferdinánd! Tőr lebeg felettünk! – El fognak szakítani egymástól!
FERDINÁND	Elszakítanak!	
felugrik	
De miből érzed ezt, Luise? Elszakítanak? – Ki tudná két szív szövetségét megbontani, vagy egy akkord hangjait széjjeltépni? – Nemesember vagyok – De mi régibb: az én nemesi oklevelem vagy a világmindenség örök terve? Talán a címerem érvényesebb, mint a mennyei kézírás Luisém szemében, amelyik így szól: ez az asszony ezé a férfié? – A miniszterelnök fia vagyok. Pont erről van szó. Csak a szerelem édesítheti meg a szörnyű átkot, ami azért hull a fejemre, mert az apám kizsigereli a lakosságot!
LUISE	Jaj, mennyire félek tőle – ettől az apától!
FERDINÁND	Én nem félek semmitől – semmitől – csak a szerelmed határaitól. Ha hegyekként magasodnak köztünk az akadályok, én lépcsőnek veszem őket, úgy repülök a karjaid közé. A sors vihara csak fölkorbácsolja érzéseimet, a veszély csak annál izgatóbbá tesz a szememben. – Szót se többet félelemről, szerelmem. Én – én úgy őrizlek majd, mint mesebeli sárkány a földalatti aranyát. – Bízd rám magad! Angyalra nem lesz többé szükséged – Én közéd és a sors közé vetem magam – én fogom fel a csapásokat helyetted – összegyűjtöm az öröm kelyhének minden cseppjét – és szerelmünk arany csészéjében nyújtom át –	
gyöngéden átöleli Luisét	
Karolj belém Luise, szállj át velem együtt az életen; az ég szebb alakban kap vissza, mint ahogy elbocsátott, és ámulva ismeri be, hogy a lelket csak a szerelem teheti tökéletessé –
LUISE	eltolja magától Ferdinándot, nagy megindultsággal	
Ne folytasd. Kérlek, hallgass! – Ha tudnád, hogy – Engedj el – hát nem érted? A reményeid úgy szaggatják szívemet, mint a fúriák.	
el akar menni
FERDINÁND	visszatartja	
Luise! Hogy? Mi van? Megváltoztál!
LUISE	Én már elfelejtettem ezeket az álmokat és boldog voltam – De most! de most! mától fogva – a lelkem nyugalma odavan – őrült vágyak – tudom – őrült vágyak tombolnak mostantól bennem. – Menj – Isten bocsássa meg neked – Csóvát hajítottál békés fiatal szívemre, és ezt a tűzvészt már soha többé nem lehet kioltani.	
kirohan. Ferdinánd szótlanul követi

ÖTÖDIK JELENET
Terem a miniszterelnök házában. A miniszterelnök – nyakában érdemkereszt, mellén csillag –, és Wurm titkár jönnek.
VON WALTER	Komoly afférja volna? Az én fiamnak? – Nem Wurm, ezt nem fogja soha beadni nekem.
WURM	Excellenciád legyen szíves megparancsolni, és én szállítom a bizonyítékokat.
VON WALTER	Hogy udvarol annak a kis polgári lotyónak – szédíti a fejét – akár még érzelmekről is fecseg neki – ez olyasmi, amit elképzelhetőnek tartok – sőt, megbocsáthatónak – de – ráadásul egy városi zenész lányának, azt mondja, Wurm?
WURM	Miller zenetanár lányának.
VON WALTER	Csinos? – Ez magától értetődik.
WURM	élénken	
Szőkében ilyen szépet még nem láttam, és túlzás nélkül állíthatom, hogy az udvar legelső szépségei között is megállná a helyét.
VON WALTER	nevet	
Azt mondja, Wurm? – Maga is kiszemelte a kicsikét – le se tagadhatná. De nézze csak, kedves Wurm – ha a fiam érdeklődik egy szoknya után, remélhetőleg őt sem gyűlölik majd a hölgyek. Tehát érvényesülni fog az udvarban is. Azt mondja, szép a lány; tetszik a fiamban, hogy van ízlése. Beadta annak a kis tyúknak, hogy a szándékai komolyak? Még jobb – látom, van benne spiritusz, és még füllenteni is tud. Lehet belőle elnök. Megkapja, amit akar? Pompás! ebből az következik, hogy mellé pártol a szerencse is. – És ha a bohózat egy egészséges unokával zárul – ennél jobbat kívánni sem lehet! Akkor iszom még egy üveg malagát a családfám pozitív kilátásaira, és kifizetem a kis szajha egyházi bírságát is.
WURM	Én csak azt kívánom excellenciádnak, hogy azt az üveg bort ne bánatában kelljen meginnia.
VON WALTER	komolyan	
Vigyázzon, Wurm, mert amiben hiszek, abban rögeszmésen hiszek; és őrjöngök, hogyha megharagszom – tekintsük tréfának, hogy föl akart bőszíteni. Hogy a riválisától szívesen megszabadulna, azt szívesen elhiszem magának. S mivel a fiamat a lánynál aligha tudná kiütni a nyeregből, ezért az apát akarja felhasználni mumusnak, de még ezt is el tudom fogadni – és le vagyok nyűgözve, milyen kiváló adottságai vannak az efféle zsiványságokhoz. – De figyelmeztetem, kedves Wurm, hogy engem ne próbáljon átverni. – Az én terveimet, ezt jól jegyezze meg, a kis trükkjeivel nem keresztezheti.
WURM	Már megbocsásson, excellenciás uram. Ha – mint kegyelmed sejteni véli – részemről a féltékenység belejátszana, arról csak a szemem árulkodna, a szám soha.
VON WALTER	Ezt felejtse el, egyszer s mindenkorra. Idióta, hát számít az magának, hogy frissen a pénzverdéből vagy egy bankár kezéből veszi át az aranyat? Vigasztalódjon a nemességünk példáján: nálunk ritka az olyan házasság, ahol a vendégek közül minimum egy féltucatnak – vagy a lakájnak – ha tudnak róla a többiek, ha nem – ne lennének egzakt ismeretei a vőlegény földi paradicsomáról.
WURM	meghajol	
Ebben a vonatkozásban, kegyelmes uram, szívesen maradok egyszerű polgár.
VON WALTER	Ráadásul rögtön az az öröme is meglesz, hogy gúnyolódó riválisán a lehető legédesebb módon állhat bosszút. Éppen most az a javaslat fekszik a kabinet előtt, hogy az új hercegnő érkeztével Lady Milfordot a látszat kedvéért el kell küldeni, de hogy teljes legyen a csalás, egyben házasságot is kell kötnie. Maga tisztában van vele, Wurm, hogy a tekintélyem mennyire függ a Lady befolyásától – és egyáltalán, ezek a hercegi fellángolások biztosítják hatalmam rugózatát. A herceg megfelelő partit keres Lady Milford számára. Bárki jelentkezhet – gyorsan nyélbeütik az üzletet, az illető a nővel együtt a herceg bizalmát is elnyeri, és nélkülözhetetlenné teszi magát –, tehát, hogy a herceg ne szabadulhasson ki családom hálójából, a fiamnak, Ferdinándnak kell a Milfordot feleségül vennie – Elég világos voltam, Wurm?
WURM	A szemem is káprázik bele. – Miniszterelnök úr bebizonyította, hogy az apa hozzá képest csak gyönge kezdő. Ha az őrnagy legalább olyan engedelmes fiú lesz, mint amilyen gyöngéd apa ön, akkor ezt a követelését vélhetőleg vissza fogja utasítani.
VON WALTER	Szerencsére eddig még egy tervem végrehajtása miatt sem kellett aggódnom, ha egyszer rászántam magam, hogy kimondjam: így lesz! – De nézze, Wurm, ez visszavezet bennünket az előző ponthoz. Még ma délelőtt bejelentem a fiamnak az eljegyzését. Hogy erre milyen arcot vág, az vagy igazolni fogja, vagy teljesen megcáfolja a maga gyanúját.
WURM	Kegyelmes uram, nagyon kérem, bocsásson meg. A komor arckifejezés, amit nyilvánvalóan vágni fog, legalább annyira annak a menyasszonynak a számlájára írandó, akihez hozzá akarja adni, mint azéra, akitől el akarja szakítani. Én szigorúbb próbát ajánlanék. Ajánlja föl neki az ország legkifogástalanabb partiját, és ha igent mond, akkor küldje Wurm titkárt három évre kőbányába.
VON WALTER	az ajkába harap	
A fenébe!
WURM	Ez a nagy helyzet! A lány anyja – rendkívül ostoba nőszemély – nagy naivan kifecsegte nekem.
VON WALTER	föl alá járkál, visszafojtja haragját	
Jó! Akkor még ma reggel.
WURM	Csak azt ne felejtse el, excellenciás uram, hogy az őrnagy – egyben a főnököm fia!
VON WALTER	Kímélni fogjuk, Wurm.
WURM	És hogy cserébe a szolgálatomért, mellyel megszabadítom egy nemkívánatos családtagtól –
VON WALTER	Önt egy kívánatos feleséghez segítsem? – Az is meglesz, Wurm!
WURM	nagy örömmel hajol meg	
Örök szolgája, kegyelmes uram!	
menni akar
VON WALTER	Amit az előbb elárultam, Wurm!	
fenyegetően	
Ha kifecsegné –
WURM	nevet	
Akkor őexcellenciája előveszi a hamisításaimat.	
el
VON WALTER	Nem tartok tőled! Az aljasságoddal tartalak féken, mint madzaggal a szarvasbogarat.
KOMORNYIK	belép	
Kalb főkamarás –
VON WALTER	A legjobbkor. – Nagy örömömre szolgál.
A komornyik el.

HATODIK JELENET
A főkamarás, udvari marsall von Kalb, gazdag, de ízléstelen udvari ruhában, övén kamarási kulcsokkal, ezen kívül két zsebórával, oldalán rövid díszkard, fején háromszögletű kalap, sündisznófrizura. Hangosan kiabálva szalad a miniszterelnök felé, miközben az egész nézőteret elárasztja a pézsmaillat. Von Walter.
UDVARI MARSALL	átöleli Von Waltert	
Ah, jó reggelt, drágám! Jól pihentünk? Jól aludtunk? – Ugye megbocsátja, hogy ilyen késedelmesen bukkanok föl – egyéb halaszthatatlan ügyek – a menükártya – a meghívólevélkék – a mai szánkókirándulás résztvevőinek összeorganizálása – Ah – és ráadásul még az ébredésnél is ott kellett lennem és őfenségét tájékoztatnom az időjárásról.
VON WALTER	Hát igen, főkamarás úr, onnan tényleg nem könnyű elszabadulni.
UDVARI MARSALL	Ráadásul egy csibész szabó rettentően megvárakoztatott.
VON WALTER	És mégis elkészült tipp-topp?
UDVARI MARSALL	És ez még nem minden! – Ma egyik malőr a másik sarkára lép. Ezt hallgassa meg!
VON WALTER	szórakozottan	
Hát nem elképesztő?
UDVARI MARSALL	Ezt hallgassa meg! Épp mikor kiszállok a kocsiból, megijednek a lovak, taposnak, rúgnak, és – ilyen nincs! – a sár teljesen összefröcsköli a nadrágomat. Most mit tegyek? Báró úr, az ég szerelmére, képzelje magát a helyzetembe! Ott állok. Már késésben. Visszamenni nincs idő – s én ebben az öltözékben jelenjek meg őfensége előtt? Mennyei atyám! – De rögtön föltalálom magam. Ájulást színlelek. Erre szélsebesen visszatesznek a kocsiba. Őrült tempóban hazahajtatok – ruhát váltok – és vissza – Mit szól ehhez? – és mégis én toppanok be elsőnek a fogadószobába – Na, mi a véleménye? –
VON WALTER	Bámulatos improvizációs készség – De hagyjuk ezt, Kalb – Tehát már beszélt a herceggel?
UDVARI MARSALL	fontoskodva	
Húsz és fél percet.
VON WALTER	Le a kalappal! – akkor nyilván megtudtunk valami fontos újságot is?
UDVARI MARSALL	komolyan, némi hallgatás után	
Őfensége ma libapiszokszínű hódprém-kabátot vesz föl.
VON WALTER	Mik vannak! – Nem, főkamarás úr, én jobb újságot tudok – nevezetesen, hogy Lady Milfordból von Walter őrnagyné lesz, erről még bizonyára nem hallott?
UDVARI MARSALL	Elképesztő! – És ez már végleges?
VON WALTER	Elintézett ügy, kedves marsall – és nagyon lekötelezne, ha haladéktalanul fölkeresné a Ladyt, hogy fölkészítse az őrnagy látogatására, és ha Ferdinándom elhatározását az egész rezidencián elterjesztené.
UDVARI MARSALL	elragadtatással	
Ezer örömmel, drágám! – Ennél kellemesebb dolgot el se tudok képzelni! – Röpülök –	
átöleli von Waltert	
Ég vele! – háromnegyed órán belül az egész város tudni fogja.	
kiszökell
VON WALTER	az főkamarás után nevet	
És még azt mondják, az ilyen alakok az égvilágon semmire se jók – Most aztán az én Ferdinándomnak is akarnia kell, különben az egész város hazudott.	
csönget – jön Wurm	
Kéretem a fiamat.	
Wurm el, von Walter föl alá jár, gondolataiba süppedve

HETEDIK JELENET
Ferdinánd. Von Walter. Wurm, aki távozik.
FERDINÁND	Hivatni méltóztatott, tisztelt apám –
VON WALTER	Sajnos ezt kell tennem, ha élvezni szeretném a fiam társaságát. Hagyjon magunkra, Wurm! – Ferdinánd, figyellek már egy ideje, és sehol se látom azt a nyílt szívű, elragadó fiatalembert, akiben eddig annyi örömem telt. Valami furcsa és komor kifejezés ül az arcodon – Kerülsz – Kerülöd a saját köreidet – Pfuj! – A te korodban előbb megbocsát tíz vad kicsapongást az ember, mint egy ilyen hóbortot. Ezt engedd át nekem, drága fiam! És engedd, hadd tegyek meg mindent a boldogságodért, és csak azon járjon az eszed, hogyan működhetsz közre a terveimben. – Gyere! Ölelj át, Ferdinánd!
FERDINÁND	Ma nagyon kegyes hozzám, apám.
VON WALTER	Csak ma, te csibész? – és ezt ilyen savanyú képpel mondod?	
komolyan	
Ferdinánd! – Kinek a kedvéért léptem a hercegi kegy elnyerésének veszélyes útjára? Kinek a kedvéért szakítottam örökre a lelkiismeretemmel és az éggel? – Figyelj ide, Ferdinánd – A fiamhoz beszélek – Kinek készítettem a helyet, mikor az elődömet eltakarítottam az útból – ez utóbbi annál kegyetlenebbül kínoz, minél jobban titkolom a világ elől. Figyelj rám. Mondd meg, Ferdinánd: Kinek a kedvéért tettem mindezt?
FERDINÁND	elborzadva hátrál	
Csak nem miattam, apám? Csak nem rám hull ennek a bűnnek a véres árnya is? A Mindenhatóra! Inkább meg se születtem volna, minthogy egy ilyen gaztett mentsége legyek!
VON WALTER	Mi volt ez? Mi? Nem baj! betudom annak a regényes fejednek! – Ferdinánd! – nem hagyom tőled felizgatni magam, pimasz kölyök – Így jutalmazol álmatlan éjszakáimért? Így szüntelen gondjaimért? Így az örökké mardosó lelkifurdalásért? – Egyedül engem terhel a felelősség – engem sújt az átok, engem talál az égi bíró villáma – te másodkézből nyered el a szerencséd – ez a bűn nem szennyezi az örökségedet.
FERDINÁND	jobb kezét az ég felé nyújtja	
Ezennel ünnepélyesen lemondok az örökségről, ami engem egy iszonyatos apához kötne.
VON WALTER	Vigyázz, fiatalember, ki ne hozz a sodromból. – Ha rajtad múlna, egész életedben a porban kúsznál.
FERDINÁND	Még mindig jobb, apám, mint a trón előtt kúszni.
VON WALTER	visszanyeli haragját	
Hm! – Úgy látszik, rád kell kényszeríteni a szerencsédet. Ahová tíz másik a legnagyobb erőfeszítéssel sem képes fölkapaszkodni, te játszva följutsz, mint egy álomban. Tizenkét évesen zászlós vagy. Húsz évesen őrnagy. Én harcoltam ki a hercegnél. Most pedig leveted az egyenruhát és belépsz a minisztériumba. A herceg titkos tanácsosságról beszélt – követségekről – ezek mind rendkívüli kegyek. Ragyogó kilátások nyílnak előtted. – Egyenes út a trón közelébe – sőt, a trónra, már ha a hatalom tényleges gyakorlása ér annyit, mint külső jelei – ez sem lelkesít?
FERDINÁND	Mert az én elképzeléseim a nagyságról és a boldogságról egy kissé különböznek az önétől. – Az ön boldogulását legtöbbször rombolás jelzi. Irigység, félelem és gyűlölet sötét tükréből mosolyog ránk az uralkodó nagysága. – Könnyek, átkok és kétségbeesés szörnyű lakomáján habzsolnak az annyit magasztalt boldogok, a borzalmaktól megittasulva állnak föl az asztaltól, így tántorognak át az öröklétbe, Isten ítélőszéke elé. – Az én boldogságomhoz elég, ha visszahúzódom önmagamba. Az én vágyaim a szívembe vannak temetve. –
VON WALTER	Mesteri! Brilliáns! Pazar! Megérem, hogy harminc év után újra kioktatnak! – Nagy kár, hogy ötvenéves fejjel már nem megy a tanulás! – Viszont – hogy be ne rozsdásodjon ez a ritka képességed, adok melléd valakit, akin ezt a bohóc-sipkás tébolyodat kedvedre gyakorolhatod. – Úgy döntesz – még ma úgy döntesz – hogy megnősülsz.
FERDINÁND	megrökönyödve hátrál	
Apám!
VON WALTER	Hagyjuk a formaságokat. – Lady Milfordnak küldtem egy kártyát a nevedben. Most tehát haladéktalanul fogod magad, elmész hozzá, és közlöd vele, hogy a vőlegénye vagy!
FERDINÁND	A Milfordé, apám?
VON WALTER	Ha ismered –
FERDINÁND	magánkívül	
Mint az országutat – ki ne ismerné ebben a hercegségben? – De ugye nevetséges lenne, drága apám, ha ezt az ötletét egy pillanatig is komolyan venném? Vállalna apaként egy olyan aljas fiút, aki feleségül vesz egy nyilvánosan kitartott nőt?
VON WALTER	Sőt! Én magam kérném meg a nő kezét, ha lenne még nála esélye egy ötvenévesnek. – És te fiaként vállalnál egy ilyen aljas apát?
FERDINÁND	Soha! Esküszöm mindenre, ami szent!
VON WALTER	Szemtelenség! csak azért bocsátom meg, mert annyira példátlan –
FERDINÁND	Apám, nagyon kérem! Ne hagyjon meg ebben a hitben, mert akkor nem tudom elviselni a gondolatot, hogy a fia vagyok.
VON WALTER	Megőrültél, fiacskám? Melyik értelmes ember ne sóvárogna a kitüntetésre, hogy uralkodóját helyettesítse harmadikként?
FERDINÁND	Apám, kezdem önt nem érteni. Kitüntetésnek nevezi? – kitüntetés lenne osztozni a herceggel, aki így még a saját alattvalóinál is jobban lealacsonyodik?
VON WALTER	felkacag
FERDINÁND	Nevessen csak nyugodtan – lepereg rólam. Hogy nézzek a legutolsó kétkezi munkás szemébe, aki a feleségét legalább épen és sértetlenül megkapja hozományul? Hogy nézzek a világ szemébe? A hercegébe? És a ribancéba, aki becsületének leprafoltját az én szégyenemmel akarja lemosni?
VON WALTER	Honnan veszed ezt a sok hülyeséget, fiacskám?
FERDINÁND	Könyörgöm mindenre, ami szent! Egyetlen fia föláldozása, apám, nem teheti annyira boldoggá, mint amennyire őt a boldogtalanságba taszítja. Vegye el az életemet, ha ezáltal följebb juthat. Öntől kaptam, egy pillanatig sem haboznék föláldozni a nagysága érdekében. – De a becsületemet, apám – ha ezt veszi el tőlem, akkor csak hitvány félrelépés volt, hogy életet adott nekem, és elátkozom az apát és a kerítőt is.
VON WALTER	barátságosan vállon veregeti Ferdinándot	
Jól van, drága fiam. Látom, belevaló legény vagy, és megérdemled a hercegség legjobb partiját. Legyen is a tiéd – még ma délben eljegyzed Ostheim grófnőt.
FERDINÁND	újból zavarba jön	
Azért hivatott ezen az órán, hogy megsemmisítsen?
VON WALTER	kutató pillantást vet rá	
Gondolom, ez ellen a becsületednek sem lehet semmilyen kifogása?
FERDINÁND	Nincs is, apám! Friederike von Ostheim mindenki mást boldoggá tehetne.	
maga elé, teljesen megzavarodva	
Amit gonoszsága megkímélt, most jósága szaggatja darabokra.
VON WALTER	nem veszi le róla a tekintetét	
Várom, hogy kifejezd a háládat, Ferdinánd –
FERDINÁND	odarohan és forrón megcsókolja a kezét	
A kedvessége valósággal lángba borítja a lelkemet – Apám! forrón köszönöm a jóakaratát – A választása kifogástalan – azonban – nem tehetem – nem szabad – ha egy kis részvét van önben – én nem tudom a grófnőt szeretni!
VON WALTER	egy lépést hátrál	
Hoppá! Most megfogtam a fiatalembert! Belelépett a csapdába a ravasz képmutató – Szóval nem a becsületed tiltja, hogy elvedd a Ladyt? – Nem is a személy, hanem a házasság tölt el iszonyattal? –
FERDINÁND	előbb megkövülten áll, aztán összeszedi magát és ki akar futni
VON WALTER	Hova-hova? Állj! És a tisztelet, amivel tartozol apádnak?	
az őrnagy visszafordul	
Be vagy jelentve a Ladynél. A hercegnek szavamat adtam. Tudja a város és az udvar. – Ha meghazudtolsz, fiacskám – a herceg – a Lady – a város előtt – ha az udvar előtt engem meghazudtolsz – Hallod, fiacskám – vagy ha rájövök bizonyos ügyekre – Állj! Hoppá! Hirtelen hova tűnt arcodból a tűz?
FERDINÁND	halotthalványan, reszketve	
Mi? Hogy? Nincs semmi, apám!
VON WALTER	félelmetes pillantást vet rá	
De ha mégis volna valami – és ha kiderülne, mi az oka ennek az engedetlenségnek – – Huh, fiacskám! Már a puszta gyanú is az őrületbe kerget. Ebben a szempillantásban indulsz. Kezdődik a díszszemle. Mire a jelszót kiadják, te már a Ladynél vagy – Ha egyet toppantok, reszket az egész hercegség. Lássuk, fölém tud-e kerekedni egy nyakas fiú.	
elmegy és még egyszer visszajön	
Fiacskám, mondom, ott legyél, vagy fuss a haragom elől.	
el
FERDINÁND	tompa kábulatból ébred	
Elment? Hát így beszél egy apa? – Igen! Elmegyek hozzá – oda akarok menni – az arcába mondom, tükröt tartok neki – te alávaló nőszemély! s ha még akkor is ragaszkodsz hozzá, hogy elvegyelek – Az összegyűlt nemesség, katonaság és nép szeme láttára – Légy bár felvértezve Angliád minden büszkeségével – Én ellöklek magamtól – én, az ifjú német! –	
sietve el

MÁSODIK FELVONÁS
Terem Lady Milford palotájában; jobbra szófa, balra zongora.
ELSŐ JELENET
Lady Milford laza, de nagyon csinos reggeli ruhában, kibontott hajjal ül a zongora előtt és improvizál; Sophie, a komornája az ablak felől jön.
SOPHIE	A tiszt urak már oszolnak. A díszszemlének vége – de Walter még sehol.
LADY	nagyon nyugtalan, fölkel és végigmegy a termen	
Nem tudom, mi van velem ma, Sophie – így még sose voltam – Szóval egyáltalán nem láttad? – Nyilván – Neki nem sürgős – Úgy nyomaszt, mintha valami bűnt követtem volna el – Menj, Sophie – Vezessék elő az istállóból a legvadabb versenylovat. Ki kell mennem a szabadba – Embereket látni, a kék eget, vágtatni, míg meg nem könnyebbül a szívem.
SOPHIE	Ha nem érzi jól magát, Milady – hívja ide a társaságot. A herceg rendezzen itt lakomát, vagy állítsák föl a kártyaasztalt a pamlag elé. Ha az én kívánságomat lesné a herceg és az udvar, nem hagynám, hogy így elrontsa egy szeszély a kedvemet.
LADY	a pamlagra veti magát	
Ne gyötörj, kérlek! Egy gyémántot adok minden egyes óráért, amikor nem kell velük lennem. Ez a népség nyüzsögjön a lakosztályomban? – Rosszak, szánalmasak, megdöbbennek, ha egy őszinte, baráti szó kiszalad a számon, csak bámulnak, mintha szellemet láttak volna – Marionett-figurák, madzagon táncolnak, könnyebb irányítani őket, mint a hímzőtűmet. – Mit kezdjek olyanokkal, akiknek a lelke a zsebórájukkal egyszerre ketyeg? Mért kérdezzek tőlük bármit, ha előre tudom a választ? Vagy mért beszéljek velük bármiről, ha úgyse mernek mást mondani, mint én? – Ne is lássam őket! A lovaglás sem élvezet, ha a ló sosem rángatja a kantárt.	
az ablakhoz lép
SOPHIE	De a herceggel csak kivételt tesz, Lady? A legszebb férfi – a legtüzesebb szerető – a legszellemesebb ember az egész országban!
LADY	visszajön	
A saját országában, Sophie – és csak egy egész hercegség mentheti úgy-ahogy az ízlésemet. – Azt mondod, irigyelnek. Te szegény! Inkább sajnálniuk kellene. Mindazok közül, akik az uralkodó tenyeréből esznek, a szerető jár a legrosszabbul, mert egyedül ő látja koldulni a dúsgazdag nagy embert. – Igaz, ő nagysága talizmánjával teljesíteni tudja szívem minden óhaját, tündérpalotát varázsol elő a föld alól. – Két India kincseit hordja elém – a sivatagot paradicsommá változtatja – az ország minden forrása büszke szökőkútként lövell az ég felé, alattvalói véres verítéke tűzijátékokban puffog el – De képes-e szívének megparancsolni, hogy egy tüzes és büszke szív szavára tűzzel és büszkén válaszoljon? Képes-e szikkadt agyából egyetlen szép érzést is kifacsarni? – Az érzékeim jóllaknak, de a szívem éhezik; s mit ér ezernyi tiszta érzés ott, ahol csak a testi vágyakat elégíthetem ki?
SOPHIE	csodálkozva néz rá	
Mióta is szolgálok önnél, Milady?
LADY	Mert csak most tudtad meg, ki vagyok? – Úgy van, kedves Sophie – a becsületemet eladtam a hercegnek, de a szívem szabad – és ez a szív, istenem, talán megérdemel még egy férfit – az udvar mérgezett levegője csak annyira fogta meg, mint lehelet a tükröt – Hidd el, kedvesem, mindezt már rég a szerencsétlen herceg orrára kötöttem volna, ha a becsvágyam el tudná viselni, hogy az udvarban bárki más megelőzzön.
SOPHIE	És ez a szív olyan könnyen engedett a becsvágynak?
LADY	élénken	
Mintha nem fizettem volna meg érte! – Még most is fizetek! – Sophie!	
jelentősen, miközben kezét Sophie vállára teszi	
Mi, nők, csak uralkodás és szolgaság között választhatunk, de a hatalom legcsábítóbb gyönyöre is csak gyenge pótszer, ha nem nyerjük el a legnagyobb gyönyört, és nem lehetünk a szeretett férfi rabszolgái.
SOPHIE	Ezt az igazságot Milady szájából vártam a legkevésbé!
LADY	De mért, drága Sophie-m? Nem látszik már abból is, milyen gyerekesen bánunk a hatalommal, hogy rövid pórázra kell fogni minket? Nem jöttél rá, látva kiszámíthatatlanságomat – látva, milyen őrülten hajszolom az élvezeteket, hogy csak a bennem tomboló még őrültebb vágyat akarom túlkiabálni?
SOPHIE	döbbenten lép hátra	
Lady!
LADY	élénkebben	
Elégítsd ki őket! Add nekem azt a férfit, akire gondolok – akit imádok – és belehalok, ha nem birtokolhatom.	
olvatagon	
Ha az ő szájából hallanám, hogy a szerelem könnyei szebben ragyognak szemünkben, mint hajunkban a brilliánsok,	
tüzesen	
én a herceg lába elé dobnám a szívét és egész hercegségét, elszöknék ezzel a férfival, el a világ legtávolabbi sivatagába – –
SOPHIE	rémülten néz rá	
Úristen! Mit művel? Mi történt önnel, Lady?
LADY	döbbenten	
Elsápadsz? – Talán túl sokat mondtam? – Akkor bizalmam tegyen lakatot a szádra – és hallj még többet – tudj meg mindent!
SOPHIE	aggodalmasan néz körül	
Félek, Milady – félek – már eleget hallottam.
LADY	Az őrnaggyal való eljegyzés – Te meg a világ úgy képzelitek, hogy ez valami udvari ármány – Sophie – ne pirulj – ne szégyenkezz miattam – emögött nem áll más ármány – csak az én szerelmem.
SOPHIE	Jézusom! Éreztem!
LADY	Hagyták befolyásolni magukat, Sophie – a gyönge herceg – a ravasz intrikus von Walter – az ostoba kamarás – Állítják, hogy ez a házasság a legtökéletesebb módja annak, hogy a herceg megtarthasson, és kapcsolatunkat még szorosabbra fűzze! – Na persze! hogy örökre szétszakítsa! hogy végre széttörjem gyalázatos bilincseimet! – A csapdába csalt csalók! Túljárt az eszükön egy gyönge nő! Ti lökitek a karom közé a szerelmemet! Hiszen éppen ezt akartam – Ha egyszer az enyém lesz – az enyém – akkor jó éjt, örökre, megutált dicsőség –

MÁSODIK JELENET
A herceg öreg komornyikja jön, ékszerdobozt hoz. Az előbbiek.
KOMORNYIK	Herceg őfelsége Milady jóindulatába ajánlja magát, és ezeket a gyémántokat küldi az esküvőre. Most érkeztek Velencéből.
LADY	kinyitotta a ládikát és rémülten felugrik	
Úristen! mit fizetett a herceg ezekért a kövekért?
KOMORNYIK	sötét arccal	
Egy fillérébe sem kerültek.
LADY	Micsoda? Megőrültél? Semmibe? – de közben	
hátrál tőle egy lépést	
úgy bámulsz, mint aki keresztüldöfne a pillantásával – Semmijébe sem kerültek ezek a felbecsülhetetlenül drága kövek?
KOMORNYIK	Tegnap hétezer itteni fiatal indult el Amerikába – ők fizetnek mindenért.
LADY	hirtelen leteszi a ládikát és gyorsan keresztülvág a termen, majd rövid szünet után a komornyikhoz	
Ember! Mi van veled? Te sírsz?
KOMORNYIK	megtörli a szemét, rettenetes hangon, minden tagjában reszketve	
Az ilyen drágakövekért – nekem két fiam is köztük van.
LADY	remegve fordul el, megragadja a komornyik kezét	
De egyik sem kényszerből?
KOMORNYIK	félelmetesen nevet	
Istenem! – Dehogy – mind önkéntes! Persze volt néhány nagyszájú kölyök, aki kiállt a sorból és megkérdezte az ezredest, hogy a herceg fejenként mennyiért adta el őket. – Erre a mi legkegyelmesebb urunk fölvonultatta az ezredet a dísztérre és agyonlövette a nagypofájúakat. Hallottuk a puskaropogást, láttuk ahogy az agyvelőjük szétfröccsen az utcakövön, és az egész hadsereg egy emberként kiáltotta: Hurrá! irány Amerika!
LADY	iszonyodva rogy le a szófára	
Jézusom! Jézusom! – És én nem hallottam semmit? És én nem láttam semmit?
KOMORNYIK	Valóban, asszonyom – Miért is kellett pont akkor medvevadászatra mennie urunkkal, mikor az indulót fújták? – Azt a csodálatos látványt kár volt elszalasztania, mikor harsány trombiták jelezték, hogy ütött az óra, és amott bőgő árvák kapaszkodtak még élő apjukba, emitt őrjöngő anya futott csecsemőjével a szuronyoknak, és hogy hogy szakítottak szét kardcsapásokkal menyasszonyt és vőlegényt, és hogy néztük ezt végig mi vén trottyok tehetetlenül, és hogy hajítottuk a gyerekek után a mankóinkat az Újvilágba – Ja, és közben az a fülsiketítő dobpergés, hogy a Mindenható ne hallja meg az imánkat –
LADY	föláll, rendkívül zaklatottan	
Ne is lássam ezeket a köveket – szikrázó fényük pokoli tűzzel égeti szívemet.	
szelídebben a komornyiknak	
S te ne háborogj úgy, szegény öreg. Visszajönnek. Viszontlátják a szülőhazájukat.
KOMORNYIK	bensőségesen, melegen	
Isten az égben! Úgy lesz! – A városkapuban még visszafordultak és azt kiáltották: “Ég veletek, asszony, gyerekek! – Éljen a haza bölcs atyja – Az utolsó ítélet napján visszatérünk!”
LADY	határozott léptekkel jár föl és alá	
Iszonyú! Rettenetes! – Nekem meg bebeszélték, hogy fölszárítottam egy ország könnyeit – Iszonyú, de végre fölnyílt a szemem – Most menj – Mondd meg az uradnak – Hogy majd személyesen köszönöm meg neki.	
a komornyik indulna, Lady Milford a kalapjába dobja az erszényét	
És ezt fogadd el, amiért megmondtad az igazat –
KOMORNYIK	megvetően dobja vissza az asztalra az erszényt	
Tegye a többihez.	
el
LADY	döbbenten néz utána	
Sophie, szaladj utána, kérdezd meg a nevét. Vissza fogja kapni a fiait.	
Sophie el. Lady töprengve sétál föl és alá. Szünet. Sophie-hoz, aki visszajön	
Nem az terjedt el nemrég, hogy egy határmenti város porig égett, és hogy négyszáz család koldusbotra jutott?	
csönget
SOPHIE	Ez most hogy jut eszébe? Egyébként valóban így volt, és a szerencsétlenek többsége a hitelezők rabszolgája lett, vagy a hercegi ezüstbányák tárnáiban kínlódik.
SZOLGA	jön	
Mit parancsol, Milady?
LADY	odaadja neki az ékszert	
Ezt haladéktalanul el kell oda juttatni! – Tegyék rögtön pénzzé, parancsolom, és a befolyt összeget osszák szét a négyszáz család között, akiket a tűzvész tönkretett.
SOPHIE	Gondolja meg, Milady, ezzel a kegyvesztést kockáztatja.
LADY	méltósággal	
Egy ország átkát viseljem a hajamban?	
int a szolgának, aki elmegy	
Vagy azt akarod, hogy az ő könnyeik rettentő súlya alatt roskadjak a földre? – Menj, Sophie – Inkább legyen hamis drágakő a hajamban, és a jótett tudata a szívemben.
SOPHIE	De pont ezeket a drágaköveket! Mért nem vette elő a vacakabbakat? De tényleg, Milady! Ez megbocsáthatatlan.
LADY	Te kis buta! Ezért sokkal több brilliánssal és gyönggyel halmoznak el egy perc alatt, mint amit tíz király hord a koronáján, és ráadásul ezerszer szebbekkel –
SZOLGA	visszajön	
Von Walter őrnagy –
SOPHIE	Lady Milfordhoz ugrik	
Jézusom! Hogy elsápadt –
LADY	Az első férfi, akitől reszketek – Sophie – Most indiszponált vagyok, Eduárd – Állj – Milyen, jókedvű? Nevetett? Mondott valamit? Jaj, Sophie, ugye iszonyúan nézek ki?
SOPHIE	Kérem, asszonyom –
SZOLGA	Parancsolja, hogy elküldjem?
LADY	hebegi	
Szívesen látom.	
a szolga el	
Beszélj, Sophie – mit mondjak neki? Mivel fogadjam? – Egy szót se szólok. – Megvet majd a gyöngeségemért – Mert ő – rosszat sejtek – itt hagysz, Sophie? – Maradj – De mégse! Menj! – Inkább maradj.	
az őrnagy jön az előszobán át
SOPHIE	Szedje össze magát. Már itt van.

HARMADIK JELENET
Ferdinánd von Walter, az előbbiek.
FERDINÁND	kurtán meghajol	
Ha bármiben megzavartam volna, kegyelmes asszonyom –
LADY	látható szívdobogással	
Semmi olyasmiben, ami fontosabb volna.
FERDINÁND	Apám parancsára jövök.
LADY	Aki engem nagyon lekötelezett.
FERDINÁND	És közölnöm kell önnel, hogy összeházasodunk. – Eddig szól apám megbízatása.
LADY	elsápad és reszket	
Nem a szívéé?
FERDINÁND	Miniszterek és kerítők arra nem kíváncsiak.
LADY	retteg, hogy a szavak cserbenhagyják	
És önnek nincs ehhez semmi hozzáfűznivalója?
FERDINÁND	pillantást vet a komornára	
Nagyon is sok, Milady.
LADY	int Sophie-nak, aki eltávozik	
Nem kíván helyet foglalni a pamlagon?
FERDINÁND	Rövid leszek, Milady.
LADY	Nos?
FERDINÁND	Becsületes ember vagyok.
LADY	Akit én nagyra tartok.
FERDINÁND	Lovag.
LADY	A legkiválóbb az egész hercegségben.
FERDINÁND	És katonatiszt.
LADY	behízelgően	
Csupa olyan erényt említ, ami sokakkal közös önben. Mért hallgat azokról, melyek egyedülállóvá teszik?
FERDINÁND	fagyosan	
Azokra itt nincs szükség.
LADY	egyre fokozódó szorongással	
Akkor minek vegyem ezt a bevezetést?
FERDINÁND	lassan és nyomatékosan	
A becsület tiltakozó szavának, ha ahhoz volna kedve, hogy engem házasságra kényszerítsen.
LADY	felháborodik	
Mit jelentsen ez, őrnagy úr?
FERDINÁND	nyugodtan	
A szívem – a címerem – a kardom mondja ezt.
LADY	Ezt a kardot a herceg adta önnek.
FERDINÁND	A herceg kezéből vettem át, de az állam adta – a szívemet Isten – a címeremet egy fél évezred.
LADY	A herceg neve –
FERDINÁND	hevesen	
Talán kedvére csűrheti-csavarhatja a herceg az emberiség törvényeit, és úgy ütheti képmását tetteinkre, mint ahogy pénzt veret? – Ő sem áll az erkölcs fölött, habár a tiltakozás száját betömheti az aranyával. Hermelinbe burkolhatja szégyenét. Kérem, egy szót se többet erről, Milady – Már rég nem a tönkretett jövőről, vagy a megtagadott ősökről van szó – sem erről a kardbojtról – sem a világ ítéletéről. Kész vagyok mindezt lábbal tiporni, ha be tudja nekem bizonyítani, hogy a jutalom nem nagyobb gyalázat, mint az érte hozott áldozat.
LADY	fájdalmasan otthagyja	
Őrnagy úr! Ezt nem érdemeltem.
FERDINÁND	megragadja Lady Milford kezét	
Bocsásson meg. Magunk között vagyunk. Az a körülmény, amelyik ma – először és utoljára – összehozott bennünket, följogosít, sőt kényszerít arra, hogy legtitkosabb érzéseimet se hallgassam el ön előtt. – – Nem fér a fejembe, Milady, hogy egy ennyire szép és okos nő – olyan tulajdonságok ezek, melyeket minden férfi értékelne – hogy tudja odadobni magát egy hercegnek, aki csak a nőstényt csodálja benne, és ez a nő hogy meri szégyen nélkül a szívét kitárni egy férfi előtt.
LADY	nagy szemekkel néz rá	
Beszéljen, mondja végig.
FERDINÁND	Ön angolnak mondja magát. Engedje meg – de nem tudom elhinni, hogy maga angol nő. A világ legszabadabb népének szabadon született lánya – aki sokkal büszkébb annál, semhogy idegen erényeket magasztaljon – hogy szegődhet idegen bűnök szolgájául? Lehetetlen, hogy maga angol – vagy annál kishitűbb, minél nagyszerűbb, minél merészebb vér lüktet Anglia ereiben.
LADY	Befejezte?
FERDINÁND	Bárki mondhatná, hogy ez nem több, mint női hiúság – szenvedélyek – temperamentum – szórakozásvágy kérdése. Azt is tudjuk, hogy a jóság gyakran túléli a becsületet. És sokan, akik a gyalázat útjára léptek, későbbi önzetlenségükkel kiengesztelték a világot, és visszataszító szereplésüket szép tettekkel jóra fordították. – De mi magyarázza az ország ilyen szintű, soha nem látott kifosztását? – Ezt most az egész hercegség nevében kérdezem. – Befejeztem.
LADY	szelíden és fensőbbségesen	
Először fordul elő, Walter, hogy ilyen hangon mernek beszélni velem, és maga az egyetlen ember, akinek válaszolni fogok – Hogy a kezemet visszautasítja, becsülöm. Hogy a szívemet gyalázza, megbocsátom. Hogy komolyan gondolja, azt nem hiszem el magának. Aki veszi a bátorságot, hogy sértegessen egy olyan nőt, aki egyetlen éjszaka alatt tönkreteheti, az vagy rendkívül nagylelkűnek kell tartsa azt a nőt, vagy pedig – őrült – Hogy az ország romlásáért rám hárítja a felelősséget, azt bocsássa meg magának a Mindenható, akinek trónja előtt ön, én, és a herceg egykor találkozni fogunk. – – De ön az angol nőnek tett szemrehányást, és erre a kihívásra hazámnak kell felelnie.
FERDINÁND	kardjára támaszkodik	
Érdeklődéssel várom.
LADY	Akkor hallja meg azt, amit magán kívül nem árultam el senkinek, és nem is fogok soha. – Én nem vagyok az a kalandornő, Walter, akinek tart. Henceghetnék azzal, hogy hercegi vérből származom – a szerencsétlen Thomas Norfolktól, aki Stuart Máriáért áldozta föl magát. – Apámat, a király főkamarását, akit azzal vádoltak meg, hogy áruló módon kapcsolatot tart fent Franciaországgal, a parlament határozatban elítélte és lefejeztette. – Egész vagyonunk a koronára szállt. Minket kiutasítottak az országból. Anyám meghalt a kivégzés napján. Én – a tizennégy éves lány – Németországba menekültem társalkodónőmmel – egy kis doboz ékszerrel – és ezzel a családi kereszttel, amit haldokló anyám utolsó áldásával a mellemre tűzött.
FERDINÁND	eltöpreng és melegebb pillantásokat vet Lady Milfordra
LADY	egyre megindultabban folytatja	
Betegen – ismeretlenül – kiszolgáltatottan, egy fillér nélkül – idegen országból jött árva, így értem Hamburgba. Semmit sem tanultam addig, csak valami kis franciát – egy kis hímzést, egy kis zongorát – viszont annál jobban értettem ahhoz, hogy kell arany és ezüst evőeszközzel étkezni, damaszt-paplan alatt aludni, egy intéssel tíz szolgát ugráltatni, és fogadni az ön neméhez tartozó magasrangú férfiak hízelgését. – Hat év telt el így, sírással. – És az utolsó dísztűnek is búcsút intettem. – A társalkodónőm meghalt – és ekkor sodorta végzetem Hamburgba az ön hercegét. Az Elba partján sétáltam, és a zúgó árat néztem, arról képzelegve, vajon a folyó a mélyebb, vagy a szenvedésem? – A herceg meglátott, követett, megtalálta a lakásomat – a lábaim elé vetette magát és megesküdött rá, hogy szeret.	
nagy megrendültségében megáll, aztán zokogó hangon folytatja	
Csábos tündökléssel merültek fel bennem a boldog gyermekkor képei – fekete sírgödörként meredt rám a sivár jövő – A szívem egy másik szívre éhezett – A karjába omoltam.	
gyorsan otthagyja Ferdinándot	
Most ítéljen el!
FERDINÁND	nagy megindultsággal siet utána és visszatartja	
Lady! Istenem! Mit hallok! Mit tettem? – – Most látom csak, milyen iszonyú aljas voltam! Ezt soha nem fogja megbocsátani nekem.
LADY	visszajön, próbálja összeszedni magát	
Akkor folytatom. A herceg meg tudta lepni védtelen ifjúságomat – de a Norfolkok vére háborgott bennem: Te, Emília, aki hercegnőnek születtél, egy herceg ágyasa lettél? – A végzet és a büszkeség harcolt bennem egymással, mikor a herceg idehozott, és a legvisszataszítóbb jelenetek szemtanúja lettem. – A föld nagyjainak mohó kéjvágya, ez a soha jóllakni nem akaró hiéna mindig új áldozatot keres. – Addigra már iszonyatos pusztítást végzett ebben az országban is – elválasztott menyasszonyt a vőlegénytől – elszakította házasságok szent kötelékét – hol egy család csöndes boldogságát dúlta föl – hol végtelen romlottságával fertőzött meg tapasztalatlan gyermekeket, és iskoláslányok haldokolva, habzó szájjal átkozták el megrontójuk nevét – én a bárány és a tigris közé vetettem magam, és egy szenvedélyes órán a herceg megfogadta, hogy véget vet ennek az ocsmány áldozati szertartásnak.
FERDINÁND	a lehető legnagyobb nyugtalanságban rohan keresztül a termen	
Elég, Milady! Ne mondja tovább!
LADY	De ezt a szomorú időszakot egy még ennél is szomorúbb követte. Az udvarban és a háremben csak úgy nyüzsögtek az olaszok, a legrosszabb fajta. A fejedelmi pálca könnyű párizsi nők játékszere lett, szeszélyeik kedvéért a nép vére folyt – Mindnek eljött a pillanata. De mellőlem sorra mind elbuktak, mert én rafináltabb voltam mindegyiknél. És kivettem a gyeplőt a karjaimban ellankadó zsarnok kezéből – és a hazád, Walter, először érezte úgy, hogy emberszámba veszik, és bizalommal fordult hozzám.	
szünet, közben ellágyulva néz Ferdinándra	
Hogy az egyetlen férfi miatt, aki nem szabad, hogy félreértsen, most hencegni kényszerülök, és ki kell tennem névtelen hőstetteimet a csodálat perzselő fényének! – Walter, én börtönkapukat tártam föl – halálos ítéleteket téptem szét, és gályarabságok elviselhetetlen örökkévalóságát tettem rövidebbé. Gyógyíthatatlan sebekre legalább enyhítő balzsamot öntöttem – nagyhatalmú gazembereket tettem ártalmatlanná, s ártatlanok elvesztett ügyét mentettem meg egyetlen kacér könnycseppel – Ó, fiatalember! ha tudná, milyen édes érzés ez! Ha tudná, szívem milyen büszkén felelt hercegi vérem szemrehányásaira – És most eljön az egyetlen férfi, aki megjutalmazhatna mindezért – a férfi, akit a sors, még egy utolsó esélyt adva, talán csak azért teremtett, hogy korábbi szenvedéseimért kárpótoljon – a férfi, akit régóta forró vággyal ölelek álmaimban –
FERDINÁND	Lady Milford szavába vág, teljesen megrendülten	
Ez túlzás! Túlzás! Nem ebben állapodtunk meg, Lady. Csak arról volt szó, hogy vádak alól tisztázza magát, nem arról, hogy engem ültet bűnösként a vádlottak padjára. Ne bántsa – könyörgöm – ne bántsa a szívemet, amit már amúgy is mardos a szégyen és a megbánás –
LADY	megragadja Ferdinánd kezét	
Most vagy soha. A hősnő sokáig tartotta magát – de a könnyeim súlyát mostantól neked is érezned kell.	
a lehető leggyengédebben	
Figyelj ide, Walter – ha egy szerencsétlen nő – akit ellenállhatatlan, lebírhatatlan erő vonz tehozzád – úgy szorít magához, úgy ölel át, a szívében izzó, végtelen nagy szerelemmel – Walter! – akkor te ne emlegesd nekem itt hidegen a becsület szót – ha ez a szerencsétlen – akit szégyene olyan mélyre lökött – aki a bűntől megcsömörlött – a tiszta élet hívó szavára hősiesen fölemelkedik – és így – így veti magát a karjaidba	
átöleli Ferdinándot, esedező, ünnepélyes hangon	
– hogy te mentsd meg – hogy te add vissza újra az égnek, vagy ha nem,	
elfordítja arcát, tompán kongó, remegő hangon	
akkor szökjön, meneküljön előled, engedjen a kétségbeesés rettentő hívásának és a bűn még iszonytatóbb mélységeibe zuhanjon –
FERDINÁND	kitépi magát a Lady karjából és teljesen lesújtva	
Nem, esküszöm! ezt nem bírom tovább – Lady, nekem egy – súlyosan nehezedik rám – nekem egy vallomást kell tennem, Lady!
LADY	menekül Ferdinánd elől	
Ne most! Mindenre, ami szent, ne most – Ne ebben a szörnyű pillanatban, amikor ezer késszúrástól vérzik a szívem – legyen életről vagy halálról szó – nem akarom hallani.
FERDINÁND	De, de, drága Lady! Muszáj lesz. Amit most elmondok, enyhíti büntethetőségemet, és szívből jött bocsánatkérés a korábbiakért – Nagyot tévedtem önnel kapcsolatban, Milady. Azt vártam – azt kívántam, hogy méltó legyen a megvetésemre. Azzal a szilárd elhatározással jöttem ide, hogy megsértsem, és meggyűlöltessem magam önnel – Mindketten boldogak lehetnénk, ha tervem sikerül!	
egy darabig hallgat, utána halkan és bátortalanabbul folytatja	
Milady, én szerelmes vagyok – egy polgárlányt szeretek –	
Luise Millert, egy muzsikus lányát.	
Lady sápadtan elfordul Ferdinándtól, aki élénkebben folytatja	
Tudom, mibe rohanok; de ha a józan ész el is hallgattatná a szenvedélyt, a kötelesség szava annál hangosabb – Én vagyok a bűnös. Én törtem be az életébe, én zavartam meg ártatlan nyugalmát – a szívét túlzó reményekbe ringattam, és aljasul kiszolgáltattam a legőrültebb szenvedélynek – Ön most nyilván emlékeztetni fog a rangomra – a származásomra – az apám elveire – de én szerelmes vagyok – Reményem annál magasabban szárnyal, minél mélyebb az ellentét a természet és a megszokás között. – Az elhatározásom és az előítéletek között! – Majd meglátjuk, mi kerekedik felül, a megszokás vagy az emberség.	
a Lady közben visszavonul a szoba túlsó végébe és arcát két kezébe temeti. Ferdinánd utánamegy	
Akar valamit mondani, Milady?
LADY	a leghevesebb fájdalom hangján	
Semmit, von Walter úr! Semmi, csak azt, hogy önmagát, engem és egy harmadikat is elpusztít ezzel.
FERDINÁND	Hogyhogy egy harmadikat?
LADY	Mi nem lehetünk egymással boldogok. Az apja sietségének leszünk az áldozatai. Soha nem nyerhetem el egy férfi szerelmét, aki a kezét kényszerből adta oda.
FERDINÁND	Kényszerből? Lady? kényszerből adta oda? Már odaadta? Ön képes volna egy férfi kezét kikényszeríteni, a szíve nélkül? Elütné ezt a kezet egy lánytól, akinek a férfi az egész világot jelenti? Elszakítaná a férfit a lánytól, aki az ő egész világát jelenti? Ön, Milady – aki egy pillanattal ezelőtt még csodálatraméltó angol nő volt – Ön képes volna erre?
LADY	Mivel nem tehetek másként.	
komolyan, nyomatékkal	
A szenvedélyem még gyöngéd érzéssé változhat ön iránt, Walter. De a becsületem nem engedhet – Eljegyzésünk már beszédtéma az egész országban. Az összes tekintet rám szegeződik, a gúnyolódók céltáblája vagyok. Lemoshatatlan szégyenfolt esne rajtam, ha egy hercegi alattvaló visszautasítana. Vitatkozzon az apjával. Védekezzen olyan jól, ahogy csak tud. – Részemről, én eget-földet megmozgatok.	
gyorsan el. Az őrnagy torkára forr a szó, dermedten áll. Szünet. Aztán a szárnyas ajtón át kirohan.

NEGYEDIK JELENET
Szoba a muzsikus házában. Miller, Millerné, Luise jönnek.
MILLER	valósággal berobban a szobába	
Nem előre megmondtam!
LUISE	aggódva ott van a nyomában	
Mit, apa, mit?
MILLER	mint egy őrült száguldozik föl-alá	
Gyorsan az ünneplőmet – de mint a villám – elébe kell vágnom – és egy fehér mandzsettás inget! – Pontosan erre számítottam!
LUISE	Az Isten szerelmére! Mire?
MILLERNÉ	Már megint mi történt? Már megint mi van veled?
MILLER	a parókáját elhajítja	
Ezt most rögtön a fodrászhoz kell vinni! – Hogy mi történt?	
a tükör elé pattan	
És a szakállam már megint túl hosszú – Hogy mi történt? – Hát mi történt volna, te szerencsétlen? – Elszabadult a pokol, téged meg verjen meg az Isten!
MILLERNÉ	Nézzenek oda! Mindig mindenért én vagyok a hibás.
MILLER	Hogy te? Úgy is van, te lepcses szájú! Ki más lenne? Már kora reggel kezdi azzal a sátánfattyú bárójával – Nem megmondtam abban a pillanatban? – A Wurmnak eljárt a pofája.
MILLERNÉ	Ugyan már! Honnan veszed ezt te?
MILLER	Hogy honnan veszem én ezt? – Nézz csak oda! – a kapualjban ott szimatol a miniszter egyik embere, és a muzsikus után érdeklődik.
LUISE	Meghalok!
MILLER	Te is azzal a nefelejcskék szemeddel!	
gonoszul nevet	
Van abban valami: akihez befészkeli magát az ördög, annak szép lánya születik. – Tessék, itt van, fehéren-feketén!
MILLERNÉ	De miből veszed, hogy Luise miatt van? – Lehet, hogy csak valaki beajánlott a hercegnek. És meghív a zenekarába.
MILLER	felragadja a botját	
Hogy mért nem váltál már sóbálvánnyá! – Zenekarba! – Persze, ahol te mint kuplerájosné sikítod a drámai szopránt, és a seggem brummogja hozzá a basszushangokat!	
a székébe veti magát	
Isten az atyám!
LUISE	halálsápadtan leül	
Anya! Apa! Mért lett olyan nehéz hirtelen a szívem?
MILLER	megint felpattan a székről	
Csak kerüljön ez az aktakukac még egyszer az utamba! – Csak kerüljön az utamba! – Akár itt, akár a túlvilágon – Hát én irgalmatlanul puhára klopfolom, miszlikbe aprítom, és aztán a tízparancsolatot, a Miatyánk hét kívánságát, a Mojzes öt könyvét meg a prófétákat ráírom a bőrére, hogy a kék foltokat még feltámadáskor is látni lehessen –
MILLERNÉ	Persze! csak szitkozódj, dühöngj! Az majd jól elijeszti az ördögöt! Szentséges szűzanyám, segíts! Mihez fogjunk? Kire hallgassunk? Hova forduljunk? Miller, papuskám, mondj már valamit!	
üvöltve futkos a szobában
MILLER	Most rögtön elmegyek a miniszterhez. Magamhoz ragadom a szót – én akarom előadni a dolgokat. Te már előttem is tudtad. Legalább utalhattál volna rá. A lányt akkor még észre téríthettük volna. Még idejében lett volna – de nem! – Még lehetett egy kicsit nyerészkedni, a zavarosban halászni! Sőt, még olajat is öntöttél a tűzre! – Hát mentsd azt a kerítőnő irhádat. Zabáld meg, amit főztél! Én meg a hónom alá csapom a lányomat, és irány a határ túlfele!

ÖTÖDIK JELENET
Ferdinánd von Walter lélekszakadva beront a szobába. Az előbbiek.
FERDINÁND	Járt itt az apám?
LUISE	rémülten felugrik	
Az apja! Jézusom!
MILLERNÉ	összecsapja a kezét. Mindhárman egyszerre	
A miniszter! Végünk van!
MILLER	gonoszul nevet	
Na, hála a jó égnek! Most aztán megütöttük a főnyereményt.
FERDINÁND	Luiséhoz siet és erősen a karjába szorítja	
Az enyém vagy, és sem a pokol, sem a menny nem választhat többé minket el.
LUISE	Most már tudom, hogy meghalok. – Folytasd. – Rettenetes nevet mondtál ki az előbb – Az apád?
FERDINÁND	Semmi. Semmi. Most már túl vagyunk rajta. Újra az enyém vagy. Újra a tiéd vagyok. Hadd jussak lélegzethez a karodban. Borzalmas óra volt.
LUISE	Melyik? Megölsz!
FERDINÁND	hátralép, és jelentőségtelien néz Luiséra	
Az óra, melyben egy idegen erő állt a szívem és közéd – a szerelmem elhalványult a tudatomban – és az én Luisém nem töltötte be Ferdinándja lelkét mindenestül –
LUISE	arcát eltakarva roskad a székbe
FERDINÁND	odasiet Luiséhoz, némán, merev nézéssel áll előtte, aztán hirtelen otthagyja, hatalmas belső izgalommal beszélni kezd	
Nem! Soha többé! Az lehetetlen, Lady! Ezt nem kívánhatják tőlem! Ezt az ártatlant nem áldozhatom fel – Nem, és nem, a mindenható Istenre! nem sérthetem meg az eskümet, mely a villámló ég dörgő hangján szól hozzám ezekből a fájdalomtól megtört szemekből – Lady, nézz ide – és te is, vadállatszívű apám – megfojtsam ezt az angyalt? Pokollá tegyem egy mennyei lény életét?	
határozott léptekkel Luiséhoz siet	
A világ fölött ítélő bíró trónszékéhez vezetem, mondja meg az örökkévaló, bűnös-e ez a szerelem.	
megfogja Luise kezét és fölemeli a székből	
Bátorság, drága életem! – Győztél. – S én győztesen tértem vissza a veszélyekkel teli küzdelemből.
LUISE	Nem! Nem! Ne titkolj előlem semmit! Mondd ki a rettentő ítéletet. Apádat mondtad? A Ladyt mondtad? – Megcsap a halál szele – Azt mondják, a Lady férjhez megy.
FERDINÁND	kábultan Luise lábához borul	
Hozzám, te boldogtalan!
LUISE	kis szünet után, halk, reszkető hangon, ijesztő nyugalommal	
Nos – de mért rémülök meg ettől? Az az öregember, ott, hányszor megmondta – de soha nem akartam hinni neki.	
kis szünet után hangosan sírva Miller karjába veti magát	
Apa, visszajött a lányod – Bocsáss meg, apa! – A gyermeked nem tehet róla, hogy olyan szép volt az álom, és – olyan szörnyű az ébredés – –
MILLER	Luise! Luise! – Szegénykém, magánkívül van – kicsi lányom, szegény gyermekem – Legyen átkozott a csábító! – Legyen átkozott az asszony, aki a kerítőnője volt!
MILLERNÉ	siránkozva Luiséra veti magát	
Megérdemlem, hogy így átkozzanak, kislányom? Isten bocsássa meg magának, báró! – Mit tett ez a bárány, hogy így legyilkolja?
FERDINÁND	odarohan hozzájuk, csupa elszántság	
Én felborítom apám számításait – leszaggatom az előítélet vasláncait – szabad emberként magam döntök, és a törpe lelkek szédülve bámulnak föl szerelmem roppant bástyáira!	
el akar menni
LUISE	reszketve kel föl a székből, utánamegy	
Maradj! Maradj! Hova mész? – Apa – anya – ebben a nehéz órában hagy el minket?
MILLERNÉ	utánasiet, belékapaszkodik	
Idejön a miniszterelnök – bántani fogja a gyerekünket – bántani fog minket is – és most hagy itt minket, von Walter úr?
MILLER	dühöngve kacag	
Elhagy minket! Jé, tényleg! Mért ne hagyna? – Hiszen a lány már mindenét odaadta!	
egyik kezével az őrnagyot, a másikkal a lányát ragadja meg	
Lassan a testtel, fiatalember! az én házamból csak ezen a lányon keresztül vezet kifelé az út – Itt bevárod az apádat! ha nem vagy csibész – és elmondod neki, hogyan csavartad el a lány fejét, te szélhámos, vagy pedig esküszöm,	
hevesen, vadul odataszítja hozzá a lányát	
előbb eltaposod ezt a nyüszítő férget, akit ilyen gyalázatba kevert az irántad érzett szerelme.
FERDINÁND	visszajön és mély gondolatokba süppedten föl-alá járkál	
Bár egy miniszterelnök hatalma nagy – és az apai jog tágas fogalom – még a gazemberség is bőven belefér – és messzire juthat vele – nagyon messzire! – De igazán nagy dolgokra csak a szerelem képes – Fogd, Luise! A te kezed az én kezem!	
vadul megragadja Luise kezét	
Úgy ne hagyjon el utolsó percemben az Isten! – hogy a pillanat, mely kettőnk kezét elválasztja, elszakítja a fonalat is, mely engem a teremtéshez fűz.
LUISE	Félek! Ne nézz így rám! Az ajkad reszket. A szemed vérben forog –
FERDINÁND	Ne félj, Luise! Ne reszkess. Nem az őrült beszél belőlem. Micsoda ajándék az égtől, hogy a megfelelő pillanatban megjön az elhatározás, mikor az elnyomott lélek csak valami hallatlan tett által tud felszabadulni – szeretlek, Luise – az enyém maradsz, Luise – és most irány az apám!	
elsiet és belefut – a miniszterelnökbe

HATODIK JELENET
A miniszterelnök, szolgák kíséretében. Az előbbiek.
VON WALTER	Már itt is van.
MIND	megrémülnek
FERDINÁND	pár lépést hátrál	
Az ártatlanság honában.
VON WALTER	Ahol a fiú engedelmességet tanul?
FERDINÁND	Engedje meg, hogy be – –
VON WALTER	félbeszakítja Ferdinándot, Millerhez	
Ön az apa?
MILLER	Miller, városi muzsikus.
VON WALTER	Millernéhez	
Maga az anya?
MILLERNÉ	Igen, úgy van, az anya!
FERDINÁND	Millerhez	
Apám, vigye el a lányát – mindjárt elájul.
VON WALTER	Fölösleges aggodalom! Majd én fölpezsdítem.	
Luiséhoz	
Mióta ismeri a miniszterelnök fiát?
LUISE	A miniszterelnök fia engem sohasem érdekelt. Ferdinánd von Walter november óta látogat.
FERDINÁND	És imádja.
VON WALTER	Kapott bármilyen ígéretet?
FERDINÁND	Néhány pillanattal ezelőtt a lehető legünnepélyesebbet.
VON WALTER	haraggal, a fiához	
Hogy az idiotizmusodat meggyónd, arra kellő időben jelt adok.	
Luiséhoz	
Várom a válaszát.
LUISE	Megesküdött rá, hogy szeret.
FERDINÁND	És az esküjét betartja.
VON WALTER	Azt akarod, hogy megparancsoljam, hogy hallgass? – És maga elfogadta az esküjét?
LUISE	gyöngéden	
És viszonoztam.
FERDINÁND	határozott hangon	
Összekötöttük a sorsunkat.
VON WALTER	Ezt a visszhangot mindjárt kidobatom innen.	
gonoszul Luisénak	
De ugye mindig készpénzben fizetett?
LUISE	figyelmesen	
Ezt a kérdést nem egészen értem.
VON WALTER	metsző nevetéssel	
Tényleg? Nos, én valami olyasmire gondoltam – egy jó szakma a kézben, ahogy mondani szokás, aranyat ér – nagyon remélem, hogy kiskegyed sem pazarolta a kegyeit ingyen – vagy beérte a puszta beteljesüléssel? Mi?
FERDINÁND	őrjöngve kiált föl	
Pokoli! mi volt ez?
LUISE	az őrnagyhoz méltósággal és felháborodva	
Von Walter úr, ön mostantól szabad.
FERDINÁND	Apám. Az erény koldusruhában is tiszteletet parancsol.
VON WALTER	hangosabban nevet	
Ez nagyon viccesen hangzik! Az apának respektálni illik a fia kurváját.
LUISE	összerogy	
Egek!
FERDINÁND	Luiséval egy időben, miközben kardot ránt az apjára, de aztán gyorsan leengedi	
Apám! Egykor az életemmel tartoztam önnek – A tartozás ki van egyenlítve.	
visszadugja a kardját	
A gyermeki kötelesség záloglevele összetépve –
MILLER	eddig félénken félreállt, most izgatottan lép elő, és hol csikorgatja a fogait dühében, hol a félelemtől koccannak össze	
Excellenciás uram – A gyermek az apja műve – Fölhívnám szíves figyelmét – És ha valaki a gyermeket afféle utcasarkinak titulálja, az olyan, mintha megpofozná az édesapját – És pofon pofont kíván – Nálunk ez járja – Fölhívnám szíves figyelmét.
MILLERNÉ	Uramjézusom, segíts! – Már az öreg is rázendített – most már ránk szakad az ég.
VON WALTER	csak fél füllel hallotta	
Megszólalt a kurvapecér is? – Mindjárt tárgyalunk, kurvapecér.
MILLER	Fölhívnám szíves figyelmét. Nevem Miller, már ha egy adagiót szeretne hallani – de kurtizánokkal nem szolgálhatok. Amíg az udvari készlet kitart, polgári beszállítókra nem lesz szükség. Fölhívnám szíves figyelmét.
MILLERNÉ	Az ég szerelmére, jóember! A feleségedet és a lányodat gyilkolod.
FERDINÁND	Amilyen szerepet itt most játszik apám, talán jobb lenne tanuk nélkül.
MILLER	közelebb jön, felbátorodva	
Világosan és érthetően. Fölhívnám szíves figyelmét. Excellenciád teljhatalommal rendelkezik az országban. Ez itt az én házam. Legalázatosabb hódolatom kifejezésével nyújtok be önhöz alkalomadtán kérvényt, viszont a modortalan vendéget az ajtón hajítom ki. Fölhívnám szíves figyelmét.
VON WALTER	elfehéredik a dühtől	
Mi? – Mi volt ez?	
közelebb lép
MILLER	picit visszahúzódik	
Ez az én véleményem volt, uram – Fölhívnám szíves figyelmét.
VON WALTER	lángoló indulattal	
Te gazember! A fegyházba juttat a nagy szád, meg a véleményed – Menjetek! Hívjátok a poroszlókat!	
a kíséret néhány tagja el; a miniszterelnök dühöngve vágtat keresztül a szobán	
Az apa fegyházba – az anya és a kis ribanc pellengérre! – Az igazságosság tudata megacélozza dühömet. Ezért a sértésért szörnyű elégtételt veszek – Ilyen söpredék akadályozza céljaimat, és büntetlenül fordíthat egymás ellen apát és fiút? – Förtelmes társaság! Emésztő gyűlöletem csak pusztulásotokkal lakik jól, az egész banda, apa, anya, lánya legyen lángoló bosszúm áldozata.
FERDINÁND	nagy nyugalommal és határozottan közéjük áll	
Szó sincs róla! Ne féljetek! Én is itt vagyok.	
a miniszterelnöknek, alázatosan	
A maga helyében nem kapkodnék, apám! Ha kedves az élete, csak semmi erőszak. – A szívemben van egy pont, ahol azt a szót, apa, nem ismerik – Ne próbálja meg ezt a pontot megközelíteni.
VON WALTER	Kis nyikhaj! Hallgass! Ne dühíts, ne dühíts tovább.
MILLER	magához tér tompa kábulatából	
Vigyázz a gyerekedre, asszony. Én futok a herceghez. A háziszabója – Isten súgta meg! – a háziszabója nálam tanul fuvolázni. Biztos közbenjár értem a hercegnél.	
indulna
VON WALTER	Azt mondod, a herceghez? – Elfelejted, hogy ott én vagyok a küszöb, amit vagy átugrasz, vagy elbotlasz benne és kitöröd a nyakad? – A herceghez mész, te majom? – Próbáld csak meg, mikor élőhalottként eltemetve, húsz méterrel a föld alatt a celládban fekszel a padlón, ahol az éj maga a sötét pokol, ahova nem hatol se fény, se hang. Ott rázd a láncaidat, és ott nyüszítsd: Ezt kikérem magamnak!

HETEDIK JELENET
Poroszlók. Előbbiek.
FERDINÁND	Luiséhoz siet, aki félholtan roskad a karjába	
Luise! Segítség! Mentsék meg! A rémület megöli.
MILLER	felkapja spanyol nádpálcáját, fölteszi a kalapját és felkészül a támadásra
MILLERNÉ	térdre rogy a miniszterelnök előtt
VON WALTER	a poroszlókhoz, rendjelét elővillantva	
Tartóztassátok le, a herceg nevében – Tágulj attól a ribanctól, fiacskám – Elájult vagy se – ha már rajta lesz vaspánt a nyakán, majd fölébresztik a kődobálók.
MILLERNÉ	Könyörüljön, excellenciás nagyúr! Kegyelem! Kegyelem!
MILLER	felrántja a földről a feleségét	
Isten előtt térdepelj! vén sápítozó némber, ne – holmi gazemberek előtt, engem már úgyis fegyházba visznek.
VON WALTER	az ajkába harap	
Lehet, hogy rosszul kalkulálsz, csibész. Üres akasztófa mindig akad.	
a poroszlókhoz	
Mondjam még egyszer?
POROSZLÓK	Luise felé nyomulnak
FERDINÁND	Luise előtt terem, komor dühvel	
Na, ki jön?	
hüvelyével együtt kihúzza kardját és a markolatát emeli ütésre	
Jaj annak, aki hozzányúl, és előbb nem biztosította kobakját a bíróságon.	
Von Walternak	
Önmagára legyen tekintettel. Ne lökjön tovább ezen az úton, apám.
VON WALTER	fenyegetően, a poroszlóknak	
Ha kedves a kenyeretek, pipogya fráterek –
POROSZLÓK	ismét megragadják Luisét
FERDINÁND	A pokolba is! Azt mondtam: Vissza! – Még egyszer. Legyen irgalmas önmagához. Ne kergessen a végletekbe, apám.
VON WALTER	magánkívül, a poroszlókhoz	
Így végzitek a dolgotokat, bitangok!
POROSZLÓK	hevesebben támadnak
FERDINÁND	Ha meg kell lennie,	
kihúzza kardját, és néhány poroszlót megsebesít	
bocsáss meg, igazságosság!
VON WALTER	nagyon dühös	
Kíváncsi vagyok, engem is megkóstol-e ez a kard.	
megragadja Luisét, felrántja a földről és átadja az egyik poroszlónak
FERDINÁND	keserűen nevet	
Apám, apám! Ez itt egy gyilkos paródia az istenségről, aki annyira nem tudott bánni az embereivel, hogy kiváló hóhérlegényeiből rossz államférfiakat csinált.
VON WALTER	a többieknek	
Vigyétek innen!
FERDINÁND	Apám, Luise pellengérre áll, de együtt az őrnaggyal, a miniszterelnök fiával – ragaszkodik hozzá?
VON WALTER	Annál kacagtatóbb lesz a látvány – vigyétek!
FERDINÁND	Apám, tiszti kardommal állok jót a lányért – Továbbra is ragaszkodik hozzá?
VON WALTER	A te kardbojtod már hozzászokott a pellengérhez – Vigyétek! El vele! Hallottátok a parancsomat.
FERDINÁND	ellök egy poroszlót, megragadja Luise egyik karját, a másikkal kardját szegezi neki	
Apám! Mielőtt meggyalázná, leszúrom a feleségemet – Még most is ragaszkodik hozzá?
VON WALTER	Tedd, ha elég éles a kardod.
FERDINÁND	elengedi Luisét és félelmetes arccal néz az égre	
Te légy a tanúm, Mindenható! Én minden emberit megpróbáltam – ördögi eszközhöz kell folyamodnom – Ti állítsátok a lányt pellengérre, eközben én a városban	
a miniszterelnök fülébe üvölti	
mindenkinek elmesélem, hogyan lehet valakiből miniszterelnök.	
el
VON WALTER	mint akibe villám csapott	
Ez meg mi? – Ferdinánd – Engedjétek el a lányt.	
az őrnagy után siet 

HARMADIK FELVONÁS
ELSŐ JELENET
Terem a miniszterelnök házában.
A miniszterelnök és Wurm titkár jönnek.
VON WALTER	Ez nagyon nagy melléfogás volt.
WURM	Pont ettől féltem, méltóságos úr. Erőszakkal megtéríteni nem lehet egy rajongót, mert a végén csak még jobban belehergeli magát.
VON WALTER	Mindent erre az egy rohamra tettem föl. Úgy ítéltem meg, ha a lányt nyilvánosan megszégyenítik, ő, mint tiszt, kénytelen lesz visszalépni.
WURM	Ragyogó stratégia. Csak a megszégyenítés maradt el.
VON WALTER	Mégis – ha most ezt hideg fejjel végiggondolom – Nem lett volna szabad hagynom, hogy megijesszen – A fenyegetését soha nem váltotta volna be.
WURM	Ezt ön sem gondolja komolyan. A felszított szenvedély nem riad vissza semmilyen őrültségtől. Azt mondja, az őrnagy úr mindig is fejcsóválva nézett az ön kormányzására. El is hiszem. Az ő különböző egyetemeken összeszedett elvei számomra valahogy sose álltak össze. Ugyan mit kezdjünk a lelki nagyságról, vagy a személyiség nemességéről szőtt fantasztikus álomképekkel egy olyan udvarban, ahol az vall a legnagyobb bölcsességre, ha valaki, alkalomtól függően, hol nagy, hol kicsi. Ő túl fiatal és túl tüzes, finnyás még az időigényes intrikákhoz, csak nagy és kalandos dolgok keltik föl az ambícióját.
VON WALTER	mogorván	
Ez a roppant okos észrevétel mennyiben lendít az ügyünkön?
WURM	Föltárja a sebet excellenciás uram, és egyúttal talán a gyógyírra is rámutat. Egy ilyen jellemet – már megbocsásson – nem lett volna szabad bizalmasává, még kevésbé az ellenségévé tennie. A fia megveti az eszközöket, amelyek segítségével ön fölemelkedett. Ki tudja, eddig talán csak a fiú tett lakatot az áruló szájára. Adjon neki alkalmat rá, hogy büntetlenül leverje ezt a lakatot, és szenvedélyét támadva hitesse el vele, hogy nem gyöngéden szerető apja többé, azonnal kitör belőle a hazafiúi kötelesség. Már az a lila fantazmagória is, hogy ezzel az igazság oltárán hoz jelentős áldozatot, számára elég volna saját apja megbuktatására.
VON WALTER	Wurm – Wurm – iszonyatos szakadék felé vezet engem.
WURM	Onnan akarom visszahozni, kegyelmes uram. Beszélhetek szabadon?
VON WALTER	miközben leül	
Mint elátkozott az elátkozotthoz.
WURM	Már elnézést kérek – ön, úgy vélem, udvaroncként gyakorolt hajlékonyságának köszönheti, hogy miniszterelnök lett, hát akkor az apának miért nem teszi lehetővé, hogy ugyanilyen hajlékony legyen? Még jól emlékszem, milyen megnyerő kedvességgel hívta meg elődjét egy piképartira annak idején, mulatta át vele a fél éjszakát barátságos burgundik mellett, és még ugyanazon az éjszakán a nagy akna a levegőbe röpítette a jóembert. – Miért mutatta ellenséges arcát a fiának? Nem lett volna szabad megtudnia, hogy tud a szerelmi ügyéről. A románcot a lány felől kellett volna aláásni, megőrizve egyúttal fia szeretetét. Mint okos tábornoknak, nem frontálisan kellett volna az ellenséget támadnia, hanem meghasonlottságot kelteni a soraikban.
VON WALTER	És miképpen?
WURM	A lehető legegyszerűbben – még nincs kijátszva az összes kártya. Fojtsa el magában egy időre az apát. Ne versenyezzen olyan szenvedéllyel, melyet a tiltás csak tovább fokoz – Engedje meg nekem, hogy a szerelem lángjánál költsem ki a kígyót, amelyik felfalja azt.
VON WALTER	Kíváncsian várom.
WURM	Rosszul értenék a lélek barométeréhez, ha szerintem az őrnagy úr nem volna legalább olyan szörnyű féltékeny, mint amilyen szerelmes. Tegye a szemében gyanússá a lányt – nem számít, van-e alapja. Egy morzsányi élesztő elég, hogy pusztító erjedésbe kezdjen az egész massza.
VON WALTER	De honnan vegyük ezt a morzsát?
WURM	Ez a döntő pont – mindenekelőtt világosítson fel kegyelmes uram, mi forog kockán, ha az őrnagy továbbra is vonakodik – és mennyire fontos önnek, hogy a polgárlánnyal véget érjen a románc, illetve hogy Lady Milforddal létrejöjjön a házasság?
VON WALTER	Ez kérdés, Wurm? – Egész befolyásom kerül veszélybe, ha a Ladyvel a parti visszamegy, viszont ha kényszerítem az őrnagyot, akkor a fejem.
WURM	vidáman	
Akkor most tessék idefigyelni – Az őrnagy urat csellel hálózzuk be. A lány ellen az ön hatalmát kell igénybe vennünk. Majd egy harmadik személynek szóló szerelmes levelet diktálunk neki, és azt ügyesen az őrnagy kezére játsszuk.
VON WALTER	Őrültség! A lány talán olyan könnyen beletörődik abba, hogy megírja a saját halálos ítéletét?
WURM	Nem tehet mást, már ha ön szabad kezet ad nekem. Ismerem azt a jó szívét, mint a tenyeremet. Két sebezhető pontja van, ahol megostromolhatjuk a lelkiismeretét – az apja és az őrnagy. Az utóbbit teljesen kihagyjuk a játékból; annál szabadabban tudunk a zenésszel foglalkozni.
VON WALTER	Például hogyan?
WURM	Azok után, amit excellenciás uram a zenész házában lefolyt jelenetről mesélt, mi sem lesz könnyebb, mint az apát egy kínos perrel fenyegetni. A pecsétőr illetve kegyenc személye bizonyos fokig a fenség árnyéka – aki ezt bántja, amazt sérti meg – A vén trógerre majd ezzel a csinált ürüggyel ijesztek rá.
VON WALTER	Azonban – nem fajulhat el a dolog.
WURM	Szó sincs róla – Csak annyira, ami ahhoz kell, hogy a családot megszorongassuk – Tehát szép csöndben elkapjuk a muzsikust – hogy még nagyobb legyen a nyomás, az anyát is magunkkal vihetjük – és súlyos vádakat emlegetünk, akasztófát, életfogytiglani börtönt, és megmondjuk, hogy az apa szabadulásának egyetlen feltétele a lány levele.
VON WALTER	Jól van, jól van! Értem.
WURM	Szereti az apját – szenvedélyesen szereti, tenném hozzá. Hogy az apja élete veszélyben forog – legalábbis a szabadsága – a kínzó lelkifurdalás, hogy ő volt az oka – az őrnagy birtoklásának lehetetlensége – a lelki zavarodottság, amit majd én idézek elő benne – mindez együtt garantálja a sikert – a lány bele fog sétálni a csapdába.
VON WALTER	És a fiam? Nem szerez erről rögtön tudomást? És nem fog őrjöngeni?
WURM	Ez hadd legyen az én gondom, kegyelmes úr – Az apát és anyát addig nem engedjük szabadon, amíg az egész család esküt nem tesz rá, hogy az egész ügyről hallgat és a csalást megerősíti.
VON WALTER	Esküt? Mit számít egy ilyen eskü, te idióta?
WURM	A mi esetünkben semmit, kegyelmes úr! De ennek az emberfajtának a szemében mindent – És tessék észrevenni, milyen ragyogóan célhoz érünk ezen az úton mindketten – A lány elveszíti szerelmét és jóhírét. Az apja meg az anyja szelídebb húrokat pengetnek majd, ezek a sorscsapások alaposan megpuhítják őket, végül még irgalmas cselekedetnek tekintik, ha feleségül veszem a lányukat, és így visszaadom a becsületét.
VON WALTER	nevet, a fejét rázza	
Jól van! megadom magam, te csirkefogó. Démoni hálót szőttél. A tanítvány túlszárnyalta mesterét – Már csak az a kérdés, kinek szóljon a levél? Kivel keverjük a lányt gyanúba?
WURM	Nyilván olyasvalakivel, aki fia döntése következtében mindent megnyerhet, vagy mindent elveszíthet.
VON WALTER	kis töprengés után	
Én csak egy ilyet ismerek, a főkamarást.
WURM	megrántja a vállát	
Ha engem Luise Millernek hívnának, az illető távol esne az ízlésemtől.
VON WALTER	De mért? Csodálatos ember! Ragyogó öltözékek – Ezervirág kölni és pézsmaillat lengi körül – minden ostoba szava egy marék aranyat ér – ez ne nyűgözné le egy polgári szajha kényes ízlését? Drága barátom! a féltékenység nem ilyen szőrszálhasogató! Küldetek a marsallért.	
csönget
WURM	És mialatt excellenciás uram gondoskodik erről és a muzsikus letartóztatásáról, én megyek és megfogalmazom az említett szerelmeslevelet.
VON WALTER	írópultjához megy	
Amit átolvasásra idehoz nekem, amint elkészült vele.	
Wurm el. Von Walter leül, ír; egy komornyik jön; Von Walter fölkel és egy papírt ad neki	
Ezt a letartóztatási parancsot késedelem nélkül vidd el a bíróságra – valaki más pedig menjen és kéresse ide a marsall urat.
KOMORNYIK	A kegyelmes úr ebben a pillanatban érkezett meg.
VON WALTER	Még jobb – de óvatosan kell az intézkedéseket végrehajtani, csak semmi feltűnés.
KOMORNYIK	Úgy lesz, excellenciás uram!
VON WALTER	Értitek? Teljes csöndben!
KOMORNYIK	Meglesz, excellenciás uram.	
el

MÁSODIK JELENET
A miniszterelnök és az udvari marsall.
UDVARI MARSALL	sebbel-lobbal	
Csak átsuhanok, kedvesem! – Hogy él? Hogy boldogul? – Ma este lesz a Didó, bámulatos opera – van benne egy grandiózusan spektakuláris tűzijáték – leég egy egész város – ugye eljön megnézni ahogy ég? Nos?
VON WALTER	Van elég tűzijáték a saját házamban, a végén még az egész dicsőségem a levegőbe röpül – A legjobbkor jött, drága marsall, mert a tanácsát, aktív támogatását szeretném kérni egy olyan ügyben, amely vagy mindkettőnket jobb helyzetbe hoz, vagy végleg tönkretesz. Foglaljon helyet.
UDVARI MARSALL	Ne ijesztegessen, édesem.
VON WALTER	Mint mondtam – vagy jobb helyzetbe hoz, vagy végleg tönkretesz. Ön ismeri az őrnaggyal és a Ladyvel kapcsolatos elképzelésemet. Azt is felfogja, hogy ez milyen elkerülhetetlen, ha boldogulásunkat szilárd alapokra akarjuk helyezni. De most minden összeomolhat, Kalb. Ferdinánd nem akarja.
UDVARI MARSALL	Nem akarja – nem akarja – én már beszáguldottam a hírrel az egész várost. Másról se beszélnek az emberek, mint erről a nászról.
VON WALTER	Most majd azt fogják mondani, hogy ön egy megbízhatatlan szélkelep. A fiam mást szeret.
UDVARI MARSALL	Ön tréfál. Ez csak nem lehet akadály?
VON WALTER	A lehető legnagyobb, amilyen önfejű.
UDVARI MARSALL	Megőrült, hogy eldob magától ekkora szerencsét? Vagy mi?
VON WALTER	Kérdezze meg tőle, és hallgassa meg, mit felel.
UDVARI MARSALL	Mon Dieu, de mit lehet erre felelni?
VON WALTER	Hogy le akarja leplezni a bűnt az egész világ előtt, aminek révén mi ketten fölemelkedtünk – hogy följelent minket a hamis levelek és nyugták miatt – hogy mindkettőnket a vérpadra küld – ezt felelheti.
UDVARI MARSALL	Ön megőrült?
VON WALTER	Ezt felelte. És már azon volt, hogy szándékát valóra váltsa – Erről a legnagyobb megalázkodás árán is alig tudtam lebeszélni. Erre mit tud mondani?
UDVARI MARSALL	birkaképpel	
Megáll az eszem.
VON WALTER	Ez még elmegy. De ugyanakkor kémeim jelentik, hogy Bock főpohárnok ugrásra készen áll, hogy megkérje a Lady kezét.
UDVARI MARSALL	Eszemet veszítem. Kit mondott? Von Bockot mondta? – Tudja talán azt is, hogy von Bockkal mi ketten halálos ellenségek vagyunk? És tudja-e azt is, hogy miért?
VON WALTER	Most hallom először.
UDVARI MARSALL	Drága szívem! Ha meghallja, kiugrik a bőréből – Talán még emlékszik arra az udvari bálra – most lesz huszonegy éve – tudja, amikor először táncoltunk angol táncokat és Merschaum gróf jelmezére csöpögött az egyik csillárról a forró viasz – Erre muszáj emlékeznie!
VON WALTER	Ugyan, ki tudna ilyet elfelejteni?
UDVARI MARSALL	Na ugye! És Amália hercegnő a tánc hevében elvesztette az egyik harisnyakötőjét – Erre hatalmas kavarodás támadt – von Bock meg én – akkor még apródok voltunk – négykézláb kúsztunk végig a báltermen a harisnyakötő után – én látom meg először – von Bock ezt észreveszi – von Bock ráveti magát, és kitépi a kezemből – még ilyet! – viszi a hercegnőnek, és szerencsésen elcsípi előlem a bókot – Erről mi a véleménye?
VON WALTER	Impertinens alak!
UDVARI MARSALL	Elcsípi előlem a bókot – Azt hittem, elájulok. Ilyen aljasság nincs a földön. – Végül megemberelem magam, közeledem Őfenségéhez és azt mondom: Legkegyelmesebb asszonyom! Von Bocknak jutott a szerencse, hogy Fenségednek a harisnyakötőt átnyújthatta, de aki először pillantotta meg a harisnyakötőt, annak jutalma a csönd és a hallgatás.
VON WALTER	Bravó, marsall! Bravissimo!
UDVARI MARSALL	És a hallgatás – De ezt még az utolsó ítélet napján is felrovom von Bocknak – aljas, csúszómászó, hízelkedő! – És ez még nem a vége – ahogy egyszerre vetődünk von Bockkal a padlóra a harisnyakötőért, von Bock a frizurám jobboldaláról az egész rizsport ledörzsöli, és ezzel tönkretett a bál hátralevő idejére.
VON WALTER	És ez az ember veszi feleségül a Milfordot, és lesz az első személy az udvarban.
UDVARI MARSALL	Kést szúr a szívembe. Lesz? Lesz? Mért lenne? Hol van ez megírva?
VON WALTER	Mivel Ferdinánd fiam nem akarja, és más nem jelentkezett.
UDVARI MARSALL	Hát nincs rá eszköze, hogy az őrnagyot döntésre kényszerítse? – Legyen bármilyen bizarr, vagy olyasmi, amihez csak végső kétségbeesésben fordul az ember! – Bármi megfelel, most nem lehetünk válogatósak, csak ezt a gyűlöletes von Bockot sikerüljön félreállítani!
VON WALTER	Én csak egyet tudok, és ez öntől függ.
UDVARI MARSALL	Tőlem? Mi lenne az?
VON WALTER	Az őrnagyot a szerelmével összeveszíteni.
UDVARI MARSALL	Összeveszíteni? Ezt meg hogy érti? – és hogy jövök én ehhez?
VON WALTER	Nyert ügyünk van, ha sikerül a lányt befeketíteni a szemében.
UDVARI MARSALL	Kenjünk rá valami lopást, vagy mi?
VON WALTER	Ugyan dehogy! Ezt hogy hinné el? – hanem, hogy viszonya van valakivel.
UDVARI MARSALL	És ki lenne ez a valaki?
VON WALTER	Csakis ön lehet, báró.
UDVARI MARSALL	Hogy én? Én? – Talán nemesi származású?
VON WALTER	Már mért lenne? Micsoda ötlet! – Egy muzsikus lánya.
UDVARI MARSALL	Tehát polgári származék? Akkor ki van zárva. Mi?
VON WALTER	Mi van kizárva? Csacsiság! Kinek jutna eszébe, hogy egy csinos arcocskát az őseiről faggasson?
UDVARI MARSALL	Gondoljon csak bele, házasember létemre? És az udvari reputációm?
VON WALTER	Ja, az egészen más. Elnézést. Nem tudtam, hogy az ön szemében a makulátlan erkölcsű ember többet ér, mint a befolyásos ember. Beszéljünk másról.
UDVARI MARSALL	Legyen esze, báró. Nem úgy értettem.
VON WALTER	fagyosan	
Nem – nem! Teljesen igaza van. Fáraszt ez az egész. Kiszállok. Von Bocknak sok szerencsét kívánok a miniszterelnökséghez. Másutt is van élet. Beadom a lemondásomat a hercegnek.
UDVARI MARSALL	És én? – Önnek könnyen jár a szája! Egy tudós koponya! De én – Mon Dieu! Mi lesz belőlem, ha a herceg elbocsát?
VON WALTER	Tegnapi hír. Tavalyi divat.
UDVARI MARSALL	Könyörgöm drágám, arany csillagom! – Ezt verje ki a fejéből! Mindenre kész vagyok.
VON WALTER	Kész a nevét adni egy randevúhoz, amit majd ez a Miller-lány levélben javasol önnek?
UDVARI MARSALL	Legyen, ahogy Isten akarja. Kész vagyok.
VON WALTER	És leejteni úgy a levelet, hogy az ne kerülje el az őrnagy figyelmét?
UDVARI MARSALL	Mondjuk kimegyek a díszszemlére, ahol quasi véletlenül kirántom a zsebkendőmmel.
VON WALTER	És eljátszani a lány szeretőjét az őrnagy előtt?
UDVARI MARSALL	Absolument! Leszedem róla a keresztvizet! Elveszem a kis oktondi kedvét attól, hogy az én szerelmi afférjaimba üsse az orrát.
VON WALTER	Akkor minden a tervek szerint halad. A levélnek még ma meg kell íródnia. Önnek estefelé még el kell jönnie érte, és azért is, hogy pontosítsuk az ön szerepét.
UDVARI MARSALL	Amint túl leszek a tizenhat viziten, amelyek mind absolument fontossággal bírnak. Bocsásson meg, ha most haladéktalanul a távozás útjára lépek.	
elmegy
VON WALTER	csönget	
Számítok a dörzsöltségére, marsall.
UDVARI MARSALL	visszaszól	
Mon Dieu! – Hiszen ismer.

HARMADIK JELENET
A miniszterelnök és Wurm.
WURM	A zenészt és a feleségét szerencsésen és minden feltűnés nélkül letartóztattuk. Elolvassa most a levelet, excellenciás uram?
VON WALTER	miután elolvasta	
Remek! Remek, titkár úr! A marsall is ráharapott! – Még az egészség maga is gennyes leprává válna ettől a méregtől – Most rögtön tegyünk ajánlatot az apának, és azon melegében a lánynak is.	
különböző irányokba mindketten el

NEGYEDIK JELENET
Szoba Miller lakásán. Luise és Ferdinánd.
LUISE	Kérlek, hagyd abba. Én már nem hiszek a jövendő boldogságban. Összetört minden reményem.
FERDINÁND	Az enyém él és virul! Az apám dühös; minden fegyvert bevet majd ellenünk. Arra kényszerít, hogy eljátsszam a szívtelen fiú szerepét. Nem hallom meg többé a gyermeki kötelesség szavát. A düh és a kétségbeesés kikényszeríti belőlem az árulást, gyilkossága sötét titkát. A fiú hóhérkézre adja az apját. – A lehető legnagyobb a veszély – s csak a legnagyobb veszély késztetheti szerelmemet ilyen hatalmas ugrásra – Figyelj, Luise – csak a szerelmemhez fogható hatalmas és merész gondolatom támadt – Te, én és a szerelem! – ebben a körben tán nincs benne az egész mennyország? vagy ehhez még egy negyedik dologra is szükséged van?
LUISE	Most hagyd abba. Elég. Belesápadok abba, amit mondani akarsz.
FERDINÁND	Ha nem kérünk semmit a világtól, mért kolduljuk a tetszését? Mit ér ott a bátorság, ahol semmit sem nyerhetsz, de mindent elveszíthetsz? – Ez a szempár talán nem ugyanoly lágyan tündököl, ha a Rajna, az Elba, vagy a Balti-tenger tükröződik benne? Az én hazám ott van, ahol Luisém szeret. Lábnyomod a sivatagban jobban érdekel, mint a katedrális szülővárosomban – Talán hiányozni fog a nagyvárosok pompája? Bárhol legyünk is, a nap fölkel és lenyugszik – olyan színjáték ez, ami mellett eltörpül a legnagyszabásúbb művészet is. S ha majd Istent nem templomban imádjuk, az éj terül lelkesítő borzongással fölénk, a változó hold prédikál megbánást, s a csillagok meghitt gyülekezete velünk imádkozik. Kimeríthetjük szavakkal ezt a szerelmet? – Nekem egyetlen mosolyod évszázadokra elég, s az élet álma véget ér, mielőtt megérthetném, mit jelent ez a könnycsepp.
LUISE	És a szerelmeden kívül más kötelességed nincs?
FERDINÁND	átöleli	
A te nyugalmad számomra a legszentebb.
LUISE	nagyon komolyan	
Akkor hallgass és hagyj el – Van egy apám, akinek egyetlen lánya minden vagyona – holnap lesz hatvan éves – és biztos, hogy az elnök bosszúja utoléri. –
FERDINÁND	Luise szavába vág	
Ő is velünk jön. Nincs több kibúvó, szerelmem. Az értékeimet pénzzé teszem, apám nevére nagyobb összeget veszek föl. Egy rablót ki szabad fosztani, talán nem a haza vérdíjából lett akkora a vagyona? – Ha majd éjfél után egyet üt az óra, kocsi áll a ház elé. Ti felugrotok. És elszökünk.
LUISE	Apád átkával a fejünkön? – ez az átok, gondolj bele, amelyet, még ha gyilkos mondja is, mindig meghallgat az ég, de még a kerékbetört tolvajért is bosszút áll, nem gondolod, hogy minket, szökevényeket, mint könyörtelen kísértet üldözne a föld egyik sarkától a másikig? – Nem, szerelmem! Ha csak aljasság árán tarthatlak meg, lesz erőm téged elveszíteni.
FERDINÁND	megdermed és komoran morogja maga elé	
Valóban?
LUISE	Téged elveszíteni! – Végtelenül borzalmas gondolat – olyan szörnyű, hogy belepusztul a halhatatlan lélek is, és mindörökre lefagy arcáról a boldogság lángolása – Ferdinánd! téged elveszíteni! Az ember csak azt veszítheti el, ami az övé volt, de a te szíved a rangodhoz köt téged – Az én rád való igényem templomrablás lett volna, és most, borzongva, de lemondok rólad.
FERDINÁND	eltorzult arccal, alsóajkába harap	
Lemondasz rólam.
LUISE	Nem! Nézz rám, drága Walter. Ne csikorgasd ilyen vadul a fogaidat. Gyere! Haldokló bátorságodat keltse új életre az én példám. Hadd legyek én ennek a pillanatnak a hőse – hadd adjam vissza az apának szökevény fiát – hadd mondjak le a kötelékről, mely szétfeszítené a polgári világ kereteit, és porig rombolná az általános örök rendet – Én vagyok a bűnös – gátlástalan, őrült vágyakat hordoztam szívemben – ha már a boldogtalanság a büntetésem, legalább hadd maradjon meg az az illúzióm, hogy én hoztam meg ezt az áldozatot – meg akarsz fosztani ettől a gyönyörtől?
FERDINÁND	zavarában és dühében fölkap egy hegedűt és játszani próbál rajta – Majd elszakítja a húrokat, összetöri a hangszert a padlón, és hangos nevetésbe tör ki
LUISE	Walter! Úristen! Mit csinálsz? – Szedd össze magad! – Ez az óra nagy lelkierőt kíván – ez az óra elszakít minket. Neked van szíved, drága Walter. Ismerem. – Szerelmed forrón lüktet, mint az élet, és határtalan, mint a világegyetem – Ajándékozd egy arra érdemesebb, tiszta léleknek – nem lesz oka irigykedni legboldogabb sorstársára sem.	
elfojtja könnyeit	
Mi nem találkozhatunk többé – a nagyravágyó, csalódott lány magányos falak közt sírja el bánatát, könnyei nem érdekelnek senkit – Üres és kihalt a jövőm – De néha-néha, az elhervadt csokorból megcsap majd a múlt illata.	
arcát elfordítva reszkető kezét nyújtja Ferdinándnak	
Éljen boldogan, von Walter úr.
FERDINÁND	kábultságából magához térve felugrik	
Én megszököm, Luise. Tényleg nem jössz velem?
LUISE	leül a szoba hátterében és kezébe temeti arcát	
Kötelességem tűrni és itt maradni.
FERDINÁND	Hazudsz, kígyó. Valami más köt ide.
LUISE	a legmélyebb belső szenvedéssel	
Maradjon meg ebben a hitében – talán enyhítheti a nyomorúságát.
FERDINÁND	A hideg kötelesség szava a tüzes szerelemmel szemben! – Vegyem be ezt a mesét? A szeretőd köt ide, és jaj neked, de neki is, ha gyanúm beigazolódik.	
gyorsan elmegy

ÖTÖDIK JELENET
Luise egyedül.
LUISE	egy darabig mozdulatlanul és némán ülve marad a székben, végül feláll, előrejön és félénken néz körbe	
Hol maradnak a szüleim? – Apám azt ígérte, pár perc múlva visszajön, és már öt szörnyű óra telt el azóta – Ha valami baja esett – mi lesz velem? – Mért zihálok a félelemtől?	
most lép Wurm be a szobába, és a háttérben marad anélkül, hogy Luise észrevenné	
Nincs semmi – ez csak a lázas állapot borzongató idegjátéka – Ha a lelket átjárta a félelem, a szem mindenütt rémeket lát.

HATODIK JELENET
Luise és Wurm titkár.
WURM	közelebb jön	
Jó estét, kisasszony.
LUISE	Jézusom! Ki az?	
megfordul, észreveszi a titkárt és rémülten hátralép	
Szörnyű! Szörnyű! A legsötétebb előérzetem válik a legijesztőbben valóra.	
a titkárnak megvető pillantással	
Talán az elnököt keresi? Már nincs itt.
WURM	Önt keresem, kisasszony.
LUISE	Csodálkozom, hogy nem a piactérre ment.
WURM	Mért pont oda?
LUISE	Hogy a menyasszonyát elhozza a szégyenpadról.
WURM	Miller kisasszony, hamisan vádol –
LUISE	elfojt egy választ	
Mivel szolgálhatok?
WURM	Az apjától jövök.
LUISE	riadtan	
Az apámtól? – Hol van az apám?
WURM	Ahol nincs szívesen.
LUISE	Az Isten szerelmére! Ki vele! Rosszat sejtek. – Hol van az apám?
WURM	A toronyban, ha tudni akarja.
LUISE	az égre vetett pillantással	
Még ez is! És még ez is! – – A toronyban? És mért a toronyban?
WURM	A herceg így parancsolta.
LUISE	A herceg?
WURM	Aki az őt képviselő személy ellen elkövetett felségsértést –
LUISE	Hogy mit? Mit? Istenem!
WURM	Példásan kívánja megtorolni.
LUISE	Már csak ez hiányzott! Semmi más! – Igazán, de tényleg, a szívemnek az őrnagyon kívül volt még egy féltett kincse – ezt nem lehetett figyelmen kívül hagyni – Felségsértés! – Gondviselés! Ne hagyd elveszni, ne hagyd elveszni ingadozó hitemet! – És Ferdinánd?
WURM	Választhat Lady Milford vagy az apai átok és kitagadás között.
LUISE	Rettentő szabadság! – És mégis – mégis ő a boldogabb. Nincs apja, akit elveszítsen. Bár az is elég átok, ha az embernek nincsen apja! – Az apám felségsértő – a kedvesem a Ladyt választja, vagy az apai átkot és kitagadást – Igazán csodálatos! A tökéletes gazemberség is tökéletes – Tökéletes? Nem! valami még hiányzik – Hol az anyám?
WURM	A dologházban.
LUISE	fájdalmas mosollyal	
Akkor hát betelt! – Sorsom betelt, és most szabad vagyok – Megszabadultam a kötelességektől – a könnyektől – és az örömöktől. Megszabadultam a gondviseléstől. Már nincs egyikre se szükségem.	
ijesztő hallgatás után	
Tud szolgálni ezen kívül valamilyen újsággal? Mondja nyugodtan. Most már bármit elviselek.
WURM	Ami megtörtént, azt tudja.
LUISE	És ami csak ezután jön, azt nem?	
újabb szünet, közben tetőtől talpig végigméri a titkárt	
Te szegény! A te szomorú hivatásod mellett kizárt, hogy elnyerd az üdvösséget. Épp elég szörnyű másokat boldogtalanná tenni, de még annál is rémesebb ezt előre bejelenteni nekik – vészt huhogni, nézni, ahogy vérző szívük a szükségszerűség vasnyársára döfve reszket, és a hívő lélek kételkedni kezd Istenben – Az Ég óvjon ettől! És ha egy tonna aranyat fizetnének neked a félelem minden cseppjéért – akkor se cserélnék veled – Mi jöhet még?
WURM	Nem tudom.
LUISE	Vagy úgy tesz mintha nem tudná? – Az üzenet kerüli a fényt, nem mer hangosan beszélni, de arcának síri csöndjéből előbukkan a kísértet – Van még valami? – Nem azt mondta az előbb, hogy a herceg példásan meg kívánja torolni? Ön mit nevez példásnak?
WURM	Ne kérdezzen többet.
LUISE	Figyelj már! Te a hóhérhoz jártál iskolába. Különben honnan tudnád, hogy kell a pengét lassan, óvatosan végighúzni a vonagló testrészek előtt, és a félelmében rángó szívet kegyelemdöféssel ijesztegetni? – Miféle sors vár az apámra? Ha az, amiről nevetve beszámolsz, maga a halál, milyen lehet az, amit elhallgatsz? Mondd csak ki. Hadd kapjam meg egyszerre az egész pusztító adagot. Mi vár az apámra?
WURM	Bűneseti vádeljárás.
LUISE	Az meg mi? – Tudatlan, gyermeki lélek vagyok, nem sokat értek ebből a félelmetes zsargonból. Mit jelent az a bűneseti vádeljárás?
WURM	Bíróság, ahol halálra ítélhetik.
LUISE	szilárdan	
Köszönöm!	
gyorsan egy szomszédos szobába megy
WURM	meghökken	
Most meg mit akar? Csak nem akar ez a bolond? – A fenébe! Csak nem fogja magát – Sietek – felelek érte, nehogy kárt tegyen önmagában.	
azon van, hogy utánamenjen
LUISE	visszajön, köpenyt terített magára	
Bocsásson meg, titkár úr. Bezárom a lakást.
WURM	Hova ilyen sietősen?
LUISE	A herceghez.	
menni akar
WURM	Hogy mi? Hová?	
rémülten visszatartja
LUISE	A herceghez. Nem hallja? A herceghez, aki apám élete és halála fölött ítélni akar – Nem! nem akar – ítélnie kell, mert néhány gonosztevő ezt akarja; hozzá, akinek az egész felségsértési perhez nincs több köze, mint hogy ő a felség, és hercegi kezével aláírhatja az ítéletet.
WURM	túlozva nevet	
A herceghez!
LUISE	Tudom, min nevet – de nem számítok én ott könyörületre – Isten ments! csak undorra – hogy undorodni fognak a siránkozásomtól. Én úgy tudom, hogy az evilági nagyságok nem ismerik az emberi nyomorúságot – és nem is akarják megismerni. Hát majd én fölvilágosítom őt a nyomorúságról – a halál legdurvább színeivel festem le előtte a nyomorúságot – velőkig hatoló, hátborzongató hangon üvöltöm el neki a nyomorúságot – és amikor már attól, amit hallott, az összes haja szála az égnek áll, a végén még egyszer a fülébe sikoltom, hogy halála óráján az összes földi isten tüdejéből hörgés szakadjon föl, és az utolsó ítélet napján egy szitában rázzák a királyokat a koldusokkal.	
menni akar
WURM	rosszmájúan baráti	
Menjen csak, persze, menjen csak. Ennél nem is tehetne okosabbat. Azt tanácsolom, menjen el hozzá, és a szavamat adom, hogy a herceg teljesíti a kérését.
LUISE	hirtelen megdermed	
Hogy mondta? – Maga is ezt tanácsolja?	
gyorsan visszajön	
Hm? Mit akarok én? Csakis valami szörnyűség lehet, ha ez az ember is ezt tanácsolja – Honnan veszi, hogy a herceg teljesíti a kérésemet?
WURM	Persze, nem ingyen teszi.
LUISE	Nem ingyen? Milyen árat szabhat az emberségnek?
WURM	A szép kérelmező is megfelel neki.
LUISE	megáll dermedten, aztán kiszakad belőle	
Jóságos ég!
WURM	És apjáért cserébe, gondolom, ön sem tartja túl nagy árnak ezt a felségnek lerótt adót?
LUISE	föl-alá jár, magánkívül	
Úgy van! úgy van! Igaz! A nagy emberek védve vannak – saját bűneik sánca jobban védi őket az igazság elől, mint az arkangyalok kardja – segítsen rajtad az Úristen, apám! A lányod szívesen meghal, de vétkezni nem fog érted.
WURM	Ez újdonság lesz szegény, elhagyatott embernek – “Az én Luisém volt az,” mondta nekem, “aki miatt a földre buktam. Az én Luisém is fog fölemelni.” – Sietek, kisasszony, hogy elvigyem a válaszát.	
úgy tesz, mintha menne
LUISE	utánasiet, visszatartja	
Maradjon! maradjon! Türelem! Milyen fürge a sátánfajzat, ha embereket őrjíthet meg! – Énmiattam bukott a földre. Én fogom őt fölemelni. Beszéljen! Adjon tanácsot! Mit tehetek? mit kell tennem?
WURM	Csak egy mód van rá.
LUISE	Mi lenne az a mód?
WURM	És az apja is ezt kívánja –
LUISE	Az apám is? – Miféle mód?
WURM	Ön könnyűszerrel megteheti.
LUISE	Nincs nehezebb a gyalázatnál.
WURM	Az őrnagyot ismét szabaddá teszi.
LUISE	Mondjon le a szerelméről? Csúfol, vagy mi? – Önként megtehetem azt, amire kényszerítenek?
WURM	Nem így értettem, kedves kisasszony. Az őrnagynak kell, és ráadásul szabad akaratából visszalépnie.
LUISE	Nem fog.
WURM	Valóban úgy tűnik. Nem gondolja, hogy azért fordulunk önhöz, mert egyedül ön tud ebben segíteni?
LUISE	Kényszeríthetem rá, hogy gyűlöljön?
WURM	Próbáljuk meg. Foglaljon helyet.
LUISE	megriadva	
Ember! Mit forralsz?
WURM	Üljön le. Írjon! Itt a toll, a papír és a tinta.
LUISE	a lehető legnyugtalanabbul foglal helyet	
Mit kell írnom? Kinek kell írnom?
WURM	Az apja hóhérának.
LUISE	Ha! Értesz hozzá, hogyan kell a lelket kínpadra vonni.	
megragadja a tollat
WURM	diktál	
“Kegyelmes uram” –
LUISE	reszkető kézzel ír
WURM	“Már három elviselhetetlen nap múlt el azóta – múlt el azóta – hogy nem láttuk egymást.” –
LUISE	elakad, leteszi a tollat	
Kinek szól a levél?
WURM	Az apja hóhérának.
LUISE	Istenem!
WURM	“De ezért csakis az őrnagyot hibáztathatja – az őrnagyot – aki egész nap a nyakamon ül.” –
LUISE	felugrik	
Ez a legutolsó aljasság! Kinek szól a levél?
WURM	Az apja hóhérának.
LUISE	kezét tördelve jár föl-alá	
Nem! Nem! Nem! Micsoda zsarnokság, Istenem! Büntesd emberi mértékkel az embert, ha magára haragított, de engem miért préselsz két borzalom közé? Miért ringatsz a halál és a gyalázat között? Mért ülteted a nyakamra ezt a vérszívó ördögöt? – Csináljon, amit akar. Ilyet én nem írok le soha.
WURM	kalapja után nyúl	
Ahogy kívánja, kisasszony! Tegyen, ami tetszik.
LUISE	Tetszik, azt mondja? Tegyem, ami tetszik? – Te istentelen! Akassz egy szerencsétlen a pokol mélységes bugyra fölé, kívánj tőle bármit, káromold az Istent, és aztán kérdezd meg tőle, tetszik-e neki? – Mintha nem tudnád, hogy a szívet megkötik természetes hajlamai – De most már minden mindegy. Diktáljon tovább! Nem gondolkozom. Engedek a pokoli cselszövésnek.	
másodszor is leül
WURM	“Egész nap a nyakamon ül” – Megvan?
LUISE	Tovább! Tovább!
WURM	“Tegnap itt járt a miniszterelnök. Olyan mulatságos volt látni, ahogyan a derék őrnagy a becsületemet védte.” –
LUISE	Pazar, pazar! Csodálatos! – Tovább.
WURM	“Úgyhogy inkább szépen elájultam – elájultam – nehogy hangosan elnevessem magam.” –
LUISE	Jézusom!
WURM	“De már nagyon elegem van ebből a színjátékból – ebből a színjátékból – jó lenne most már véget vetni neki.”
LUISE	megáll, fölkel a helyéről, föl-alá járkál, fejét lehajtva, mintha valamit keresne a padlón; aztán visszaül, ír tovább	
“Véget vetni neki.”
WURM	“Holnap szolgálatban lesz – Várjon, amíg el nem megy tőlem, és jöjjön a szokott helyre” – Megvan, hogy a “szokott helyre”?
LUISE	Minden megvan!
WURM	“A szokott helyre az ön szerető... Luiséjéhoz”
LUISE	Csak a címzés hiányzik.
WURM	“Von Kalb udvari marsall úrnak.”
LUISE	Édes Istenem! Ez a név ugyanolyan idegen fülemnek, mint a szívemnek ezek a gyalázatos sorok.	
föláll, hosszú ideig merev pillantással nézi az írottakat, végül kimerült, elhaló hangon adja át a titkárnak	
Fogja, uram. A becsületem – Ferdinándom – életem minden gyönyörűsége, amit a kezébe adok – koldus lettem!
WURM	Ugyan, dehogy! Ne csüggedjen, kedves kisasszony. Szívből együttérzek önnel. Talán – ki tudja? – Túl tudom tenni magam bizonyos dolgokon – De tényleg! Komolyan! Együttérzek önnel.
LUISE	merev és átható pillantást vet rá	
Ne folytassa, uram. Ezen az úton csak borzalom vár önre.
WURM	szeretné megcsókolni Luise kezét	
Feltéve, ha olyan édes, mint ez a kis kacsó – Nem igaz, drága kisasszony?
LUISE	méltósággal, ijesztően	
Amivel a nászéjszakán megfojtanálak, és boldogan hagynám, hogy kerékbe törjenek érte.	
indulna, aztán gyorsan visszajön	
Készen vagyunk, uram? Most már elrepülhet a galamb?
WURM	Csak még egy apróság, kisasszony. Meg kell esküdnie előttem az összes szentségre, hogy ha kérdezik, ezt a levelet a saját akaratából írta.
LUISE	Istenem! Istenem! még a Sátán művét is neked kell hitelesítened?	
Wurm magával húzza Luisét

NEGYEDIK FELVONÁS
Terem a miniszterelnök házában.
ELSŐ JELENET
Ferdinánd von Walter nyitott levéllel a kezében száguld be az egyik ajtón, a másikon keresztül egy komornyik érkezik.
FERDINÁND	Nem járt itt a marsall?
KOMORNYIK	Őrnagy úr, az elnök úr kéreti.
FERDINÁND	A francba! Azt kérdeztem, járt-e itt a marsall?
KOMORNYIK	A kegyelmes úr fent ül a kártyaasztalnál.
FERDINÁND	A kegyelmes úr lesz szíves, a pokolba is, azonnal idefáradni.
A komornyik el

MÁSODIK JELENET
Ferdinánd egyedül, átfutja a levelet, hol megdermed, hol őrjöngve rohangál fel-alá.
FERDINÁND	Ez lehetetlen. Lehetetlen. Ez az angyali külső nem rejthet ilyen ördögi szívet. – – Hiába! hiába! Ha az ég minden angyala le is szállna az égből, hogy ártatlanságáért kezeskedjen – ha ég és föld, teremtés és teremtő összefognának, hogy ártatlanságáért kezeskedjenek – ez akkor is az ő írása – hihetetlen, iszonyatos árulás, amilyet még nem látott a világ! – Hát ezért ellenezte olyan kitartóan a szökést! – Ezért – ó, Istenem! most kinyílt a szemem, most lelepleződött előttem az egész színjáték! – Ezért mondott le szerelmemről olyan hősiesen, és a mennyei álarc már-már megtévesztett engem is!	
átvágtat a szobán, aztán elgondolkozva újra megáll	
Hogy tudott így kiismerni! – A lelkem minden merész érzését, alig érezhető remegését, lángoló kitörését viszonozni tudta – követte leírhatatlanul finom, tünékeny rezzenéseit – A könnyein át is tudott figyelni rám – Velem volt a szenvedély csúcsain, velem a szédítő zuhanásban – Istenem! Istenem! És közben csak pofákat vágott? Pofákat vágott? Ha a hazugság ilyen jól eltakar, hogy lehet, hogy még egy ördög se tudta behazudni magát a mennyországba? Mikor figyelmeztettem a szerelmünket fenyegető veszélyre, milyen meggyőzően színlelte, hogy elsápad, a kis kétszínű! Milyen méltósággal kerekedett apám pimasz gőgje fölé, pedig abban a pillanatban is tisztában volt saját bűnösségével – Mi? Hiszen ő se állta ki az igazság próbáját – elájult a szélhámosnő. Maradtak még szavak az érzelemre? Egy kacér nő is el tud ájulni. Mivel igazolod az ártatlanságodat? – Kurvák is el tudnak ájulni.	
Ő tudja, mit tett velem. Nyitott könyv voltam előtte. Amikor először elpirulva megcsókoltam, a szívem ott csillogott a szememben – és ő ne érzett volna semmit? csak élvezte, hogy milyen ügyesen behálózott? – Míg én boldog őrületemben úgy képzeltem, hogy benne a mennyet ölelem, és legvadabb vágyaim hallgattak – nem volt más gondolatom, mint az örökkévalóság és ez a lány – Úristen! ő akkor nem érzett semmit? semmit, csak hogy sikerült a hadicsel? és gratulált magának a csáberejéhez? Halál, halál! Pusztulás és bosszú! Semmi mást nem érzett, csak hogy megcsalt?

HARMADIK JELENET
Az udvari marsall és Ferdinánd.
UDVARI MARSALL	betipeg a szobába	
Látni óhajtott, kedvesem –
FERDINÁND	maga elé morog	
A nyakadat óhajtom kitörni, te rohadék.	
fennhangon	
Marsall, ez a levél nyilván a díszszemlén esett ki a zsebéből – és én	
gonosz nevetéssel	
voltam a szerencsés megtaláló.
UDVARI MARSALL	Ön?
FERDINÁND	Egy mulatságos véletlen folytán. Most aztán rendezze számláját az éggel.
UDVARI MARSALL	Ön megijeszt, báró.
FERDINÁND	Olvassa csak! Olvassa!	
eltávolodik a marsalltól	
Ha már szeretőnek rossz vagyok, legalább kerítőnek legyek jó.	
mialatt a marsall olvas, a falhoz lép és két pisztolyt akaszt le onnan
UDVARI MARSALL	az asztalra hajítja a levelet, és fel akar szívódni	
A fenébe!
FERDINÁND	karjánál fogva hozza vissza	
Türelem, kedves marsall. Úgy vélem, kellemes hírt hoztam. Kérem a megtaláló jutalmát.	
a pisztolyokat mutatja neki
UDVARI MARSALL	riadtan hátralép	
Legyen esze, kedvesem.
FERDINÁND	erős, ijesztő hangon	
Annyi bőven van, hogy tudjam, hogyan kell egy hozzád hasonló szélhámost a túlvilágra küldeni.	
pisztolyt nyom a marsall markába, közben előveszi a zsebkendőjét	
Itt ez a zsebkendő! Fogja meg a másik végét! – A szajhától kaptam.
UDVARI MARSALL	Zsebkendővégről? Megőrült? Hova gondol?
FERDINÁND	Fogd a végét, ha mondom! különben még mellélőnél, te nyámnyila! – Reszket, mint a nyárfalevél, a gyáva! Köszönd meg Istennek, te nyámnyila, hogy életedben először behatol valami a koponyádba.	
a marsall szökni próbál	
Lassan a testtel! Mindent a maga idejében.	
utoléri és bereteszeli az ajtót
UDVARI MARSALL	A szobában, báró?
FERDINÁND	Veled kimenni a várárkon túlra? fölösleges – Gondold meg, drágám, idebent nagyobbat durran, és szerintem ez lesz az első visszhang, amit keltesz a nagyvilágban. – Lőj!
UDVARI MARSALL	megtörli a homlokát	
És így kockára akarja tenni drága, reményteljes fiatal életét?
FERDINÁND	Lőj, ha mondom. Nekem nincs már dolgom itt ezen a földön.
UDVARI MARSALL	De nekem annál több, kiváló barátom.
FERDINÁND	Neked, te mamlasz? Neked? – Jó az neked, hogy akkor kapnak elő, ha más nincs kéznél? Hogy egy pillanat alatt hétszer nyílsz ki, hétszer csukódsz össze, mint a gombostűre szúrt pillangó? Hogy följegyzed, urad hányszor ment ki az árnyékszékre, és csak azért tart, te vén gebe, hogy rajtad köszörülje a nyelvét? Nekem így is jó, majd mutogatlak, mint egy ritka mormotát. Idomított majomként táncolsz az elkárhozottak üvöltésére, visszahozod, amit elhajítanak, haptákba állsz és udvari művészeteddel némi derűt lopsz az általános kétségbeesésbe.
UDVARI MARSALL	Amit parancsol, uram! ahogy tetszik – csak el a pisztolyokkal!
FERDINÁND	Úgy áll ott, mint a megtestesült fájdalom! – A teremtés hatodik napjának meggyalázása! – Mintha egy tübingeni ponyvaárus adta volna ki a Teremtőt rossz utánnyomásban! – Kár, nagy kár azért az egy uncia agyvelőért, amelyik ebben a hálátlan koponyában lappang valahol. Ez az egyetlen uncia a páviánból embert faragna, így viszont csak törtrésze az értelemnek – És ezzel osztozzam az ő szerelmén? – Szörnyeteg! Micsoda felelőtlenség! – Ez a fickó nem csábít rá, inkább elijeszt a bűntől.
UDVARI MARSALL	Hála legyen a magasságos örökkévalónak! Most már viccel.
FERDINÁND	Hadd élje világát. A hernyónak kijáró tolerancia őt is megilleti. Ha meglátom, legfeljebb vállat vonok, és csodálom az ég okos gazdálkodását, amely még elhullott állatokkal és a föld szennyével is táplálja teremtményeit; a hollónak a bírósággal adat enni, az udvaroncnak a felség mocskát tálalja föl – Végül az ember elámul azon, hogy a Gondviselés rendőrsége még a szellemvilág vak csúszómászóit és tarantelláit is fizeti azért, hogy mérgüket kilövelljék. – De	
újra feltámad dühe	
az én virágomra ne másszon a féreg, különben	
megragadja a marsallt és durván megrázza	
így meg úgy, jó alaposan összerázom és széttaposom.
UDVARI MARSALL	magában sóhajtozik	
Istenem! Lennék bárhol, csak ne itt, száz mérföldre innen, Párizsban, az aggok menhelyén, a bolondokházában, csak ne itt!
FERDINÁND	Te rohadék! És ha már nem szűz? Rohadék! Te élveztél, ahol én imádtam?	
egyre jobban belelovallja magát	
Nyalakodtál, ahol én istennek tudtam magam?	
hirtelen elhallgat, utána félelmetes hangon	
Jobb volna neked, rohadék, a pokolra futni, mintsem hogy utolérjen haragom az égben! – Milyen messzire mentél a lánnyal? Valld be!
UDVARI MARSALL	Engedjen el. Mindent elmondok.
FERDINÁND	Nyilván sokkal izgatóbb ezzel a lánnyal üzekedni, mint bárki mással égi erényekkel ékeskedni – Ha kicsapongó lett, ha tényleg az, akkor a lélek értéke lezuhan, és a kéj hamisítani tudja az erényt.	
az udvarnagy szívéhez nyomja pisztolyát	
Milyen messzire mentél vele? Meghúzom a ravaszt, ha nem vallod be!
UDVARI MARSALL	Semmi nem történt – az égvilágon semmi. Csak egy perc türelmet. Önt becsapták.
FERDINÁND	Te mondod nekem, te mocsok! – Milyen messzire mentél vele? Meghalsz, ha nem vallod be!
UDVARI MARSALL	Mon Dieu! Istenem! Mondom már – csak hallgasson meg – Az apja – A saját apja –
FERDINÁND	zordabbul	
Ő adta el neked a lányát? És milyen messzire mentél vele? Kinyírlak, ha nem vallod be!
UDVARI MARSALL	Ön őrjöng. Nem hallja, amit mondok. Sohasem találkoztam a lánnyal. Nem is ismerem. Azt se tudom, kicsoda.
FERDINÁND	hátralép	
Nem találkoztál vele? Nem ismered? Azt se tudod, kicsoda? – A Miller-lány már elbukott miattad; és most egy lélegzetre háromszor megtagadod? – Tűnj a szemem elől, szánalmas figura!	
a pisztollyal rásóz egyet, és kilöki a szobából	
A te fajtádra nem pazarlom a puskaport!

NEGYEDIK JELENET
Ferdinánd arcán hosszú hallgatás után ijesztő gondolat jelenik meg.
FERDINÁND	Elbukott! Igen, te szerencsétlen! – Én. És te is. Nagy isten! Ha én elbuktam, te is elbuktál! – Bíró, aki a világ fölött ítélsz! Ne vedd el tőlem! A lány az enyém. Én ezért a lányért a te egész világodat magam mögött hagytam, lemondtam a teremtett világ minden csodájáról. Engedd át nekem. – Bíró, aki a világ fölött ítélsz! millió lélek nyöszörög utánad – fordítsd feléjük irgalmas tekinteted – és hagyj engem magamra, bíró, aki a világ fölött ítélsz!	
rémisztően fonja össze két kezét	
Mért fukarkodna a gazdag és vagyonos teremtő egy lélekkel, aki ráadásul teremtményei közül a legutolsó? – A lány az enyém! Egykor az istene voltam, most ördöge leszek!	
rémítő pillantást vet az egyik sarokba	
Egy örökkévalóságig a kárhozat közös kerekére feszítve – két szemünk egymásba fonódik – haja az égnek áll, égnek áll az enyém is – tompa nyöszörgésünk összeolvad – és elismételném gyöngédségeimet, elénekelném az esküit – Istenem! Istenem! Félelmes lesz a nászunk – de örökre szól!	
kisietne. Jön az elnök

ÖTÖDIK JELENET
A miniszterelnök és Ferdinánd.
FERDINÁND	visszahőköl	
Ó – az apám!
VON WALTER	De jó, hogy itt talállak, fiam. Azért jövök, hogy egy kellemes hírt közöljek veled, olyasmit, drága fiam, ami egészen bizonyosan meg fog lepni. Nem ülnénk le?
FERDINÁND	sokáig mereven néz az apjára	
Apám!	
határozott mozdulattal odalép az apjához és megfogja a kezét	
Apám!	
megcsókolja a kezét és lerogy előtte	
Ó, apám!
VON WALTER	Mi van veled, fiam? Állj föl. A kezed tűzforró és reszket.
FERDINÁND	heves, tüzes érzéssel	
Bocsássa meg a hálátlanságomat, apám! Egy semmirekellő vagyok. Félreismertem a jóságát. Ön apaként a legjobbat akarta nekem – A jövőbe látott – Most már késő – Bocsásson meg! Bocsásson meg! Az áldását kérem, apám!
VON WALTER	ártatlan képet vág	
Állj föl, fiam! Nem értem, mik ezek a rejtvények?
FERDINÁND	Az a Miller-lány, apám – Ön ismeri az embereket – A haragja igazságos volt, nemes és apaian együttérző – csak nagy apai igyekezetében nem találta a megfelelő módot – az a Miller-lány!
VON WALTER	Ne kínozz, fiam. Átkozom magam a szigorúságomért! Azért jöttem, hogy a bocsánatodat kérjem.
FERDINÁND	Tőlem bocsánatot kérni! Talán megátkozni! – Tiltakozása bölcsesség volt. Szigora pedig angyali részvét. – – Ez a Miller-lány, apám –
VON WALTER	Nemeslelkű, kedves leány. – Visszavonom elhamarkodott gyanúmat. Minden tiszteletemet megérdemli.
FERDINÁND	megrendülten ugrik fel	
Mi? ön is? – Apám! ön is? – Ugye, apa, ő maga az ártatlanság? – és hogy nagyon is emberi szeretni ezt a lányt?
VON WALTER	Inkább mondd úgy: bűn őt nem szeretni.
FERDINÁND	Hallatlan! Iszonyatos! – Ön, aki pedig úgy átlát az embereken! És őt ráadásul a gyűlölet szemüvegén át nézte! – Példátlan szélhámosság – Ez a Miller-lány, apám –
VON WALTER	Méltó rá, hogy lányomul fogadjam. Tisztasága felér szememben akárhány őssel, szépsége az arannyal. Elveim meghátrálnak a szerelmed előtt – Legyen a tiéd!
FERDINÁND	rettentő indulattal ront ki a szobából	
Még csak ez hiányzott! – Ég önnel, apám!	
el
VON WALTER	utána megy	
Várj! Várj! Hova rohansz?	
el

HATODIK JELENET
Pompás terem a Ladynél. Lady és Sophie jönnek.
LADY	Beszéltél vele? Eljön?
SOPHIE	Egy pillanat múlva itt lesz. Otthoni ruhában volt, és még gyorsan át akart öltözni.
LADY	Ne mondj róla semmit – Csönd – úgy reszketek, mint egy bűnöző, mindjárt szembekerülök a boldog nővel, aki ijesztően ugyanúgy érez, mint én – És hogy reagált a meghívásra?
SOPHIE	Előbb mintha megdöbbent volna, aztán elgondolkodott, nagy szemekkel nézett rám, és hallgatott. Már vártam a kifogásait, amikor egy olyan pillantással, ami nagyon meglepett, így felelt: Amit most úrnője parancsol, azt holnap én kértem volna tőle.
LADY	nagyon nyugtalanul	
Hagyj magamra, Sophie. Sajnálj, kérlek. Pirulok, ha csak egy hétköznapi nő, de ha több, akkor nem marad, csak a kétségbeesés.
SOPHIE	De Milady – nem ilyen hozzáállással kell a riválisát fogadni. Jusson eszébe, ki maga. A születése, a rangja, a hatalma. Nem elég ilyen fantasztikusan kinézni, a szívében legyen még nagyszabásúbb, és még fantasztikusabb.
LADY	összezavarodva	
Mit fecseg ez a bolond össze-vissza?
SOPHIE	rosszmájúan	
Talán véletlen, hogy épp ma ragyognak Miladyn a legdrágább brilliánsok? Véletlen, hogy épp ma vette föl leggyönyörűbb ruháját – hogy előszobájában csak úgy nyüzsögnek a huszárok és az apródok, és hogy a polgárlányt a palota legpazarabb termében fogadja?
LADY	föl és alá jár, tele keserűséggel	
Ez szörnyű! Elviselhetetlen! Hogy egy nő a másik gyöngeségét ilyen hiúzszemekkel figyeli! – – De milyen mélyre, milyen mélyre süllyedtem én, ha bárki így átlát rajtam!
KOMORNYIK	jön	
Miller kisasszony.
LADY	Sophie-nak	
Ki innen! Tűnés!	
fenyegetően, mert Sophie még tétovázik	
Ki innen! Nem hallod?	
Sophie el, Lady keresztülmegy a termen	
Jó! Nagyon jó, hogy így fölhúztam magam! Pont ilyen akarok lenni!	
a komornyikhoz	
Jöhet a kisasszony.	
a komornyik kimegy, a Lady előkelően hanyag tartásban a pamlagra veti magát

HETEDIK JELENET
Luise Miller lép be félénken, és a Lady-től nagy távolságra megáll; a Lady háttal ül neki és egy ideig figyelmesen vizsgálja a szemben levő tükörben.
LUISE	kis szünet után	
Kegyelmes asszony, várom a parancsát.
LADY	Luise felé fordul és hűvösen, távolságtartóan éppen csak biccent a fejével	
Vagy úgy! Maga az? – Ön nyilván az a – mondja már, kisasszony – mi is a neve?
LUISE	kissé érzékenyen	
Apámat Millernek hívják, és a kegyelmes asszony az ő lányát hivatta.
LADY	Persze! Persze! tudom már – a szegény muzsikuslány, akiről nemrég annyi szó esett.	
kis szünet után maga elé	
Érdekes arc, de nem különösebb szépség –	
hangosan, Luisénak	
Lépjen közelebb, gyermekem.	
megint maga elé	
Kisírt szemek – hogy szeretem ezeket a szemeket!	
megint fennhangon	
Még közelebb – egészen közel – Jól látom, gyermekem, te félsz tőlem?
LUISE	nagy, határozott hangon	
Nem, Milady. Én megvetem a tömeg véleményét.
LADY	maga elé	
Nézzenek oda! Ez a pökhendi stílus, ez már a fiútól jön.	
fennhangon	
Beajánlották magát, kisasszony. Hogy művelt, és az élet dolgaiban sem járatlan. – Hát jó. Mindezt elhiszem – és semmi pénzért nem venném magamra, hogy hazugsággal vádoljam azt, aki ilyen melegen ajánlotta.
LUISE	Nem tudok senkiről, Milady, aki azzal fáradna, hogy nekem pártfogót keressen.
LADY	éllel	
Kérdés, hogy a védenc vagy a pártfogó érdekében fárad-e?
LUISE	Ez nekem túl magas, asszonyom.
LADY	Rafináltabb, mint amilyennek a nyílt arca mutatja! Jól tudom, Luise-nak hívják? És hány éves, ha szabad kérdenem?
LUISE	Tizenhat múltam.
LADY	hirtelen föláll	
Tiszta sor! Tizenhat év! A szenvedély első lüktetése! – A még érintetlen zongorát felszentelő első ezüstfényű hang – Nincs ennél csábítóbb – Gyere, ülj ide, jót akarok neked, te kedves – És a fiú is most először szerelmes – Csoda, ha a hajnal első sugarai találkoznak?	
nagyon barátságosan, megfogja Luise kezét	
Eldöntött dolog, én megalapozom a szerencsédet, kedvesem – Nem, nem, ez csupán egy édes, korai, gyorsan múló álom.	
megveregeti Luise arcát	
Az én Sophie-m megházasodik. Szeretném, ha te lépnél a helyébe – Tizenhat év! Ez nem tarthat sokáig.
LUISE	tisztelettel megcsókolja a Lady kezét	
Úgy köszönöm ezt a hízelgő ajánlatot, Milady, mintha elfogadhatnám.
LADY	az előbbi fölháborodott hangnembe visszaesve	
Nézzenek oda, micsoda úrinő! – A maga származásával minden kisasszony boldog lenne, ha ilyen állást találna magának – Mire vár, csillagvirágom? Túl finomak az ujjai a munkához? Vagy a csinos pofija miatt ennyire magabiztos?
LUISE	Az arcomról, asszonyom, éppolyan kevéssé tehetek, mint a származásomról.
LADY	Vagy azt hiszi, ez most már mindig így lesz? – Szegénykém, aki ezt a fejedbe ültette – bárki volt is –, az becsapta saját magát is, téged is. Ez az arcocska nem tűzben edzett arany. Amit a tükröd olyan tartósnak és öröknek mutat, az csak a rátapadt aranypor, ami előbb-utóbb az imádód tenyerén marad – És akkor mihez kezdünk?
LUISE	Sajnálni fogom az imádót, Milady, aki csak azért vett meg egy gyémántot, mert azt hitte, arany a foglalata.
LADY	szándékosan elereszti a füle mellett	
A te korodban levő lánynak mindig két tükre van, az egyik az igazi, a másik a csodálója – az utóbbi kellemes hízelgése ellensúlyozza az előbbi nyers őszinteségét. Az egyik csúnya himlőhelyes arcot mutat, a másik mosolygó gödröcskékről beszél. Nagy gyerekek vagytok, a végén ennek is azt hiszitek el, amit a másik mondott, addig ugráltok ide-oda, míg föl nem cserélitek a kettőt egymással – Mit bámul úgy?
LUISE	Bocsásson meg, nagyságos asszony – Csak megesett a szívem azon a csodálatosan tündöklő rubinton, amelyiknek fogalma sincs róla, hogy úrnője épp milyen éles szavakkal illeti a hiúságot.
LADY	elpirul	
Ne térjen el a tárgytól, kis szertelen! – A csinos alakján kívül mire számíthat, amiért nem fogadja el azt az egyetlen állást, ahol elsajátíthatná a jómodort, megismerhetné a nagyvilágot, és megszabadulhatna polgári előítéleteitől?
LUISE	És polgári ártatlanságomtól is, Milady?
LADY	Gyerekes érv! Még a legszabadosabb férfi is félszegebb annál, semhogy valami illetlenséget elkövessen, hacsak nem mi magunk bátorítjuk erre. Mutassa meg, ki maga! Legyen tisztességes és tartózkodó, és állítom, hogy ifjúsága nem lesz kitéve semmilyen kísértésnek.
LUISE	Asszonyom, hadd legyek bátor kételkedni ebben. Bizonyos hölgyek palotái például gyakran a legvadabb kicsapongásoknak adnak otthont. Ki föltételezné a szegény muzsikus lányáról a hőstettet, hogy bár retteg a fertőzéstől, mégis hősiesen odarohan, ahol tombol a pestisjárvány? Ki feltételezné még álmában is, hogy Lady Milfordot a saját lelkiismerete skorpióként mardossa, és hogy egy komoly összeget szán arra a nagyon előnyös befektetésre, hogy szégyenében bármikor elpirulhasson? – Nyíltan beszélek, asszonyom – El tudná viselni a tekintetemet, amikor szórakozni indul? És mikor hazatér? – Inkább azt kívánja majd, bár világok választanának minket el – Bár tengerek zúdulnának közénk! – Gondolja meg, Milady – eljön majd a kijózanodás perce, a kimerültség pillanata – mikor a megbánás kígyóként mardossa szívét, és ekkor – milyen kín lenne a cselédje arcán azzal a derűs nyugalommal szembesülni, amivel az ártatlanság a tiszta szívet jutalmazza.	
egy lépést hátrál	
Még egyszer, kegyelmes asszony. Nagyon kérem, bocsásson meg.
LADY	nagy belső izgatottsággal jár-kel	
Kibírhatatlan, hogy így beszél velem! De még kibírhatatlanabb, hogy igaza van!	
Luiséhoz lép és mereven a szemébe néz	
Kislány, nem jársz te túl az eszemen. A puszta véleményt nem szokás ilyen izgatottan előadni. A te hűvös maximáid mögött szenvedélyes érdek lappang, ez teszi az én szolgálatomat különösen ellenszenvessé a szemedben – ez fűti át szavaidat – és én	
fenyegetően	
ki fogom deríteni, hogy mi az.
LUISE	nyugodtan és nemesen	
És ha kiderítette? És ha, mikor a sarkával megvetően el akarja taposni a férget, az ráébred, hogy fullánkot is kapott a teremtőjétől, ha bántanák? – Nem félek a bosszújától, Lady – A hóhér kínpadjára feszített bűnös csak nevet a közelgő világvégén. Az én nyomorúságom már akkora, hogy az őszinteség sem ronthat rajta.	
szünet után, nagyon komolyan	
Ön ki akar engem emelni a porból, ahonnan származom. Nem szeretném most ezt a kétes nagylelkűséget darabokra szedni. Csak fölteszem a kérdést, vajon miből gondolta, hogy olyan primitív lény vagyok, aki pirul a származása miatt? Hogy képzelte, hogy úgy akarja a szerencsémet megalapozni, hogy fogalma sincs, elfogadom-e az ön kezéből ezt a szerencsét? – Én megsemmisítettem vágyaimat, lemondtam a világ örömeiről, örökre. Én már a boldogságnak is megbocsátottam, hogy túl hamar jött. – Akkor mért hívja föl rá újra a figyelmemet? – Ha az Istenség is elrejti sugarait a teremtményei elől, hogy még legfőbb arkangyala se rettenjen meg önnön sötétségétől – az emberek miért akarnak olyan könyörtelenül irgalmasak lenni? – Hogy van az, Milady, hogy az ön annyit magasztalt boldogsága a nyomorúságtól koldul irigységet és csodálatot? – Az ön gyönyöre csak akkor teljes, ha kétségbeesés veszi körül? – Akkor inkább hagyja, hogy megvakuljak, ez talán kibékíthet még barbár sorsommal – A parányi féreg egy csepp vízben is boldog, lubickol, mint a mennyországban, vidám és elégedett, egészen addig, amíg nem mesélnek neki a nagy óceánról, amelyben hajóhadak és bálnák játszadoznak! – Tényleg azt akarja, hogy boldog legyek?	
kis szünet után hirtelen odamegy a Ladyhez, és meglepő módon azt kérdezi tőle	
Ön boldog, Milady?	
a Lady, mint akit szívenütöttek, gyorsan otthagyja, Luise követi és a Lady szíve elé tartja a kezét	
Olyan napfényes ez a szív, mint amilyen a helyzete? És ha most szívemet szívével, sorsomat sorsával kellene elcserélnem – és én, az én gyermeki ártatlanságomban – és lelkiismeretére apellálva – ha úgy kérdezném, mint az anyámat – vajon azt tanácsolná, hogy cseréljünk?
LADY	rendkívül felzaklatva veti magát a pamlagra	
Ez hallatlan! Ezt nem hiszem el! Nem, kislány! Nem! Ez a nagyszabású gondolkodás nem veledszületett, és nem is az apára vall, ahhoz túl fiatalos. Ne hazudj. Egy másik tanítót hallok ki szavaidból –
LUISE	finoman és élesen Lady szemébe néz	
Csodálkoznék, Milady, hogy csak most jutott eszébe a tanító, pedig az állást már korábban felajánlotta.
LADY	felpattan	
Ez kibírhatatlan! – Legyen! mivel úgysem tudok megszökni előled. Ismerem őt – mindent tudok – többet, mint amit tudni szeretnék.	
hirtelen megáll, aztán olyan hevesen, ami már-már őrjöngéssé fokozódik	
De próbáld csak meg, te szerencsétlen – próbáld őt továbbra is szeretni, vagy azt, hogy ő téged szeressen – Mit beszélek? – Próbálj meg csak gondolni is rá, vagy, hogy ő gondoljon rád – Én hatalmas vagyok, te szerencsétlen – rettenetes vagyok – Az élő Istenre mondom! elvesztél!
LUISE	állhatatosan	
Menthetetlenül, Milady, ha kényszeríteni tudja rá, hogy önt szeresse.
LADY	Értlek én – de engem nem kell szeretnie. Én legyőzöm ezt a gyalázatos szenvedélyt, az enyémet a szívembe fojtom, a tiedet eltiprom – hegyeket és szakadékokat hajítok közétek; fúriává válok a mennyetekben; csók közben a nevem hallatára szétrebbentek, mint a bűnösök, ha kísértetet látnak; azt akarom, hogy míg ő átölel, virágzó, ifjú alakod száradjon rozzant múmiává – Én nem lehetek vele boldog – de te se legyél az – Tudd meg, te szerencsétlen! Mások boldogságát tönkretenni is boldogság.
LUISE	Ettől a boldogságtól már megfosztották, Milady. Ne rágalmazza saját szívét. Nem lenne képes végrehajtani, amivel itt most fenyegetőzik. Nem lenne képes meggyötörni valakit, aki ön ellen nem követett el mást, csak azt, hogy ugyanazt érezte, amit ön – De szeretem ezért a fellobbanásáért, Milady.
LADY	aki közben összeszedi magát	
Hol vagyok? Hol tartottam? Mit árultam el? És ki előtt? – Ó, Luise, te nemes, nagy, isteni lélek! Bocsáss meg egy őrjöngőnek – Hajad szálát se görbíteném meg, gyermekem. Kérj! Követelj! A tenyeremen viszlek, a barátnőd, a nővéred akarok lenni – Szegény vagy – Ide nézz!	
néhány brilliánst vesz le	
Eladom ezeket az ékszereket – az összes ruhámat, lovaimat, hintóimat – legyen a tiéd minden, csak mondj le róla!
LUISE	megütközve hátrál	
Vajon most gúnyolódik a kétségbeesésesemen, vagy tényleg semmit nem tud arról a barbárságról, amit ellenünk elkövettek? – Hisz akkor még a hősnő szerepét eljátszva a tehetetlenséget érdemmé formálhatom.	
egy ideig gondolataiba süppedve áll, aztán odalép a Ladyhez, megragadja a kezét, mereven és jelentőségteljesen nézi	
Vegye el, Milady! – Szabad akaratomból mondok le a férfiról, akit pokoli karmokkal téptek ki vérző szívemből. – – Talán nincs vele tisztában, Milady, de ön két olyan szerelmes egét rombolta szét, két olyan szívet szakított el egymástól, akiket Isten egybekötött; széttiporta Isten egy teremtményét, aki ugyanolyan drága volt a szemében, mint ön, akit Isten ugyanúgy boldogságra teremtett, mint önt, aki ugyanúgy dicsérte őt, mint ön, és aki őt soha többé nem fogja dicsérni. – Lady! a Mindenható fülébe hatol az eltaposott féreg utolsó sikolya is – Nem nézi közömbösen, ha a rábízott lelket gyilkolják! Ő most már az öné! Vegye csak el, Milady, most rögtön! Fusson a karjai közé! Rángassa őt az oltár elé – Csak azt az egyet ne felejtse el, hogy az esküvői csókjuk közé egy öngyilkos szelleme tolakszik – Isten irgalmas lesz – én már nem látok más kiutat.	
kirohan

NYOLCADIK JELENET
A Lady egyedül, magánkívül, mint aki súlyos megrázkódtatáson esett át, mereven bámulja az ajtót, amelyen keresztül a Miller-lány sietve távozik; végül magához tér kábulatából.
LADY	Mi volt ez? Mi történt velem? Miket beszélt ez a szerencsétlen? – Egek, még mindig fülemben visszhangzanak félelmetes, súlyos szavai: Vegye csak el! – Kit, te szerencsétlen? halálhörgésed ajándékát – kétségbeesésed hátborzongató örökségét? Istenem! Istenem! Ilyen mélyre süllyedtem volna – oly hirtelen zuhantam le büszkeségem trónjáról, hogy most kiéhezetten csak a morzsára várok, amit haláltusájában egy koldus nagylelkűen odavet nekem? – Vegye csak el! És ezt valami olyan hangon mondta, és úgy nézett rám közben – Hah! Emília! Talán ezért léptél túl nemed korlátain? Ezért vigyáztál régi és dicső angol nevedre, hogy becsületed fennhéjázó épülete leomoljon egy kis gyámoltalan polgárlány tisztasága előtt? – Nem, nem, szerencsétlen és büszke lány! Nem és nem! – Emilia Milfordot meg lehet szégyeníteni – de rágalmazni nem engedem! Nekem is van erőm a lemondásra.	
fenséges léptekkel jár fel és alá	
Tűnj el most lágy, asszonyi szenvedély! – Ég veled, szerelem aranyló, édes álma – Nagylelkűség, te légy a vezérem! – Ez a pár elveszett, ha Milford nem mond le igényéről, és nem képes a herceg szívében is kioltani a szenvedélyt!	
szünet után, élénken	
Bekövetkezett! – Elhárult a szörnyű akadály – a herceg és köztem elszakítva minden kötelék, kitépve szívemből az őrjöngő szerelem! – A karjaid közé vetem magam, tiszta élet! – Fogadd el bűnbánó lányodat, Emiliát! – Hm! mily jó is ez! Milyen könnyűnek! milyen fölszabadultnak érzem máris magam! – Hatalmasan, mint a lebukó nap, gördülök alá fenségem csúcsáról, egyszerre hal meg bennem az uralkodónő és a szerelmes ember, büszke száműzetésembe csak szívemet viszem magammal.	
elszántan az íróasztalhoz megy	
Most rögtön meg kell lennie – itt helyben, mielőtt a drága fiú vonzása miatt ki nem újul a véres harc szívemben.	
leül és írni kezd

KILENCEDIK JELENET
Lady. Egy komornyik. Sophie, később az udvari marsall, végül szolgák.
KOMORNYIK	Von Kalb udvari marsall várakozik az előszobában a herceg megbízásából.
LADY	az írás hevében	
Szépen hasraesik a hercegi marionettfigura! Hát nem jópofa? Ez annyira mulatságos, hogy majd szétdurran tőle az a fenséges kobakja! – Fölbolydul az összes udvari léhűtő – az egész ország erjedésnek indul.
KOMORNYIK és SOPHIE	A marsall, Milady –
LADY	megfordul	
Kicsoda? Mi? – Annál jobb! Az ilyenek azért vannak a világon, hogy öszvérként szállítsák a híreket. Hadd jöjjön.
KOMORNYIK	el
SOPHIE	aggodalmasan közeledik a Ladyhez	
Ha nem kéne attól félnem, Milady, hogy túl nagy merészségnek fogja tartani –	
a Lady hevesen ír tovább	
A Miller-lány magánkívül rohant el – Asszonyom teljesen fölhevült – Magában beszél –	
a Lady tovább ír	
Ez az egész olyan ijesztő – Mi történik itt?
UDVARI MARSALL	belép, a Lady hátának ezerszer is meghajol; mivel a Lady nem vesz róla tudomást, közelebb jön, megáll a Lady széke mögött, próbálja elkapni ruhája szegélyét, és egy csókot nyom rá, félénken suttog:	
Legkegyelmesebb őfelsége –
LADY	miközben beporozza a levelet, és átfutja, amit írt	
A legsötétebb hálátlanságot veti majd a szememre – Hogy milyen elhagyatott voltam. Hogy ő kiemelt a nyomorból – A nyomorból? – Borzalmas csere! – Tépd össze az adóslevelet, csábító! Már kamatostul megfizettem a sírig tartó szégyenemmel.
UDVARI MARSALL	miután hiába próbálkozik Lady mindkét oldalán	
Milady kissé indiszponáltnak tűnik – kénytelen leszek merészségre vetemedni.	
nagyon hangosan	
Legkegyelmesebb őfelsége küld azzal, hogy megkérdezzem Miladyt, vajon ma este kerti mulatság legyen, vagy német bohózat?
LADY	nevetve föláll	
Az egyik a kettő közül, angyalom – Addig is kérem adja át ezt a levélkét hercegi urának, desszert gyanánt!	
Sophie-nak	
Te meg, Sophie, parancsold meg, hogy fogjanak be, és az egész személyzetet hívd össze ebbe a terembe –
SOPHIE	rémülten távozik	
Jézusom! Rosszat sejtek! Mi lesz ebből?
UDVARI MARSALL	Rakoncátlankodnak az idegei, kedves asszonyom?
LADY	Legalább nem kell többet hazudni – Hurrá, udvari marsall úr! Megüresedik egy állás. Nagy nap ez a kerítőknek!	
amikor a marsall gyanakvó pillantást vet a cédulára	
Olvassa csak, olvassa! – Azt akarom, hogy a levél tartalma ne maradjon titokban.
UDVARI MARSALL	olvassa, közben a Lady szolgái gyülekeznek a háttérben	
“Legkegyelmesebb uram,	
Az a szerződés, melyet ön könnyelműen megszegett, engem sem kötelezhet tovább. Szerelmem feltétele az egész ország boldogsága volt. Három évig tartott a csalás. Most lehullt a kötés a szememről. Gyűlölöm az olyan nagylelkű ajándékot, mely alattvalók könnyétől nedves. – Szerelmét, amit én már nem tudok viszonozni, ajándékozza síró országának, és tanulja meg egy angol hercegnőtől, hogyan gyakoroljon saját, német népével szemben irgalmat. Egy óra múlva túl leszek a határon.	
Johanna Norfolk.”
A SZOLGÁK	döbbenten suttognak egymás között	
Túl lesz a határon?
UDVARI MARSALL	a levelet rémülten teszi le az asztalra	
Az ég óvja ettől, drága asszonyom! A levél átadója legalább annyira a nyakát törheti, mint aki írta.
LADY	Az már legyen a te gondod, aranyember – Sajnos jól tudom, hogy te, meg a hozzád hasonlók már attól is fulladoznak, ha csak elkárogják azt, amit más csinált! – Én azt tanácsolom, a levelet süssék egy pástétomba, és így a felség a tányérján találhatna rá –
UDVARI MARSALL	Ciel! Micsoda vakmerőség! – Kérem, mérlegelje, kérem, fontolja meg, milyen disgrace-nek teszi ki magát, Lady!
LADY	az összegyűlt szolgasereghez fordul és a legnagyobb megindultsággal mondja a következőket	
Döbbenten álltok, barátaim, és szorongva várjátok, hogyan oldódik meg a rejtély? – Gyertek közelebb, kedveseim! – Megbízható, meleg szívű szolgák voltatok, szemembe néztetek, nem az erszényembe; a szolgálat volt a szenvedélyetek, dicsérő szavam a büszkeségetek! – Milyen szomorú, hogy épp életem legsötétebb napjaiban voltatok a legboldogabbak!	
szemében könnyel	
Elbocsátlak, gyermekeim – Lady Milford nincs többé, Johanna von Norfolk túl szegény ahhoz, hogy adósságát kifizesse – Kincstárnokom majd szétosztja ládikáim tartalmát köztetek – a palota a hercegé marad – Köztetek a legszegényebb is gazdagabban távozik innen, mint az úrnője.	
nyújtja a kezeit, amit mind, egymás után szenvedélyesen megcsókolnak	
Tudom, mit éreztek, kedveseim – Ég veletek! Ég veletek örökre!	
a meghatottság érzésével küzdve összeszedi magát	
Úgy hallom, a kocsi előállt.	
kitépi magát a szolgák közül, menne, de az udvari marsall elállja az útját	
Te szánalomra méltó férfiú, te még mindig itt vagy?
UDVARI MARSALL	aki egész idő alatt a szellemi csőd kifejezésével nézi a levelet	
És ezt a levelet adjam a legfelségesebb fejedelemnek a legsajátabb kezeibe?
LADY	Te szánalomra méltó férfiú! a legsajátabb kezeibe, igen, és a legsajátabb füleibe jelentsed, hogy mivel mezítláb nem zarándokolhatok Loretóba, napszámért dolgozom majd, hogy megtisztuljak a gyalázattól, hogy uralkodtam fölötte.
Kisiet. A többiek izgatottan szétszélednek.

ÖTÖDIK FELVONÁS
Alkonyi fény, a muzsikus házának egyik szobájában.
ELSŐ JELENET
Luise némán és mozdulatlanul ül a szoba legsötétebb zugában, fejével karjára borul. Nagy és mély csönd után Miller jön kézilámpással, szorongva világít körbe a szobában, de Luisét nem veszi észre, majd a kalapját és a lámpást az asztalra teszi.
MILLER	Itt sincs. Nincs itt se. – Minden utcán végigmentem, minden ismerősnél jártam, minden kapuban érdeklődtem – A gyermekemet nem látta senki.	
hallgatás után	
Csak türelem, te szegény, boldogtalan apa. Várj holnap reggelig. A te egyetlenedet talán partra mossa majd a víz – – Istenem! Istenem! Vagy talán túlságosan is istenítettem ezt a gyermeket? – Kemény a büntetés. Égi atyám, nagyon kemény! Nem zúgolódom, égi atyám, de a büntetés nagyon kemény.	
komoran egy székre veti magát
LUISE	megszólal a sötét sarokból	
Igazad van, szegény öreg! Tanulj meg veszíteni.
MILLER	felugrik	
Te vagy az, gyermekem? Te vagy? – De mért ilyen magányosan, a sötétben?
LUISE	Nem vagyok magányos. Mikor ilyen szépen besötétedik körülöttem, akkor jön hozzám a legjobb társaság.
MILLER	Az ég óvjon attól! Csak a lelkifurdalás az éji bagoly társa. Csak a bűnök és rossz szellemek kerülik a fényt.
LUISE	Meg az örökkévalóság, ami ilyenkor tanuk nélkül beszél a lélekkel.
MILLER	Kislányom! Kislányom! Miféle beszéd ez?
LUISE	fölkel és előre jön	
Kemény csatát vívtam. Tudod te azt, apám. Isten adott erőt. A harc eldőlt. Apa! A nőkről azt mondják, gyöngék és törékenyek. Ne hidd ezt többé. Ha pókot látunk, összerázkódunk, de a feketén rothadó szörnyű enyészetet vidáman öleljük magunkhoz. Csak mondom, apa, hogy tudd. A te Luisédnak jókedve van.
MILLER	Tudod mit, lányom! Inkább bőgnél! Az jobban tetszene.
LUISE	De én túljárok az eszén, apa! Én úgy becsapom a zsarnokot! – A szerelem ravaszabb a gonosznál, és bátrabb is – ezt nem tudja azt a szomorú csillagot viselő férfi – Csak addig furfangosak, míg az ész beszél; de ha a szív is közbeszól, a gonoszok megbutulnak. – Hogy esküvel pecsételte meg a csalást? Az eskü, apa, az élőket megköti, de a halálban elolvad a szentség, ha vasból van is. Ferdinánd tudni fogja, kicsoda az ő Luiséja. – Elvinnéd ezt a levelet, apa? Lennél olyan jó?
MILLER	Kinek, lányom?
LUISE	Furcsa kérdés. A végtelen világ és a szívem együtt sem elég tágas, hogy elférjen benne, amit róla gondolok – Ugyan ki másnak írhatnék én?
MILLER	nyugtalanul	
Figyelj, Luise! Én felbontom ezt a levelet.
LUISE	Ahogy akarod, apa – de nem leszel tőle okosabb. A betűk úgy hevernek benne, mint a jéghideg hullák, csak a szerelmes tekintete tudja feléleszteni őket.
MILLER	olvas	
“Elárultak téged, Ferdinánd! – Példátlan gonosztett tépte szét szívünk szövetségét, de egy szörnyű eskü megköti nyelvemet, és apád mindenhová besúgókat állított. De ha van bátorságod, kedvesem – én tudok egy harmadik helyet, ahol eskü nem kötelez többé, és ahová a hallgatózók sem járnak.”	
Miller megáll az olvasásban és komolyan Luise szemébe néz
LUISE	Mért nézel így rám? Olvasd csak végig, apa.
MILLER	“Légy bátor végigmenni a sötét utcán, ahol nem világít más, csak a te Luiséd, és az Isten – Gyere el, egészen a szerelemig, hagyd otthon a reményt, a benned égő kívánságokat; csak a szívedet hozd el, semmi mást. Ha kész vagy rá – indulj, mikor a harang tizenkettőt kongat a karmeliták tornyában. Ha félsz – húzd át vastagon neved mögött a férfi szót, hiszen egy lány megszégyenített.”	
Miller leteszi a levelet, hosszú, fájdalmasan merev pillantással néz maga elé, végül szembefordul Luiséval és csöndes, megtört hangon kérdezi	
És mi volna ez a harmadik hely, lányom?
LUISE	Nem ismered? Tényleg nem ismered, apa? – Furcsa! Pedig nem lehet eltéveszteni. Ferdinánd meg fogja találni.
MILLER	Hm! Beszélj világosabban.
LUISE	Épp nem jut eszembe semmi kellemes szó rá – Ne ijedj meg apa, ha csúnya szót fogok használni. Ez a hely – Ó, mért nem talál föl a szerelem szavakat! a legszebb nevet biztosan ennek adná. A harmadik hely, drága édesapám – de kérlek, ne vágj a szavamba – az a harmadik hely, az a sír.
MILLER	a székéhez támolyog	
Jézusom!
LUISE	odamegy hozzá, és megtartja	
Apa, kérlek, ne! Csak a szó borzongató – ha ettől eltekintesz, a sír csak nászágy, melyre a hajnal arany szőnyeget terít, és a tavasz hint rá virágfüzéreket. Csak a rettegve síró bűnös lélek gyalázza csontváznak a Halált; valójában bájos és aranyos gyermek, pirospozsgás, mint amilyennek a szerelem istenét festik, csak nem olyan alamuszi – csöndes, szolgálatkész szellem, aki az elfáradt vándor lelkének a karját nyújtja a idők sírgödre fölött, kitárja előtte az örök fenség tündérpalotáját, barátságosan bólint, és eltűnik.
MILLER	Mire készülsz, lányom? – Te kezet akarsz emelni önmagadra.
LUISE	Kérlek, ne így mondd, apa. Csak kilépek egy társaságból, amelyik úgysem kér belőlem – és egy olyan helyre röppenek, ami már úgy hiányzik – ez talán bűn?
MILLER	Az öngyilkosság a legocsmányabb bűn, kislányom – az egyetlen bűn, amit meg sem bánhatsz, mert a halál és a gonosztett egybemosódik.
LUISE	dermedten megáll	
Iszonyú! – De az nem megy ám olyan gyorsan. Majd a folyóba ugrom, apa, és miközben süllyedek, irgalomért könyörgök a Mindenhatónak.
MILLER	Ez olyan, mintha akkor bánnád meg a lopást, miután a zsákmányt már biztonságba helyezted. – Lányom! Lányom! Vigyázz, ne űzz gúnyt Istenből, épp amikor a legnagyobb szükséged van rá. Jaj, hova jutottál, hova jutottál! – Abbahagytad az imádkozást, és a könyörületes Isten levette rólad a kezét.
LUISE	Szeretni, az talán bűn, apa?
MILLER	Ha szereted Istent, a szeretetben sem juthatsz el soha a bűnig – Mélyre nyomtál engem, egyetlenem! mélyre, mélyre, talán a síromig. – De nem akarom én is nehezíteni a szívedet – Lányom! az előbb mondtam valamit. Azt hittem, egyedül vagyok. Kihallgattál; mért tartsam továbbra is titokban? A bálványom voltál. Figyelj, Luise, ha még át tudod érezni egy apa érzéseit – A mindenem voltál. Nem csak a tiéd az, amit így el akarsz tékozolni. Így én is mindent elveszítek. Látod, már őszül a hajam. Lassan eljön az az idő nálam is, amikor mi, apák, használni szeretnénk a tőkét, amit gyermekeink szívébe fektettünk be – Most ki akarod csalni tőlem, Luise? Szépen meglógsz apád egész vagyonával?
LUISE	forró meghatottsággal csókolja meg apja kezét	
Dehogyis, apa. A legnagyobb adósodként távozom a világból, és az örök életben kamatostul fizetek vissza mindent.
MILLER	Csak nehogy elszámítsd magad, gyermekem.	
nagyon komolyan és ünnepélyesen	
Találkozunk mi ott egyáltalán? – – Látod! Hogy elsápadtál! – Az én kis Luisém bizonyára magától is megérti, hogy abban a másik világban nem biztos, hogy utolérem, mert én nem sietek oda olyan hamar, mint ő.	
Luise egész testében borzongva apja karjába omlik – Miller forrón magához öleli, és kérlelő hangon folytatja	
Lányom! Kicsi lányom! Elbukott, talán már el is veszített lányom! Vedd komolyan apád figyelmeztetését! Én nem tudok rád vigyázni. Ha elveszem tőled a kést, megölheted magad egy kötőtűvel is. Ha eldugom előled a mérget, megfojthatod magad egy gyöngysorral is. – Luise – Luise – én csak figyelmeztetni tudlak – Hát ott tartasz már, hogy a hűtlen kísértőt csak az idő és örökkévalóság közötti rettentő hídon tudod lerázni? Oda mernél lépni a Mindenható trónja elé azzal a hazugsággal: Hozzád jöttem, Teremtőm – és közben halandó bálványodat keresed bűnös tekinteteddel? – És ha képzeleted törékeny ura, aki hozzád hasonló féregként tekereg bírád lábainál megingásod pillanatában, rácáfol istentelen bizalmadra és hazugságodat leleplezve megcsalt reményeidet arra az örök irgalomra bízza, amit a nyomorult még magának is alig tud kikönyörögni – akkor mi lesz?	
nyomatékosabban, hangosabban	
Akkor mi lesz, te boldogtalan?	
erősebben szorítja magához, egy ideig merev és átható pillantással nézi, aztán gyorsan otthagyja	
Én már semmit sem értek –	
fölemelt jobbkézzel	
nem állok jót, örök bíró, ezért a lélekért többé. Tégy, amit akarsz. Hozd meg áldozatodat karcsú ifjúd oltárán, hadd ujjongjanak az ördögök, és hátráljanak meg a jó angyalok – Rajta! Kövess el minden bűnt, ezt is, az utolsót, a legszörnyűbbet is, és ha még ez sem elég súlyos, akkor az én átkom nyomja le majd a mérleget – Itt egy kés – szúrd a szívedbe és	
miközben zokogva el akar rohanni	
szúrd az apád szívébe is!
LUISE	felugrik és utána siet	
Állj meg! Állj meg! Édesapa! – lám, a gyöngédség barbárabb kényszerítő erő, mint a zsarnok haragja! – Mit tegyek? Nem bírom! Mit kell tennem?
MILLER	Ha az őrnagyod csókjai forróbban égetnek, mint apád könnyei – halj meg!
LUISE	magával vívott gyötrelmes harc után, egyfajta elszántsággal	
Apa! Itt a kezem! Nem fogom – Istenem! Istenem! Mit teszek? Mit akarok? – Apám, esküszöm – jaj, jaj nekem! Bűnös vagyok, bármit is teszek! – Legyen úgy, apám! – Ferdinánd! – Isten lenéz rám! – Megsemmisítem hát utolsó emlékét is.	
széttépi a levelet
MILLER	örömittasan borul Luise nyakába	
Ez az én lányom! – Fel a fejjel! Egy szeretőtől megszabadultál, ezzel szemben boldoggá tettél egy apát.	
nevetve-sírva öleli Luisét	
Kicsi lány! Kicsi lány! Nem érdemeltem meg ezt a napot! Isten tudja, hogy nekem, rossz embernek, miért jutott egy ilyen angyal! – Drága Luisém, mennyországom! – Nem sokat értek a szerelemhez, de hogy micsoda kín lehet lemondani róla – azt én is fel tudom fogni.
LUISE	Csak menjünk el erről a vidékről, apa – El a városból, ahol a játszópajtásaim kigúnyolnak, ahol jóhírem örökre odavan – Menjünk el innen messzire, itt mindenhol az elveszett boldogság nyomait látom. Menjünk innen, ha csak egy mód van rá –
MILLER	Ahová akarod, kislányom. A kenyér Isten segítségével mindenütt megterem, de fülek is teremnek, ha hegedülök. Igen! hagyjuk itt ezt a helyet – Majd lantra írom a te szomorú történetedet, aztán eléneklem a dalt a lányról, aki az apja kedvéért eltépte a szívét – és ezzel a balladával járunk kéregetve házról házra, és könnyes szemű emberek kezéből milyen jól fog esni az alamizsna –

MÁSODIK JELENET
Ferdinánd és az előbbiek.
LUISE	először ő veszi észre Ferdinándot és hangosan sikoltva veti magát Miller nyakába	
Istenem! Ott van! Elvesztem.
MILLER	Hol? Kicsoda?
LUISE	elfordult arccal mutat az őrnagyra és szorosabban az apjához simul	
Ő! ő maga – fordulj meg, apa – Azért jött, hogy meggyilkoljon.
MILLER	meglátja az őrnagyot, hátrahőköl	
Micsoda? Ön itt, báró?
FERDINÁND	lassan közelebb jön, megáll Luiséval szemben és merev, kutató pillantással nézi, majd szünet után	
Rajtakapott lelkiismeret, örök hálám! Hogy beismered, az rettenetes, de legalább gyorsan ment, és egyértelműen, ez megtakarítja nekem a kínvallatást. – Jó estét, Miller.
MILLER	Az Isten szerelmére! Mit akar, báró? Mit keres itt? Mért tört így be hozzánk?
FERDINÁND	Volt idő, mikor valakik másodpercben mérték a napot, a falióra döccenő mutatóin csüggött vágyakozó tekintetük, és szívdobbanásuk jelezte, hogy megjelentem – Hogyhogy most ekkora meglepetést okozok?
MILLER	Menjen innen, menjen innen báró – Ha maradt még egy szikra emberség magában – ha nem akarja meggyilkolni a lányomat, akit állítólag úgy szeret, meneküljön innen, egy pillanatig se maradjon tovább. Nem volt áldás ezen a házon, mióta betette ide a lábát. Beköltözött ide a nyomorúság, pedig azelőtt csak az örömöt ismertük. Még mindig nem volt elég? Vájkálni akar a sebben, amit a lányommal való szerencsétlen találkozása okozott?
FERDINÁND	Te csodálatos apa, azért jövök, hogy valami örömtelit közöljek a lányoddal.
MILLER	Újabb reményt az újabb kétségbeesésre? – Menj, te vészmadár. Az arcod megcáfolja szavaidat.
FERDINÁND	Végre megérkeztem reményeim céljához! Lady Milford, szerelmünk legfenyegetőbb akadálya, e pillanatban elhagyta az országot. Az apám helyesli választásomat. A sors nem üldöz minket többé. Fölkelt szerencsecsillagunk – Jöttem, hogy adott szavamat beváltsam, és menyasszonyomat az oltár elé vezessem.
MILLER	Hallod, mit beszél, lányom? Hallod, milyen gonosz tréfát űz meghiúsult reményeidből? Igazán, báró! remekül áll a csábítónak, ha bűnét még egy kis szellemeskedéssel is fűszerezni tudja.
FERDINÁND	Azt hiszed, tréfálok. Esküszöm, nem így van! Amit állítok, olyan igaz, mint Luisém szerelme, és szentségként kezelem, mint ő a fogadalmát – A szememben semmi sem szentebb ennél – Még kételkedsz? s még mindig nem tűnt fel az öröm pírja szép menyasszonyom arcán? Különös! itt úgy látszik elfogadott fizetőeszköz a hazugság, ha az igazságnak ilyen kevés hitelt adnak. Nem bíztok a szavamban? Akkor higgyetek ennek az írásos bizonyítéknak.	
odadobja Luisénak a marsallhoz írt levelét
LUISE	felbontja a levelet és halálsápadtan lerogy a földre
MILLER	anélkül, hogy ezt észrevenné, az őrnagyhoz	
Mit jelentsen ez, báró? Nem értem magát.
FERDINÁND	odavezeti Luiséhoz	
Annál jobban megértett engem ez itt.
MILLER	Luise mellé roskad	
Istenem! Kislányom!
FERDINÁND	Sápadt mint a halál! – Most először tetszik nekem a lányod! Még sose volt ilyen szép az a derék, becsületes lányod. – Mint ezzel a halálarccal – – Az Utolsó ítélet lehelete, mely a hazugságok mázát leégeti, lefújta arcáról a festéket, amellyel a szélhámosnő még a fényesség angyalait is meg tudta téveszteni. – Ez a legszebbik arca! Ez az első igazi arca! Hadd csókoljam meg.	
oda akar menni Luiséhoz
MILLER	Vissza! Hess! Ne ingereld az apai szívet, kölyök! A kedvességedtől nem tudtam megóvni, de a bántásodtól meg fogom.
FERDINÁND	Mit akarsz, vénember! Veled nincs dolgom. Ne ártsd magad a játékba, ami nyilvánvalóan elveszett – vagy lehet, hogy okosabb vagy, mint hittem? És hatvan éved bölcsességével segítetted a lányod szajhaságát, és tiszteletreméltó ősz hajadat a kerítő mesterségével gyaláztad meg? – Ha nem így történt, boldogtalan öregember, hát feküdj le, és halj meg. – Most még megteheted. Most még abba az édes álomba ringathatod magad, hogy boldog apa voltál! – Egy pillanat múlva már visszarúgod pokoli hazájába a mérges viperát, elátkozod az adományt és az adományozót is, és Istent káromolva szállsz a sírodba.	
Luisénak	
Mondd, te boldogtalan! Te írtad ezt a levelét?
MILLER	figyelmeztetve, Luisénak	
Az Isten szerelmére, lányom! Ne felejtsd! Ne felejtsd!
LUISE	Jaj, ez a levél, apa –
FERDINÁND	Ami rossz kezekbe került? – Üdvözöllek véletlen, nagyobb tetteket hajtottál már végre, mint az okoskodó ész, és ama ítéletnapon igazabb tanú leszel, mint az összes bölcs együttvéve – Véletlent mondtam? – Ha egy verébfióka sem hullhat el a Gondviselés nélkül, mért ne lehetne ott is jelen, ahol az ördögről tépik le az álarcot? – Várom a válaszodat! – Te írtad ezt a levelet?
MILLER	félre, Luisénak, intően	
Tarts ki! Tarts ki, kislányom! Már csak egyetlen igen, és túl vagyunk az egészen.
FERDINÁND	Vicces! nagyon vicces! Az apját is becsapta! Mindenkit becsapott! Nézd, hogy áll ott a gyalázatos, a nyelve is megtagadja az engedelmességet, nem hajlandó kimondani az utolsó hazugságot! Esküdj az élő Istenre, a rettenetes, igazságos Istenre! Te írtad ezt a levelet?
LUISE	gyötrelmes belső küzdelem után, az apjával váltott pillantások után szilárd és határozott hangon mondja	
Én írtam.
FERDINÁND	rémülten megáll	
Luise! – Nem! A lelkem életére esküszöm! hazudsz – Az ártatlan is bevall a kínpadon olyan bűntetteket, amiket sohasem követett el – Túl vadul kérdeztelek – Ugye, Luise – csak azért vallottad be, mert túl vadul kérdeztelek?
LUISE	Azt vallottam be, ami az igazság.
FERDINÁND	Nem, ha mondom! nem és nem! Nem te írtad. Nem is a te kézírásod – és ha az volna is, vajon nehezebb a kézírást utánozni, mint a lelket megrontani? Légy őszinte, Luise – de ne, inkább ne, ne légy az, mert megint azt mondanád, hogy Igen, és akkor nekem végem – Hazudj, Luise – hazudj – bár tudnál egy hazugságot, amit angyali őszinteséggel vágnál hozzám, és meg tudnád téveszteni a fülemet, a szememet, ráadásul aljas módon a szívemet is be tudnád csapni – Ó, Luise! Ezzel a lehelettel minden igazság eltávozna a világból, és a jó ügyek konok védelme udvaroncok hajlongásává változna át!	
félénk, reszkető hangon	
Te írtad ezt a levelet?
LUISE	Az Istenre, a rettenetes, igazságos Istenre esküszöm! Igen!
FERDINÁND	szünet után, a legnagyobb fájdalom kifejezésével	
Asszony! Asszony! – Ez az arckifejezés, amivel most előttem állsz! – Kínáld ezzel az arccal a Paradicsomot, és az elkárhozottak közül sem vásárolná meg tőled senki – Tudod, hogy mi voltál nekem, Luise? Az lehetetlen! Nem! Nem tudhatod, hogy te minden voltál nekem! Minden! – Ez egy sima, kis semmilyen szó, de még az örökkévalóság sem képes megváltoztatni; benne világrendszerek futják be egész pályájukat – Minden! És ilyen bűnös játékot űzni vele – Ó, ez iszonyatos –
LUISE	Von Walter úr, megkapta a vallomásomat. Kimondtam saját ítéletemet. Úgyhogy kérem menjen! Hagyja el a házat, ahol annyira boldogtalan volt.
FERDINÁND	Jól van! jól van! Hiszen nyugodt vagyok – nyugodtnak mondják azt a hátborzongatóan csöndes darab földet is, amelyen végigpusztított a pestis – nyugodt vagyok.	
egy kis gondolkodás után	
Még egy kérésem van Luise – ez lesz az utolsó! Olyan lázasan ég az arcom. Valami hűsítő kéne – Készítesz nekem egy pohár limonádét?	
Luise el

HARMADIK JELENET
Ferdinánd és Miller. Egy darabig mindketten szótlanul föl-le járnak a szoba két oldalán.
MILLER	végül megáll és szomorú arccal nézi az őrnagyot	
Kedves báró, talán enyhítheti a bánatát, ha bevallom önnek, hogy őszintén sajnálom önt?
FERDINÁND	Ne is törődjön vele, Miller.	
megint tesz néhány lépést	
Miller, már alig emlékszem, hogy hogy kerültem ide magukhoz – Mármint, hogy milyen okból?
MILLER	Tessék, őrnagy úr? Fuvolaórákat akart venni. Már nem emlékszik?
FERDINÁND	sebesen	
Megláttam a lányát!	
megint kis szünet	
Nem tartotta be a szavát, barátom. Arról volt szó, hogy nyugodt magánórákat veszek öntől. De ön becsapott, és skorpiókat sózott rám.	
amikor Miller izgatottságát meglátja	
Nem, ne ijedj meg, öreg.	
meghatottan átöleli	
Nem te vagy a hibás.
MILLER	szemét törölgeti	
Azt tudja a Mindenható!
FERDINÁND	megint sötét töprengésekbe merülve járkál fel és alá	
Különös, felfoghatatlan játékot űz velünk az Isten. Vékony, láthatatlan szálak végén gyakran irtózatos terhek függnek – Tudhatta előre az ember, hogy mikor ebbe az almába harap, a halálba harap? – Hamm! – Tudhatta?	
egyre hevesebben járkál fel és alá, végül erős felindultságában megszorítja Miller kezét	
Öreg! Drágán fizetem meg azt a pár fuvolaórát – – és te sem nyersz vele semmit – te is veszítesz – te talán mindent elveszítesz.	
nyomott hangulatban otthagyja Millert	
Ez a szerencsétlen fuvolázás is, jobb, ha nem jut soha az eszembe.
MILLER	próbálja eltitkolni a meghatottságát	
Elég sokáig készül ez a limonádé. Azt hiszem, utánanézek, ha meg nem haragszik –
FERDINÁND	Nem sürgős, kedves Miller.	
maga elé morog	
Az apának végkép nem sürgős – Maradjon csak – Mit is akartam még kérdeni? – Megvan – Luise az egyetlen lánya? Nincs több gyereke?
MILLER	melegen	
Nincs, báró úr – nem is kívánok többet magamnak. Ez a lány egy kincs, amit az én apai szívem kamatoztat – egész szeretet-vagyonomat a lányomba fektettem.
FERDINÁND	mélyen megrázva	
Hah! – Mégiscsak nézzen az ital után, kedves Miller.	
Miller el

NEGYEDIK JELENET
Ferdinánd egyedül.
FERDINÁND	Az egyetlen gyermeke! – Át tudod ezt érezni, te gyilkos? Az egyetlen! Te gyilkos! Hallod, az egyetlen? – És a nagyvilágon nincs ennek az embernek semmije, a hangszerén, és az egyetlen – És te el akarod rabolni tőle?	
Elrabolni? – Elrabolni a koldustól utolsó félretett fillérét? Eltörni a mankót, és a béna elé hajítani? Mi? Volna szíved ehhez? – – Mondjuk hazasiet, és alig várja, hogy a lánya arcáról leszámolhassa magának boldogsága kamatait, belép és ott fekszik ez a virágszál – hervadtan – halottan – eltaposva, akarattal eltaposva az ő utolsó, egyetlen, pótolhatatlan reménysége – Hah! és ott áll majd a lánya előtt, és csak áll, és az egész természet visszafojtja eleven lélegzetét, és az ő dermedt pillantása hiába pásztázza majd a néptelen, kihalt világmindenséget, keresi Istent, de Istent többé nem találja, és szívében nagy ürességet talál – Istenem! Istenem! de az én apámnak is csak egyetlen fia van – egyetlen fia, de az nem az egyetlen kincse –	
szünet után	
Hogy is van ez? Mit veszít ez valójában? Boldoggá teheti az apját az a lány, akinek a szerelem legszentebb érzései is csak játékbabák? – Lehetetlen, lehetetlen! És csak köszönetet érdemlek, ha eltaposom a viperát, mielőtt még megmarná az apját.

ÖTÖDIK JELENET
Miller, aki visszajön, és Ferdinánd.
MILLER	Mindjárt felszolgálják az italát, báró úr! Ott kint ül szegényke és halálra sírja magát. Nem csak limonádét, hanem könnyeket is kap inni, báró úr.
FERDINÁND	Az se zavarna, ha csak könnyek volnának! – Az előbb a zenéről beszéltünk, Miller –	
pénztárcát vesz elő	
Még az adósa vagyok.
MILLER	Mi? Hogy? Menjen már, báró úr! Minek tart maga engem? Jó helyen van az a pénz, ne szégyenítsen már meg, ha Isten is úgy akarja, úgysem utoljára találkozunk mi ketten.
FERDINÁND	Ki tudja? Vegye el nyugodtan. Ki tudja, élek-e, halok-e.
MILLER	nevet	
Ha csak ezen múlik, báró úr! Az ön esetében azt hiszem ezt nyugodtan megkockáztathatom.
FERDINÁND	Pedig van benne kockázat – Még sosem hallott arról, hogy fiatalemberek meghalnak – Lányok és fiúk, a jövő reménységei, megcsalt apák légvárai – Amit a bajok és az öregség nem végez el, egy villámcsapás elintézi egy pillanat alatt. – A maga Luiséja sem halhatatlan.
MILLER	Őt Isten adta nekem.
FERDINÁND	Hallgasson ide – Én mondom, nem halhatatlan. Ez a lány a maga szeme fénye. Úgy csüng rajta, mint az életén. Legyen óvatos, Miller. Csak a kétségbeesett játékos tesz föl mindent egyetlen lapra. Vakmerőnek mondják a kereskedőt, aki egyetlen hajóra bízza egész vagyonát. – Hallja, Miller, én figyelmeztettem – De mért nem veszi el a pénzét?
MILLER	Hogy mit, uram? Az egész dugig teli tárcát? Mit képzel, kegyelmes uram?
FERDINÁND	Adósa vagyok – Tessék!	
az asztalra dobja a tárcát, amiből aranypénzek hullanak ki	
Ezt a vackot nem tarthatom így örökké.
MILLER	döbbenten	
Úristen, mi ez? Nem úgy cseng, mint az ezüstpénz!	
az asztalhoz lép, és rémülten felkiált	
Mi ez, az Isten szerelmére, báró úr? Báró úr? Jól van? Mit művel, báró úr? Ezt nevezem szórakozottságnak!	
összecsapja a kezét	
Itt ez a – ez vagy valami varázslat, vagy – az Isten verjen meg! Ez itt mind-mind fogható, tapintható, sárga, eleven, isteni arany – Nem, sátánfajzat! Engem nem kapsz meg!
FERDINÁND	Mit ivott maga, Miller?
MILLER	nyersen	
Mennydörgős mennykő! Nézzen már oda! – Arany!
FERDINÁND	Na és?
MILLER	Vigye a hóhér – akarom mondani – Krisztus urunk szerelmére – Arany!
FERDINÁND	Mi ebben a különös?
MILLER	kis hallgatás után Ferdinándhoz megy, érzéssel	
Kegyelmes uram, én egyszerű, egyenes ember vagyok, ha valami aljasságra akarna rávenni – mert ennyi pénzt, Isten a megmondhatója, nem lehet becsületes módon szerezni.
FERDINÁND	megindultan	
Nyugodjon meg, kedves Miller. Ezt a pénzt maga már régen megszolgálta, és Isten ments, hogy a lelkiismeretét akarnám ezzel megvásárolni.
MILLER	félőrülten a magasba ugrik	
Tehát az enyém! Az enyém! A jó Isten tudtával és akaratával, az enyém!	
az ajtóhoz fut, kiabál	
Asszony! Lány! Hurrá! Gyertek!	
visszajön	
Magasságos ég! de hogy jutok én az egyik percről a másikra ilyen irtózatos gazdagsághoz? Hogy tudom én ezt megszolgálni? Mivel tudom megkeresni? He?
FERDINÁND	Nem zeneórákkal, Miller. – Ezzel a pénzzel fizetek	
borzongva megáll	
ezzel fizetek	
kis szünet után, fájdalommal	
a három hónapig tartó boldog álomért a lányával.
MILLER	megfogja és erősen megszorítja Ferdinánd kezét	
Kegyelmes uram! Ha maga egy szimpla kis polgárember volna	
gyorsan	
és a lányom nem szeretné magát – hát én fojtanám meg a két kezemmel azt a lányt!	
visszatér a pénzhez, és lesújtva mondja	
De most én viszek mindent, magának semmi se marad, úgyhogy ezt az egész rakás pénzt majd le kell perkálnom megint, mi?
FERDINÁND	Ezen maga ne rágódjon, barátom – Elutazom, és abban az országban, ahova készülök, ezt a pénzt nem fogadják el.
MILLER	közben le nem veszi szemét a pénzről, elragadtatva mondja	
Akkor az enyém marad? Enyém marad? – De azt őszintén sajnálom, hogy elutazik – Na várjatok csak, megmutatom nektek hogy kell élni! Majd jól fennhordom az orromat ezután!	
fölteszi a kalapját és végigszáguld a szobán	
A legjobb házaknál adok zeneórákat, a legjobb vágott dohányt szívom, és dögöljek meg, ha még egyszer az életben utcai zenész leszek.	
indulni akar
FERDINÁND	Maradjon! És hallgasson! és tegye el a pénzét!	
nyomatékosan	
Csak még ma este hallgasson róla, és ígérje meg a kedvemért, hogy mostantól nem ad zeneórákat.
MILLER	még forrófejűbben és keményen megmarkolva Ferdinánd mellényét, nagy belső örömmel	
És a lányom! hallja uram!	
elengedi Ferdinándot	
Nem a pénz teszi az embert – nem a pénz – nem számít, hogy krumplit eszem vagy fácánt, fő, hogy jóllakjon az ember, és nekem ez a kabát is megteszi, míg nem világít ki a könyököm belőle. – Nekem a pénz csak rongy – De a lányra hadd hulljon belőle az áldás; ha csak gondolatban megkíván valamit, megkapja tőlem –
FERDINÁND	gyorsan a szavába vág	
Hallgasson, hallgasson –
MILLER	egyre tüzesebben	
És megtanul nekem franciául, kezdve az alapoktól, meg menüettet táncolni, meg énekelni, úgy, hogy kiteszik az újságba is; és olyan főkötője lesz neki, mint a főtanácsos lányainak, és még egy flancos párizsi legújabb hogyishíjákja is lesz, és innen még négy mérföldre is csak a muzsikus lányáról fognak beszélni.
FERDINÁND	rettentő felindultan megragadja Miller kezét	
Elég! Elég! Az Isten szerelmére, hallgasson már! Csak ma ne beszéljen róla! Ez az egyetlen köszönet, amit kérek öntől!

HATODIK JELENET
Luise a limonádéval és a korábbiak.
LUISE	pirosra kisírt szemekkel, reszkető hangon, mialatt a poharat egy tányéron odaviszi az őrnagynak	
Szóljon kérem, ha nem elég erős.
FERDINÁND	elveszi az poharat, leteszi és hirtelen Miller felé fordul	
Ó, majdnem elfelejtettem! – Megkérhetem valamire, kedves Miller? Megtenne nekem egy parányi szívességet?
MILLER	Ezret is! Mit parancsol –
FERDINÁND	Otthon vacsorára várnak. Sajnos rettenetesen rossz a kedvem. Képtelen volnék most emberek közé menni. – Megtenné, hogy elmegy az apámhoz és kiment?
LUISE	megretten és gyorsan közbevág	
Én is elmehetek.
MILLER	Az elnökhöz?
FERDINÁND	Nem kell személyesen vele beszélnie. Az egyik komornyiknak megmondja az előszobában. – Ezzel az órával igazolhatja magát. – Még itt leszek, amikor visszajön. – Várja meg a választ.
LUISE	nagyon aggodalmasan	
Nem tudnám ezt én is elintézni?
FERDINÁND	Millerhez, aki indulni készül	
Pillanat, van itt még valami! Ez egy apámnak szóló levél, amit ma este az én postámmal együtt kaptam – Talán sürgős ügy – Egyúttal ezt is átadhatja –
MILLER	Meglesz, báró úr!
LUISE	belekapaszkodik az apjába, a lehető legszörnyűbb aggodalomban	
De apa, ezt el tudom intézni én is.
MILLER	Egyedül úgysem engednélek ki a sötét éjszakába, kislányom.	
el
FERDINÁND	Világíts az apádnak, Luise!	
mialatt Luise a lámpással kikíséri Millert, az asztalhoz lép és mérget önt a pohár limonádéba	
Igen, pusztuljon el! Pusztuljon! A legfelső hatalmak rettentő helyesléssel bólintanak rá odafentről, a bosszuló ég is aláírja, védangyala is elengedi kezét –

HETEDIK JELENET
Ferdinánd és Luise. Luise lassan jön vissza a lámpással, leteszi és a szoba őrnaggyal szemközti oldalára megy, a padlót nézi lehajtott fejjel, csak néha vet az őrnagyra titokban egy-egy félénk pillantást. Ferdinánd föláll a másik oldalon és mereven bámul maga elé. A jelenetet nagy hallgatás vezeti be.
LUISE	Ha volna kedve kísérni engem, Herr von Walter, szívesen játszanék egy futamot a fortepianón.	
fölnyitja a zongora tetejét
Ferdinánd nem válaszol. Csönd.
LUISE	Amúgy tartozik nekem egy sakkpartival is. Nem játsszuk le most a visszavágót, von Walter úr?
Újabb csönd.
LUISE	Von Walter úr, egyszer ígértem, hogy hímzek magának egy levéltárcát – már elkezdtem csinálni – nem akarja megnézni a mintáját?
Újabb csönd.
LUISE	Nyomorultul érzem magam.
FERDINÁND	nem mozdul a helyéről	
Az meglehet.
LUISE	Nem az én hibám, von Walter úr, hogy olyan nehéz magát szórakoztatni.
FERDINÁND	sértően nevet maga elé	
Hát tehetsz te róla, hogy ilyen szégyenlős és gyámoltalan vagyok?
LUISE	Tudtam, hogy most nem vagyunk alkalmasak az együttlétre. Meg is rémültem, ezt be kell vallanom, amikor elküldte az apámat – von Walter úr, gyanítom, hogy ez a helyzet mindkettőnknek hamarosan elviselhetetlen lesz – Ha megengedi, megyek és meghívom néhány ismerősömet.
FERDINÁND	Persze, kérlek, tedd azt. Majd mindjárt megyek én is, és hívom az enyéimet.
LUISE	meghökkenve néz Ferdinándra	
Von Walter úr?
FERDINÁND	nagyon kajánul	
De tényleg! Ez a lehető legremekebb ötlet, ami ilyen helyzetben eszébe juthat az embernek. Ebből a kínos duettből csináljunk esti mulatságot, és a szerelem szeszélyein udvarias bókokkal álljunk bosszút.
LUISE	Milyen jókedvű lett, von Walter úr.
FERDINÁND	Egészen rendkívüli. Ha látnának, az utcagyerekek mind utánam futnának! Nem! De tényleg, Luise. Követni szeretném a példádat – légy a mesterem. Csak az ostobák fecsegnek örök szerelemről. Az örökös egyformaság nyomasztó, a változatosság az élvezet sója. – Hopp, Luise! Én benne vagyok – egyik románc a másik románc után, egyik hempergőzés a sárban a másik után – Te erre – én arra – én talán egy kuplerájban nyerem vissza elvesztett nyugalmamat – és talán, ki tudja, a vidám versenyfutás végén, a lehető legkellemesebb meglepetést okozva, két penészes csontváz, másodszor is egymásba botlunk, és, mint a komédiákban, fölismerjük egymást a biztos ismertetőjelekről, a közös családi vonásról, amelyet az ilyen életforma magával hoz, és az undor és a szégyen talán olyan új harmóniát szül majd köztünk, amelyre a leggyöngédebb szerelem is képtelen lett volna.
LUISE	Te! Te! Már amúgy is boldogtalan vagy, még rá is akarsz szolgálni?
FERDINÁND	komoran, a foga közt morogja	
Boldogtalan vagyok? Honnan veszed? Te ahhoz túl rossz vagy, te nőszemély, hogy bármit is érezz – hogy tudnád mások érzéseit megítélni? – Azt mondta, boldogtalan? – Ez a szó még a sírban is felbőszítene! Boldogtalanná tesz, ezt pontosan tudta. Dögvész és pokol! jól tudta ezt, és mégis elárult – Tudd meg, te kígyó! Egy parányi esélyed még mindig volt a megbocsátásra – Ez a mondat töri ki a nyakadat – Mostanáig az együgyűségeddel mentegettem az aljasságodat, annyira megvetettelek, hogy csaknem megúsztad a bosszúmat.	
miközben sietve megragadja a poharat	
Könnyelmű tehát nem voltál – ostoba se voltál – csak egy ördög voltál.	
iszik	
Ez a limonádé olyan bágyadt, mint a lelked – Kóstold meg!
LUISE	Egek! Nem véletlenül féltem ettől a találkozástól.
FERDINÁND	parancsoló hangon	
Kóstold meg!
LUISE	némileg vonakodva elveszi a poharat és iszik
FERDINÁND	amint Luise a szájához emeli a poharat, hirtelen elsápadva elfordul és a szoba legtávolabbi sarkába siet
LUISE	Szerintem jó a limonádé.
FERDINÁND	anélkül, hogy megfordulna, egész testében rázkódva a borzongástól	
Váljék egészségedre!
LUISE	miután letette a poharat	
Ha tudná, Walter, milyen mélyen megsértette a lelkemet.
FERDINÁND	Hm!
LUISE	Eljön még az az idő, Walter –
FERDINÁND	újra előrejön	
Az időkkel mi már végeztünk.
LUISE	Amikor a mai este súlyosan nyomasztani fogja –
FERDINÁND	egyre nagyobb léptekkel, egyre nyugtalanabbul járkál, közben leveti az echarpe-ját (mellen keresztbevetett széles szalagöv) és a kardját	
Agyő szolgálat, jó éjt!
LUISE	Jézusom! Hogy van?
FERDINÁND	Melegem van és túl szoros – így jobb.
LUISE	Igyon! Igyon! Az ital lehűti.
FERDINÁND	Az biztos. – A szajha jószívű, de viszont! minden szajha az!
LUISE	a szerelem kifejezésével siet Ferdinánd karjaiba	
Ezt mondod a te Luisédnak, Ferdinánd?
FERDINÁND	eltolja magától	
Menj innen! Menj innen! Ne nézz ezzel az olvatag, lágy pillantással! Még megadom magam. Rémes valód egész iszonyatával közeledj, kígyó! Vesd rám magad, szörnyű féreg! – Tekergőzz előttem undorító nyálkás tagjaiddal, nyújtózz, csapkodj az égig! – légy olyan undorító, amilyen a fertőben voltál – csak angyal ne legyél – Túl késő – Széttiporlak, mint egy viperát, különben megbolondulok – Könyörülj rajtam!
LUISE	Hát idáig jutottunk!
FERDINÁND	oldalról néz rá	
A mennyei művész szépséges alkotása – Ki hinné? – Ki hihetné?	
megragadja Luise kezét és a magasba emeli	
Nem kérhetem számon rajtad, teremtő Isten – de mért töltöd a mérged ilyen gyönyörű edénybe? – – Ezen az enyhe klímán ilyen jól megterem a bűn? – Ez különös.
LUISE	Ezt hallgatni, némaságra ítélve!
FERDINÁND	És ez az édesen dallamos hang – Szakadt húr hogy zenghet ilyen szépen?	
megrészegült pillantással időz el Luise arcán	
Minden szép rajta – teljesen arányos – istenien tökéletes! – Az égi pásztoróra műve, bárhova nézek! Istenemre! mintha csak azért keletkezett volna a világ, hogy a Teremtőnek kedve támadjon ezt a mesterművét megalkotni! – – És ha csak a lelkét hibázta volna el az Isten? Lehetséges, hogy ez a felháborító torzszülött hibátlanul jött a világra?	
miközben gyorsan otthagyja Luisét	
Vagy látta, hogy a vésője alól egy angyal kerül ki, és a tévedését azzal hozta helyre, hogy annál gonoszabb szívet adott neki?
LUISE	Ó, milyen bűnös konokság! Ahelyett, hogy belátná elhamarkodottan ítélt, inkább az égre támad.
FERDINÁND	vadul zokogva Luise nyakába omlik	
Még egyszer, Luise! – Még egyszer, mint első csókunk napján, mikor azt dadogtad, Ferdinánd, és először mondtad ki égő ajkaiddal, hogy Te – mint egy bimbóban, végtelen, leírhatatlan gyönyörűség rejlett abban a pillanatban – Az örökkévalóság úgy tündökölt szemünkben, mint egy szép májusi nap; arany évezredek szerelmespárokként ugrándoztak lelkünk előtt – Akkor én voltam a boldogság! – Ó, Luise! Luise! Luise! Mért tetted ezt velem?
LUISE	Sírjon csak, sírjon csak, Walter. A fájdalma igazságosabb hozzám, mint a fölháborodása.
FERDINÁND	Ne áltasd magad. Ezek nem a fájdalom könnyei – Ez nem az a meleg és jóleső harmat, amelyik balzsamként ömlik a lélek sebeire, és újra mozgásba lendíti az érzelmek fagyott kerekét. Ez csak egy-egy hideg csepp – amellyel borzongó, örök búcsút veszek a szerelemtől.	
félelmetesen ünnepélyesen, miközben kezét Luise fejére teszi	
Könnyek a lelkedért, Luise – Könnyek az istenségért, akinek végtelen jóindulata így célt tévesztett, és elvesztette egyik legcsodálatosabb remekművét – az egész világmindenségnek kellene gyászszalagot húznia a megrendüléstől, látva, hogy ilyesmi a kellős közepén megeshetett – Az már megszokott dolog, hogy emberek elbuknak, és édenkertek vesznek el, de ha már a pestis az angyalok között pusztít, az egész természetnek muszáj meggyászolnia.
LUISE	Ne hajszoljon engem a végsőkig, Walter. Van annyi lelkierőm, mint akárki másnak – de csak az emberi teherpróbát bírja el. Walter, csak még egy szót, aztán elválunk – Egy rettenetes sorscsapás zavarta össze szívünk szavait. Ha kinyithatnám a számat, Walter, olyan dolgokat tárhatnék fel – olyasmiket – de a kemény végzet megköti nyelvemet és szerelmemet, és el kell tűrnöm, hogy úgy bánj velem, mint egy közönséges ringyóval.
FERDINÁND	Jól vagy, Luise?
LUISE	Mért kérdezed?
FERDINÁND	Mert sajnálnálak, ha szívedben hazugsággal kellene távoznod innen.
LUISE	Könyörgöm, Walter –
FERDINÁND	heves izgatottsággal	
Nem! Nem! Túl sátáni volna így a bosszú! Nem! Isten őrizz! Abban a másik világban már nem akarom folytatni – Luise! Szeretted a marsallt? Ezt a szobát nem hagyod el többé.
LUISE	Kérdezzen, amit akar. Többé nem válaszolok.	
leül
FERDINÁND	komolyabban	
Gondolj halhatatlan lelkedre, Luise! – Szeretted a Marsallt? Ezt a szobát nem hagyod el többé.
LUISE	Többé nem válaszolok.
FERDINÁND	rettenetes felindultsággal hull Luise elé	
Luise! Szeretted a Marsallt? Mielőtt ez a fény kialszik – mert most – Isten előtt állsz!
LUISE	rémülten felugrik	
Jézusom! Mi ez? – – – Nagyon rosszul vagyok.	
visszarogy a székre
FERDINÁND	Már? – Örök rejtély a nő! A gyönge idegzetük kibírja a bűnt, ami az emberiséget pusztulással fenyegeti; de egy vacak gramm arzéntől már fölfordulnak –
LUISE	Méreg! Méreg! Úristen!
FERDINÁND	Attól tartok, az. A te limonádédat a pokolban ízesítették. A halálodra ürítetted.
LUISE	Meghalni! Meghalni! Irgalmas Isten! Méreg a limonádéban és meghalni! – Könyörülj a lelkemen, irgalmasság Istene!
FERDINÁND	Ez a lényeg. Én is arra kérem őt.
LUISE	És az anyám – az apám – Világ megváltója! Szegény, elveszett apám! Nincs menekülés? Az én fiatal életem, és nincs menekülés! És most rögtön meg kell halnom?
FERDINÁND	Nincs menekülés, most rögtön meg kell halnod – de légy nyugodt. Együtt tesszük meg az utat.
LUISE	Te is, Ferdinánd! Méreg, Ferdinánd! Tőled! Bocsásd meg neki, Istenem – irgalmas Isten, mentsd fel őt a bűne alól –
FERDINÁND	Törődj a saját számadásoddal – Tartok tőle, nagyon rosszul állsz.
LUISE	Ferdinánd! Ferdinánd! – Nem hallgathatok tovább – a halál – a halál minden eskü alól feloldoz – Ferdinánd – nincs nálad szerencsétlenebb se égen, se földön – Ártatlanul halok meg, Ferdinánd.
FERDINÁND	rémülten	
Mit mond ez? – Hazugságot nem szokás erre az útra magunkkal vinni!
LUISE	Nem hazudok – nem hazudok – csak egyszer hazudtam egész életemben – Huh! Milyen jegesen borzong a vérem – amikor azt a levelet írtam az főkamarásnak –
FERDINÁND	Ha! Ez a levél! – Istennek legyen hála! Újra visszatért belém az erő.
LUISE	a nyelve egyre nehezebben forog, ujjai köszvényesen rángatóznak	
Ez a levél – Szedd össze magad, rettentő dolgot fogsz hallani – A kezem írta, amit a szívem elátkozott – az apád diktálta.
FERDINÁND	sóbálvánnyá dermed, hosszú halotti csend támad, végül elterül a földön, mint akit villám sújtott
LUISE	Ó, ez a siralmas félreértés – Ferdinánd – kényszerítettek rá – bocsáss meg – a te Luiséd inkább a halált választotta volna – de az apám – a veszély – ravaszul csinálták.
FERDINÁND	gyilkos indulattal felpattan	
Dicsértessék az Isten! Még nem érzem a mérget.	
kirántja a kardját
LUISE	folyamatosan egyre gyengébb lesz	
Jaj! Mire készülsz? Ő az apád –
FERDINÁND	a féktelen düh kifejezésével	
A gyilkos és a gyilkos apa! – Velem kell jönnie, hogy a világ bírója csak a bűnösre zúdítsa haragját.	
ki akar menni
LUISE	Az én Megváltóm haldokolva is megbocsátott – légy áldott, és legyen áldott ő is.	
meghal
FERDINÁND	gyorsan megfordul, meglátja Luise utolsó, haldokló mozdulatát és fájdalomtól átjárva roskad le a halott mellé.	
Várj! Várj! Ne szökj előlem, mennyek angyala!	
megragadja Luise kezét és rögtön elejti	
Hideg, hideg és nedves! A lelke elszállt.	
újból felugrik	
Luisém Istene! Könyörülj! Könyörülj a föld legelvetemültebb gyilkosán. Ez volt az ő utolsó sóhaja! – – Milyen vonzó és szép még halálában is. A meghatódott öldöklő angyal megkímélte azt a kedves arcát. – A szelídsége nem volt álarc, még a halálában is rajta maradt.	
szünet után	
De hogy van ez? Én mért nem érzek semmit? Megmentene fiatalságom ereje? Hiábavaló fáradozás! Én nem így gondolom.	
a pohár után nyúl

UTOLSÓ JELENET
Ferdinánd. A miniszterelnök. Wurm és szolgák, akik rémülten tódulnak be a szobába, majd Miller a néppel és poroszlókkal, akik a háttérben gyülekeznek.
VON WALTER	levéllel a kezében	
Fiam, mit jelentsen ez? – Ezt egyszerűen nem tudom elhinni –
FERDINÁND	lába elé dobja a poharat	
Akkor idenézz, gyilkos!
VON WALTER	megtántorodik. Mindenki megdermed. Rémült csönd	
Fiam! Mért tetted ezt velem?
FERDINÁND	anélkül, hogy az apjára nézne	
Tényleg! Előbb meg kellett volna kérdeznem az államférfit, hogy beleillik-e ez a sakkhúzás a játszmájába? – Kétségkívül elegáns és csodálatraméltó fogás volt az összetartozó szíveket a féltékenységgel szétszakítani – Mesteri volt a számítás, csak az a kár, hogy a háborgó szerelem nem hagyta, hogy dróton rángassák, mint egy fabábot.
VON WALTER	szemét forgatva néz körbe	
Hát senki nem sirat el egy vigasztalan apát?
MILLER	a színpadon kívül	
Engedjetek be! Az Isten szerelmére! Engedjetek!
FERDINÁND	Ez a lány egy szent – az ő ügye más kezében van.	
kinyitja Millernek az ajtót, aki a néppel és a poroszlókkal együtt nyomul be a szobába
MILLER	rettegő félelemmel	
Kislányom! Kislányom! – Méreg – Kint azt kiabálják, hogy mérget ittak – Lányom! Hol vagy?
FERDINÁND	odavezeti a miniszterhez, Luise holtteste elé	
Én ártatlan vagyok – Köszönd meg ennek itt.
MILLER	a földre hull	
Jézusom!
FERDINÁND	Pár szót csak, apám – már nem telik többre – Aljas módon elrabolták az életemet, maga rabolta el. Reszketek, hogyan áll ügyem Istennél – de gonosztevő nem voltam soha. Bárhogy is alakuljon az öröklétben a sorsom – az nem hull a maga fejére. – Azonban gyilkosságot követtem el,	
félelmetesen megemelt hangon	
és te ne is reméld, hogy ezt a gyilkosságot egyedül hurcolom a világ bírája elé. Ezennel ünnepélyesen rád hárítom a nagyobbik, ocsmányabb felét; hogyan számolsz el vele, az már a te dolgod!	
odavezeti Luiséhoz	
Tessék, te barbár! Élvezd oly fényes elméd rettentő gyümölcsét, ennek az arcnak a torzulásaiba a te neved van írva, és az öldöklő angyal le fogja olvasni onnan – Ő húzza el ágyad függönyét, ha alszol, és nyújtsa feléd jéghideg kezét – Ő álljon lelked elé, ha meghalsz, s ne hagyja, hogy elmondd utolsó imádat. – Ő álljon a sírodon, amikor föltámadsz – és Isten mellett, amikor ítél fölötted.	
elájul, szolgák fogják fel esésében
VON WALTER	ijesztő mozdulattal ég felé emeli a karját	
Ne rajtam, ne rajtam kérd számon ezeket a lelkeket, világ bírája, hanem ezen!	
Wurm felé megy
WURM	felháborodva	
Rajtam?
VON WALTER	Igen, átkozott, rajtad! Rajtad, sátánfajzat! – Te voltál, te adtad, gonosz kígyó, a tanácsot – tiéd a felelősség – én mosom kezeimet.
WURM	Enyém?	
borzalmas nevetésbe tör ki	
Hát ez nagyon vicces! Nagyon vicces! Most legalább már azt is tudom, hogyan köszön meg valamit az ördög. – Enyém a felelősség, te ostoba gazember? Talán az én fiam volt? Talán én parancsoltam neki? – Enyém a felelősség? Mikor a látványtól megdermed a velő is a csontjaimban? Az én fejemre hulljon a te vétked? – Lehet, hogy én most elvesztem, de jössz velem te is – Gyerünk! Gyerünk! Kiáltsátok ki az utcákon: gyilkosság történt! Keltsétek föl az igazságszolgáltatást! Poroszlók, kötözzetek meg! Vezessetek el! Olyan titkokat mondok, hogy aki hallja, libabőrös lesz háta a rémülettől.	
menni akar
VON WALTER	visszatartja	
Képes lennél erre, te veszett kutya?
WURM	megveregeti von Walter vállát	
Hát persze, kamerád! Hát persze! – Veszett kutya vagyok, igaz – ez a te műved – így hát úgy is teszek, mint egy veszett kutya – Kart-karba öltve megyek veled a vérpadra! Kart-karba öltve szállok veled a pokolra! Kacagnom kell, kispofám, hogy együtt kárhozom el veled!	
elvezetik
MILLER	egész idő alatt fejét Luise ölébe hajtva feküdt, néma fájdalomban, most gyorsan föláll és az erszényt az őrnagy lábához dobja	
Méregkeverő! Tartsd meg az átkozott aranyadat! – Ezzel akartad tőlem megvenni a gyermekemet?	
kirohan a szobából
FERDINÁND	megtört hangon	
Menjetek utána! Most kétségbe van esve – A pénzt tegyétek neki félre – Ez az én rettenetes adósságom elismerése. – Luise! – Luise! – Jövök – – Ég veletek – – Hadd sóhajtsak ezen az oltáron utolsót.
VON WALTER	mint aki tompa kábulatból ébred, a fiához	
Fiam, Ferdinánd! Hát rám, megsemmisült apádra egy pillantást se vetsz?	
az őrnagyot Luise mellé fektetik
FERDINÁND	Utolsó pillantásom a könyörülő Istené.
VON WALTER	a legszörnyűbb kínban roskad le előtte	
A teremtmény és a Teremtő is elfordultak tőlem – Egyetlen pillantásod sem szolgálhat végső vigaszul?
FERDINÁND	kinyújtja apja felé haldokló kezét
VON WALTER	gyorsan feláll	
Megbocsátott!	
a többieknek	
Most már a foglyotok vagyok!
Von Walter el, a poroszlók követik, a függöny lehull.	

– = –