FODOR JÓZSEF

A VÉGSŐ SZÍN

keserű komédia Katona József életéből
három felvonásban

BEVEZETŐ FODOR JÓZSEF (1898-1973) 
KÖLTÉSZETÉHEZ ÉS ÍRÓI MUNKÁSSÁGÁHOZ

		“Mit hittem, mind másra szálljon 
Ím, itt minden egy furcsa tömbben,
Ilyen sok volt, - még ha több nem -
Vegyék vissza mind, amim volt
Vegyék vissza íme tőlem
Mindent, ami birtokom volt -
Álomban és levegőben.”
(Testamentum)	

1923 június 29-én “Az Est” c. lapban Mikes Lajos szerkesztő új költőt avat:
“ÚJ MAGYAR KÖLTŐ: (Fodor József versei). 
Mikor lapunk tárca- és versrovatát megindítottuk, ígéretet tettünk, hogy a régi, bevált írói nevek szerepeltetése mellett gondunk lesz az új tehetségekre is.
Jól tudjuk, hogy irodalmunk fejlődésének legújabb korszaka igen gazdag ilyen tehetségekben. Vihar után erősebb az erdőn a virágillat, az ocsudó természet boldogan piheg fel. A háborúk és forradalmak által megtépett magyarság lelkének új és élő felpihegését legerőteljesebben a fiatal tehetségek hirdetik. Megszólaltatásuk tehát nem csupán az irodalmi folytonosság szolgálata, hanem több annál, nemzeti kötelesség és szükségszerűség.
Ezt a büszkén vállalt feladatot és kötelességet törlesztjük most, mikor egy új költő verseit bocsátjuk az olvasók elé. Azt hisszük, a törlesztés a legnemesebb aranyvalutában történik. A tehetség, melynek utat nyitunk, a legkincsesebb magyar tehetségek egyikének ígérkezik. Az az alig huszonnégyéves fiatalember, nagyilondai és girolti Fodor József, aki most, a mi lapunkban jut először szóhoz, ősi székely erők lüktetését hozza az új irodalom vérkeringésébe. Fodor József székely menekült, akinek verseiben művészetté váltan él a hazai föld íze és lelke: a Hargita rőt erdőzúgása, az Olt ezüst bánata.
Erő, dús fantázia, fojtott hevű nagy szenvedély, a természeti képek ritka mélységű átélése jellemzik az új költő minden sorát. Csupa olyan tulajdonság, melyek egy csapásra lírikusaink első sorába emelik ezt a kezdő költőt. Versein mindenki észre fogja venni, hogy Ady-tanítvány, de a szó legnemesebb értelmében az. Nem üres utánzó, hanem lélek szerint való rokon, aki a nagy elődtől szinte családi vagyont örököl át.
Fodor József Ady-tanítvány, de új vonások gazdagsága teszi egyénivé. Valami sajátságos, barokk pompa és zsúfoltság jelentkezik benne, melynek ő az első magyar képviselője. Nem könnyű költő, egy-egy verse máris súlyos olvasmány, komplikált, de nagyszerű muzsika. Fogyatkozásai kétségtelenül vannak, nem egy helyütt darabos és egyenetlen, egy-egy strófájára kiülnek a növésben levő fiatal szervezet sutaságai.
Azonban így is kincs, amit ad s mi büszkén és örömmel adjuk tovább, mint irodalmi akciónk egyik legszebb eredményét. Ez a kincs még csiszolódni fog, csiszolódnia is kell s boldogok vagyunk, hogy ennek főfeltételét, a közönséggel való érintkezést, mi tettük lehetővé az új magyar tehetség számára. Tárca- és versrovatunk napról-napra növekvő sikerét, a magyar irodalomnak lapjainkon át való reneszánszát mi sem hirdeti jobban, mint hogy a magyar kultúra tárházát máris olyan kivételes értékkel gyarapíthatjuk, mely legelőször a mi hasábjainkon lép a homályból a nyilvánosság éltető fényébe. Fodor Józsefet, akinek soha egyetlen sora nem jelent meg nyomtatásban, mi fedeztük fel s ezt a felfedezést és tárca- és versrovatunk eddig nagy sikerei közt is a legelső helyek egyikére iktatjuk.
És most hadd szóljanak magukért a Fodor József versei.” - Hét verse kíséretében Tóth Árpád mutatta be az új költőt a fenti sorokkal. - A nyitó vers a Mágus volt (A Lihegő erdők-nek is a nyitó verse.)
Másnap már az Est-lapok segédszerkesztője volt az addig ismeretlen fiatal költő, s hirtelen bekerült a huszas évek irodalmi életének forgatagába:

Megjelent kötetei:
1927: megjelenik első verseskötete, a Lihegő erdők. (Athenaeum)
1931: Falevelekre írd. (magánkiadás)
1935: Utóhang. (magánkiadás)
1938: Összhang nélkül. (Athenaeum, IGE)
1940: Jelenések évei. (Almanach)
1922-1942 Összes versei. (Singer és Wolfner kiadása). Ajánlás: “Mikes Lajos szellemének”. Kézzel írott, eredeti előszó: “E kötetben, néhány versem kihagyásával, öt könyvem anyagát gyűjtöttem össze, nehány, még kötetben meg nem jelent írással megtoldva (39 vers, “Új versek”). A versekben, igen sok helyen szavakat, sorokat változtattam, ennélfogva írásaim végleges szövegére nézve ez a könyv irányadó.”
1942-44: versek mellett publicisztikai tevékenysége dominál, bátran küzd a fajelmélet hívei ellen. A ma antifasisztának nevezhető publicisztikai tevékenységéből az író később válogatást készített (52 írás), amelyet azonban haláláig nem tudott kiadatni (“Toll és bot”, később “Magyarság iskolája” címmel). Sőt, ez a cikk-gyűjtemény máig kiadatlan. (2010).
1945: Mérlegen. (Új Idők irodalmi intézet). Versek 1942-45.
1947: Az ember és a hang. (Singer és Wolfner). Versek 1945-47.
1949: Boldog zendülés. (Athenaeum). Versek 1947-49.
1945-49: az Új Idők szerkesztője; a lapot végül is telefonon tiltották be. Ettől kezdve 1956 tavaszáig az írót szilenciumra ítélik.
1950-55 ősze: a “hallgatás évei” alatt íróasztalfiókjának ír verseket, amelyek majd 1958-ban látnak napvilágot; lefordít két Shakespeare darabot: “Tévedések vígjátéka” és “Sok hűhó semmiért”; továbbá ír két színművet, amelyek sem kiadásra, sem előadásra nem kerültek napjainkig (2010): “Zrínyi” (Történeti tragédia 5 felvonásban, történik 1664-ben), és “A végső szín” (tragikomédia Katona Józsefről 3 felvonásban, történik 1819-ben), továbbá lefordítja Dickens: Dombey és fia c. regényét. Az Idők útján-hoz csatolt és 1951-ben írt nagy költeménye “dialógusokban és kórusokban”, “A tékoai pásztor” is kiemelten ide kívánkozik, (oratórium-szerűen előadható volna). Nyomtatásban csak ez az utóbbi jelent meg az Idők útján c. verskötet végén.
1957: Kossuth-díjat kap Szabó Lőrinccel, Németh Lászlóval, Heltai Jenővel egyidőben.
1957: “Jelenések évei”. Válogatott versek, 1922-1949. (Magvető) Vajda Endre 18 oldalas, a költő egész munkásságát értékelő “Bevezető”-jével.
1958: Idők útján. (Szépirodalmi). E verskötetben az 1950 óta írt versei szerepelnek. 
1960: Országutak énekei. (Szépirodalmi). Versek 1958-59.
1961: A történelem sodrában. (Válogatott cikkeinek gyűjteménye, amelybe azonban az 1939‑44 között írt antifasiszta publicisztikájának felvételét nem vállalták).
1962: Az emberség tanúja. (Szépirodalmi). Versek 1960-61. 
1963: Szertelen ünnep. Válogatott versek, 1923-1962. (Szépirodalmi)
1964: Emlékek a hőskorszakból. (Önéletleírásának I. kötete., Magvető, 1964)
1965: Magam nyomában (Szépirodalmi). Versek 1962-64.
1966: Énekek napközben. (Szépirodalmi). Versek 1964-65.
1968: Teremtő nyugtalanság. (Szépirodalmi). Versek 1965-67.
1969: Emberek és állomások. (Önéletleírásának II. kötete, Szépirodalmi, 1969)
1971: Nagy szelekben. (Szépirodalmi). Versek 1967-1970.
1972: Felkavart világ. (Szépirodalmi). Két önéletleírásának és irodalmi visszaemlékezéseinek összevont és átdolgozott kötete, 1972 (Ennek szövegét tekintette véglegesnek).
1973: Végtelen menet. (Szépirodalmi). Versek 1970-72.
1974: Egy Plánta énekei és más versek. (Szépirodalmi). (Az utolsó verseskötet, amelynek a költő már csak a korrektúráját láthatta.)
1975: Egy költészet története. (Lírai számadás prózában saját költészetéről). Kéziratban maradt fent a költő halála után, özvegye rendezte sajtó alá.)

Két szűkebb válogatás jelent meg még Antal Gábor gondozásában az író halála után:
1978: Tarts még, ragyogás. (Szépirodalmi).
1985: Élet jóízei. (Szépirodalmi).

Antal Gábor irodalomtörténész 1976-ban az Arcok és vallomások c. sorozatban könyvet írt Fodor József életútjáról “Fodor József alkotásai és vallomásai tükrében” címmel. (337 oldal). Szépirodalmi Könyvkiadó.

Életrajzi adatok
Fodor József 1898 ápr. 22-én született Nagyilondán (Erdély, Szolnok-Doboka vármegye). Édesanyja Betzkay Polyxena, apja girolti Fodor Lőrinc.
Háromszor nősült. (Mayer Ilus, Donáth Klára, élete utolsó tizenkét évében Sikó Zsuzsa). Évekig segítő barátnője: Moiret Margit. Gyermeke soha nem volt. 
1973 október 7-én halt meg Budapesten, az Orsz. Kardiológiai Intézetben.
A Farkasréti temetőben nyugszik. Sírhelye 7/2 - 1 - 21/22. Síremléke (az író bronz mellszobra) Marton István szobrászművész alkotása. A szobor hátoldalán egy versidézet: “Minden indulat csak átok / Ha nem láttok, újra láttok, / S útlan - még élő - szivemhez, / Meglátjátok majd, ha nem lesz.” (“Utánam”, F. J.)

SZEREPLŐK:
Katona József
Bárány Boldizsár
Thologathy
Viharházy - ügyvédbojtárok
Kisfaludy Károly
Lendvay
Murai
Kántorné - színészek
Színházigazgató
Cenzor
Fleissig, korcsmáros
Lőcsházy, nyelvcsinosító
Markos, vidéki földbirtokos
Fennkeölt Kamilla
Szűkházy Péter
Hosen
Jurátusok, vendégek,
Ífjak, rendőrök

Történik: Pest-Budán, 1819-ben

I. FELVONÁS
ügyvédi iroda
1. jelenet
Thologathy, Viharházy
VIHARHÁZY:	(aktákat csapkodva:) Az irgalmát ennek a - - - Hát erre születtem én? Hah!
THOLOGATHY:	Hát - speciell - (kopogás) Lehet! Kint tágasabb!

2. jelenet
előbbiek, Hosen
HOSEN:	(szerényen:) Attyon az Isten - - - Hosen János a Rekettye utcából - (jelentősen) Hosen.
THOLOGATHY:	(nagy elfoglaltságot mutatva:) Örvendünk a gráciának, illustrissime - de sűrgős elfoglaltságunk - izé - nos?
HOSEN:	(bizonytalanul:) Oh - én - én - utyanis - Kadona tekintetes ügyvéd urat geresném - merthogy - utyanis - a csizma ára mék - disztessék ne essék szólván -
VIHARHÁZY:	(kitörve:) A csizma! a csizma! Ha! Az kell neki! Mi?! Pöceházi! - Hát mért nem jár boroshordóval! - egyik lábán veres, a másikon szürke, kattantyúval - és megnyomja és repül a levegőben! - Iszik és közben repül - ez kék a magyarnak, a talléros mindenét! - Csizmaházi - izé -
HOSEN:	Hosen János, szolkálattyukra. (meghajolva, jelentősen:) Hosen.
THOLOGATHY:	Hát - csizmaházi Hosen János urunk - talán legközelebb szerencséltetne még - izé - mikor Katona urunk őkelme itt lesz - igen örültünk illustrissime - de minél előbb - igazán - ne sértsen meg bennünket. (kifelé tolja)
VIHARHÁZY:	(kifelé tolva:) Tiszteletünk, domine spectabilis. No, Isten vele. (félre:) Ördög vigyen vén szamara.
HOSEN:	(az ajtóból meghajolva:) Göszönök. Attyon az Isten hasonló jókat mintkettőjüknek. Áltás pékesség. (el)

3. jelenet
Thologathy, Viharházy
VIHARHÁZY:	Hha! Mi? Hát erre születtem! Én - Viharkám - - -
THOLOGATHY:	Ingyenpöröket, azt csinál ecce! - De a csizmáját - azt nem tudja kifizetni speciell.
VIHARHÁZY:	Fi donc! De moralizálni, azt igen! hogy ő bornemissza, a szentem! Eh! Mondtam én! Lóbőrből nem lesz aranykantus - diploma nem való egy kurtaházi parasztnak.
THOLOGATHY:	Bornemissza, mi?! Bezzeg - az öreg Pocsondy fiskális, a gazdánk! Az lenyelte! - Úgy ám! - El is transzferálták az ispotályba őkelmét speciell -
VIHARHÁZY:	S Katona Józsi lett itt a főkancellárius - ha! Én pedig - Viharházy Heöves Béla, - én pedig... Phű! Az irgalmát ennek a firkán fakadt világnak! (tollát lecsapva:) Mit gondol az apám, a fiskális bojtárság mindenét? Hát erre születtem én?
THOLOGATHY:	S én, Thologathy Gyömbér János fiskálisbojtár, minderre azt mondom pediglen, hogy - ami a tárgyszerű pörállományt és felfekvő ténymegállapításokat illeti - az igazság a borban, az pedig, amint a tegnap estéli ügymenet szerint torokszerűen bizonyíttatik, a Vörös Ökörben vagyon.
VIHARHÁZY:	(extázisban:) Fi donc! Le a pulyákkal! Pecsovics pennapöcögtetőkkel: aktaszuszmetolókkal. Vesszen a babiloni fogság! - Másra születtem én!
THOLOGATHY:	Hát nem is a vízivásra, Korpusra, könyvre, jogra, szegénység-jussa papolásra - mint Katona Józsi hites ügyvéd uram speciell!
VIHARHÁZY:	Fi donc! Csontszopodi!
THOLOGATHY:	Kútvíz-hörpöldi!
VIHARHÁZY:	Mosléknyelődi!
THOLOGATHY:	És Katona uram kliensei! - Ah!
VIHARHÁZY:	Van közöttük sánta, kerge, félnótás, falurossza, kutyaházi - ördög az anyja! Csak azt mondja az ipse: A nép! A nép! A Katona Józsi ugrik, firkant, stempliz, szalad, ovációz, ügyet visz - s a legtöbbször még ő fizet! Ha!
THOLOGATHY:	Szakasztott úgy domine. De hol vagyon ugyan őkelme mostanában mindúntalan - speciell?
VIHARHÁZY:	Úgy látom, mintha újabban nem nagyon smakkolna neki a dolog! Hm!
THOLOGATHY:	Nemrég azt hallám tőle, hogy Kecskemét városa hazainvitálja ügyésznek - és hogy ő nem megy - azt mondja - nagy tennivalója van itt - vár valamit!
VIHARHÁZY:	Oh!
THOLOGATHY:	Az ám! S a múltkoriban, hogy a bor megoldotta a nyelvét, mert hogy éppen nevenapja volt, - aztán meg ismeri domine - - hol az égben úszik, hol a porban - valami drámáról beszélt, illustrissime, - drámáról! - Amit őkelme írt! - úgy, ahogy mondom.
VIHARHÁZY:	Az irgalmát! Drámáról! Hahahaha! (bizonytalanul:) Hát az meg mi is - izé...
THOLOGATHY:	Hát amit a theátrumban játszanak, speciell - Aztán valami pályázatról is - most járhatott le, azt mondja, ahogy jobban belejött. És hogy műve, tudjam meg, a legjobb magyar tragédia! - vágta ki és felugrott, amikor furcsán ránézegeték.
VIHARHÁZY:	Hahaha! Az irgalmát! Oh! Csak megérteném - még ha paraszt is, ebanyja! - egy hites ügyvéd, hogy adhatja rá magát ilyen bolondságra!
THOLOGATHY:	(sokatmondóan:) Már hogy mint adhatta rá magát, illustrissime? Hiszen tudott dolog, hogy őkelme komédiás volt.
VIHARHÁZY:	(felugrik) Tudott dolog? Komédiás! Az irgalmát! Kardot nyelt, bukfencet hányt, papírt evett! Ah! Ah!
THOLOGATHY:	No - ez nem éppen csak annyiból adódik, speciell! - De ott illengőzni az egybecsődült szájtátók előtt - egy nepomuki szent Péter, Hunyadi Mihály hadvezér, vagy a török khán képében! - sőt! - publikum előtt illemtelenkedni, csókolódzni, domine! -
VIHARHÁZY:	(megdöbbenve:) Mi?! - ... Ha!
THOLOGATHY:	S még hozzá azt mondani, - szerencsére a mi józan magyarunknak fújhatja ugyan Wesselényi uram - hogy az efféle gügyeség és ildomtalanság felkarolni való kultúra - domine - ah!
VIHARHÁZY:	Hát abajdok ember ez a mi Katona Józsink - aminő nem sok van a világon.
THOLOGATHY:	Hogy nem-e? Bizony még magas professziónkban is akad, domine.
VIHARHÁZY:	Hogy? Professziónkban? Mi?
THOLOGATHY:	Hát - Bárány Boldizsár uram - speciell -
VIHARHÁZY:	(fejére üt) Ah, Bárány - az irgalmát!
THOLOGATHY:	A “Rübezahl”- vagy “A rettenetes szörnyeteg” írója. Kaptunk exemplárt is - én túrót pakoltam az első oldalakba - speciell.
VIHARHÁZY:	(ádázul:) Bárány! Katona Jóska mívelt barátja! A másik! A széplélek! - De lám csak ni! - az irgalmát! hát ílyet! -

4. jelenet
Bárány, előbbiek
BÁRÁNY:	Ah, mizerere, mizerere! Ez a Katona! Gyilkolomadta! - Oh! - Jónapot!
THOLOGATHY:	Illustrissime! Bárány uram.
VIHARHÁZY:	Tiszteletem.
BÁRÁNY:	Ez a Katona! - Nem értem! Nem értem! - Hm.
THOLOGATHY:	(bizonytalanul:) Katona uram - Eh! - hát - igen -
BÁRÁNY:	(lázasan:) De nem, uraim! Nem! Mert ha a magas ég nyilatkozik meg és azt mondja, úgy van, - akkor is azt felelem: de pardon! Pályázat ide - oda: a theatrom szabályai: Erő, jellemkiképzés, tragikai összecsapás, első helyen említendőnek ítélik a művét. (mellére üt) Elsőnek! Én tudom!
THOLOGATHY:	(zavarban:) Egy hites ügyvéd szava pedig - illustrissime -
BÁRÁNY:	(lesújtón:) Hites ügyvéd! Bliktri! Attól még valaki hatökör is lehet! de ha én mondom -
THOLOGATHY:	(készséggel:) Bárány Boldizsár.
BÁRÁNY:	(helyreigazítóan:) Rendesi!
TOLOGATHY:	(mű lelkesedéssel:) Rendesi Bárány Boldizsár, a Rübezahl írója! Rübezahl a zöld hegyekben. Ehun ni! (kirántja a fiókból a művet, aztán ijedten visszadugja, de Bárány elkapja) 
BÁRÁNY:	(elragadtatva:) Ah! Ah! Kartárs! A művem! Ronggyá olvasva! Derék! Igazán derék! Hát vannak még széplelkek e honban!
THOLOGATHY:	(zavartan:) Hm. Hát mi - speciell -
VIHARHÁZY:	Mi? Ha! No, igen, igen.
BÁRÁNY:	(mindkettőnek kezét rázogatva:) Oh! Oh! Drága barátaim! Köszönöm, köszönöm! De ez a Katona! Futok és megkeresem. Előkaparom. - Ha jönne közben netán, mondják meg, várjon reám. Fontos dolog. Igen fontos dolog. No, Isten velük - derék honfiak! Drága barátaim! (el)

5. jelenet
Thologathy, Viharházy
VIHARHÁZY:	(miután egy darabig némán néznek utána, majd egymásra:) Az irgalmát, ha ez nem meszet evett!
THOLOGATHY:	Nem ismerek rá! Pedig respektábilis személy őkelme - Megvan a tudománya! De ma - evvel a Katonával -
VIHARHÁZY:	Valami pályázattól van oda. Tán ez is pályázott. Magas ég! Ez is! Az irgalmát!
THOLOGATHY:	Bolondok háza! Tiszta bolondokháza! Eh, ördög vigye az egészet.
VIHARHÁZY:	Haj, haj! (összefogva énekelnek:)
“Adjon Isten bort, búzát, barackot,
Tarkafarkú malacot,
Szekerünknek kereket,
Poharunknak feneket,
Hogy ihassunk eleget!
Huj, huj!”
	(Viharházy közben aktákat csap a földhöz)

6. jelenet
előbbiek, Kamilla
KAMILLA:	(eközben észrevétlenül belépve, hangosan:) Jé!
THOLOGATHY, VIHARHÁZY:	(együtt:) Ah!
THOLOGATHY:	(hebegve:) Örvendezünk a gráciának - illustrissime - azaz hogy -
VIHARHÁZY:	(a szokványt hápogva:) Bár sürgetős elfoglaltságunk... - izé... -
KAMILLA:	Hogyne, hogyne. Hisz ugyancsak bele is izzadnának! Szegények! Oh! Ah!
VIHARHÁZY:	Hm.
THOLOGATHY:	Hát mi - - speciell...
KAMILLA:	Úgy, úgy. Persze. Persze. Dehát mondjátok csak fiukák...
VIHARHÁZY:	Ha...
THOLOGATHY:	Mi...?
KAMILLA:	Vajh jó helyen járok-e? Az Ügyvédi Kancellária ez ugyanbizony?
VIHARHÁZY:	(méltósággal, mint ki otthon:) Szolgálatjára gráciádnak... Ez itt...
THOLOGATHY:	(súlyos szolgálatkészséggel:) Az ügyfél neve, speciell...
VIHARHÁZY:	(hasonlóképpen a sablont hadarva:) Injuria, panasz, tényálladék, felperes neme, faja, vallása, családi állapota, apja, anyja, életkora, különös ismertetőjele?
THOLOGATHY:	Volt-e katona?
VIHARHÁZY:	Van-e obsitja, rokkantsági bizonyítványa?
KAMILLA:	Hogy fújja a két angyal! Ah! Mint a páros szajkók pipitér nyíláskor! - Nos, kezet ide, két gyönyörű! - én vagyok Kamilla, a híres, a fehérvári színjátszóktól!
VIHARHÁZY:	(elhűlve:) Színját... színjátszó... Ha!
KAMILLA:	Ha! Mi? És ti - két stiglicem?! Ugyan milyen néven hívott fereszteni anno decimal a mamátok?
VIHARHÁZY:	Ha! Vi... Vi... Viharházy.
THOLOGATHY:	Thologathy... Thologathy Gyömbér... speciell.
KAMILLA:	Ah! Ah! Mint Hábador vagy Viador a tragédiában! Nos - hát lesz szerencsénk, ha játszunk itt - mi, két gyönyörű?
THOLOGATHY, VIHARHÁZY:	Ha! Hogy?
KAMILLA:	Ezt ketten elvárjuk! A haza és én. Én - Fennkeölt Kamilla! Már pedig ha valakit egy hölgy szava hív - uraim. Aki igazi férfi - aki két ilyen - (vállukat veri) oh!
THOLOGATHY, VIHARHÁZY:	Hm. Hát - mi speciell -
KAMILLA:	Ugye - mi? No - és Katona úr? Mert őt keresném! hát hol lődörög ilyenkor az az úr?
THOLOGATHY:	Ördögöt citála gráciád!
VIHARHÁZY:	Ahun jön ni! Ha! Micsoda nap!
KAMILLA:	Mint a végszóra a Komédiában. Én most pedig beosonok oda, az ajtó mögé - aztán pszt!... vagy akár mehettek is - két gyönyörű! (eloson)

7. jelenet
Thologathy, Viharházy, Katona
KATONA:	Jónapot az uraknak! Hogy s mint?
VIHARHÁZY:	Változik az idő, a medve megjelent.
THOLOGATHY:	Belzebub a komája, hogy ilyen alkalmatosan jött, különben úgy ment volna haza meztélláb.
KATONA:	(mogorván:) A felhőkben jártok újra, mi?
VIHARHÁZY:	Merthogy Hosen János gróf itt járt a Csizmahúzi utcából.
KATONA:	Eh - felejtém! - az ördög! - És még?
THOLOGATHY:	És még - Hm! Hát... a napkeleti bölcsek egyike - Boldizsár kartárs! A pennakirály!
KATONA:	Bárány!
VIHARHÁZY:	(kiigazítva:) Rendesi -
THOLOGATHY:	S hozzá szörnyűmód buzogott benne a spiritus. Theátromot, drámát emlegetett. No és valami, valami...
KATONA:	Hogy? Mit? - - (harang szól)
THOLOGATHY:	Valami pályázatot! - Úgy! - most pedig a fennforgó tényálladékok tekintetbe vételével - s ezenközben ebédre csendülvén az Istenünk dicsőségét szolgáló harang...
VIHARHÁZY:	Gyerünk a Vörös Ökörbe!
KATONA:	(megragadja Thologathyt:) Ember! Mit? hogy mondod? Pályázatot?!
THOLOGATHY:	Pályázatot, pályázatot! no! - Evvel baj van speciell - hát - agyő! (elmennek)

8. jelenet
Katona
KATONA:	Pályázatot! Ah! Ember! Hé! (utánuk kiált:) No és még? Elmentek! Hát mégis - eldöntetett? - S ha így van! Miért gondolod, hogy éppen a tiéd...? Ördögbe is! Az volt a jó, amíg rá sem gondoltam - dehát mikor nem gondoltam? Mindíg? Mint az üszök égett is - mindíg - s most, talán - vége, vége - (leül, megint dolgozni kezd, aztán abbahagyja; fejét fogja, majd feláll:) de nem azt hallám az imént, hogy Bárány izgatott volt? Így! - Hát talán mégis - olyan ember ez, aki lát! Ah! ha módom van rá - ha úgy küldöm el, már az ő instrukciói szerint - eh - Hagyjuk! De hiszen az a pár hiba semmi! - az egész a döntő! - Az egész! - Aki nem látja, vak, bolond, süket! Süket! (leül, kéziratot vesz elő, beleolvas:) hol is a régi? Hm. Az új mennyivel jobb! (deklamálva:)
 “Midőn te legelőször, asszonyom, hazánkba jöttetek,
A békességnek édes istene
Pannóniára monda akkoron
Egy átkot, és a romlás angyala
Mormogta rá az áment.”
9. jelenet
Katona, Kamilla
KAMILLA:	(hátulról odalépve tapsol) Brávo! Tovább!
KATONA:	Ah!
KAMILLA:	(közeledve:) Mint egy igazi színjátszó! Katona József hites ügyvéd úr - mint egy igazi!
KATONA:	Kamilla! Jól látok?
KAMILLA:	Úgy, úgy! Kamilla! No nézzen csak, nézzen. Talán olyan csöpp vagyok - mi - hogy meg se lát - az undok ember!
KATONA:	(örömmel:) Kamilla! csakugyan! Oh! A régi jó idők!
KAMILLA:	Régi! Hogy régi jó idők! Még azt hiszi, aki hallja, hogy százéves vagyok.
KATONA:	Pedig csak öt éve nem játszanak a magyar színjátszók Pesten.
KAMILLA:	Öt éve. Azóta Békessy Jóska színjátszóból Katona József ügyvéd lett. Valóságos hites ügyvéd. Diploma, renomé! Ami volt, ífjúság, bolondság! - már el is feledte talán a csavargó, ágrólszakadt komédiásokat!
KATONA:	Hogy felejtettem! Kamilla! (megragadja a kezét:) Ha visszazökkenthetném az időt - és ott folytatnám - mintha nem rágott s emésztett volna - mintha nem történt volna azonközben semmisem...
KAMILLA:	Úgy! Undok ember! Visszazökkentené az időt - Dérynéig - hm! - Aztán folytatni az idilliumot - több szerencsével! Mi?
KATONA:	(legyint) Déryné! Ah! - - Nem zökkenhet odáig vissza az idő - nem - - mert olyan pontja nincs, ahol utam az ő nagyranéző útjával valaha is találkozott.
KAMILLA:	(kacéran:) Hm, hm! És ha már zökkentené - s folytatni tudná a régit - - egy-két szót nekem is mondott ám Békessy Józsi valaha, a bolondságok idején. Igaz, hogy annál tovább nem haladt...
KATONA:	Ha folytatnók, ami volt - talán Békessy Józsi is előkerülne még - s ki tudja - tán megtoldania is könnyű volna a már elmondott szavakat.
KAMILLA:	Oh, oh! Megtoldani - mi? Milyen alanyi lett hirtelen - hm, hm. Valóságos poéta a hites ügyvéd úr.
KATONA:	Azok az idők! Kamilla! Magyar színjátszás Pesten! Békessy! Nagy, szép virtusok, hitek! - - száz hősi kezdés, terv és akarat! - - folytatni azt! - még a rosszat is elvállalnám érte, - nemcsak a jót!
KAMILLA:	A jót! Ah, ah! Ügyvéd úr! Hitesem! (kacéran nézi) A végén még elpityeredik azon, hogy itt lát - - így hát mégis kétség fér hozzá, hogy igazat mondunk-e, - hogy az a múlt -
KATONA:	Kétség!
KAMILLA:	Ha olyan szép volt az, ami volt - mint mondja a hamis - úgy nem érthetem, undokom, eme nagy elszomorodást.
KATONA:	Nem érti! Kamilla! Hogy amíg a világ villámlábakon szalad, mi magyarok itt tartunk, - a nyelv a lélek szolga, rab! - íróink a porban, színjátszóink földönfutók - s a honnak fővárosában, az ígét hírdető deszkákon már magyar szó nem hallatik.
KAMILLA:	De ügyvéd úr! Hitesem! Micsoda keserű honfibú! - No, ugyan! -
KATONA:	(lázban:) Hogy próbálkozánk, tervezénk - éjünket nappallá téve, s bizakodón! - - Játszottunk és írtunk, szegénységünk gondjai, életünk nehéz harcai között, - a magyar honért, lélekért! - ébredésért, színpadért! - (keserűen:) És mibe került volna ugyan, ha gyökeret verünk, megállunk, ama nagyurainknál, akik ott herdálták el az ország vérét, verítékét a külvilágban?! - - Vagy ha áldoztak is talán, idegen színjátszásra dobták pénzüket, míg a magyar szó rongyos hírdetőinek serege a végén is födél, potom kis zúgocska híján a magyarok fővárosából csúfosan távozni kényszerült.
KAMILLA:	Oh, oh! - Ez úgy volt bizony, úgy, úgy! - Dehát - kutya vigye, ami volt, mit búskodunk azon - no, ugyan -
KATONA:	(kitörve:) Hogy - mit! - Az ördög! - Hogy mit! - Daganat ez bennem - szívem belevész! - Ah! - Hogy jön föl egyszerre minden ím, amit akarék! - - Ez az asztal itt! - ez a toll! - villámokat vágtam volna vele az éjszakába - - s most - mint akit álomban kicseréltek - átöltöztettek - - (sötéten:) De még nem egészen - még nem sikerült! Esküszöm!
KAMILLA:	(hamisan:) Hm, hm, micsoda svung! Oh! A régi még! A régi! Nos hát! Föl! Játszani, írni! - Rajta csak! Mintha - hogy is mondá az imént? Nem múlt volna, nem történt volna azonközben semmi sem!
KATONA:	(ingerülten:) Rajta csak! Mi? Jó tréfa, jó! - - De talán jobb így mégis. (keserűen:) - Ah! Okosabb - - Okos lettem - mi? (felvillanással magában:) S ha talán mégis, még ma kiderül (indulattal:) - - nem, nem - vége! - Nyugalmat! Elég! Elég!
KAMILLA:	Elég! Hm. Ne mondja! Föl, föl csak, no, ha mondom! - Hogy bámul rám, mint egy bolondra - az undok ember.
KATONA:	(felpattanva:) Hallatlan! - Mi? Föl?! Talán igazán mondja? - Álljak ki netán egy bódéban, egyedül! - Öltözzem ki bohócnak - nem lévén másra mód? - - Kardot nyeljek s csörgősipkámmal integessek: erre, emberek! Hohó! Itt látható a magyar színjátszás - ahogy jó uraink kegyelméből felistápoltatott - anno 1819.
KAMILLA:	(dévajul:) Ej no - a régi rebellis! - Ismerem! Dehát nem is ott egy bódéban - micsoda gondolat! - - hanem (jelentősen:) A szép szavak méltó helyén - a régi theátrumban - a Rondellában például -
KATONA:	A német színházban! Hahaha! Szétrobbanok! - - no, aztán - hogy tovább tréfálódjunk hát - hogy s mint gondolja - és kivel, mivel - - (dühösen legyint) - ejh!
KAMILLA:	(dévajul:) Hogy ő - hogy szétrobban! - oh, oh! - s hogy kivel, mivel? - Hát ha arra méltatna még - mondjuk, velem -
KATONA:	No - Kamilla - most pedig üljünk le, - eléggé kijátszottuk magunkat egymásnak - - keserű játék - de jól adja - jól - úgy éljek!
KAMILLA:	Úgy! - Hát ami azt illeti, no - kegyelmedben sem halt meg éppen az istent, embert elámító régi komédiás.
KATONA:	(felpattanva:) Komédiás! No, már hogyan? - Mivel komédiázom én szegény - ugyan mivel?
KAMILLA:	Mivel? Oh, oh! - Undok ember! - Ahogy adja! - (roppant hangsúllyal:) - Mintha nem tudná bizony őkelme, hogy mi magyar színjátszók, rövidesen itt Pesten játszani fogunk!
KATONA:	(roppant meglepetéssel megragadja Kamilla kezét) Mintha nem tudnám! - Hogy játszani fognak! - Mit mond? - Ne bolondozzon! Mára igazán elég!
KAMILLA:	Ugy-e, ugy-e? - Valójában jól adja, csakugyan! - Békessy úr - az aktaforgatás közt is jól előrehaladott! - ilyen színleléssel még bizony azt is el tudná hitetni velem, (kacéran:) még azt is tán, hogy szeret.
KATONA:	(lelkesen:) Ah, Kamilla! - és ilyen színlelése mellett - ilyennek csak színleléséért is - valóban azt hiszem, hogy -
KAMILLA:	(kacéran:) Úgy! S ha csak ezért - csak ezért - - köszönöm! - úgy befejeztem a komédiát.
KATONA:	(zavartan:) Nem, nemcsak ezért - - no és ha úgy volna tán - akkor is - hogy még jobban szeressen hát - folytassa csak.
KAMILLA:	(hamis elképedéssel:) Mindenható ég! A nagy szócsavaró! Oh! - De elég. Hallja az úr?! (Katona orra előtt hadonászva:) Mintha nem tudná bizony, hogy Fehérvárról meghívásra idejöttünk - és hetenként kétszer játszunk a Rondellában! (megbökve:) S hogy hozzá új író! Honi darab, amivel indulunk! - Kisfaludy Károly - “Tatárok Magyarországon”.
KATONA:	(kitörő örömmel:) Oh! - Csakugyan! Való? Hát igaz? (Kamilla kezét megragadva:) Hát mégis? - Elkezdődik valami? - Hihetem?
KAMILLA:	(méltóságteljesen eltolva Katonát magától:) Ha valakinek én valamit mondok - hallja az úr! -
KATONA:	Hát csakugyan - igaz? -
KAMILLA:	Ha én, Fennkeölt Kamilla, okiratos művésznő - ha én mondok valamit! -
KATONA:	Magyar szó Pest theátrumában! Magyar szó megint! Oh! (Kamilla kezét megragadva:) Dicső hírhozó! - Hitemre - nem is szeretem - imádom!
KAMILLA:	(méltóságteljesen eltolja) Úgy! Dicső hírhozó! Szép! - Ezért imádni lehet egy küldöncöt - egy póstalovat is, - hallja az úr! - csak ezért!
KATONA:	A szívéért!
KAMILLA:	A szívemért, mi? - A szívemért! Ah! Ah!
KATONA:	(növő zavarban:) Az ífjúságáért! A szépségéért!
KAMILLA:	S a tehetség! Mi? Uram! Egy színésznő tehetsége! Az mi? Hallja az úr!
KATONA:	(kétségbeesett lelkesedéssel:) S a tehetségéért!
KAMILLA:	Ez más, uram! Ezt elhiszem. Ez elhihető. - - S most pedig - mi jön most - egy komédiában? - Nos?
KATONA:	(tanácstalanul:) Hogy? - Mi?
KAMILLA:	(ádázul:) Undok ember! Eh! Hát - csókoljon meg! (a bal arcára mutat) Itt ni.
KATONA:	Kamilla! (félszegen megcsókolja a jelzett helyen) oh! Ez a nap! (e pillanatban Bárány dugja be a fejét és riadtan visszahőköl) - Ez a nap! Imént vergődtem - a kétségben - a porban - most hiszek magamban - érzem! Hiszek megint!
KAMILLA:	Úgy! Szép! - Hisz! Hogy őkelme hisz magában - hm. És bennem? Hát hol maradok én? - És a mű! A szerep?
KATONA:	(révületben:) Nem lehet másként! - Nem! - Mégsem! - Annyi hév! Stúdium! - Égbenjárás - és poklok pokla! - Ha ennyi erőfeszítés is hiábavaló - akkor - akkor (kiáltva:) de nem lehet - nem hozhat rosszat már ez a nap - ugye nem? Kamilla!
KAMILLA:	(jelentősen:) És talán mire - - oh! (felfigyelve:) Mire - nos?
KATONA:	(lázasan:) Mire órák múlnak - tán már a dicsőség tetején ragyog -
KAMILLA:	(meglepve:) Ragyog? Mi?
KATONA:	(Kamilla kezét megfogva:) A mű!
KAMILLA:	A mű?
KATONA:	(kitörve:) A Bánk bán!
KAMILLA:	(viharosan megöleli Katonát:) A Bánk bán! Oh! Hites ügyvéd uram! Hitesem! (Bárány e pillanatban megint benéz és visszahúzza fejét, majd hangosan köhög és kopog; senki sem válaszolván, benyit.)

10. jelenet
Bárány, Katona, Kamilla
BÁRÁNY:	(belépve:) Oh! Hm.
KAMILLA:	(megfordulva:) Ah! Ah! No lám! (Bárányt nézve:) Hát ez a gyönyörű?
BÁRÁNY:	(zavartan:) Talán - hm.
KATONA:	Boldizsár! (Kamilla felé:) Bárány Boldizsár.
BÁRÁNY:	(meghajolva:) Rendesi Bárány Boldizsár - szolgálatjukra.
KAMILLA:	(kezét nyújtva:) Kamilla. (méltósággal:) Fennkeölt Kamilla művésznő.
BÁRÁNY:	(meghajolva:) Nagydicsőségű művésznő -
KAMILLA:	(szerénykedve:) Oooh!
BÁRÁNY:	(szerényen:) Még nem volt szerencsém e névhez.
KAMILLA:	(felpattanva:) Hát majd lesz - majd lesz! (Katonához:) Mi? - Lesz! No, Isten vele! Lesz! (Bárányhoz:) És magával is - izé - Farkas -
BÁRÁNY:	Bárány!
KAMILLA:	Hát - Bárány, Bárány! - no, Istenem (kezet nyújt neki) Nos, ég vele - undok ember! - (az ajtóból Bárány felé képet vágva:) Hát lesz szerencséje! Beee! (el)

11. jelenet
Katona, Bárány
BÁRÁNY:	(elképedve:) Mi? - Hallatlan!
KATONA:	(legyint) Eh! A szólásformája. - A régi truppból (megragadja Bárány kezét) Nos? - Ember!
BÁRÁNY:	(az előbbin morfondírozva:) Hogy? - Furcsa! Hm.
KATONA:	(türelmetlenül:) Eh! - Ugyan! - Nos? (Bárány fejét csóválgatja, majd Katonához lép, vállára teszi a kezét és merően nézi, fejét jobbra, balra ingatva;)
KATONA:	No, - mi?
BÁRÁNY:	(roppant ünnepélyességgel:) Barátom!
KATONA:	Hogy?
BÁRÁNY:	Én megmondtam akkor, amit megmondtam, - ott a bírálatom, a Rosta - lám. - Hogy pár makulácskától eltekintve, e mű - s a világ a feje tetejére álljon is! - engem igazol majdan, barátom! - (roppant súllyal:) Én megmondtam.
KATONA:	(reménykedve:) Úgy! - tehát -
BÁRÁNY:	(lendülettel:) És hogyha akármi történik is, véleményem szilárd! (harsogva:) Szilárd, mint ama pillér, amelyen az ég függ, barátom - maga az ég!
KATONA:	(hálásan reménykedve:) Oh, oh! Így hát -
BÁRÁNY:	(lendülettel:) Akármi - ellenvetés, balság, fene szándék, ármány, tőr és kaján indulat - ehhez mérjük hitünket és miheztartásunkat.
KATONA:	Úgy van. - Tehát - nos -
BÁRÁNY:	(vállát verve és harsogva:) Erre szükségünk van, - szükséged van, barátom! - Jellemfejlesztés, erő és tragikai összecsapás! - príma! - Ezt tartsd eszedben barátom! - Erre szükséged van - (roppant hangsúllyal:) erre most -
KATONA:	(bizonytalanul, hirtelen:) Mit? - hogy? - most -
BÁRÁNY:	Most - hogy lecsúsztunk.
KATONA:	(bágyadtan:) - hogy - lecsúsztunk -
BÁRÁNY:	A Kolozsvári Nemzeti Színház - melynek a pályadíjas művel kellett volna nyitnia, Körner Zrínyijével kezd.
KATONA:	Körner Zrínyijével! -
BÁRÁNY:	A pályázat legjobbjaként Tokody szolgabíró uram műve szerepel, - - a Bánk bánt -
KATONA:	A Bánk bánt -
BÁRÁNY:	- meg sem említették - barátom! (Katona vállára teszi a kezét)
KATONA:	(megsemmisülve:) Meg sem -
BÁRÁNY:	Így!
KATONA:	(gyámoltalanul:) Meg sem említették - mi? -
BÁRÁNY:	Nem!
KATONA:	Így - - és - most -
BÁRÁNY:	(kitörve:) Jellemfejlesztés, erő, tragikai összecsapás! Ha elgondolom! Hm.
KATONA:	(leül; csüggedten legyint) Így - hát - eh -
BÁRÁNY:	(kezét megfogja:) Ember!
KATONA:	(fejét tenyerébe hajtva:) Imént az égben - s most - hát nyeld - nyomorú önhitetés!
BÁRÁNY:	(Katona vállára ütve:) Csak semmi csüggedés, barátom! Mit megmondtam, megmondtam.
KATONA:	(fáradtan:) Csak semmi csüggedés - semmi - ugye -
BÁRÁNY:	(harsogva:) Kitartani! Csak kitartani, barátom!
KATONA:	(keserűen legyint) Kitartani! Ha! Kitartani! - Mi? Mint makacs mániás a porló meredeken - a büszke pont felé - mit a fejünkbe vevénk. - És csúszva bár - s ha százszor és százszor is - foggal és körömmel és izzadón - de újra s újra! - Még! - - Véresen és hívőn! - Éretlen, vad, hiú önáltatás - gyermekek játéka!
BÁRÁNY:	(morfondírozva:) Ha elgondolom - hm.
KATONA:	De így kell! - Így! - Megérdemeléd! (fejét üti) Nyughatatlan parány! - Lázadó semmiség! - Nyughatsz most! - S ha nem? - Bomolj hát! Rúgadozz! őrjöngj hát! - Égbeszökő álom - és kicsi tengés! - Buta robot - semmirevaló gondok kényszeréhez kötözött bábu te - rabszolga csak!
BÁRÁNY:	Jó, jó - ember! de fogd össze magad. Ezért még -
KATONA:	Ezért még! - hát mi ördög - ha ez nem -
BÁRÁNY:	Eh! Egy pályázat! - Elvégre is - kártya, lottéria! - mint aki pénzt rak be és veszít.
KATONA:	Lottéria! Ah! Ott a léleknélküli fátum dönti a dolgot - a vad vakeset! - De itt - ember! - De itt! - Értő fejek! A bírák! - Az írásnak tudói! - - S nem méltatni említésre sem! - Ha! - Aki kicsire termett, üljön meg ímé! - Mirevalóságát megmérte az ész - megítéltetett! -
BÁRÁNY:	Ejh! - Ugyan! - Térj már magadhoz! Hallod!
KATONA:	Buta kis pörök, akták, papirosok - - te tintafoltos asztal, rozoga szék - - mint száműzött isten ültem köztetek! - Szerénység nélkül való, kapaszkodó akarnok - oh! - Istenekkel vetekvő érzés - legnagyobbra törő gondolat - mit kerestek itt nálam, álmok - én Katona József ügyvéd vagyok.
BÁRÁNY:	(idegesen:) Pokolba is! Ah!
KATONA:	Virrasztásaim, harcaim! - betűk mámora! - Lemondás, sanyarúság! - Érdek és való megvetett dolgai! - Legyőzhetetlen szent ösztönök, sodró erők - - hát csalt az Isten?! - A sugallat?! - - Ímé a szép perceket, ífjúi napokat - mindennel; - köz-örömöket eldobám így, a semmiért.
BÁRÁNY:	(türelmetlenül:) Eh! - Ez már - ugyan! -
KATONA:	S amire mindenemet tevém - mint pillangót űző gyerek játéka - bolondság - tévedés!? - - Huszonkilenc évig álmok öleltje, tartottja, betege - - s most ébredni hirtelen - s úgy élni - vagy halni, ha tetszik, imé - mint akit egy vad, józan szó felébreszt. -
BÁRÁNY:	(tehetetlenül:) Barátom -
KATONA:	Hát - menjünk haza! - Igen! - Hív az apám - szegény gyámoltalan öreg - - a városom - - mit lesek itt - mit keresek itt tovább! - hát - legyen -
BÁRÁNY:	Hallgass végre -
KATONA:	Legyen hát - - vége - - mint akit a józan szó felébreszt - ah! -
BÁRÁNY:	(ingerülten:) Józan szó! (vadul felugrik) De vajjon józan-é az a szó - valóban? - ember?! - (roppant hangsúllyal:) Valóban, józan-é az a szó?!
BÁRÁNY:	(felélénkülve:) Úgy! Mi?
KATONA:	(megfogja Bárányt) Vajjon csakugyan szín, csuda észből - világos látásból fakadt-e az a szó?!
BÁRÁNY:	(helyeselve:) Úgy! - Úgy! Nos?
KATONA:	S ha igen - s ha úgy van is! - s egy isten is dörög belé révületünkbe! - Ha életünk már ez az álom csupán, csak ez - (kiáltva:) s ha ébredni nem akarunk! - Hallod!? Nem akarunk! - Hallod!? - Nem akarunk! - (rázza Bárányt) És ha hazugság, önáltatás is, - ember! - Csak álmodni - álmodni - érted?!
BÁRÁNY:	Hm - nos - igen -
KATONA:	(lázban:) Álmodni! - Én - Katona-Shakespeare! - Katona-Schiller! - Érted? - Álmodni! - Ha! - Pályázat! - Bírálók! - Ördög! - Hát ki tilthatja meg nekem, ha az álmot folytatni akarom?
BÁRÁNY:	Ugyan - eh! Mi?
KATONA:	S aztán - Döbrentey és a többi! - Nem láttak! - Nem említik nevemet! - (magán kívül:) Hát kik ők?! - Bárány Boldizsár! - Az irgalmát! - Hát kik ezek az emberek?
BÁRÁNY:	Ahogy mondtam. - Hm. -
KATONA:	(lázban, kiáltva:) Bölcs ítészek! Bírák! Kákabélűek! Betűmolyok! Vázéletek! Irodalmi kísértetek! Tökfejűek! Zsiványok! Ha! - Tudják ők, mi a tragédia? (kitörve:) A szenvedély vihara! - Az élet! - A cafatos való! - (Bárányt rázza) Ember! - A zivatar fenn üvölt - lenn süket a bokor - s aki megérzi, csak a felnyúló óriás!
BÁRÁNY:	(fönnséggel:) Én - én - mondtam -
KATONA:	(vad daccal:) És én - megadjam magam?! Lemondjak! - Mi? Azt mondjam: tévedék? - Mert nem láttak! - mert Katona Bánk bánja túlnő a fejükön!
BÁRÁNY:	(lelkesen:) Úgy van - ahogy én -
KATONA:	(súlyosan:) S mert ők nem láttak - tán most már nincs, aki -
BÁRÁNY:	(felfigyelve:) Mi?
KATONA:	(hirtelen jött eszméléssel, Bárány kezét megragadva:) Ember! - Hallod!? - Hallottad? - A magyar színjátszók Pesten játszanak megint! -
BÁRÁNY:	(meglepve:) mit mondsz? - oh! -
KATONA:	Magyar szó! - Színjátszók! - Magyar dráma! - Ember! - s itt a javított Bánk - még hozzá (az asztalról felemeli a kéziratot)
BÁRÁNY:	(gőggel:) A javított Bánk! - óriási!
KATONA:	(kitörve:) A tűzokádó menykő csapja meg a kolozsvári urakat! - életölők! - lélek-gyilkosok! Csak süssék el ócska mordályukat! Ostoba, vizes Körnerjüket! - míg eget zöngetve nyeli el vézna hangjukat az én szavam!
BÁRÁNY:	(lelkesen:) Ah! Barátom!
KATONA:	Bánk! - Még ma odaadom a színháznak.
BÁRÁNY:	Óriási!
KATONA:	Várj. Hátra van még a cenzúra!
BÁRÁNY:	Eh! Ilyen régi témánál! Egy-két hét - semmi!
KATONA:	Úgy! Nem látta meg művemet Döbrentey úr - meglátatja majd vele a hon! Nem tartá említést érdemlőnek nevemet? - Pirongva említi még, ha szót keres az önmentegetés miatt, akit semmibevevésre ítélt a zsinat! E vakok! Bambák, gyávák gyülekezete! - Én tovább apellálok! Hát ítéljen a közönség.

(Függöny)

II. FELVONÁS
színház, nagy előterem
(benn meg-megújuló lárma, éljenek)
1. jelenet
I. és II. jegyszedő
I. JEGYSZEDŐ:	Hát csak fáinul indítódzik ez a magyar színházi theátrum! Mi, koma?
II. JEGYSZEDŐ:	Hehe, a kutya rúgja meg! Még a mankón járója is belétát váltott ma, bizony!
I. JEGYSZEDŐ:	Az ám, ha felforr bennünk a lé, csak tudunk valamit mi (mellét verve:) - lebégiai magyarok!
II. JEGYSZEDŐ:	(megütődve:) Hogy? - Hm. De hiszen mi komáromiak vagyunk, koma.
I. JEGYSZEDŐ:	Ej no! - De Árpád apánk lebégiai illetőségű volt - itt e!... (nagy csomó színlapot húz ki a zsebéből; bent kitörő ováció) Ha! csak meg ne rühellje a német! - Hiszen ekkora sükert nem konstatíroztak bizony őkeméék ebben a Rongyellában.
II. JEGYSZEDŐ:	Hát nem, a kutya rúgja! De olyat se, mint ez a “Tatárvárás Magyarországon!” Az emberben a vér!... (öklét emeli) Tatárjárás!
I. JEGYSZEDŐ:	“Tatárjárás”, koma! Itt e - (ismét a színlapokat húzza ki a zsebéből)
II. JEGYSZEDŐ:	Az a! Tatárszállás, a kutya rúgja! - Hát e köll a magyarnak, azt mondom, nem is a vernyákoló német Kocabu, koma!
I. JEGYSZEDŐ:	Pszt! É! É! Kocebu! (a színlapokat előveszi a zsebéből) Itt e! Ko-ce-bu!
II. JEGYSZEDŐ:	Az a! - A kutya! - Hát ahogy mondom, e köll a magyarnak! (befelé mutatva:) Ha! Csak úgy füstöl a lábujjam, ha hallom és bizsereg a markom! Bizony isten, hogy verekedhetnékem van!
I. JEGYSZEDŐ:	No akkor jaj is annak a szegény komámasszonynak otthon, ha ma kinyitja, ne adj, a száját!
II. JEGYSZEDŐ:	Oh! A kutya! - Én egyszerű jámbor muzurmán tatárokra gondolok csak, nem cirmos boszorkányokra, hehe! - (fejére üt) De mi is jutott eszembe hirtelen!
I. JEGYSZEDŐ:	Mármint hogy -
II. JEGYSZEDŐ:	Hogyha akkor éltette volna ükegyelmét az a jó Isten!
I. JEGYSZEDŐ:	És mi lett volna akkor - no -
II. JEGYSZEDŐ:	Hát - gyün a tatár - s űkeme csak elébe! - Aztán felgyűri a réklit könyökig, rándít a derekán egyet és tárja sarkig a száját - mire adta tatárja volt, nincs! S egyszeribe más lett volna a história.
I. JEGYSZEDŐ:	(rosszalló fejcsóválással:) Hát hová gondol, koma! Fő, hogy a jó Isten mégiscsak nekünk adta azt a tatárjárást, s nem a németnek! (a kihallatszó ujjongás felé mutatva:) Hallja?! Mert úgy nekünk ma a sorsfátum adós maradt volna evvel az estével! (bent: “Éljen Kisfaludy! A Tatárok szerzője! Vivát!”) Nagy ott a muri! nézelődjünk csak, koma! (el mindketten)

2. jelenet
Katona és jurátusok
I. JURÁTUS:	(jurátusokkal és Katonával a színházból kitódulva:) Hű, a fűzfán kuruttyoló rézangyalát! jurátusi szavamra! Ez igen, cimborák!
II. JURÁTUS:	Jogerős! (botjával rettentőt üt a padlóra) Ilyet még nem pipáltak Hunniában!
III. JURÁTUS:	De a keserves hétfáját! Nagy lesz a magyar! (Katona felé sandítva:) Aki mást mond, kihívom!
IV. JURÁTUS:	(papírt vesz elő és szaval:)
	“Zeng Pannónia
Új Kotzebue született!”
I. JURÁTUS:	(hátulról elkapja a papírt és zsebredugja) Büdös gyufa lángozz a napnak! Hé!
II. JURÁTUS:	Új Ziegler, maga fafejű! (bent egyre: “Vivát! Éljen Kisfaludy! Vivát!”)
III. JURÁTUS:	Amott jön! - Ni! - Utat neki, emberek!
II. JURÁTUS:	(Katonához:) Álljunk az útból, atyafi - no!
III. JURÁTUS:	Kendnek szólunk - excellentiád!
V. JURÁTUS:	Mit téblábol itt ilyen nem literátus szkipetár!
IV. JURÁTUS:	Gubás az ebadta, gusztálom a képiről.

3. jelenet
Katona, Kamilla, Kisfaludy Károly és jurátusok
JURÁTUSOK:	Éljen Kisfaludy, a Tatárok szerzője! Vivát!
KISFALUDY:	(jobbra, balra integetve:) Köszönöm barátaim, köszönöm!
IV. JURÁTUS:	(zsebéből új papírt ránt elő és elébe ugorva, szaval:)
	“Zeng Pannónia,
Új Kotzebue született!”
II. JURÁTUS:	(hátulról elrántja és elébe lép) Oh mester! A Bendegúz sasok nevében átnyújtom a vezéri botot!
KISFALUDY:	(az átnyújtott botot forgatva:) Oh! Pompás! Pompás!
KAMILLA:	Micsoda est! Nagy költőm! Ah! (Kisfaludyba karol)
KISFALUDY:	Művésznő! (Bentről egyre tomboló lárma: “Kisfaludyt, Kisfaludyt!”)

4. jelenet
előbbiek, újabb jurátus sereg
TÖBBEN:	Ott van ni! Rajta fiúk! Emeljük! (körülveszik Kisfaludyt)
KISFALUDY:	(szabadkozva:) Ej, ej, barátaim! No!
III. JURÁTUS:	(Katonához:) fogja no, a lábát! Nem törik bele a darázsdereka - excellentiád!
II. JURÁTUS:	Dolgozzon kend is a literatúráért, no! (Katona zavartan téblábol. A jurátusok beviszik Kisfaludyt; bent ováció)

5. jelenet
Kamilla, Katona
KAMILLA:	(megbökve a magábamerült Katonát:) No, undok ember - mi?
KATONA:	Oh! Kamilla!
KAMILLA:	Mi?
KATONA:	(mély, kemény meghatottsággal:) Hát megindult -
KAMILLA:	(lelkendezve:) A siker! A darab! - Volt-e még ilyen, mi?
KATONA:	(révetegen:) Hogy volt-e - nem volt - oh!
KAMILLA:	És én? Én?! - Azt hiszem, avval a tíz szóval is, amit mondtam -
KATONA:	Álljunk meg ennél most, Kamilla. Hogy ez a nap itt! - ez a nap! A többi mindegy! De ez a nap! Hogy végre: A magyar szó, a magyar theátrum napja: VAN!

6. jelenet
Katona, Kamilla, Kisfaludy Károly
KAMILLA:	S az ígemondó - ímé! (a kilépő Kisfaludyhoz:) Aki a magunkformájú halandó számára ma nem is kapható - az undok ember!
KISFALUDY:	(meghatottan indignálódva:) A publikum őrjöng - nem mozdul. Én azt hiszem, megszököm.
KAMILLA:	A nagyság sorsa! Egyszer van száz évben egy Kisfaludy Károly! - ám azért ne bízza el magát, no!
KISFALUDY:	(elhárítóan:) Oh! - de egy Kamillát sem terem bizony minden minutum!
KAMILLA:	Rosszcsont! Jó is, hogy mondja! - Érzi a bőrén, hogy baj van - (Katonára mutatva:) Elhoztam ám a riválisát! - Nézze csak ezt a csúnya embert!
KISFALUDY:	(őszinte szívélyességgel:) Örvendek a grátiának! Ah - domine spectabilis - szintén? - Csak nem?
KAMILLA:	Hohó! - nemcsak amolyan ám! - Hites ügyvéd az úr! Igazi diplomával! Pöcsét rajta - akkora, ni (mutatja). Nem is afféle - magunkféle - (Kisfaludyra mutatva, aki ümmögve helyesel). Nézze csak - ez a kancellárius ábrázat - ez a minden - akta - kész bajusz!
KATONA:	(félszeg magatudatossággal:) Katona József, tisztelettel.
KISFALUDY:	(lelkesen rázva a kezét:) Katona József! Oh! Hallék ám valamit! Mit is - no?! - Bizonyára majd - a szárnyrakapó magyar szóra nagy bíztató bizony, hogy ilyen komoly urak is megtisztelik a tollat. (az ajtó felől felbukkanó jurátusokat megpillantva s menekülni készen:) Ah! - A jurátusok! S amott a kitóduló közönség! Gyerünk!

7. jelenet
voltak, berohanó jurátusok
JURÁTUSOK:	Itt van! Vivát! Kisfaludy! Vivát! Kisfaludy! (körülveszik)
SZAKÁLLAS JURÁTUS:	(Kamilla elé állva:) Ah! Művésznő! Mi, a nemzet nevendék sarjai -
KAMILLA:	(a jurátus szakállát megsimogatva, hamis elérzékenyüléssel:) Oh, gyönyörű fiuka! Mintha apámat látnám, az én édes jó papámat! Ah!
JURÁTUSOK, KÖZÖNSÉG:	Kisfaludy! Kisfaludy!
KISFALUDY:	Köszönöm, barátaim - köszönöm! - széplelkek - hazámfiai! Köszönöm a roppant ünnepet, mely jól tudom, az itt újra zengő magyar szót illeti s nem engem, s amely ünnep ma itt egy írót avatott.
MIND:	Vivát! Vivát!
KIDFALUDY:	Ez az író pedig, - mindegy - hogy ki s milyen, máskor tán egy név volna csak - literátori személy - - s nem enérdemből, de mert szerény szava a holt magyar játékszínt életrehívó géniusz szavával egyszerre kelt, - úgy érzi, új kort, magyar dicsőséget indított -
MIND:	(összevissza:) Vivát! Éljen a haza! A magyar dicsőség! Vesszen a német!
FÉLÉNK HANG:	Csöndesen. Ez német theátrum. Urak!
I. JURÁTUS:	De magyar pénzen!
II. JURÁTUS:	(botjával rettentőt ütve a padlóra:) Pokolba velük!
MIND:	Éljen a magyar! Vivát Kisfaludy!
IV., V. JURÁTUS:	A parnasszusra! Fel vele! Vivát! (felemelik az ellenkező Kisfaludyt és elviszik; többiek utána)

8. jelenet
Kamilla, Katona
KAMILLA:	(tettetett rémülettel Kisfaludy után nézve:) Oh! Szegény fiúk! Ennyi strapa után! Még leejtik!
KATONA:	(keményen, magában:) Most ez! Ez a fontos!
KAMILLA:	Mit! Undok ember! - Az, hogy leejtsék?
KATONA:	(erővel, magában:) Csak ez a fontos!
KAMILLA:	(felpattanva:) Micsoda?
KATONA:	(Kamillához lázasan:) Hogy megindult. A magyar jég riant! Kiáradt, ömlik, tódul a magyar lélek! Erő! Visz mindent! Hogy ragadja az első sodrába billenő szálat - derék félművet! Dobja fel a felhőkig! Hátha még útjába másféle jut!
KAMILLA:	Mi? - (Katonához törleszkedve:) Oooh!
KATONA:	(tűzben:) Hús és vér-való! Életek összecsapása! Szavak, mik a mell túltöltött szikláiból ömlenek! Indulatok - a robbanó mély süvöltő tűzei - hajh!
KAMILLA:	(elragadtatva:) Dicső madaram!
KATONA:	Az indulat forr - s a szellem való mondatokat visz szárnyain - földi, való örömöt, szenvedést - és úgy röpül!
KAMILLA:	(ujjongva:) Együtt röpülünk! Mi?
KATONA:	(kezét megfogva:) Kamilla! - S a játék!
KAMILLA:	Mi? - Gyönyörűm -
KATONA:	Igazi játék!
KAMILLA:	(rajongva:) Igazi! - te! - Igazi!
KATONA:	(lázban:) Játék! Ahol a nyelv gőzzé máll, mert nem bírja a belső hevét! Ha! - A csont megroppan a mondatok súlya alatt - a száj dadog és elfúl! - - Játék, nem széphímű szenvelgés - szívemelő krónika! (súlyosan:) Ha majd ide ilyen -

9. jelenet
előbbiek, Lendvay
LENDVAY:	(Katona utolsó szavait hallva, belevág:) Ha majd ide ilyen kerül! - mi?
KATONA:	(örömteli meglepetéssel:) Lendvay!
LENDVAY:	(súlyosan:) Igazi remek!
KATONA:	Oh! - Hát te itt!? Barátom?
LENDVAY:	Mától itt. (jelentősen Katonára nézve:) Nagy szerepre készülök.
KAMILLA:	(rásandítva Katonára:) Oh, oh! A női az enyém. Mi?!
KATONA:	(zavartan:) Hogy? - Mi?
LENDVAY:	(bajusza helyét pödörintve:) Ejnye, pedig én akarám, - hogy is van, no? –
“Hazánk külön-külön vidékein
Jajt s bánatot találtam; s itt ime
Ellenkezőt találok, s nem tudom,
Melyik tehet rémítőbbé - Köjön
Táján talála engem a serény
Követ. Petur, miért hivattatál
Te engem vissza? még pedig titokban!”
KATONA:	(lelkesen:)
	“Titokban bán, titokban - azonban szólni
Itt nem lehet -”
KAMILLA:	(hamisan:) Hát ez meg minő klapancia? - Uhh!
LENDVAY:	(Katonára hunyorítva:) Valami vén jurátus írta.
KATONA:	(Lendvay kezét megragadva:) Barátom! -
LENDVAY:	(Katona kezét megragadva:) Hanem - te! - Hogy itt vagy! Előttem! - Látlak! Kezed fogom - Élő ember! - s halhatatlanok, mesés régiek bűvével igéző csoda! - Ki ilyet írt! (megöleli)
KAMILLA:	Kisfaludy? (legyint:) Ah! (Katonához:) EZ tudja! Száz évben van egy ilyen!
KATONA:	(elhárítóan:) Ej - no - ugyan -

10. jelenet
előbbiek, Kántorné
KÁNTORNÉ:	(izgatottan belép) Hallatlan! Még mindig nem mozdul a nép zöme! - Katona Józsi! Mogorva szentem! Oh! (Katona nyakába borul)
KATONA:	Kántorné!
KÁNTORNÉ:	(hátrábblépve és kihúzva magát:) Kántorné?! - - Gertrudisz!
KATONA:	(boldog meglepetéssel:) Mi? Hát ennyire van? - A szerepek?
KAMILLA:	(félre:) Már elhalászta előlem! - s így én csak Melinda?! Hm!
KÁNTORNÉ:	Szereposztás? - Harc, fiú! Mohácsi veszedelem! Ezek a színészek! Bizony Isten, megőrültek!
KATONA:	(hirtelen bizonytalansággal:) Oh! - Hát talán - a darab nem -
KÁNTORNÉ:	Hogy nem? Hogy tán nem jó?! A lassú víz! - Ilyet csak izé írt! - no - mondjatok hamar valami iszonytató nagyot! (újból Katona nyakába akar ugrani)
KAMILLA:	(elébeállva:) Vigyázz! Megrongálódik! (gyilkos kedvességgel:) Édesem!

11. jelenet
Murai, előbbiek
MURAI:	(homlokát törölve belép) Ilyet még! Ez a publikum! Reggelig itt állnak! (Katonát meglátva:) Oh! A vén bajkeverő! - Az Olympus, fiú! Az Olympus! (kezét szorongatja)
KATONA:	(örömmel:) Murai!
MURAI:	Tatárok! Hha! - Pajtás! - Ha lebömböl a valódi magyar keserűség árvíze itt! (széleset lendítve karjával, harsogva:) Ha kinyitja a száját majd - Tiborc! Hajh!
LENDVAY:	(öklét összeszorítva:) És rámennydörög és csattog és döndül a bánki sértődés! Ha én megeresztem! Hajh Rondella! Hejh!
KAMILLA:	S ha én! Kamilla! - Ha én! (körmével Kántorné felé:) Álnok Gertrúdisz!
KÁNTORNÉ:	(hátrálva:) Várj sorodig - szelíd Melinda - - no, talán, no!
MURAI:	Hejh! Csillámtalan gaz éj! - halálos mereven ón! - A Burgig elmegy - mintha kartont szakítnak - ahogy megzöndítem a villámot!
LENDVAY:	(elragadtatva:) S rá kardom lecsap! Országtipró kény! Ármányos gaz tolvaj meráni! - Hajh!
KATONA:	(kitörve, lelkesen:) s megtisztul az ég - a magyar! - Ím, megmozdult belül! Lát a színjátszó - s így meglát a hon! Már hiszek! - Hiszem!

12. jelenet
előbbiek, Thologathy, Viharházy
THOLOGATHY:	(belép, Viharházyt kezénél fogva behúzva; mindkettő teljes ünnepi díszben) Csak szaporán illustrissime, szaporán, ha már - speciell - (Katonát megpillantva pátosszal:) Elvégre kultúra is vagyon!
VIHARHÁZY:	(fojtottan:) Hát erre születtem - (a mondatot elharapva)
KATONA:	Ah! - Nicsak! - Tán eltévedtek, domine?! (a színészekhez:) Thologathy - cimborám - főmagiszter az akták gyors forgalmazásában - - és Viharházy - az ügyvédek csillaga.
VIHARHÁZY:	(zavartan meglepve:) Hm - hát -
THOLOGATHY:	(zavartan:) Én - speciell -
KATONA:	(körbemutatva:) Ezek itt - a színjátszók.
VIHARHÁZY:	(őszinte elbámulással:) Ha!
THOLOGATHY:	(jóakaratú tanácstalansággal, mint exotikumokra nézve és félszegen jobbra-balra bólogatva:) Derék! Derék! - Ah! Ah! Hm. Derék!
KAMILLA:	(mézes szívélyességgel odalépve Viharházyhoz:) Lám! A két gyönyörű! (végignézve rajtuk, Katonához:) Tudja, azért egészen helyesek - ahogy így nézem - - olyan - igazi két példány - (megveregetve a vállukat:) Oh, a két szép undok ember!
THOLOGATHY:	(megrőkönyödve, Katona felé:) Hogy? Ez - speciell -
VIHARHÁZY:	(elképedve:) Mi?
KATONA:	(nyugtatóan:) No, no - - aztán, mi hozta domine, erre, ahol a madár se jár? Tán bizony -
KAMILLA:	Hogy mi? Hát hívtam! És akit egy hölgy hív - - aki férfi - akit két ilyen - - két ilyen - mi? (vállukat veri)
THOLOGATHY:	(fellobbanó rátartisággal:) Hát - - hm.
VIHARHÁZY:	Hha! Aztán meg - -
THOLOGATHY:	Hát - elvégre is - gondolánk - (fellobbanó virtussal:) csak megnéznők mi is azokat a tatárokat - ha már megírta az a (hamisan Katonára kacsintva:) Kisfaludy Gábor - - aztán - csak magyar ügy volna, vagy mi! - - (lendülettel:) Ne gondolja itt az a német -
KAMILLA:	Oh, oh!
THOLOGATHY:	(óriási órát húzva elő:) Hogy? Vajh soká kezdődik-e speciell!
KAMILLA:	Az angyalok! Speciell! Cc! A két szép szamár! Speciell!
THOLOGATHY, VIHARHÁZY:	(egymásra nézve, döbbenten:) Mi? Oh!
KAMILLA:	Úgy, úgy. Hát színházba jöttek az angyalkák. Eljöttek. Micsoda nap! Oh! Micsoda nap! Óriási! Még ők is bejöttek! A két gyönyörű!
THOLOGATHY:	(elvesztve a talajt lába alól:) Hát én - én - speciell -
VIHARHÁZY:	Ha!
KAMILLA:	(elemében:) Oh, a két szép gézengúz! A példányok! A két gyönyörű exemplár! Egy kicsit korán jöttek a bubusok - ugye - speciell.
THOLOGATHY:	(tanácstalanul:) Mert, hogy ott ültünk a Vörös Ökörben.
KAMILLA:	Merthogy - csak három nap múlva - pénteken lesz - még előadás! Úgy!
VIHARHÁZY:	(leírhatatlan megkönnyebbüléssel:) Ha! - Akkor -
THOLOGATHY:	(Viharházyra nézve:) Hát - akkor - a fennforgó tényálladékok alapján - gyerünk vissza - speciell - a Vörös Ökörbe. (bizonytalanul a kijárat felé indul)
MURAI:	(a színházba benézve közben; visszafordul) A publikum zöme még mindig bent ovációz. Ilyen még nem volt! Hha! A bécsi lesd-meg, fogd-megek - ne féljetek - politikai demonstrációnak judikálják.
LENDVAY:	(keményen:) Az is! Vesszenek meg!

13. jelenet
előbbiek, színészek
I. SZÍNÉSZ:	(lihegve jön ki a színházból) A ponciusát, barátom! Mióta komédiás vagyok, együttvéve nem polkáztam ki-bé még ennyit. Egy hétig döglöm belé, annyi szent.
II. SZÍNÉSZ:	(nyomában:) Már nem állok a lábamon! Ah!
III. SZÍNÉSZ:	A hátam! A derekam!
IV. SZÍNÉSZ:	Mint egy méhkas a fejem! Uh!
V. SZÍNÉSZ:	Egy-kettő! gyorsan! Mielőtt a publikum - (Muraiék felé kiáltva:) Futás! Veszedelem! (az öt színész menekülésszerűen el)
THOLOGATHY:	(megdöbbenve nézi) Mi? Veszedelem -
MURAI:	(menekülően a kijárat felé ugrik:) A tatárok!

14. jelenet
előbbiek, jurátusok
I. JURÁTUS:	(a kijáraton betóduló többi élén:) Nem találtátok már a maesztrót? Mi?
II. JURÁTUS:	Visszamentünk a házához, hogy mégegyszer körbevinnők - - s mire meglát Kisfaludy uram - hát volt-nincs - kilépett az ablakon.
III. JURÁTUS:	(a kifelé induló Thologathyt és Viharházyt meglátva:) Ehol ni! Vivát! (megragadják)
IV., V., VI. JURÁTUS:	A szó bajnokai! A dicsők! Még hozzá kosztümben! Gyerünk!
THOLOGATHY:	Ah! Ah! Én speciell - - mink - urak?
VIHARHÁZY:	Leesem! Hah!
II. JURÁTUS:	Rajta sasok! (Thologathyt, Viharházyt körülveszik, emelik)

15. jelenet
előbbiek, színházi közönség
TÖBBEN:	(másik ajtón a színházból kiömölve:) Éljen! A magyar dicsőség! (Katonát és a többit meglátva:) Ott vannak ni! Éljen! Vivát!
I., II. FÉRFI:	Emeljük őket! Hurrá!
JURÁTUSOK:	Ho - rukk!
III. FÉRFI:	Vigyük! (Lendvayt, Murait, Thologathyt és Viharházyt, úgyszintén Kamillát és Katonát is beviszik; bent éljenzés)

16. jelenet
Katona, Kamilla
KAMILLA:	(Katonával visszajőve:) Megfulladok! - Undok ember! - Meg-ful-la-dok! Ilyet még! Ah! (nevetési inger fogja el)
KATONA:	Hogy áll ott az a két cimbora! Virágzápor és vivátok között! - Oh, ez a nap!
KAMILLA:	Ez a nap! (Katona nyakába esik) Dicsőségem! Csillagom!
KATONA:	(szelíden elhárítva; lelkesen:) Kamilla!

17. jelenet
előbbiek, Kántorné, Lendvay és Murai
LENDVAY:	Kolosszális! Hahaha!
MURAI:	Hogy belejött! Adta két aktánkuksolója! Még ilyet!
KÁNTORNÉ:	Meghalok! Micsoda komédia!

18. jelenet
előbbiek, Thologathy, Viharházy virágcsokrokkal,
utánuk ünneplő jurátusok
JURÁTUSOK:	(Thologathyék körül) Vivát! A szó hősei! Vivát! Nemzetünk díszei!
THOLOGATHY:	(dicsfényben, keszeg méltóságteljességgel integet) Hát urak - mi speciell - ah - ah! -
JURÁTUSOK:	A szó bajnokai! Vivát!
THOLOGATHY:	(Óriási méltóságteljes lendülettel:) Éljenek! Vivát!
VIHARHÁZY:	(kitörve, harsányan:) Hurráh!
MIND:	Vivát!
KÁNTORNÉ:	(mindenkit túlzengő hangon:) A Bánk! A Bánk!
I., II. JURÁTUS:	(felfülelve:) Mi? - Hogy?
III. JURÁTUS:	Halljátok? Ez az ni! (Thologathyra mutat)
IV. JURÁTUS:	Látám a képiről! A herkentyűjét neki!
V. JURÁTUS:	Az új darab írója! Hallék ám róla valamit!
SZÍNÉSZEK:	(jurátusoktól távolabb; lelkesen oda nem figyelve:) A Bánk! A Bánk!
III. JURÁTUS:	(a II. jurátushoz:) Nem az ott! - Ön észbuborék! - (Viharházyra mutatva:) Ez itt ni! Nem érzed, szaglod rajta a géniuszt?!
JURÁTUSOK:	(Thologathy és Viharházy körül:) Vivát! Bánk! Bánk!
VIHARHÁZY:	(megrőkönyödve:) Ha! Mi? - Te vagy az a - Bánk?
THOLOGATHY:	(zavartan:) Én speciell - tante? -
JURÁTUSOK:	Bánk! Bánk! (Thologathyt és Viharházyt újból felemelik és kifelé viszik)
KAMILLA:	(felfigyelve a jelenetre:) Odanézzetek! Orvost! meghalok!
LENDVAY:	(odapillantva, dörgő hangon:) Silentium! Vissza, rómaiak!
SZAKÁLLAS DIÁK:	(visszafordulva:) Hah! Ki állítja meg ázsiai Scipiót?
LENDVAY:	Afrikai! - imperátorom! Afrika hőse! - (Katonára mutatva:) Ehol a fél, ni!
KÁNTORNÉ:	(Katonát megölelve:) A Bánk írója! - A gyöngyöm! Katona Józsi!
MURAI:	A theatrum új csillaga!
SZÍNÉSZEK:	Katona, Katona! (jurátusok nem éppen kímélve, gyorsan lerakják Thologathyt és Viharházyt)
THOLOGATHY:	(elterülve a földön:) Ez - speciell -
VIHARHÁZY:	(a földről:) Az irgalmát!
I. JURÁTUS:	(Katona felé:) Gyanús volt őkelme mindjárt nekem!
II. JURÁTUS:	Fafej! Nem azt mondtam, hogy ez valaki?!
III. JURÁTUS:	Maga, Szvatopluk?! Maga mondta?! - Én mondtam!
IV. JURÁTUS:	Hát rajta, sasok! (Katona felé nyomulnak, akit közben Thologathy, Viharházy és a színészek körülvesznek)
THOLOGATHY:	(Katona kezét szorongatva:) Ah! - domine! - Barátom! - Minő virtusokat szüle a hon-haza - (büszkén:) a mi congeniális körünkben! -
VIHARHÁZY:	(öntudattal:) Ha!
THOLOGATHY:	Hát éljen az a Bánk - no! - Vagy hogy híjják azt a tatárt! - - (Katona vállát ütve, hamisan:) Mert mindjárt orrontám bizony, amikor említéd vala, hogy te vagy az a - Kisfaludy Mihály! - Hehe! - Itt a biléta! (zsebébe nyúl s hosszú üveget húz elő) Vivát!
VIHARHÁZY:	(egy másikat előkapva, ellentmondást nem tűrő hangon:) Prosit! (iszik, aztán átadja az üveget Katonának)
KATONA:	(az üveget feltartva, lelkesen:) Csak kürtölni kell s megmozdul a haza! (hangsúllyal:) Hol voltak a theátrumtól - még tegnap - egyesek! - (Thologathyékra mutat) s most íme! Belsőmben végre hit és bizalom! - Éljen a magyar! (iszik)
MIND:	Vivát! Katona! Katona!

19. jelenet
előbbiek, igazgató és cilinderes idegen
IDEGEN:	(a jeleneten végignézve:) Ah! - Hm! Hm! - Milyen ety mulatsák! Mih! Matyaroknak jól mek fan - eszi, iszi, recece - mih?
IGAZGATÓ:	Adjonisten - urak, hölgyek, válogatott cigánylegények. (az idegenre mutatva:) Az úr megtisztelé előadásunkat -
IDEGEN:	Iken - ez a tarap - erről mék peszélünk - Herr -
KÁNTORNÉ:	(egy üveggel az igazgató felé lépve:) Direktorok gyöngye!
KAMILLA:	(egy másik üveggel Kántorné elébe lépve:) Patentírozott főangyal! Prosit!
KÁNTORNÉ:	(megelőztetéséhez jó képet vágva, az üveggel az idegen felé:) Ünnepünk örömére! - Jóuram!
IDEGEN:	(iszonyodva hátrál az üveg elől:) Jajh - kérem - nem, nem - de khérem, khérem! - csak visz - visz - kutvisz - ah! -
KÁNTORNÉ:	(a direktorhoz, aki kezében az üveggel áll:) Direktorkám, gyönyörűm! - Az első korty - ez a nagy nap! A Tatárok! - a másik (lendülettel körbevetve a szemét, zengő hangon:) a másik, ami jön: A Bánk bán!
IDEGEN:	(hirtelen felpattanva:) Mih? - Hoty? - Pánk pán? - (kezét füléhez tartva:) jól hallog? Mih? Hoty? (kiáltva:) Pánk pán! Hááh!
TÖBBEN:	Mi ez? Oh!
IDEGEN:	(indulattal:) Pánk pán? Mih? Áh! Pánk pán! Theatrum! Mih! (öklét rázva:) Kutya terremt!
KATONA:	(elképedve, zavartan:) Direktorom -
IGAZGATÓ:	(zavartan:) Nem értem - -
KAMILLA:	(az idegent közelről méregetve:) Hát ez meg - szép cinegebogaram! - Kicsoda? - (a cilindert levéve fejéről és visszatéve:) Amekkora kalapja van - tán ő a német király!
IDEGEN:	Aáh! (dühösen nyomogatva a fejébe a cilindert:) Sacrament! Director! Micsoda tolog! Nevem Schwarzschwert - Johann von Schwarzschwert, értig? (Kamilla felé:) Tudja maga te! (ordít:) Pestia! - Schwarzschwert!
IGAZGATÓ:	(zavartan:) Schwarzschwert úr - a cenzúra illusztris tagja.
JURÁTUSOK:	(mind) Úgy! Ohó! (általános moraj)
KAMILLA:	(a cenzor felé, ünnepélyesen:) Én Fennkeölt Kamilla vagyok - maga kalapkirály! - (a plénumhoz fordulva:) Ez az ember azt mondta rám, hogy bestia! Hogy én bestia! (lendületben:) Hát nincsenek e honban férfiak?
VIHARHÁZY:	(a cenzor elé lép kihívóan:) Schwarzferd! - kutya, akinek ez a neve! - ha!
THOLOGATHY:	(odalép, fenyegetően:) A perrendszerű ügylebonyolítás tényálladékát kimerítve - ön, speciell -
CENZOR:	(üvöltve:) Én speciell?! Mih? Ezd gikérek! Hallot?! - Hoty pestia? Az mekfan! És gész! Mit enyim cilinder lópázni! Ha!
SZAKÁLLAS DIÁK:	(a cenzorhoz lépve:) Az ífjúság nevében az urat kihívom! Nevezze meg a szekundánsokat!
JURÁTUSOK:	Schwarzgelb, Schwarzgelb! Az anyád! (a cenzor felé nyomulnak)
IGAZGATÓ:	(a cenzor elébe állva:) Az istenért! Urak! Urak! Mi van már itt?
LENDVAY:	(az ífjakhoz:) Türelem, veteránok!
KATONA:	Direktorom, mit jelentsen ez?
IGAZGATÓ:	Katona Józsi barátom - valami - nem értem -
CENZOR:	(ádázul Katona felé:) Mih? Gatona úr? Háá! Uty! Szép! (hadonászva:) Pánk pán! Mih? Vinni theátrum? Előadni! mint ez a Tatárog? He? Publikum nézni - mih? Hazamenni - aztáng girályné szuri-döfi! He?! - uty gondolja - aszt egy Gatona úr? Há?
KATONA:	(erőszakolt nyugalommal:) Ha jól hallom - így -
IGAZGATÓ:	Cenzor uram - hogy értsük?
CENZOR:	(kitör) Hoty értsünk! Ünnep, vivát - mih? Matyar naty, naty, német kicsi - mint ez a Tatárok - he? Ha előbb látok ezt teremt! - Pánk pán naty - Király kicsi, - há? - s girályné meköl - egy Gatona úr - mi? S publikum nézni és haza menni - s otthon lázadni - mi? Gatona úr - he? Előadás nincs, - meklesz - és gész!
IGAZGATÓ:	Ezek szerint -
CENZOR:	A Pánk pánt petiltok. Sajnálok.
MIND:	(összevissza:) Micsoda? Hallatlan!
JURÁTUSOK:	(a cenzor felé zúdúlva:) Schwarzgelb! Schwarzgelb!
IGAZGATÓ:	(eléjük állva:) Nyugalmat - urak - még - talán - az istenért!
KATONA:	(fojtott önuralommal:) A Bánk bán - letiltva - hát így -
LENDVAY:	(oldalt állva, összeszorított ököllel:) Isten - ember - vagy ördög - aki itt sorsot irányítasz - vagy tűröd ezt! Eltiltathatod szolgáiddal a vádiratot - a mindenkihez írt fellebbezést - de eljő az idő - esküszöm - vagy a föld szétszakad - hogy megújított perét megéri Bánk!
MURAI:	És országot mozdítva tanúz Tiborc!
KATONA:	(magában:) Betiltva - hát így -
IGAZGATÓ:	(vállát érintve:) Barátom -
KATONA:	Királynégyilkolás! - És másutt?! - És Shakespeareben! - hány király hullt! - S a fölség nézte a színt - és nem tiltotta senki - - s nem ölt alattvaló királyt ezért! -
SZÍNÉSZEK:	Úgy van!
CENZOR:	(meglepve:) Hoty mondolsz?! Há!
KATONA:	Ha a rang mindent magára veszen - - múlt históriák ábrázolt dolgait - akkor hol a tragédia - a színpad?! - - Úgy magyar - tedd le a tollat - -
SZÍNÉSZEK:	Úgy van! Úgy van!
CENZOR:	(ádáz gúnnyal:) Hát tedd le! - sag schon! - a matyar letesz a toll! - hát letesz és gész! Aggya isten! Hhe! - Ha csak ölni - mih? - meráni - mih?! - Ety Gatona úr! Hm! - S még pofálsz?! (öklét emelve:) Terremt! Hoty a matyar letesz a toll! Hád letesz! Hallot!? Barancs, barancs - és gész!
KATONA:	(a cenzor felé lépve:) Fegyverre kelne - erre maga az irgalom is!
KÁNTORNÉ:	(Katona kezét megfogva:) Józsi! - (Katona félreáll)
JURÁTUSOK:	(tombolva:) Parancs! A kutyának! Vissza vele, a tilalmat vissza! Azonnal vissza! Követeljük! (botokkal a padlót ütik)
CENZOR:	(üvöltve:) Mih! Hoty? Dilalmat vissza?! Haáh! Mih? Skandál! (fenyegetve:) Szájad pefokni! Különpen nyef-nyef! (torkára mutat)
VIHARHÁZY:	(a cenzor felé lépve, fenyegetően:) Az irgalmát! Ha!
JURÁTUSOK:	Le vele! Vesszen a cenzor! Rajta fiúk! Le vele! Schwarzgelb! Schwarzgelb! (a cenzor felé nyomulnak)
IGAZGATÓ:	(a cenzor elé állva kétségbeesetten; többi színész is az igazgató körül:) Csendesebben! Fiúk! Mindent elrontunk! Mi lesz itt?!
LENDVAY:	(a jurátusok elé állva:) Barátaim! A helyzethez méltó nyugalmat! Egy nagy magyar művet akar elnémítani itt az önkény! Ne adjunk mi is okot! Bécsig megyünk vele! Tiltakozunk!
JURÁTUSOK:	Tiltakozunk! Tiltakozunk!
CENZOR:	(bömbölve kitör:) Hah! Mi?! Diltakozunk? Haá! Skandál! Rebellio! Rebellio!
KAMILLA:	(a cenzorhoz lépve, lekapva a cilinderét, majd visszatéve a fejére, visít:) Most már elég, cinegebogaram! Mára elég! Elég!
IGAZGATÓ:	Az Istenért! Ne hergeljük még az oroszlánt! Kamilla!
KAMILLA:	Nem oroszlán ez, hanem vén szamár!
CENZOR:	(üvöltve:) Mi? Hoty? Pestia! Ne nyulj enyim cilinderhoz! Pestia! Papiloni fenefat! (öklét rázva Kamilla felé:) Maga te! Te fén szamár! Te! te! fuj! fuj!
KAMILLA:	(visítva:) Én vén szamár! Én?! Én?! (cenzor felé ugorva:) A szemedet! - - Hát nincsenek e honban férfiak?
VIHARHÁZY:	(bömbölve a cenzor felé:) Az irgalmát! Schwartzferd!
JURÁTUSOK:	(kiáltozva:) Nem tűrjük, le vele! Nem tűrjük!
CENZOR:	(magánkívül hadonászva:) Nem dűrjük!? Mih?! - Nem dűrjük? Hhah! (üvöltve:) Kofic! Nyif-nyaf banda! Bagázs! Bagázs! Nem dürjük? Mih?! Há! Goszosok! Te! Te! (öklével fenyegeti őket)
JURÁTUSOK:	(egymást túlkiabálva:) Hallatlan! Elég volt! Le vele! elégtételt! Bitang! Hóhér! Tirannus! Tokos német! Elég volt!
VIHARHÁZY:	(teli torokból bömbölve:) Elég volt! (az üveggel hadonászik)
THOLOGATHY:	(üvöltve:) Elég - speciell! - (az üveget a cenzor orra előtt lóbálva:) Te! - Tokos kutya!
CENZOR:	(üvölt:) Mih?! Erőszag! Erőszag!
I. JURÁTUS:	(a színészeket félretolva a cenzor elé ugrik:) Elégtételt! Vissza a tilalmat! Vissza!
II. JURÁTUS:	(nyomában) Elégtételt! Vissza! Vagy számolunk!
JURÁTUSOK:	(dobognak; botokkal a padlót ütik) Elégtételt! Elégtételt!
CENZOR:	Rebellio! Hah! Rebellio! (az ablakhoz rohan s teletorokból kiüvölt:) Policáj! Policáj!
VIHARHÁZY:	(utánafut, bömbölve:) Policáj? Mi?! Fidonc! (fejére üt, hogy a cilinder a nyakáig lecsúszik:) Hát erre születtem én?
IGAZGATÓ:	(kezét tördelve, jobbra-balra fordul:) Az istenért! Emberek! Nyugalmat! Mi lesz itt? Mindennek vége! Oh!
KÁNTORNÉ:	(kiáltva:) Világ vége! Világ vége!
LENDVAY:	(fékezni igyekezve üvölt:) Hó! Hó! Hó!
SZÍNÉSZEK:	Nyugalom, nyugalom! Fiúk!
CENZOR:	(fejéből a cilindert rángatva, üvölt kifelé:) Segítsék! Hilfe! Hilfe! Tyilkosok! Tyilkosok! Segítsék! (rendőrök berohannak)

20. jelenet
előbbiek, rendőrök
I. RENDŐR:	Hé! Was ist? Sakrament!
CENZOR:	(Viharházy felé:) Odd fan! Tyilkos pitang! Hha! Fidonc úr! Odd ni!
II. RENDŐR:	Fidonc úr! Felünk pejön! Desék. (megfogja)
III. RENDŐR:	Rexum. Endolj! Mars!
VIHARHÁZY:	(bömbölve:) Föl, hazám!
THOLOGATHY:	Emberhalál lesz itt ma, speciell! (az üveggel dühösen hadonász)
SZAKÁLLAS DIÁK:	(rettentőt üt a padlóra) Bástyákra, magyar!
II. JURÁTUS:	Rajta bendegúzok!
I. JURÁTUS:	Megvédjük a szó hőseit!
IGAZGATÓ, KÁNTORNÉ, 
LENDVAY:	(kiáltozva ide-oda futkos) Biztos urak! - Egy szóra! - Fiúk! - Barátaim!
KAMILLA:	(visítva:) Ki velük! Ki velük!
RENDŐRÖK:	(kiáltozva:) Fokt mek! Kapd mek! Tyere Fidonc úr! He! Vissza! gyiák, mert ütög!
JURÁTUSOK:	Le velük! Üssétek! Vágjátok! Nyúzzátok! Messétek! Gyúrjátok! Szabjátok!

21. jelenet
előbbiek, Bárány Boldizsár
BÁRÁNY:	(belépve, torka szakadtából:) Hohó! Mi van itt! Emberek! Emberek! Hohohó!
KATONA:	Bárány! Szép! Mi?
CENZOR:	(ordítva Katonáék felé:) Tolfajok! Zsiványok! Mek-emleketitek!
KAMILLA:	(fúria-módon a cenzorhoz lép:) Most aztán elég! Hát én vagyok a vén? Én?! Te farsangi póznadísz, te! Te barázdabillegető!
CENZOR:	(üvöltve:) Fenevat! Pestia! Papiloni fenevat! Nem csavarjat enyim orrod! Aáh! Policáj! Policáj!
I. RENDŐR:	Ruhe! Empereg! Vaty lövög!
II. RENDŐR:	(Viharházyhoz:) Tyerüng, Fidonc úr. Tyerüng.
III. RENDŐR:	Fidonc úr! Letyen szifes, jó?
JURÁTUSOK:	Ki velük! Rajta, Bendegúzok! Ki velük! (rendőröket kiverik; az egész társaság utánuk tódul)

22. jelenet
Katona, Bárány, színészek, igazgató
LENDVAY:	Utánuk! Menteni, amit lehet! (Muraival és Kántornéval el)

23. jelenet
Katona, Bárány, Kamilla és igazgató
BÁRÁNY:	Szentséges atyaúristen! Minden szentek!
IGAZGATÓ:	(keserűen legyint) Dániel és a Szentháromság! Ah!
BÁRÁNY:	Mi volt ez itt, emberek!? (Katonához, aki eddig magába révülten állt oldalt:) Józsi! Mi?!
KATONA:	(legyintve:) Eh! - (menni akar)
BÁRÁNY:	(megfogja) Mi? Ember!
KATONA:	(keserű gúnnyal:) Jellemfejlesztés, erő, tragikai összecsapás!
BÁRÁNY:	A Bánk -
KAMILLA:	(élesen:) Előversengés!
IGAZGATÓ:	(keserűen:) Egy kis összemenéssel - a nemzeti géniusz - és a cenzúra között.
BÁRÁNY:	Nem értem -
IGAZGATÓ:	Betiltotta a cenzor.
BÁRÁNY:	Ah! Mi?
IGAZGATÓ:	(Katonához:) S ha a két maskara (Kamilla felé keserűen:) s a hős társaság úgy a tálba nem pök - talán még - - megígérték, hogy majd revízió alá veszik - de így! - (legyint)
BÁRÁNY:	Betiltotta!
IGAZGATÓ:	Veszélyes példa és izgatás! Aztán a Bánk nagysága homályba vonja az uralkodó házat.
KAMILLA:	Pedig milyen fényes - hm, - mint a Salamon fejebúbja! - (Katonához, hirtelen felpattanva:) És maga! Maga! Miket össze nem ír! Az úr is egy író! Az a Kisfaludy! - Bezzeg az tudja!
KATONA:	(meglepve, bús iróniával:) Úgy! - az előbb mintha az ellenkezőt mondta volna. - No - sebaj -
KAMILLA:	Az előbb! - De most már látja - nem? Tönkretette a szerepemet! Pedig milyen nagy voltam - oh!
IGAZGATÓ:	(meglepve:) Ej -
BÁRÁNY:	(meglepve:) Asszonyom!
KAMILLA:	(kiáltva:) Nem vagyok asszony! -
BÁRÁNY:	(jámboran:) Pedig azt gondoltam - hm.
KAMILLA:	(sziszegve:) Azt gondolta! - mit gondolt? (Katonára mutatva:) Erről is miket gondolt - he! (Katonához:) Vegye tudomásul, hogy engem az úr kisemmizett, rászedett, becsapott!
IGAZGATÓ:	Ej! No!
KATONA:	(szelíd keserűséggel:) Úgy, úgy. És mindenkit - mindenkit -
KAMILLA:	(sértőbb jelzőt nem találva:) Egy hites ügyvéd! - Mit tudja, mi az! - s egy ilyen - direktor - amikor egy színésznő a nevéért küzd - a karrierjéért! (pátosszal:) Fennkeölt Kamilla! Gertrudis! Oh!
IGAZGATÓ:	(meglepve:) Gertrudis? - Úgy gondolom - Melinda?
KAMILLA:	(nem zavarva, fenséges pózban:) Ott állok vala büszkén - egy fenség! - egy jelenés! - a szívemet a tőr szúrja át - s én - fennkölt mozdulattal nyújtom ki a kezem, így - (mutatja) - miközben elesem - oh!
BÁRÁNY:	(elképedve:) Ah!
KAMILLA:	(magasztosan:) Be szépen haltam volna - alattam a trón - s én fennkölt mozdulattal nyújtom ki a kezem - így - miközben elesem (igazgatóhoz tántorodva:) - fogjon meg, no - nem látja?! - egy Gertrudis! - egy királyné! - (sziszegve, az igazgató felé:) Mert azt hiszi maga, hogy annak az undok Kántornénak hagyom én azt a szerepet?!
IGAZGATÓ:	(kelletlenül Kamillát fogva:) Ah! - hm -
KAMILLA:	(ádázul:) Az én szerepemet! - Hogy álltam volna ott! - büszkén - királyian! - Miközben szívemet a tőr - s én a kezemmel - így -
IGAZGATÓ:	(gyámoltalan nyugtatással:) No - majd -
BÁRÁNY:	(döbbenten:) Minden istenek!
KAMILLA:	(kétségbeesetten:) Egy fenség! Egy Kamilla! - Boldogan - szívemet a tőr - miközben elesem - (igazgató felé sziszegve:) fogjon hát! Mondd, hogy elesem! - Édes halál! - s most élni - gyalázatban - ha nincs szerep - (elhaló hangon:) Vigyen - kísérjen el - (rémült sikollyal:) Jaj! Menten meghalok! oooh!
IGAZGATÓ:	(kelletlenül, zavartan:) No - ég velük - túl nyugton is ültem itt - mi lesz velünk?! Ah! (Kamillát támogatva el)

24. jelenet
Bárány és Katona
BÁRÁNY:	Bolondokháza! Tiszta bolondokháza! (Kamilla után intve) és ez a babiloni fenevad - Hüh!
KATONA:	(őszinte kitöréssel:) Igaza van! Szegény!...
BÁRÁNY:	(dühösen legyint) Ugyan!
KATONA:	Színésznő! - szerepet remélt - belém kapaszkodott. Nevetsz - mi? (ádáz öngúnnyal:) Hogy valaki tőlem - Katona Józseftől vár csodát - magasbavivő indítást! Hha!
BÁRÁNY:	No!
KATONA:	A markában a siker szegénynek, - a remény - s egyszerre: nincs! - - Én voltam színész, barátom - nagyobb dolog az ilyes, mint egy csalódott szerelem.
BÁRÁNY:	(nem meggyőzve, legyint:) Ördög! -
KATONA:	Hát ne csodáld barátom, ha most...
BÁRÁNY:	Ah, ah! Mi közöm - (ádázul:) De tán a szívedbe vevéd bizony?! Lám, lám, a múltkoriban is, ott a kancellárián - láttam valamit -
KATONA:	(keserű őszinteséggel:) No, s ha úgy volna?! Nem gondolod, hogy hasonlítunk? Két ilyen árva veréb! - Reménytelen és kapaszkodó! - mi?
BÁRÁNY:	Hogy nem gondolom? Eh!
KATONA:	De úgy kell - úgy. Hát fizessen, aki bolond! - Mit akar tőlem, ugye? (keserű öngúnnyal:) Éntőlem! - És mit akarok én - mit? - De kár a szóért - már túl vagyok - hagyjuk is. No, gyerünk. (indul)
BÁRÁNY:	(nem mozdul) Pokoli! Hm! Hm. Azért - egy ilyen darab!
KATONA:	(Bárányhoz lépve vállára üt, keserűen:) Nyugodj meg, barátom.
BÁRÁNY:	Úgy örülök, hogy még te nyugtatsz. (lendülettel:) De a drámának - az irodalomnak!
KATONA:	(indulattal:) A drámának - az irodalomnak?
BÁRÁNY:	Azt mondtam.
KATONA:	(ingerülten:) Nos?
BÁRÁNY:	(meglepő nyugodt biztonsággal:) Hogy nem mindegy! - Hogy ez nem maradhat - és én, Bárány Boldizsár mondom, (Katona kezét keményen megfogva különös biztonsággal:) nem is marad ennyiben!
KATONA:	(keserűen kitörve:) Nem ugye? Mi? - Hát mozgasd ki a csillagokat! - Az ércpilléres magyar éjt! - A mozdíthatatlant! - S ha vérpadot vállalsz, mint annyian! - Eliktat a rög - s még böcsmérelni fog a félrevezetett tömeg, hálaképp - s a fejetörötten nevet az isten - s ennyi az egész.
BÁRÁNY:	No -
KATONA:	(lázasan:) Szabadság gúnyja! - Életnek árnyéka! Franciscus és Sándor! A Szent Szövetség! - A visszajövő béke! Rend! Az egy ember helyett - csaták férfiai - egy Napoleon legalább! - Száz kicsi tirann! - Ezer! - Amennyi állam, megannyi rács! Az oroszlán helyett a puhán fojtó kígyó! - Nyál! - Szent jelszavú hurok! - Metternich és Castlereagh! (kiáltva:) Börtön a világ! Ha ez még vigasz, magyar! Föld legvertebbje, te! - Legforróbb tépő kín - s a szájba fúl a sóhaj is! - itt - költőnek lenni! - Ember! Mindegy, hogy hagyod, vagy nem hagyod!
BÁRÁNY:	(megindulva:) Ah! Ah! Hát - hm.
KATONA:	De elég! Nos - (indul)
BÁRÁNY:	(visszatartva:) Ejh! - no -
KATONA:	(nem moccanva:) Pokol! (keményen:) Hát mégse! Nem! Nem!
KATONA:	(vadul felpattanva:) Nem?! Ördög! - Tán bizony úgy gondolod - úgy	(lázasan:) Hát hagyjuk a harcot mi is - hagyjuk a harcot! - Adjuk meg magunkat - igen. - Vár Kecskemét! A por - a csönd, a nyugalom - (ádáz öngyűlölő keserűséggel:) A magyar zsenihalál! - Eggyel több - s egy csillag sem ég a nagy temetőn -
BÁRÁNY:	(nem moccanva:) Pokol! (keményen:) Azt már nem!
KATONA:	(vadul felpattanva:) Nem?! Ördög! - Tán bizony úgy gondolod - hogy mindezek után mindennel dacolón és vakon - s mintha nem történt volna semmi itt - tovább nyújtom a nyakam? (kiáltva:) A sikerért! Mi?! - Vagy ha a hiúság ennyire nem feszít, azt nézem, hogy nemzetem dolga - s ami álcímmel födi még dühét a nem nyugvó ambíció - az eszme, nyelv legyen, amiért mindent megteszünk - az isten, ördög, vagy magunk ellenére is?!
BÁRÁNY:	(konokul:) Éppen úgy gondolom!
KATONA:	(egyre növő indulattal:) Fölvenni a harcot az értetlenséggel, elnyomóval - ugye? - erőltetni művünket, mint kelletlen medicinát a betegre - így akarod mondani - nem? s ha félrerúg a népkegy - a hatalom - ország - a nap: újból és újból kezdeni, mi? Szívós ágens gyanánt - aki, ha kirepült az ajtón, visszalép az ablakon?!
BÁRÁNY:	(lendülettel:) A műért, barátom!
KATONA:	(keserű pátosszal:) A műért! Ha! A műért! Éjjelünk ne legyen éj - nappalunk a róla való révület - ugye? - s ha vérünket kiszopja s velőnk reámegy is és hiába minden - mert még többet vár a kísértet - csak tovább! Rajta! - nem? - Az élők közt mint eleven árnyék tengve, - mert csak a lelkedet ivó vámpír, amiben élsz, - mi? - S ha mindeneket mozgatsz is érte - és nem hódoltat, nem kell, a kínáló torkod s karjaid közt elfogadatlan hurcolod: csak higyj benne még! - úgy? - Életet, embert megtagadva, csak fuss, csak kínáld azért - bukfenceken és rúgásokon át. - Egy téged kiválasztott vad isten - vagy nagyranéző őrült viszketeg - enteremtményed, koholt eszméd, lázképed mártírja, bolondja légy?!
BÁRÁNY:	(meglepve:) Ah! Ah! Hát -
KATONA:	S ha a balkörülmény buktat - hidd, hogy egy szerencsésebb győzni visz - ha a balvélemény - hidd, hogy meglát majd a jobb - ugye? - s ha csökkenő önhited emészt, csak higyj önmagad ellen kiáltva - mi? - Hidd, hogy ez csaló csüggedés - rossz pillanat lidérce csak -
BÁRÁNY:	Hát úgy, barátom!
KATONA:	(növő lendületben:) Oroszlánszívvel állani - mint vad perceink sugalma, visszautasítás, száz kudarc után, emberségünkhöz méltó - ugye? - És amit mindennek utána is tennie kell, hogy belsőnk - gonosz ütöttségében - önmaga tudatát s mindenen túlnéző fölényét megőrizze - mi?
BÁRÁNY:	(várakozva; türelmetlenül:) Nos?
KATONA:	Hát íme! (széttépi a kéziratot s ledobja)
BÁRÁNY:	(nyugodt iróniával:) Szép - szép. Talán jól érvényesülne “A megcsalt leányzó keserve” titulussal a színpadon. - De ez, így -
KATONA:	Befejeztem! Érted? Nincs tovább. Eh! (belerúg a papirosokba)
BÁRÁNY:	(ádázul:) Úgy. Hm.
KATONA:	(kitörve:) Egy szót se róla! Ne kábíts többé! (öklét felemelve:) Elég, ha mondom! Elég!
BÁRÁNY:	(hideg indulattal:) Elég! Mi? Oh! - No, jól festene a világ és a literatura, ha minden író megtette volna a szívességet, hogy összetépje művét, amely történetesen nem tetszett a butaságnak, vagy a hatalomnak! - És egy cenzor miatt! - Hha! (dühösen:) Hát megmondom! - Az eféle jobb is ha elnémul, mert műve csak véletlen, vagy szép tévedés lehet - s nem méltó rá az ilyen -
KATONA:	(felhorkanva:) Egy cenzor miatt! - Ördög! - Hát mit csinálj?! - Írd a műveket rakásra - hogy eltedd a füstre?! - Mi?! - Aszald meg a villámot! Rakd a fiókba a mennydörgést! - (üvöltve:) “Majd egyszer!” - mondván - aki istene van! De nekem a mának van mondanivalóm! A Mának! (Bárányt rázza) Érted? - Ennek a büdös, hazug, cifra, múlt dicsőségünkbe fulladó, de rabszolganyögésünket elhallgató álirodalomnak! - Ennek a - - hallottad Kisfaludyt! - görögtűz, szólam, széphistória! - Én drámát akartam mutatni! - Magyar drámát! És a szenvedést! - A bilincses jajt! - Az elnyomottak szívét! - Ott van ni! (a kéziratra mutatva:) Nem szabad! Nem kell!
BÁRÁNY:	(türelmetlenül:) Ejh!
KATONA:	Ha lelked kiadod belé - agyadat szétszaggatod - véredet öntöd ki sikoltó mondatokba! - Ha felfeszítteted magad - és utolsó perceid hörgésével üvöltöd is a fülekbe - nem kell!
BÁRÁNY:	Eh! Hallod!
KATONA:	(lázasan:) Nem kell! Érted? Nem kell!
BÁRÁNY:	(indulattal; túlkiáltva:) Jó, jó - de most már -
KATONA:	Aztán meg - ember! - (keserű józansággal:) Asszonyért nem futok, ha elvetett - hát azután se iparkodj, - ha férfi vagy, - ami neked tán ma is adatott - - ennél már több vagyok én - Katona József, semhogy nyakamat nyújtsam - a nekem lehetetlen után!
BÁRÁNY:	(meglepve:) Mi? - hogy?
KATONA:	(Bárányhoz lépve:) Mikor talán e sok kudarc nem is ok nélkül való! - (lázasan:) Mert tán valóban nem is jó, amit csinálok!
BÁRÁNY:	(kiáltva:) A fergeteges nyila! - Hát mit gondolsz, mért vesződtem itt veled! Mi? (méltósággal:) Én - rendesi Bárány Boldizsár - ha valamit megmondtam, azt megmondtam! Érted?! (megrázza Katonát) Szerencsétlen! Te! Magyar nyelven nem írtak ilyet! A világon is keveset!
KATONA:	(kitörve:) A mennydörgős mennykőbe! Ha százszor megmondtad! S ha nem te, rendesi Bárány - hanem a mennybéli Szentháromság mondta! Akkor is! - Itt a példa, ni! (fölvesz egy csomó kéziratot s odavágja) Hogy a -!
BÁRÁNY:	(magánkívül:) Hah! Csak azt érteném - hogy írhatott ilyet - egy ilyen - (megsemmisítően végignézi) Hol van éntőlem észben! - és mégis - ah! (kezeit égre emelve:) Isten! Isten!
KATONA:	(belerúgva a kéziratba:) Hát tessék! Átadom neked! - Akin kívül a kutya se méltányolja.
BÁRÁNY:	Úgy! (gúnyos hangsúllyal:) Nem méltányolja - mi? Nem méltányolja! (ordítva:) Mert rajtam kívül még nem olvasta senkisem!
KATONA:	(megütődve:) Micsoda? - Eh!
BÁRÁNY:	Kolozsvárt nem olvashatták - ember! - hisz meg sem említették. - Márpedig hogy képzelheted azért máskülönben. - Az iménti ipse pedig, aki mint veszedelmest kipécézte - a tökfej - még magyarul sem tud!
KATONA:	(bizonytalanul:) Oh! - Hát? - Hm.
BÁRÁNY:	(megfogva Katona vállát keményen:) Nos - idefigyelj! - végre - hogy ne csépeljük tovább a szót - (roppant hangsúllyal:) Ha ezt a művet, most - hozzá az én Rostám után kicsinosítva még, - az ország értői kapnák kezükbe! - A betű legfőbbjei! - Az értő elmék, fülek, nyitott szívek?! (diadallal:) Mit gondolsz? - Mi?!
KATONA:	(roppant meglepve:) Hogy mondod? - Ugyan!
BÁRÁNY:	A cenzúra csak a színpadról tiltotta le - mint tudom - méltatlanságok után - (perdöntően:) egy egész ország plénuma látna! Egy egész literatura tapsa szolgáltatna elégtételt!
KATONA:	(meglepve:) Hogy?! - Hát igen -
BÁRÁNY:	(ünnepélyesen:) Nos - a pályabírák s a bárgyú cenzorok ellenében - e gaz és buta -
KATONA:	Eh - micsoda? - Hogy?
BÁRÁNY:	(lendülettel, Katona karját megragadva:) Ha megjelenne könyvben! -
KATONA:	Könyvben!
BÁRÁNY:	Úgy - ember! Ezer exemplárból zengene szét e honban! - Hah! - Még a holt is kiáltaná a visszhangot!
KATONA:	(pillanatig fellobbanva és lehűlve:) Hogy?! - Micsoda? - eh! Most meg - (vergődő indulattal:) Nem! Nem! Mondom, hogy elég! Elég! Hallod!? Lélegzeni akarok! Szabadulni! Élni! Mint a többiek! - Megnyugodni! Nem lelkemre hívni ismét a kimérát! - A reményt! - S csalódni megint! - Semmi-voltom érezni megint! - Új visszautasítást! - Míg így - ember! - - Élni, mint annyi más - (vadul:) Nem! Nem! Hallod!? - Csinálja, aki tudja! - Én nem játszom többé! - Nem!
BÁRÁNY:	(ádázul:) Úgy! Nem. Nem játszol! Mi?! S nem futsz - mint mondád imént - a lehetetlen után! Aki téged visszavet! - Gyönyörű! Az igazságot eltemetve, nyugodni - mint aki eleven kígyóval a bensőjében szunnyadni vél! Ha! (gúnyos hangsúllyal:) És ami a büszkeséget, férfiasságot illeti - szép a megfutás (hangsúllyal:) - - de a legfőbb szajha ám - a szerencse is - megadva hull tán a már legyőzni vélt előtt - aki - a szipogó, hős visszavonulás helyett, a csalón, - az érzésén is úr erő jeleként - még egyet rázni tud!
KATONA:	(zavartan:) Oh! - oh! (legyint) Szóbeszéd! - Mit! -
BÁRÁNY:	Éveket rászánni egy műre - hadra hívni ki a sorsot - a bajt - az ismeretlent - - s most, hogy a világ szemét végre rányithatod - sajnálod a még ráfordítandó pillanatot!
KATONA:	(meglepve:) Pillanatot! Micsoda?
BÁRÁNY:	(írást vesz elő:) Míg aláírod ezt!
KATONA:	Mit? Hogy?
BÁRÁNY:	(ujjal mutatva:) Itt! - kontraktus - Trattnerrel!
KATONA:	(bámulva:) Mi? Ah!
BÁRÁNY:	A Bánk Bánra! (diadallal:) Nos?
KATONA:	(tanácstalanul, rendkívül meglepve:) Ördög! Micsoda?
BÁRÁNY:	Pénzt ugyan nem kapsz nagyon, de (széles gesztussal:) a műved a világ előtt!
KATONA:	(végletek között:) Úgy - hát - (felpattanva:) Nem! Ember! Hallod?! Mégsem! Nem! Nem!
BÁRÁNY:	(rendíthetetlenül folytatva:) Előadás ide - előadás oda - én, rendesi Bárány, már előre nyélbeütöttem - ímé! Amit megmondtam, megmondtam! Mi? (megrázza) Hogy nem maradhat - hogy nem marad ennyiben!
KATONA:	(erősen habozva:) Hm. Hát - óh! -
BÁRÁNY:	S a cenzúra! Ha! Bécs is rádörög! Úgy ám! Ha a hon színe-java (mennydörögve:) - s a külvilág (öklét emelve:) számonkéri e gyalázatot! -
KATONA:	(felélénkülve:) Hogy - számonkéri - mi?!
BÁRÁNY:	(Katonát rázva:) A tört igazat! Hallod! Ember! - A bezárt magyar kínt! Az elfojtott jogokat!
KATONA:	(hirtelen vad elszánással:) Mi? Hogy? - Hát - igen! Igen! (lázasan:) Legyen hát! Ahogy mondod! - Nos! (aláírja:) Legyen!
BÁRÁNY:	(keményen:) Így ni - -
KATONA:	(kiáltva:) Igen! - Hát számonkérik! Számonkérik! -
BÁRÁNY:	(elégtétellel:) Úgy! Úgy!
KATONA:	(öklét rázva:) A cimborák! - Gaz literátorok! - Beamterek! hát lássák - igen - mit ölnek ezek itt! - Hallja e hon! - És ha siket - tovább is siket - hát a világ - ahogy az ablakon kisikolt!
BÁRÁNY:	(sötét diadallal:) Úgy! Úgy!
KATONA:	(egyre növő lendülettel:) Hadd tudják hát - mi ez itt! (A széttépett kéziratot rúgva:) A letaposott sóhaj! - A porba folyó láng! - A bilincsbe vert sikoly! - Ha! - Hát hallja e hon! - Lássák! Forgassák! Hajh! (ökölbe szorított kézzel vadul körülnéz)
BÁRÁNY:	(ádázul:) Lássák - forgassák!
KATONA:	(vad szenvedéllyel:) Hát nem adom meg magam! Aki istene van! nem adom! nem! Nem!
BÁRÁNY:	Úgy van! Nos hát -
KATONA:	(ökölrázva, vad lendülettel:) Krisztustól Katonáig minden meggyilkolt szó helyett - tiprott igaz szívek vércseppjei fölött - hát süvölts, Nagyúr! - Süvölts! Bánkódni hívást a nagy múltakon! - s figyelmet a nyomottak baján - rúgott érdemen - - az eszmélő századokon keresztül - amíg - esküszöm! - roppant mementóként hallják itt az igazsághordó Bánk szavát!
BÁRÁNY:	(lelkesen:) Úgy! Úgy! Barátom!
KATONA:	(vad, látnoki lázban:) Egy pályázati bíró egy szavában nem nyert helyet - hát majd nyerni fog - érzem! - tudom! - Ha az ébredt nép orkánja fölött, mint égzengető jelszó riad! - - s egy semmi színpadon nem nyert teret - de nem fogják be a nyelvét, tudom! - ha ezer asztalon ott rikolt: védd a jussod, tiprott magyar! - Ne hagyd, hogy életed - javad - föllengő szárnyaid nagy-faló és semmirevaló honi kény - és durva idegen kéz fojtsa meg!
BÁRÁNY:	(kezét megfogva:) Úgy van! Úgy van!
KATONA:	Hát ítéljen a szellem! Az ország!
BÁRÁNY:	Az ország!

(Függöny)

III. FELVONÁS
Zöld Kutya vendéglő
1. jelenet
Fleissig korcsmáros és Vendég
FLEISSIG:	(számlát lobogtatva:) Én nem pánok, disztelt úr, lenni miniszter, lenni deputat - nekemnek mindety. Csak vizetni, vizetni, also.
VENDÉG:	Látya maka aszt a lámba otafönn - hő?! Ki nem szétyelli ilyen ronta matyar peszéd! hő! - Ota teszek maga a lámba dedejére, ha pántya enyim izlés - hő! - kinek kasztaja nyelvcsinositó Szemere úr - s von Haus aus se pirni pocsék peszéd - hő! - Tuttya maka ki fagyok én? - hő! - Petry Tamás von Lőcsház und Nagyköcsög - hő! -
FLEISSIG:	Mit pánok én Herr Lőcsház úr von Nagyföcsög, nekemnek mindety, disztelt úr - csak vizetni, vizetni, also!
VENDÉG:	Petry Tamás, von Lőcsház und Nagyköcsög! - maga közönséges borkafaró - a nyelvcsinositó Szemere úr mellett szekretár - hő! - Aszonkifül lofag - lofag! - érted - maga - hő! (mellét veri)
FLEISSIG:	Lofag, nem lofag - disztelt úr - nekemnek mindegy - (számlát lobogtatva:) Hans Fleissig lenni pides svób, nichts Lőcsház von Nagyröcsög - de nekednek lenni éppoly matyar peszéd - és maka nem dudsz sem matyar, sem deusch, disztelt úr - de mit pánok én - csak vizetni, vizetni, also! (a számlát eléberakja)
VENDÉG:	Gikérek makamnak, hoty enyim matyar peszéd - hő! - és enkemet exequálni, molesztálni, proponálni, quantifikálni, definiálni - ety Fleissig! - hő! - Hát it fele! (felkapja a számlát és zsebredugja) Asz én uri pecsületem - hő!

2. jelenet
előbbiek, Bárány, Katona
FLEISSIG:	(újabb számlát ír) Fotyasztás also, - (a belépők felé:) - azonnal urak, azonnal! (ír) Ety dunsztos üfeg, mit a disztelt ur pefágott a dükörbe, also. Ety dükör, mit disztelt ur a dunsztos üfeggel befágott also - húsz bohár, diz szék, három asztal á fotyasztás a nyelfcsinositó urak lekujabb üléséről also - s mék onnand - ötven kupa bor - és ma rekkeli fotyasztása három kupa a disztelt urnak. - (Katonáék felé:) Aszonnal, urak, aszonnal! - (vendég felé:) also.
VENDÉG:	Hát ite fele - (elkapja a számlát, zsebreteszi) hő!
FLEISSIG:	(mérgesen:) Ite fele! Ite fele! - s a pénz? (Katonáék felé:) Aszonnal urak, aszonnal! (vendég felé:) Also!
VENDÉG:	(magából kikelve:) Szétyen, tyalázat! hő! - Maka bocsék borkafaró! Maka pugris ember - hő! Ki nem dudja más, mint vizetni, vizetni, also! Mikor mekmondtam, hogy úri pecsület - érted - hő! - Majt maka meklát - (öklét rázva:) Maka Fleissig! hő! - Ha ma délelőtt ite jön a nyelvcsinositó ülés és a Szemera - hő!
FLEISSIG:	(megenyhülve:) Itejön - uty! - Itejön! (Katonáék felé:) Aszonnal, urak, aszonnal! (Vendég felé:) Also! - Hát maka mér nem mondtad, disztelt lofag von Föcsög, hoty ma hülés - író urak itejön - also! - Ha az emper peszélhet a fő, nem peszél a láp! - also. No, atya ite a számla és gész - maka fog vizetni csak három kupa bor rekkeli. (Katonáék felé:) Aszonnal urak, aszonnal! (Vendég felé:) Also.
VENDÉG:	Jo, jo, maka pocség borkafaró! Slisszold pele csak enyim por is nyelfcsinositó számla - hő! - És mék etyet - (húzza magával a vendéglőst) na, tyere - majd fizeti a Szemera - naty putyiláris - hő!
FLEISSIG:	Szemera vizet - akkor jó mekfan - ha asz emper peszélhet a fő, nem peszél a láp. (Katonáék felé:) Két nyelvcsinositó - ikenis - aszonnal urak, aszonnal! - No, tyere Lőcsház von Föcsök, tyere, also. (ketten el)

3. jelenet
Bárány és Katona
BÁRÁNY:	(utánuknézve:) Az angyalát! - Mi? -
KATONA:	(feláll, döbbenve:) Ho! - Herr! - - S az atyafi még két ilyen izé (az előbbi vendég után mutatva:) nyelvcsinosítót liferál ide nekünk? - Hallod?!
BÁRÁNY:	No, no! - Nyugodj meg. Az efféle ital csak - specialitás! - Aki ide belép, kéri vagy nem kéri, prezentálják irgalmatlanul. Azt isszák ugyanis itt a szépreményű ifiurak. -
KATONA:	(leül) Hm... (ádázul:) Ezek hát eszerint azok a - (hangsúllyal:) nyelvcsinosítók - mi?!
BÁRÁNY:	No - csak az egyik, mint hallád - a derék - haha! - - Ami az öreg Fleissigot illeti, hát ő meg viszont afféle borcsinosító. Kedvelik szüretjét nagyon az ífjak, mivelhogy, mint mondják módfelett akkurátus ital. Azt hiszem ugyanis, kátrányból, meg főtt nadragulyából csinálja.
KATONA:	Há! Hát körülbelül úgy tesz, mint akik isszák - (ádázul:) a nyelvcsinosító urak -
BÁRÁNY:	No, no - azért - egy kalap alá venni mind -
KATONA:	(ingerülten, elhárítóan:) Jó, jó, tudom, tudom! Kell a szó! Gyarapodunk! Ha! Ám akkor is! Nem kátrányból szűrni! - A levegőből! - És idegenből! - Ötletből löttyinteni - mint ez itt a hamis csigert - eh! - mintha más gondom se volna! - - (fejcsóválva:) No - de azért - ezek a - nyelvcsinosítóid, akik idejárnak! - Arról az ékesbeszédűről ítélve, aki az imént - hm!
BÁRÁNY:	Bah! - Hisz hallád, csak afféle hátramozdító a lelkem. Szekretár! Ha! Aztán meg - nyelvcsinosító társaság - van vagy húsz! - ma módi! - s csak a név az többnyire! - - sikk, mint a gomblyukban valami - - de jó jel ez is - magyari voltunk, nyelvünk divatja - hogy e címmel illegnek itt ez aranyífjak - zsurnaliszták - minden lében kanál - a közönséget jelentő szemfül - ífjurak -
KATONA:	Módi - mi? - lám, lám! - S nekem az effélékhez semmi közöm. Ah! Mégiscsak időn - világon kívüli, furcsa unikum lehetek. Haj, haj!
BÁRÁNY:	Ami azt illeti éppen - nem ártana - bizony -
KATONA:	Hm, hm! - És mint hallám - a tudós Szemere - itt -
BÁRÁNY:	Ah! Kedveli az ífjakat - még kontóikat is egyengeti - mint hallád - Itt van ő - és mindenütt, ahol literatura tárgyaltatik, vagy egyéb. Lovak - politika - (hangsúllyal:) - könyvek -
KATONA:	Könyvek!
BÁRÁNY:	(bizonytalanul:) Mondd csak - nem hallani még? -
KATONA:	Mit?
BÁRÁNY:	Semmit? -
KATONA:	(idegesen:) Már hogy -
BÁRÁNY:	(óvatosan:) Éppen elég ideje -
KATONA:	(elhárítóan:) Barátom! Ne -
BÁRÁNY:	(bíztatóan:) No - még - azért -
KATONA:	(Bárány kezét megragadva, határozottan:) Nézd - hagyjuk - jó? - Ne bábáskodjunk ekörül - nagyobb dolgok vannak. Forr a világ! A népek! - Egy könyv?! - - Hát kiment és kész. (ingerülten legyint)
BÁRÁNY:	Mégis - a kritika - valami -
KATONA:	(keserűen nevet:) Kritika - mi? - Beszéljünk másról. Mondom! Van elég. (fojtott indulattal:) Ne hozzuk elő! - Jobb! Azt hittem, túl vagy rajta - velem együtt. Az ördög!
BÁRÁNY:	(konokul:) De mégis - semmi? semmi?
KATONA:	Egyetlen betű sem! (felugrik, fenyegetően:) Érted? És most már elég!
BÁRÁNY:	Jó, jó! De megkapták-e a fontosak - a jelesek?
KATONA:	(ádázul:) Hogy megkapták-e? A fontosak, a jelesek! Hát nem látod? Nem hallod? - Hogy is mondád? “Még a holt is kiáltja a visszhangot!” Haha! Katona úr! Hejh!
FLEISSIG:	(hangja belülről:) Aszonnal urak, aszonnal! Friss csapolás - also -
KATONA:	(forrva:) Hallod? Ha visszafelé tehetne az ember valamit legalább! Hah!
BÁRÁNY:	(meglepve:) Hogy?
KATONA:	(szenvedélyesen morfondírozva:) Pályázott őkelme - Katona úr - és megbukott - istentelen, szörny-fenemód! Még csak meg sem említék a nevét! Jó! - Aztán a közönséghez apellált a derék -: nos, újfent megbukott! A cenzúra tudtára adá, hogy nem óhajtják hallani az urat. Jó! - Most aztán őkelme, tovább is az Istent kísértve, könyvben rugaszkodék neki, mondván, hogy ítéljen a szellem, az ország. Nos? (öklét rázva:) - Ha visszafelé tehetne az ember valamit, most legalább! Oh!
BÁRÁNY:	No - mi? -
KATONA:	(vadul:) Megfogni azt a Katonát, az okulni nem akarót - a bolondot! - Abban a múlt minutumban, amikor próbált megint! - Amiközben, mint egy rossz histrio - szájtépő siheder - a sikerről üvöltözött - elégtételről! - zenebonáról! - Hohó! - s nyakonönteni egy vödör ilyen - nyelvcsinosítóval! (fejét üti) Barom!
BÁRÁNY:	(békítően:) Nono! - Hát egy kicsit azért bizony neked is -
KATONA:	Nekem is - mi? -
BÁRÁNY:	Mozogni kéne -
KATONA:	(indulatosan:) Mozogni? Mi? Mozgok én! Naponta járok eleget.
BÁRÁNY:	Nem tartozol sehová - nem ismersz senkit! - - Márpedig az kell - a kapcsolat - ilyenkor! - - Hisz írhatsz akármit - csak egymást emelik - s aki kívül van - (keserűen legyint) - ejh!
KATONA:	(felpattanva:) Hát falkába bújni! Mi? A kölcsönös népámításért! Mi? Dícsérni, hogy dícsértess! Számítva cirógatni azt, akit le se pökök! Mi? Zsurnálok előtermeiben lesni egy senkit, a vállonütő kegyszavakért! - A dögvész! Vagy jó egy mű, vagy nem jó! - - Eh! Hagyjuk...
BÁRÁNY:	(felindultan:) Mármint, hogy jó-e, vagy nem jó? Ember! Egy ilyen mű! Barátom! - Jellemfejlesztés! Erő! -
KATONA:	(belevágva, keserű gúnnyal:) Tragikai összecsapás! - Lám, lám, könyv nélkül tudom! - Fújd csak! No még!
BÁRÁNY:	(Katona vállát veri, konokul:) Hát - azért is!
KATONA:	(megütődve:) Azért is - mi?
BÁRÁNY:	(biztonsággal:) A siker eljön - figyelj csak!
KATONA:	Hogyne. Hiszen már meg is vala! Néhány jólélek színésznél - nyilván a svádás szerep miatt - - aztán a jurátusok - akiket a kurátor a múltkoriak után az oskolából kivágott! - Lelkem bolondok! - Azt sem tudják, miért - és hogy megérte-e? - - No - és Viharházy és Thologathy! - a nagyhirtelen magyari felbuzdulásra! Ha!
BÁRÁNY:	Hogy? Ez aztán a dicső sorsfordulás! Haha!
KATONA:	(keserűen:) A siker! Mi?
BÁRÁNY:	(konokul:) Nos - én még azt mondom mégis, hogy hallani fogsz művedről - mégpedig hamarosan.
KATONA:	(keserűen:) Úgy! - Hamarosan! - Oh! (legyint)
BÁRÁNY:	(meggyőződéssel:) Ahogy mondom. Ember! (Katona vállát megrázva, jelentősen:) Tán még ma! Itt!
KATONA:	(meglepve:) No? Hm. Affenét! Hogy?!
BÁRÁNY:	(Katona vállát megfogva:) Műved kiröppent - és most szemben állsz a sötét, hallgató ismeretlennel. Ez, mondjuk, évekig nem szólal meg - s így nem tudsz semmit -
KATONA:	(idegesen:) Ejh! - S nem is akarok?!
BÁRÁNY:	(konokul folytatva:) Mintha darabot írnál, hol úgy alakul, hogy hősöd műve hatásán múlik a további - - a hallgató ismeretlen nem megoldás - bizonyosság kell, hogy perdüljön a dolog.
KATONA:	(türelmetlenül:) No - mi -
BÁRÁNY:	Vélemény van, csak gyakran nem írják meg azt. Az ok: A hanyagság, fontoló várakozás és ki tudja mi még. De a vélemény azért valahol megnyilatkozik. (jelentősen:) Nos - ember - ha elébemégy, ha kihallgatod?
KATONA:	(roppant meglepve:) Oh, oh - micsoda?
BÁRÁNY:	(erős hangsúllyal:) Hallottad az imént? -
KATONA:	Mit? - Nos? -
BÁRÁNY:	(nagy fontossággal:) E napon - eme időtájban - gyűlnek egybe ezek a nyelvcsinosítók - - a szószólók! - a zsurnálok bennfentesei! - e helyen!
KATONA:	Úgy! No és aztán? - Ejh!
FLEISSIG:	(hangja belülről:) Aszonnal, urak, aszonnal!
BÁRÁNY:	No és aztán? - (Katona kezét megragadva:) Barátom! És Szemere - és a többi - a komoly nyelvművelők! - Hallád ama ékesbeszédűt. Ma idejönnek! A szellem és a nagyvilág! (jelentősen:) Beszélnek ezek mindenről! - Hát biztosan a könyvedről is. Így hát ma könyved felől - - hallod?!
KATONA:	(gúnyos ingerültséggel:) Kitűnő! - oh! - kitűnő!- - Nos?
BÁRÁNY:	(nagy lendülettel:) Kihallgathatnók az időt!
KATONA:	(indulattal:) Úgy. Idejönnek. S te tudtad. S tán engem azért hívtál ide. Ah!
BÁRÁNY:	(lelkesen:) Barátom! A kritikát!
KATONA:	(ádázul:) A kritikát! ha! Ha nem a visszhang zengésében, hát a kulcslyukon! Mi? - Elég a tréfa! (feláll) Már megyek is! (fejéhez kap, hirtelen láthatóan valamire gondolva visszatorpan) Az ördög! Ah!
BÁRÁNY:	Kulcslyukon! - Eh! Így az igazi! Az őszinte szó! Egy ilyen műről! - (hirtelen gondolattal:) Ember! Hallod! Még a szemérem is tiltja tán, hogy írjanak! - Igen - olyan dícsérő szavaknak kellene hangzaniok! (Katona vállát veri) Te! - Te! - Mit tudod! - S most ezek itt - tán mindjárt hallani fogod! -
KATONA:	(kelletlenül:) Oh, oh! Hm.
BÁRÁNY:	(lendülettel:) Akikhez apellálánk! Ember! A szellem! És a nagyvilág!
KATONA:	(bizonytalanul:) A szellem - és a nagyvilág - úgy. -
FLEISSIG:	Itt van, urak - also. Két pohárka nyelvcsinosító.
KATONA:	Hát Isten neki. Prosit.

4. jelenet
Bárány, Katona, ífjak
I. ÍFJÚ:	(nagy garral belépve az ajtón, énekel:)
“Mikor a borjú fecskeszárnyon repült,
Hohó, óhohó!”
II. ÍFJÚ:	“Szent Dávid a Zöld Kutyában hegedült,
Hohó, óhohó!”
MIND:	(üvöltve:) “Hohó, óhohó!”
III. ÍFJÚ:	Jó nóta - tán az a vén savanyútüdő Kazinczy Dani írta; he?
IV. ÍFJÚ:	Tud is az ilyet - Hohó, óhohó! (Fleissig felé fordulva:) No, öreg Ganimédesz!
FLEISSIG:	Üdföszlöm a nyelfcsinositó ifiurak - Fleissig, kérem Hans Fleissig - pecsületes, fén öreg sváb - az ükpapája csinálta ezt a Zöld Kutya itt - fan annak szász hundert éfnek pizony - négy nyelfcsinositó, also.
IV. ÍFJÚ:	“Szent Dávid a Zöld Kutyában hegedült”
MIND:	“Hohó, óhohó!”
	(Fleissig el)
KATONA:	(fojtottan:) Tán ezek volnának?! Mi?
BÁRÁNY:	(kissé bizonytalanul:) Hát - igen - (hirtelen fontossággal:) A Pester Zeitung - a Magyar Kurir - a Pannónia tollforgatói - újmódi ífjú műítészek - a ma hangadói, barátom! No, de én most megyek is –
KATONA:	Ugyan no -
BÁRÁNY:	Engem ismernek. Jobb, ha csak magad vagy itt. Egynek-másnak tán még a zsebében is a könyved! - (lelkesedik:) - Ember! - Ha lármásak is kicsit - nos - ífjú temperamentumok! - Romlatlan szívek!
KATONA:	Úgy!
BÁRÁNY:	Ma megtudsz valamit - nyugodt lehetsz. Majd visszajövök - No, ég veled! (indul, majd visszajön)
KATONA:	Jó, jó. Hát - ég veled. Ha e furcsa módon is - nos, legyen. Aztán - Kamillát is idehívtam. - Beszélnem kell végre vele. Ha úgy határozott, ahogy én, akkor - nos - nyilatkoznom kell neki - igen. Mint reményteli ífjú szerelmes valami színjátékban, mi?
BÁRÁNY:	Még visszajöttem, hogy megmondjam, nyugodt lehetsz, hallod -

5. jelenet
Katona, ífjak
KATONA:	Jó, jó! - Nyugodt vagyok! nyugodt! Hát Isten veled. De ez a Kamilla! - Mostanában mintha kicsit elhúzódott volna tőlem, - talán, mert nem beszélek elég határozottan. Pedig tudnia kell - igen - a szétfoszladozó írói ábránd utolsó csücske fog itt még - és - mondtam-e még magamnak is? - Kamilla!
II. ÍFJÚ:	Magában prézsmitál ez az alak ott ni. Figyelitek?

6. jelenet
előbbiek, Bárány nélkül
I. ÍFJÚ:	(hangosan ásít:) Hhuhuhu! Hajh!
II. ÍFJÚ:	(ordít:) Hé, Fleissig! Herr Bürgermeister! Hóóó!
III. ÍFJÚ:	Vén tolvaj! Hééé! (fütyül)
FLEISSIG:	(hangja belülről:) Aszonnal, urak, aszonnal! Uj csapolás, also!
IV. ÍFJÚ:	(kiáltva:) Még egy kis csatornalé belé, mi? Vén Akhitofel!
I. ÍFJÚ:	(ásít) Áááh! Phuhuhuh! Hajh!
V. ÍFJÚ:	Mért is járunk ide, tulajdonképpen?! Hamis bort mér a disznó, esküszöm, és csal is a számlával.
IV. ÍFJÚ:	Megszokás, megszokás, ejh.
II. ÍFJÚ:	Az ember a legbutább állat a világon, mondja az a Voltaire nevű -
V. ÍFJÚ:	(aggódóan körülnézve:) Pszt! Ne említsd ezt a szabadkőművest! (Katona felé intve, aki újságot olvas, biccent:) Ott az az alak, ni.
I. ÍFJÚ:	(ásít) Phuhuhuh! Hajh! De unalmas világ, a mindenségit! Csak az a Byron lord tudja - meg én! Haáh!
II. ÍFJÚ:	Megrekedt. Legalább egy új Napoleon -
V. ÍFJÚ:	(rémülten körülnézve:) Pszt! Ne említsd azt a karbonárit! Oh!
VI. ÍFJÚ:	Hallottátok? Szádeczky Pepi gróf megszöktette a Brumber Hansi hajadon leányát.
IV. ÍFJÚ:	Áá! Azt, akinek az a szép bajusza van? Véleményem szerint túlzás, amit a koráról beszélnek. Még alig múlt hatvan éves.
VII. ÍFJÚ:	(énekelve:) Hejh!
“Régi bankók, régi nő,
Úgy lébol az úri vő!
Hóhóhó!”
MIND:	(üvöltve:) “Hóhóhó”
I. ÍFJÚ:	(ásítva:) Áá! A keserves mindenségit! Ezt az unalmat!
VI. ÍFJÚ:	Apropos - mit szóltok: Piemont, Nápoly, Szardinia fellázadt. ha!
V. ÍFJÚ:	(Katona felé sandítva:) Pszt! Az istenért! Ne említsd azokat a -
IV. ÍFJÚ:	Aztán mi az öreganyjukat akarnak tulajdonképpen, mi?
VII. ÍFJÚ:	Hát - alkotmányt!
I. ÍFJÚ:	(ásít) Alkotmányt. Pááh! Huh!
VI. ÍFJÚ:	Spanyolországban - Portugáliában rebellio - mit szóltok - s a görögök -
I. ÍFJÚ:	(ásít) Páh! - (a II. ífjúhoz:) Mondd, hol csináltattad ezt a pompás nadrágot?
VI. ÍFJÚ:	Nálunk a megyék - forronganak -
III. ÍFJÚ:	Hogyne, mert a kormány elrendelte az újoncozást, meg a hadi kontributiót. - S ők országgyűlést követelnek. - (az I. ífjúhoz:) Ezt a nadrágot? - A Schneider Bubinál. - Odajár a Széchenyi Pepi is.
II. ÍFJÚ:	Haha! Országgyűlést! Mintha nem mindegy volna, - a mindenét! - hogy egy hülye, vagy kétszáz deklarál valamit.
V. ÍFJÚ:	(Katona felé intve:) Pszt! Az istenért! Kérlek!
II. ÍFJÚ:	Hát szolgáljon a paraszt - az anyjába! - Jó lesz neki a mondur, ahelyett, hogy az úrbér rendezés - nemesi adózás rágná a máját! - S más efféle, amiről itt pár nagyszájú lotyog.
III. ÍFJÚ:	Pár bolond! kolléga! (lesújtóan:) No, meg az írók! - Ebkölyke jurátusok - ha!
IV. ÍFJÚ:	Nem mondom, hogy nem bántja a csőrömet, mikor egy-egy érdekesemet úgy el-elnyesik - de azért nem bolondság az a cenzúra, úgy éljek!
FLEISSIG:	(jön; italokat tesz le az asztalra) Itt vatyok, ratyogok, megérkezett az öreg Fleissig! Dessék, nyelvcsinositó urak, dessék.
I. ÍFJÚ:	(ásít) Na végre, valami, ááh!
	(Fleissig el)

7. jelenet
Katona, ífjak
II. ÍFJÚ:	(Katona felé intve, félhalkan:) Ki lehet ez az alamuszi alak ott ugyan? Nagyon izgett-mozgott az imént. Tán a fekete Komissziótól való!
III. ÍFJÚ:	Hát toljunk ki vele, fiúk! Szóljunk csak arról, ami őkelmét bizonyára nem interesszálja. Az irodalom. Theatrom!
I. ÍFJÚ:	Ah! Irodalom, - theatrom. Egy csomó nagyfejű literátus jön ma délelőtt ide, úgy hallom.
III. ÍFJÚ:	Ah, ah! Nekem az a spurom, mintha csupa hülye írna ma Magyarországon.
IV. ÍFJÚ:	Valami Vörösmarthy is megeresztett egy hosszút - mint hallám.
II. ÍFJÚ:	Hha! Nagypipájú, kevésdohányú fráter. Nem lesz belőle énekes halott, azt én, Peöleöskhey Balambér mondom.
III. ÍFJÚ:	No, de az új theatrum! Kisfaludy!
II. ÍFJÚ:	Bah, bah! mondjuk, hogy talán - egye fene. De aztán?
I. ÍFJÚ:	(hangosan ásít) Unalom, csupa unalom! Csak az a lord Byron, - meg én! Páh!
IV. ÍFJÚ:	Ugyan! Nem termett a magyar tragédiás műfajra. Görögtűz. Görögtűz!
III. ÍFJÚ:	És mi egyébre, no?! Bugrisok!
II. ÍFJÚ:	Pörkölt, kulacs, rámáscsizma, nagybőgő, fokos, - ez a magyar! Ezt én, Peöleöskhey Balambér -
II. ÍFJÚ:	Apropos! Theatrom! Újabban meg az a módi járja, hogy egyesek ki is nyomtatják színpadot ostromló műveiket. Mind több ilyesmi kerül redakcióbeli asztalomra - és onnan olvasatlanul a papírkosárba.
III. ÍFJÚ:	Egyikbe belenézegeték. Úgynevezett dráma - mi is a titulusa no, - ej -
VI. ÍFJÚ:	(nagy beavatottsággal:) “A véres fonál titkaira” gondolsz, - hát a “Bendegúz riadója” akkor - vagy - “Az éjszemű Ludmilla” - vagy -
VII. ÍFJÚ:	Nos - úgy hát fogadjunk - miután csak ez van hátra még - hogy a - “Bánk bán”.
II. ÍFJÚ:	“Bánk bán”!
IV. ÍFJÚ:	(félhangon a többinek:) Hangosabban! (Katona felé int:) Hadd hallja jobban, miről disputálunk. Igen mozgolódik a spionképű amott.
V. ÍFJÚ:	Pszt. Tán a fekete komissziótól.
IV. ÍFJÚ:	Még azt hiszi az ipse, hogy valami érdemes dolog, amiről beszélünk. Haha!
II. ÍFJÚ:	(teli torokból:) Bánk Bán! Hahaha! Ohohohó!
VIII. ÍFJÚ:	(legyintve:) Ugyan no! A kezembe került nekem is. Afféle bombasztikus - - valami Katona nevű követte el. Az obskurus alak leszúratja benne a királynét. -
III. ÍFJÚ:	Micsoda? Hiszen még a magyar theatromi társaság is elő akarta adni a Rondellában. Úgy ám! Szerencsére a cenzúra betiltotta.
I. ÍFJÚ:	Áá! Akkor, mikor az a nagy ramazuri volt? Ooooh! (ásít)
II. ÍFJÚ:	Hogyne. S mint hiteles helyszíni tudósításomban olvashatták az urak - az az őrült dilettáns felbérelte a jurátusokat - és fokossal támadott a cenzorra, hogy a betiltást visszavonja.
II. ÍFJÚ:	S képzeljétek! Hozzá a Festetich Berci ideadta, hogy írjak róla a Pannóniában! Nyilván nyakára járt a fickó. Szegény ördög! Ha megírtam volna róla a véleményemet! -
III. ÍFJÚ:	Hó! Nézzétek csak azt az embert! feláll! S idejön!
KATONA:	(felkel és odalép az ífjakhoz; fojtott nyugalommal:) Ha megírta volna! Nos?
TÖBBEN:	Micsoda?
KATONA:	És miért nem írta meg a véleményét az úr? Ha szabad kérdenem, hát miért nem írta meg?
II. ÍFJÚ:	(elképedve:) Hogy? Mi?
KATONA:	(közelebb lépve:) Azt a könyvet elvégre azért adták oda az úrnak, hogy írja meg a véleményét! Vagy nem azért?
ÍFJAK:	(tanácstalanul:) Hát ez?! - Mi??! - Hát ez?! -
II. ÍFJÚ:	De - uram -
KATONA:	(növő indulattal:) Hát mért nem írta meg? Hadd okuljon az a - fickó! - az a dilettáns - obskurus alak! - és ha a mű rossz - fejtette volna ki hát, miért - hadd tudja meg a publikum, miféle munka az, amivel elébe merészkedett! - - vagy olvasván utána, lássa maga is, mit tart elvetendőnek a pökhendi kurtaeszűség!
I. ÍFJÚ:	(ásít) Páh! Paáh! - mi?
ÍFJAK:	Hallja az úr! - Mi köze? - Kicsoda az úr?
II. ÍFJÚ:	Mit apprehendál! Tán azért a szemétért?!
KATONA:	Szemétért! Ha! (fenyegetően feléjük lép)
II. ÍFJÚ:	(bizonytalanul:) Ezt én - Peöleöskhey Balambér -
KATONA:	(kitörve:) Az agytalan korcs! A szellemi herélt! - Aki, mert annak vetélték, ami sárgulva fojtana meg mindent, amit hős szándék és erő tehet! - a divatra forgó báb! A lesi silány! Nyelvnevelők szép címét öltözőn, mint ember dolgait a kajdi majom! - A minden nagyra legyintő! Szent hevülésre gúny! - A meddő fölény! A furcsa faj! Ha! - Hazátlan, istentelen, embertelen! Kialudt szív és mozgó kéz! Semmi mondandó és sürge készség! - Percenként másítván szót - ahogy a gazda int! Szolgálván minden gaz alkalomnak, amit alj hírverési mód és hízelgett önkény jelent!
ÍFJAK:	(döbbenten:) De - hallatlan! - Ez -
KATONA:	(üvöltve:) Senkiháziak! Gézengúzok! Zsiványok! Honunk tetvei ti! Élősdik! kutyák! Áruló huligánok! Hah! Hogy csapjon belétek az a tüzes ég! Amely világ csúfjára és nagyobb gyászunkra itt tart! Minden sípot fúvó alamuszi ügyesek! Nyúlagyú hangosok! Hülyék! Pernahajderek!
ÍFJAK:	(összevissza:) Abszurdum! - Hát ez! - Megáll az eszem! Hallottak ilyet?
I. ÍFJÚ:	(ásítva:) Az úr megőrült! Hááh!
KATONA:	(üvöltve:) Kapcabetyárok! Símakezű útonállók! Tolvajok! Gazemberek!
II. ÍFJÚ:	Skandalum!
III. ÍFJÚ:	Ez elégtételt kíván, hallja az úr!
IV. ÍFJÚ:	Itt a névjegyem!
TÖBBI:	Az enyim is! - Az enyim is!
I. ÍFJÚ:	(ásítva:) Az enyim is! micsoda unalom - csak az a Byron meg én - ááh! - (névjegyeket dobnak az asztalra)
KATONA:	(fenyegetően feléjük lépve:) Elégtétel! Mi? - Névjegy! Mi! - Lepöki az érdemet - egy élet jogcímét - nehéz évek gyümölcsét - s még elégtételt! Mi?! - (üvöltve:) Hernyók! Legyek! Zsoldos kufárok! Gyászmagyarok! (felragad egy széket)
TÖBBEN:	Skandalum! - Nem értjük! - Mit akar ez? Kicsoda az úr?
V. ÍFJÚ:	(teljes torkából üvölt) Őrült! őrült!

8. jelenet
előbbiek, Fleissig
FLEISSIG:	(rémülten:) Mi lárma ez? Há? Mi fan?! Nyelfcsinosító urak!
II. ÍFJÚ:	(félhangon Fleissighoz, Katonára mutatva:) Ez a - spion - ott ni!
III. ÍFJÚ:	(méltatlankodva:) Herr Fleissig! Mi ez itt?
IV. ÍFJÚ:	Miféle hely ez!? -
V. ÍFJÚ:	Skandal!
FLEISSIG:	(Katona felé csitítóan:) Ah! Spion úr! - Lássa - spion úr, de kérlek -

9. jelenet
előbbiek, Markos, Kamilla
MARKOS:	(vállas ífjú, Kamillával az utcaajtón jön) Jónapot! - Aha! Ez igen! Az angyalát! Benevezek! Markos vagyok! Markos.
KAMILLA:	Hohó! Mit látok itt! Józsi! (Katonához:) Az undok ember! - Maga kis Pompeius! Oh! Oh! Nohát! Mit csinál itt!
KATONA:	(a széket letéve:) Kamilla! (Markosra nézve:) Uram!
MARKOS:	(lelkesen:) Egy - négy ellen! Pompás! Pompás! Benevezek másodiknak, ha mondom! Az angyalát!
ÍFJAK:	(többen:) Művésznő! Mentőangyal a láthatáron!
KAMILLA:	(Katonához:) Úgy, úgy! Hitesem! Randallírozunk, mi? Maga vérszopó! (az ífjak felé:) És maguk itt! - Szép kis kollégák - mi? Pennás emberek így egymás közt -
KATONA:	(Markosra és Kamillára meredve:) Kamilla!
KAMILLA:	(Katonához:) És ő! - Nem is csuda! (a poharakra néz) meginni ezt a sok fene kávét! - Hogy ver a szíve! - borzasztó fenevad - mi? (ajnározva:) Oh, szegénykém!...
I., III. ÍFJÚ:	(csudálkozva:) Pennás ember! - Hogy?
II. ÍFJÚ:	Nem ismerjük az urat.
IV. ÍFJÚ:	Fogalmunk sincs róla, hogy miért?
VI., VII. ÍFJÚ:	Érthetetlen! - Mi egy szóval se bántottuk!
KAMILLA:	Pennás ember! Úgy ám! Szellemi - lelki rokon! - Bizony! (Katonához:) Undok ember! (kezét megfogja) Kezet egymásnak! - Hamar - vagy baj lesz! - Ezek honunk jeles ífjai - (az ífjakhoz:) Neveket megmondani szépen, no - - ez itt Katona József.
II. ÍFJÚ:	(bizonytalan megrőkönyödéssel:) Katona? -
KAMILLA:	Hites ügyvéd úr! -
II. ÍFJÚ:	(megnyugodva:) Ah! Ah!
KAMILLA:	De theatrumot is ír őkelme! Az ám!
TÖBBEN:	No, no! Hm.
KAMILLA:	Úgy bizony! Keblükre vele, fiúk! Ő írta a - hogy is - no!
VIII. ÍFJÚ:	Mi?
KAMILLA:	(lendülettel:) A Bánk bánt!
	(általános megrőkönyödés)
II. ÍJÚ:	A Bánk bánt!
III. ÍFJÚ:	Oh!
I. ÍFJÚ:	Paáh! Paáh! Hogy? (ásít)
IV. ÍFJÚ:	(félrekullogva:) Az áldóját! Hű!
KAMILLA:	(diadallal:) nem is gondolták - lám! (Katona vállát veri) Ez a kis Pompeius! Ez a vérengző dán! Egy ilyen ember!
V. ÍFJÚ:	(zavartan:) Nem is! - Áh! - Hm.
II. ÍFJÚ:	(hebegve:) Oh, oh!- Hát örülök - a szerencsének - ah - de most jut eszembe - én nagyon sietek -
III. ÍFJÚ:	Jaj - már el is késtem -
IV. ÍFJÚ:	Nekem is sürgetős dolgom van - oh! - ahjaj!
V. ÍFJÚ:	Bocsánat - sajnálom - sajnálom -
VI. ÍFJÚ:	Kisztihand! - Már itt se vagyok!
	(kifelé tódulnak)
TÖBBI ÍFJÚ:	Nekem is nagyon sürgős! (kifelé mennek) - nekem is!
FLEISSIG:	(utánuk:) De urak! - Vizetni - vizetni - vizetni - Kérlek!
ÍFJAK:	(kintről:) Hát írja fel! - A kapufélfára! - Majd a Szemere!
FLEISSIG:	(utánuk menve, kint:) Majt a Szemere! Há! Hád jó! (hangsúllyal:) Majt én peirok! Also.

10. jelenet
Katona, Kamilla, Markos
KAMILLA:	(csudálkozva:) Hát ez meg - mi volt? - Mondja! Maga - maga -
KATONA:	(Kamillát nézve merően:) Ah!
KAMILLA:	És egyáltalán - mi van ma itt - mi?
KATONA:	(ádázul:) Sietnek -
KAMILLA:	De hát mi volt ez? - Mondja már! (Katonát megbökve:) Hallja az úr!
KATONA:	(keserűen:) Bolondság! - kh! -
KAMILLA:	És ez az iszkolás! - tán ettől a szelíd fiúcskától ijedtek meg? - mi? (bizalmasan Markos vállát verve:) De el is felejtem - honunk új nagy reménysége - izé -
MARKOS:	(bemutatkozva:) Markos vagyok. (magát kihúzva:) Markos.
KATONA:	(a vaskos fiatalembert végignézve, csöndes iróniával:) Úgy, hm.
KAMILLA:	Ezer hold vár rá otthon, Nagyharácson! De ő itt van Pesten. A művészetnek él!
KATONA:	Oh! Hm.
KAMILLA:	Képzelje, első lett a Medárdus-napi lepényevő versenyen! Az ífjú Hunyady gróf a lovakkal - ő a lepénnyel.
KATONA:	Úgy! Jövője van Magyarországon.
MARKOS:	(őszinte lendülettel:) Az ám! De még javítok! Az angyalát!
KAMILLA:	(fenyegetően:) És maga! Mit keres itt maga tulajdonképpen? - Ilyenkor - egy hites ügyvéd!
KATONA:	(elképedve nézi:) Kamilla! -
KAMILLA:	(fenyegetve:) No! No! - A kis csínytevő! - Mi? -
KATONA:	Kamilla! - Hiszen - vártam - - (lemondóan:) valakit vártam - no de - (legyint)
KAMILLA:	(őszinte csudálkozással:) Várt! - Úgy?! - Hát akkor - (mint aki hirtelen észbekap:) Oh!
KATONA:	(csöndesen:) Úgy -
KAMILLA:	(újra zavartalanul:) Várt! - Hm! - Mi?! (Markoshoz:) No, mit szól - maga - izé -
MARKOS:	(súlyos fontossággal:) Markos.
KAMILLA:	Jó, jó! Tudom, tudom! - Egy hites ügyvéd úr! - Ő vár valakit! Mi? - - Miközben a szegény pörösök -
KATONA:	(csöndes megdöbbenéssel:) Kamilla!
KAMILLA:	Várt! Hát akkor - no - Isten vele - hitesem! - Most jut eszembe - hiszen én sietek - nagyon sietek -
KATONA:	Maga is siet? Sietős nap - oh!
KAMILLA:	(Katona vállát verve:) No, no - undok ember - (halkabban:) hát majd - szóljon be csak - maga kis Pompeius - maga vérengző - (Markoshoz:) No, gyerünk - izé -
MARKOS:	(jelentőségteljesen:) Markos! (elmenőben Katonához:) Hát ha kell, gyüvök! - (el ketten)
KAMILLA:	(ingerült hangja kint:) Pont ide kellett bejönni! Maga - izé -
MARKOS:	(hangja kint, kétségbeesetten:) Markos!
KAMILLA:	(hangja, indulattal:) Markos! - Szamár!

11. jelenet
Katona egyedül
KATONA:	Úgy! Hát szóljak csak be! Hm. Kedves! Mi? - Katona helyett a lepényevő! S az ezer hold! Az nagyobb fantázia! - Hát igen - nincs szerep - nem fut a ló - hát nincs barátság. Jó. Hiszen elég szépen kitartott mellettem. Még néhány hét is beletelt. (hangosan sóhajt) Oh, oh! Fleissig úr!
FLEISSIG:	(hangja a söntésből:) Aszonnal, nyelfcsinosító úr! Aszonnal!
KATONA:	Még néhány hónap is. Úgy. De most már - hát vége. Ennek is vége. Ennek is - de minek is hát tulajdonképpen? - Ami még el sem kezdődött?! Szerelem! - És Kamilla! - Mondjam, hogy bolond! Hogy ildomtalan? Hogy komédiás? ócska komédiás? - Mit segít! - És én? Én?! Hát tudta ő - valójában mit akarok - miként van a dolog? Hát tudtam én? S mire tudom - nincs. Elrepült. Mint ama másik. Déryné. A tavaszi álom. Szerelem. Ahogy ez már nálam lehet. Dérynés szerelem. Félszeg szerelem. Katona Józsis szerelem. Égbenjárás és semmi való. S amint a való amoda int - az égen járó itt marad. A költőé - az ég! - A föld a győztes lepényevőé. - Hajh! Hajh! - No, Fleissig úr! Herr -

12. jelenet
Katona, Fleissig
FLEISSIG:	Uty megijedtem asz előpp - mikor a disztelt úr a székkel - enyim Herz - ach, ach! - de uty - pizony isten - hehe! - Mék ety bohárral a nyelfcsinositó urnak?
KATONA:	Eh - kell a - (hirtelen meggondolva magát) De hallja csak! Herr! - Kettőt még ide! Kettőt!
FLEISSIG:	Kettőd! - Hm. - Mekfan falaki tán asz asztal alatt?
KATONA:	Kettőt - úgy mondtam. (keserű lendülettel:) Hadd koccintsam fel magamat! S képzeljem - az koccint még velem búcsúzóra, aki elment.
FLEISSIG:	Elment? Hoty? A nyelfcsinositó urak? - Há?
KATONA:	Asszony! - Eh!
FLEISSIG:	Á! - Asszony! - Uty! Elment? Hát attyon hálá az Istennek pele, hoty elment. Enyim is elment, also. Asszony elment, péns mekmarat - ennyi az ekész. Also.
KATONA:	(feláll és Fleissig vállára üt:) Úgy van Herr! Isten beszél belőle! (fellobbanó keserű daccal:) Majd megértenek mások?! Mi? S ha nem - (legyint) Ah!
FLEISSIG:	Hotyne hotyne. Mások. Csak mekmarattyon a pénsz. Also. (el)

13. jelenet
Katona egyedül
KATONA:	(leül, keserűen morfondírozva:) Mások! Így mondtam e! Szép! Nagyon szép! Ah, ah! (lemondva sóhajt) S ami iménti ífjurak helyett is tán mások? - Ők, akik a szellemet igazgatják? - Mi? - - (eszmélkedve:) Mert mit is mondtak ezek az előbb? - A nagyok ma idejönnek - a szó legbölcsebbjei - - hm! Talán dugva meghallgatni? Mi? (felpattan) Az ördög! Belsőm pirul ugyanis - itt bábáskodni a suton! - Mint az imént - lesni a bevetett ismeretlent, - hogy tán abból kiszületik a hír - a hír! Ah! (önemésztő gúnnyal:) s kiszületett! Mi? Éretlen nyeglék véletlen kihallgatott locsogása! Eh! Még szédülsz tán - mi? - Mert hogy aztán nem tetszik a leesett szülött - rikácsolunk - széket emelünk - mi? Katona úr! Bolond! Olcsó vitéz! (fejét üti; fellobbanó vad daccal felugrik) Amit megírtam, azt megírtam és kész! - (vadul:) Ejh! - Bolygókat vet ki a nap - s tovább forog - rájuk sem hederítve - s egy mindenséget az Isten - s én itt!? Egy mű sorsát lesni?! - Ördög! - (dühös daccal:) a mű elment - s én, én vagyok! Én! Akárhogy is - elég! Úgy! Nos gyerünk! (indul) - - Kamilla! Ah!

14. jelenet
Fleissig, Katona és több előkelő modorú idősebb vendég
FLEISSIG:	Á, á! Grüss Gott! Ütföszlöm a főfő nyelfcsinositó urak. Hát hoty, mint? (a feléje intő Katona felé:) Aszonnal nyelfcsinositó úr, aszonnal, kérlek.
I. VENDÉG:	Grüss Gott! (odafordul a többihez) Hm, hm. Eszerint hát csak holnap tárgyalhatjuk meg a dolgokat, Szemere és Kölcsey távolléte miatt.
II. VENDÉG:	No - azért nem visszük el a Fleissig úr álmát! (Fleissig vállát ütve:) Mi, vén méregkeverő?! Egy percre leülünk. Ide csak azt a szokásost.
KATONA:	(Fleissighez:) Herr!
FLEISSIG:	Azonnal, nyelfcsinositó úr, aszonnal! (Fleissig el; Katona kényszeredetten leül).

15. jelenet
előbbiek, Fleissig nélkül
III. VENDÉG:	Mit hallok! Igaz-e, hogy Berzsenyi Dani is szerencséltetni fog bennünket?
IV. VENDÉG:	Á! (legyint) Itt volt Pesten őkelme, de hamarosan felszedte a sátorfát. Azt mondta, szédül a sok embertől, jobban megvan ő már a parasztjaival. Aztán meg az írók közt megzavarja a sok tudós disputa - azt mondja, ilyenkor úgy érzi, nem tud semmit - egy-egy firkája is úgy sikerül csak - úgymond - ha úgy akarja éppen az isteni kegyelem.
V. VENDÉG:	Titánok szerénysége, no. Az igazság az, hogy Kölcsey Ferkó túlontúl akkurátus bírálata rágja a máját s ezért is kerül bennünket.
VI. VENDÉG:	Az is igaz viszont, hogy íróink közt több a tudóskodó szájverés, mint a mű... Jól pergő nyelv, elmeél, készület - de jó írás alig terem.
I. VENDÉG:	Így van ez ilyenkor, - könnyebb bezárt szobában pallérozottan a szavakat szegezni egymásnak, mint kiállani a piacon. Szabadság nélkül árnyék az irodalom.
III. VENDÉG:	Gyász idők, gyász idők. És csak nő az éjtszaka.
IV. VENDÉG:	Az olasz fellángolást vérrel oltja el Ausztria. Magyar vérrel is, oh!
V. VENDÉG:	Az újoncozást megtagadó vármegyéket letörik, - viszik a bátor hazafiakat.
VI. VENDÉG:	A fekete komisszió naponta magyar összeesküvéseket derít fel.
I. VENDÉG:	Magyar összeesküvéseket! Szegény magyar! - ah! -

16. jelenet
előbbiek, Fleissig
FLEISSIG:	Itt a jó nyelfcsinositó, urak. (italokat tesz le, Katona asztalára két pohárral, kedélyeskedően:) Ety pohár asz asszonynak, also.
II. VENDÉG:	Haj, haj. (poharát emelve:) Hát isten éltesse az irodalmat! No!
III. VENDÉG:	S a theatromot, amen.
IV. VENDÉG:	Ah! Halottakról vagy jót, vagy semmit.
I. VENDÉG:	Az kéne hozzá, ami nincs: jó darab.
V. VENDÉG:	Jó darab! - Hm, hm. Melyek is az újabbak a műfajban?
II. VENDÉG:	Vannak figyelemreméltó jelenségek - - Kisfaludynak például - legnagyobb reménységünk - - nem vitatható -
III. VENDÉG:	Ami azt illeti, mű, az még akad! - A múltkoriban is kezembe került egy Gizik -	Szentjánossy - Tokás - s még egy - hozzá kinyomtatva! - egy ilyen - - várjunk csak, valami Katona írta - Katona József! -
II. VENDÉG:	Katona - Katona? - nem hallám hírét - pedig minden könyvről tudok általában -
I. VENDÉG:	Katona? - Én sem. (halkan, Katona felé intve szemével:) Nem ismeritek azt az embert véletlenül? Nagyon idefülel.
V. VENDÉG:	Na hiszen - ezeket aztán nyugodtan hallhatja. (hangosabban:) Katona? - valami derék műkedvelő lehet.
VII. VENDÉG:	Á! A Bánk bánra gondoltok? Én megnézegettem. Különös munka. Hm. Egészen különös. Úntalanul meg-megvillan benne valami! De az irálya! Ah! Micsoda bárdolatlan darabosság! - S az a nehéz molyszagú ósdiság! Hol él ez a szegény ember!
VI. VENDÉG:	Nekem is a kezembe került. Valami svungféle van benne, az nem vitás. Ha a szerzőnek a stílus csínjáról csakugyan valami fogalma volna - az az érzésem, valami idegen anyanyelvű lehet - aztán az alakábrázoláshoz és a kompozícióhoz is jobban konyítana valamelyest - úgy vidéken, szerényebb publikum előtt elmehetne, kétségtelen. - - No, - de, hogy egy érdemesebb dologra -
KATONA:	(önkénytelen, heves mozdulattal ledönti a poharát, amely összetörik) Az irgalmát!
I. VENDÉG:	Nézzétek csak - az atyafi!
II. VENDÉG:	Nem csoda - egyszerre két pohárból is hörpölget a derék!
III. VENDÉG:	Haha! De, hogy visszatérjek még arra műre - ha már így szóba kerítém - hát sajátságos fércmunka, valóban! A vízözön előtti nyelvezete! - Az auktornak az idő haladásáról, a nyelvújításról nyilván fogalma sincs - - aztán az a színfaltépő, hajszolt rémdrámaszerűség - erőszakolt hatásvadászat - no - és moraliter is szörnyűség! Képzeljétek: a megvadult Bánk bán leszúrja a királynét a nyílt színen.
II. VENDÉG:	Szegény magyar lovagias ideál!
I. VENDÉG:	Hát ilyen lehangoló históriák nem nagyon szolgálják a szegény, esett nációt, az bizonyos.
IV. VENDÉG:	No - az ilyesmit nem kell olyan fene komolyan mérlegelni azért. - Részemről - az a véleményem, hogy itt-ott egészen svádás, derék Shakespeare utánzat.
KATONA:	(félig állva, aztán visszaülve:) Ha!
VII. VENDÉG:	(Katona felé intve:) Nicsak! Az atyafi! - Kölcsey Ferkónk egyébként, mint hallám, az első tíz oldal után letette.
III. VENDÉG:	(Katonára sandítva:) Odavan egészen! - Ej, ej - úgy látszik hát e művecske eszerint egész csinos pályát futott. Most jut eszembe, a múltkoriban Kazinczy is említette!
VII. VENDÉG:	Úgy! - és mit mondott rá az öreg? No -
III. VENDÉG:	Mikor átfutotta, úgymond, eszébe jutott Goethe esete a Kleist darabbal. A nagy német tudvalevőleg, miután ama neki küldött színművet elolvasta, azt mondta, az éppen jókor jött neki - a begyújtáshoz.
II. VENDÉG:	No, no. Azért - mint utóbb kiderült - néha az istenek is tévednek.
III. VENDÉG:	Hát - ennél itt - bajosan -
II. VENDÉG:	Úgy hallom egyébként, Szemere írásban akarta deresre vonni, elrémítő példaképpen, szegény agyondisputált szerzőnket. De aztán arra gondolt, hogy ha foglalkozna vele, csak felbuzdítaná még az illetőt - mire úgy vélte, jobb, ha hallgat. No - de tán elég erről - s már mennénk is. (kiált:) Herr Fleissig!
FLEISSIG:	(hangja kívülről:) Aszonnal urak, aszonnal!
I. VENDÉG:	Véleményem szerint éppen hogy foglalkozni kéne vele. Rámutatni arra, mi a rossz a műben, hogy tanuljon. S az illető meg írjon csak! - - és forgassák csak minél többen a mostoha magyar szót a hazában.
TÖBBEN:	Kétségtelen. - Úgy van.
II. VENDÉG	S én úgy gondolom, azért csak dícséretes, ha valaki a komoly tragédiával próbálkozik. Hogy a talentum nem futja - arról már nem tehet.
VI. VENDÉG:	S aztán egy ilyen istenadta, mért ne írna szegény? Hiszen ha száz évig firkál, se tud róla néhány magunkféle kuriózumvadászt kivéve, a kutya sem. Haj, haj!

17. jelenet
előbbiek, Fleissig
FLEISSIG:	Itt fatyok, ratyogok! Parancsolnak a nyelfcsinosító urak?
VI. VENDÉG:	Várjon csak - az a szerencsétlen Lőcsházy ideadott valamit - hogy Szemere helyett számoljak - (zsebében keresve)
FLEISSIG:	Áá! Lőcsházy lofag - múltkori fotyasztás - ifiurak - (számlát mutat)
VI. VENDÉG:	(mindenféle papírokat rakva ki közben a zsebéből:) Hát ez meg - no lám - az ördögét! - hát nem éppen? -
IV. VENDÉG:	Haha! - A Bánk bán!
VI. VENDÉG:	(körülnézve:) No, kit érdekel?
I. VENDÉG:	(elhárítva:) Hát -
II. VENDÉG:	Különösebben most nem -
VI. VENDÉG:	No, (Fleissig felé nyújtva:) Herr Fleissig! Olvasson maga is - theatrum.
FLEISSIG:	(a könyvet forgatja, aztán leteszi) Theatrum - hehe - nem olfasok theatrum - de jó lesz düzelő - prachtvoll - also - mék ety-ety bohár?
VI. VENDÉG:	(felkelve, többi ugyanúgy:) No, majd holnap - s akkor a számlákat is - írja hozzá - vén méregkeverő! Hehe! (Fleissig vállát verve)
TÖBBIEK:	Isten vele! (indulnak)
FLEISSIG:	Isten fele - áltás pékesség az uraknak - - jól fan - hát írok - hatszor ety bohár, tehát dis bohár - also.
	(vendégek el)

18. jelenet
Katona, Fleissig
FLEISSIG:	Elmentek. Iken - Vizetni tetszik, also?
KATONA:	El. - Mi?
FLEISSIG:	Hotyne - iken - iken -
KATONA:	A literatura fő hangadói - tehát - a hon fínom szellemei -
FLEISSIG:	Iken, iken - fínom urak, - jó fotyasztók - iken - (mint aki meggondolja magát:) Még meg lehet írni hozzá kettő (ír a számlára)
KATONA:	(révülten:) A fínom szellemek - nem mint az előbbiek - mi?
FLEISSIG:	Há? Hoty?
KATONA:	A beavatottak - a tárgyszerűek - a komolyak - akiknek szava meghatározza buktodat vagy boldogulásodat - akiknek dícsérete minden és gáncsa is irígylendő tisztesség - - bárminő szava éltet - de rólad való nyilvános hallgatása: halál -
FLEISSIG:	Hoty? - Fatyis - nem értek ekészen, kérlek - -
KATONA:	Akikhez - a semmibe dobva és újra ugorva - mint nagy meglátóhoz - végigazsághoz - elégtételadóhoz - mint feltartó istenkézhez fellebbezék - - s az akta - imé! - - (beszéd közben felkelt; fel-alá járt; most megböki a vendégek asztalán maradt könyvet) Az ügy hát végső fokon is elmarasztaltatott - - az életet jelentő hév - nagy szándék - képzelés - mű: a semmire! - mi? - (Fleissighez:) A szerelem megnyilatkozék ma, íme, nekem!
FLEISSIG:	Hoty?
KATONA:	Oh, fatális szerencse! - Mint váratlan vad színjáték - a nagyvilág - a szellem - az ország -
FLEISSIG:	(jámborul a könyvet fogva:) Hoty? Ha akarod, neket atok eszt a facak - kérlek -
KATONA:	És most - élni - tovább - - és írni tán? - - törve és mélybe rúgva - mindenfelől - - és ennyi az egész? (roskadozva leül)
FLEISSIG:	Hoty? - Asz ekész! - Dessék! - (a könyvet tapogatja) Petyujtani se jó - rossz babir - páh!
KATONA:	(kezébe hajtott fejjel:) Lázak - önkívületek - éber éjszakák - önemésztő nappalok! - Csak egyre feszített élet - erő, indulat, hit, küzdelem! - - Hát valóban - s immár megfellebezhetetlenül - - ennyi csak?
FLEISSIG:	(zavartan:) Nem értek - valami - paj mekfan? hoty? - kérlek!
KATONA:	(lázasan:) Mint a hangya, mely égbe építeni akar - a sorsok mélyeiből hírthozón - elérni vágytam az embert, a figyelmet, a napot! - - S az évek őrlő munkája - imé! - - Kicsi por - szánó jóindulat, vagy gúnynak szava - - mit akarsz, derék pont te - - adni a nagynak - istened nem adván rá erőt - csak csúfravívő, vad ösztönzést - ki nagyálmú és semmimódú jámbor - csak hangya vagy! -
FLEISSIG:	Mi? Hoty? - No de, nyelfcsinositó úr - de kérlek -
KATONA:	(növő indulattal:) Együgyű kupacrakó! - vakarcs - szorgalom! - Pennás pigmeus! - Földporhanyító féreg! Nap-nemlátta váz! - Gyászkép! - Álíró! - Mi?
FLEISSIG:	(zavartan:) Nem értek - nem értek - mi esz - kérlek?
KATONA:	Istennek röhejpontja! Szellemképű maskara! Testté lett öngúny! Isten-gesztusokra ítélt báb! Mennybélieknek vígalom! Ah!
FLEISSIG:	(egyre növekvő tanácstalansággal:) Hoty? Hm.
KATONA:	(felugorva, hirtelen vad indulattal:) Bábu! Ha! - De ha nem rángunk többé!? Aki kutya irgalma van! - Nem többé! - mi?!
FLEISSIG:	Há? Hád -
KATONA:	Ha visszaütünk! - A nyugtalanságadóra! - A kergetőre! A bújtatóra! - Több-magunkkal ámítóra! - Nyomorítóra! - (öklét emelve:) Az égi bolondítóra! - Hajh! (megfogja Fleissiget s önkívületben rázza) Mi? Ember!
FLEISSIG:	(rémült tanácstalansággal:) Ah! Ah! - Én lenni derék ibaros - diszteletbeli nyelfcsinosító - de kérlek!
KATONA:	Kit ököllel nem érhetünk - ha azt mondjuk neki: Elég! - - s a tánc között odacsapjuk e játékot - ezt ni! - (magát megmarkolva:) hogy széttörik! - Ezerbe megy! S megáll a tréfa, a vígalom, ha! - vagy (hátralépve a rémüldöző, hápogó Fleissigtól:) - - vagy nem! - nem! - hallod?
FLEISSIG:	Ah! Hoty?
KATONA:	(ádáz indulattal:) Élve nevetünk! - Élve! Hogy a kéz ránt odafönt - s a báb nem mozdul - mi?! - Az égi szíj ráng, hadar - s a báb itt lent nyugodtan alszik, eszik, iszik! - (lázasan:) Vár Kecskemét! A csönd! A víg élve-halál! ha! - A bábu végre elégtételt veszen, mi?! - Kerge játéka másaként nevetvén vissza a meddő isteni végezést!
FLEISSIG:	Uty, uty! (félre:) Mondta asszony, több fizet a borba - több fiszet. Ah! (Katonához:) De kérlek!
KATONA:	(újból megfogja Fleissiget) Nem írni többet! Kinevetni! - Úgy! - A nagy Rángatót! - - Mint magunkat - mi??! - S amit az ámított fej csinált - a művet! - a bolond extázist! Ha!
FLEISSIG:	Ah! Ah! Mih?
KATONA:	Odacsapni! Mint rossz csörgettyűt a józanult gyerek - mivel szívszakadva játszott imént - - az álmot - képzelést - hitet! - - Mulassunk rajta - mi? - Mint szabadok - végre, szabadok - ha! - Nevessünk! - Istentől - asszonytól - hajszától szabadok! Hejh! Bánk! Hejh! (megfogja a könyvet s teljes erőből lecsapja)
FLEISSIG:	(magában:) Uty, uty - több fiszet a borba - iken, iken, piszony -
KATONA:	Életem pokla, könyv! Égbeemelője és ölője! - Magam értelme és igazolója! - Még begyújtani sem való - mi? - Hogy mondtad, öreg?! - Mulassunk! - még begyújtani sem! - Hahahahahaha! - Mulassunk, no! - Nevessünk! - Hahaha! Begyújtani! - Mi? (Őrjöngő nevetéssel Fleissig vállát veri)
FLEISSIG:	Hoty? - hát nefessünk - hahahaha! Esz a facak! Oh! (a könyvet csapkodva, Katona vállát visszaütve, nevet) Mék petyujtani sem! - Háhá -
KATONA:	(hirtelen megmerevedve, Fleissig vállát megfogva:) Még begyújtani sem - mi?!
FLEISSIG:	(meglepve:) hehe - hoty?
KATONA:	(Fleissiget elengedve, komoran:) - Vagy arra - mi? - urak? - tudós urak - - hogy - mielőtt a szemétbe hull - füttyentsünk egy szónyit - - hogy hé, magyar! (emelkedő hangon:) - hó, nép! - Valami van itt - fogd csak - tán neked címeztetett -
FLEISSIG:	Há? (a söntésben keletkezett zajra:) Aszonnal - fene értek - ez - (el)

19. jelenet
Katona és toprongyos ember
	(utóbbi a söntés ajtónyílásában rakodik)
KATONA:	(növő indulattal:) Valami - ebek gusztusa! - Fogd hát! - Neked tán jó lesz - egy percre tán - érdemes - - mi? urak? -
FLEISSIG:	(hangja bentről:) Aszonnal!
KATONA:	Egy percre tán - - te magyar! Te nép! Ho!
TOPRONGYOS:	(a nyitott ajtajú söntésben a becipelt terheket rakva le; kinéz) Tetszik?
KATONA:	(szilaj lendülettel:) Az irgalmát! - Tán mégis - egy percre csak - urak - - vagy nem érdemes? - még arra sem? - mi? (toprongyos felé intve:) Tiborc! Hejh! Tiborc!
TOPRONGYOS:	Tán nekem szólna az úr? - én -
KATONA:	(szilajon:) Úgy van! Neked! Te toprongyos! Te! Gyere ide! Gyere csak! - Még egy üveggel, hó! - (csomó pénzt dob az asztalra) Neked szólok, ha mondom - - Gyere hát - ülj csak ide! - Ülj le Tiborc!
TOPRONGYOS:	(bizonytalanul előbbrelépve:) Én - hát - - Én nem vagyok Tiborc - tisztelt úr - Én - Szűkházi Péter - a jéggel rakodok a söntésben a...
KATONA:	Ki vagy - ki nem vagy - - te Tiborc vagy - Érted?! - Az irgalmát! - Hát gyere ide Tiborc! - Gyere, ülj le, ha mondom! - Ülj le csak és hallgass ide, Tiborc!

20. jelenet
előbbiek, Fleissig
FLEISSIG:	(bejön, italt hoz, leteszi; a pénzt hamar elrakja, majd csudálkozva:) Á, Péter! - Mit csinálsz te itten? Há?
TOPRONGYOS:	(vonakodva:) Én - tisztelt úr hívott -
KATONA:	(megragadja és leülteti:) Ülj csak és igyál, Tiborc! (tölt) - Aztán hallgass ide! - de előbb igyál! - Kutya Tiborc! - Igyunk, no! (szilajul összeüti a poharát) Az okosakra! Fínomakra! Tudósokra! A győztes lepényevőkre! Hejh! Igyál csak! Aztán hallgass ide, Tiborc!
TOPRONGYOS:	Hát Isten éltesse az urat! - no! (mohón kiissza, Katona vele)
KATONA:	(újra tölt) S a többire, odafönn, mi? (a csupa-rongy embert végigmérve:) Derék. Igyál csak - aztán hallgass ide - Tiborc: “A becsületes kínoztatik” Tiborc! Hajh! Igyál még! Aztán hallgass ide, Tiborc! De előbb igyál, aztán hallgass! Szegény Tiborc! Bolond Tiborc! (vadul koccint, iszik; a poharát leteszi)
“Megostoroztatik, kipörkölik
Szemeit, s midőn minden kitelhető
Csapást kiállt, akkor törik kerékbe -”
TOPRONGYOS:	Hm! Tisztelt úr - hogy?
KATONA:	“És így, ha későn is, megismeri,
Hogy ugyan becsületest kell játszani,
De valóba’ lenni mégis oktalanság.
Minő dicső ellenben becstelennek
A sorsa -”
TOPRONGYOS:	Mi? - Tisztelt úr! - Hát - bizony - -

21. jelenet
előbbiek, Lendvay, Murai
LENDVAY:	Katona Józsi. Hallottuk, hogy itt vagy.
KATONA:	Ah! Lendvay! Murai! Bejöttetek?
MURAI:	Majd én, Józsi! Várj, majd én folytatom.
“Csakhogy tudja a közönség
Jó véleményét meghódítani.
Akkoron azonban, hogy a becsűlet ál-
Orcája mellett bűntetetlen el-
Követhet undokságokat, vakon
A hír legemberebbnek szenteli -
Fő hivatalra lép; ottan rabol
Mindent el a szegény bohóktól, ahol
Akarja -”
TOPRONGYOS:	(lázasan lehajtja borát) Merő igazság, tiszta színvaló!
FLEISSIG:	Csentesen, Péter! Csentesen!
MURAI:	(a Bánk bánt az asztalról felkapva:)
“Ő táncmulatságokat ád szűntelen,
Úgy, mintha mindiég vagy lakodalma, vagy
Keresztelője volna -”
TOPRONGYOS:	(lázasan:) Úgy vagyon! Úgy vagyon! Tisztelt úr! - a szívemből mondja. Még!

22. jelenet
előbbiek, népség
SÖNTÉSBELI NÉPSÉG:	(a zajra közben betódulva:) Mi? - Hallod? Gyerünk közelebb!
MURAI:	“- - tegnap egy kesej,
Ma szürke, holnap egy fakó: - nekünk
Feleség- és porontyainkat kell befogni,
Ha veszni éhen nem kívánkozunk.”
TOPRONGYOS:	Ez mind ebben van!? Tisztelt úr! Ebben a könyvben! A szegénynek dolga! Sohasem hallám még így. Még! Még! Mondja!
KATONA:	Mi? - Tiborc?! - Igyunk! Az okosakra! A tudósokra! A többire - odafönn! Csak igyál és hallgass, Tiborc!
NÉPSÉG:	Tovább! Halljuk! Halljuk!
MURAI:	“Ők játszanak, zabálnak szűntelen,
Úgy, mintha mindenik tagocska bennek
Egy-egy gyomorral volna áldva: nékünk
Kéményeinkről elpusztúlnak a
Gólyák, mivel magunk emésztjük el
A hulladékot is.”
TOPRONGYOS:	(lázasan:) Kéményeinkről - elpusztulnak a gólyák - mivel magunk emésztjük el a hulladékot is - -! Benne vagyon! Ott a könyvben! Ott! - aki írta - áldott kéz! Ah! Ah!
FLEISSIG:	Csentesen, Péter, csentesen!
NÉPSÉG:	Tovább! Ez az írás! Tiszta igazság! Még! Még! Isten szava!... Ez az!
MURAI:	“Szép földeinkből
Vadászni berkeket csinálnak, a-
Hová nekünk belépni nem szabad.
S ha egy beteg feleség vagy egy szegény
Himlős gyerek megkívánván, lesújtunk
Egy rossz galambfiát, tüstént kikötnek!”
TOPRONGYOS:	Az irgalmas mindenségit! Benne vagyon! Ott! Én vagyok! Én! Szűkházi - Tiborc! Hogy?! Büdös világ! Itt-e! A kutya irgalmát! Mi vagyunk! - Ott áll benne! Színigaz!
FLEISSIG:	Péter! Csentesen, Péter! De kérlek! Csentesen!
KATONA:	“Oh, buzogj vér! Csak buzogj!”
MURAI:	“El kellene pirúlniok
Midőn ezüst-arannyal varrt övek
Verődnek a lábszáraikra, mert
Véres verejtékünk gyümölcse az.
Lelkemre mondom, egy halotti fátyolt
Kötnének inkább a hasokra, - leg-
Alább csak úgy külsőképp is mutatnák
A gyászt azon szegény nyomorúltakért,
Kiket kiállhatatlan sajtolásaikkal
A sírba döntenek.”
LENDVAY:	“Tűrj békességgel.”
TOPRONGYOS:	A keserves mindenségit! (kiáltva:) Tűrj békességgel! Tűrj békességgel! Hah! Mi? (szívéhez kap:) Tolvajok! - Tolvajok! Itt az igazság! Szegények dolga! Az írás! A könyvben! Így soha még nem hallottam! Tűrj békességgel!
LENDVAY:	“Ez egynehány
Keserves esztendő alatt magyar
Törvényeink magyar hazánkon úgy
Fityegnek, amiképpen egy pellengér-
Oszlopra állítottan mocskos tettinek
Táblája.”
NÉPSÉG:	Isten szava! Úgy van! Tovább! Még! Még! Ez az igaz! Úgy van!
KATONA:	Mi - Tiborc? Igyál! Még! - Az okosokra! A tudósokra! A fínomakra! S a többire! Odafönn! S a többire!
LENDVAY:	Nyugodj meg barátom...
TOPRONGYOS:	S a többire! Odafönn! - A többire! - Hogy?! - Ez itt! Ebben a könyvben! - Ah! Hogy a keserves - - (odacsapja a poharat, hogy széttörik)
MURAI:	Lám, Tiborc a való életből.
FLEISSIG:	(megrőkönyödve:) Csentesen, Péter, csentesen!
KATONA:	Hejh! Mi?! Igyunk! Az álmokra! Tiborc! - Még! - Mi?! Fleissig! Nevessünk! Hahahahaha! Csak hallgass Tiborc! Mielőtt a szemétbe hull! Csak hallgass és nevess, Tiborc!
NÉPSÉG:	Isten szava! Ez az igazság! Latrok! Bitangok! - Még! Még!
TOPRONGYOS:	Szűkházi - Tiborc - én vagyok - ott a könyvben! Ott! - aki írta - áldott - a kéz - áldott -
KATONA:	Igyunk az álmokra! - Hallod, Tiborc?! Még hallgass és nevess! Hejh! Tiborc!

23. jelenet
előbbiek, Bárány
BÁRÁNY:	(megrőkönyödve:) Mi ez?! Józsi?!
KATONA:	Bárány! - Mi? - Az álmokra igyunk - hahaha! Herr Fleissig? Még begyújtani sem való papír a művem - mi?!
BÁRÁNY:	Hogy? Mi ez? Az Istenért!
KATONA:	Hogy - mi?
BÁRÁNY:	Hallod? Ember!
KATONA:	A végső szín -
BÁRÁNY:	Micsoda?!
KATONA:	(csöndesen:) A halottak játéka.
BÁRÁNY:	Gyere - barátom.
KATONA:	Az álmokra igyunk - egy utolsót!
BÁRÁNY:	Hogy? - Józsi! - Hallod?
KATONA:	A lánc - letörve - ah!
BÁRÁNY:	Nem értem... Mit beszélsz?
KATONA:	(tompán:) Egy csillag sem ég a nagy temetőn... egy csillag sem -
BÁRÁNY:	Ember!
KATONA:	Jó éjszakát! (gyorsan kimegy)

24. jelenet
előbbiek, Katona nélkül
I. EMBER (a népségből):	Ki volt ez?
II. EMBER (a népségből):	Elment!
TOPRONGYOS:	(felemeli fejét az asztalról; kiáltva:) A könyve itt maradt! (keményen megmarkolva feltartja a könyvet)
I. EMBER (a népségből):	(olvassa:) Katona József.
II. EMBER (a népségből):	(olvassa:) “Bánk bán.”
MURAI:	(kiáltva:) Bánk bán!

(Függöny)

VÉGE