far severö sapir!co

GUGI MESÉI

Hol  volt ,   hol  nem  volt ,  volt  egyszer  egy  kis  nyuszigyerek .   Jaaaj ,  de  kicsi  volt ! . . .  Igen  kicsi  volt .  Ééés  ezt  a  kis  nyúlgyereket ,  ezt  akis  nyúlpalántát  Fülinek  hívták .  Nagyon  okos  egy  kiiiisfiú  volt  a  füligyerek ,  képzeljétek ,  kockááááás  kis  kertészkötényt  kötött  köré  anyukája ,  elöl  egy  nagyobb  zsebbel ,  és  oldalt  pedig  két  kisebbel .  Ez  a  füligyerek  igen – igen  jótanuló  volt  és  jógyerek .  Megevett  mindent ,  és  a  jógyerekversenyben  is  igen  serény  volt .  Nagyon  szereteeeett  a  házkörüli  munkákban  tenni – venni ,  édesanyja  nagyon  büszke  is  volt  nyúlfiára .  Ez  a  Füli ,  amikor  már  minden  nyúlfi  leckének  aznapra  már  tudója  volt ,  hát  tudjátok ,  ment – ment  a  tisztás  szélén  és  a  vetésben  és  kezét  hátratéve ,  egyik  kis  mancsocskáját  a  másikba  fogva ,  felső  testével  kissé  előrehajolva  ment  csak  ment ,  és  magában  moooorfondíííírozott .  Nagy  tudós  akart  ám  lenni  a  mi  füligyerekünk .  Érdekelték  őt  a  boogarak ,  a  leeeepkék ,  kisebb  madarak  (ezekkel ,  –  és  ezt  kevesen  tudták  róla ,  –  lassan  megtanult  gondolatokat ,  érzelmeket  cserélni ,  a  felnőttek  úgy  mondanák  ezt ,  hogy  beszélgetni .  Szóval  csak  pár  madárkabarátja  tudta ,  hogy  ő  nyuszmusz  létére  tudott  kismadárul ) .  A  mi  kis  nyuszifalatkánk  nagyon  szeretett ,  és  nagyon  szeretett  lenni .
Füli  minden  reggel  kiment  a  mezőkre  és  megnééézte  a  kis  káposztáit ,  retkeit ,  karalááábécskáit  és  különös  tekintettel  pedig  a  réééépácskáit .  Ezekre  nagyon – nagyon  büszke  volt  ám !  Mindegyiket  névről  ismerte ,  és  a  kártevőket  együgyű  kis  dalocskákkal  tartotta  távol .  Kis  ásócskájával  a  hátán  vidáman  ballagott  a  barázdák  között ,  de  azért  óvatos  pillantást  vetettt  olykor – olykor  az  egecskére ,  mert  a  sasmadár  keringőjétől  naaagyon  félt .  Ha  meglátta  a  gonosz  portékát ,  azonnal  bebújt  egy  ürge –  vagy  vakondlyukbaaa .  Mert  igen  kicsike  volt  ez  a  Fülifiú .  Azám !  Ilyenkor  a  vakondok  ( aki  mogorva  öregúr  hírében  állott )  jött  vaksi  kis  pislájával  kezében  morogva ,  hogy  ki  pocok  merészeli  nyugtát  zavarni .  Ám  mikoooor  észrevette ,  hogy  csak  Füli  az ,  barátságosan  odagocogta  neki :  na ,  hol  voltál  ennyi  ideig ,  öcskös ?  Hát  ilyen  mogorva  bácsi  volt  ez  a  vakondbácsi .  Ilyenkor  leültette  Fülibabát  a  kis  csuuutkaszékre ,  és  kis  kancsójából  öntött  a  kisfiúnak  egy  kis  tejvirág – nedüt .  Füli  a  nagy  bögrét  ( melynek  füle  törött  volt ,  mondjuk  meg )  ( ki  tudja  honnan ,  mekkora  távolságról  hozta  el  a  morgó  öreg  kis  barátkája  részére ? ) ,  szóval  két  kézzel  fogta ,  úgy  ivott  belőőőle ,  mert  illedelmes  babaaaa  volt .  Bizony  ám .  És ,  hogy  mikről  tudtak  elbeszélgetni  a  harmatos  hajnalhasadtával ,  megtudhatjátok  harminckét  órán  belül .
Hááát  aztáááán  mit  vééégeztéé  ma ,  te  gyerök ?  Kérdezte  Recsegi  bá’ ,  az  öreg  vakondok ,  miközben  az  ókuláréja  után  kutatott  a  csutkaasztalon ,  és  bizony ,  meg  kell  mondjuk ,  ha  Füli  hirtelen  el  nem  kapja ,  le  is  veri  bizony  a  saját  kis  pléhtányérkáját  ( nagyon  szegény  egy  bácsi  volt  ez  a  Reeecsegiii  Bááácsi ,  mindene  nagyon  olcsó  és  értéktelen  volt ,  kivéve  az  örök  morgó  szívét ,  ami  boldogan  ölelt  meg  minden  látogatót . . .  csakhát ,  csakhát ,  abból  kevés  volt ,  mert  mindenki  csak  magára  szeret  gondolni ,  meg  a  szép  napfényes  világra ,  a  kis  barna  állatokra  meg ,  bajaikra ,  örömeikre  pedig  keveset .  Fülibaba  is  most  elhatározta ,  hogy  többször  fogja  meglátogatni  Recsegi  Bácsit ) .  Ma  korán  keltem ,  válaszolta  Fülibaba ,  mert  Mókuci  fentről  észrevette ,  hogy  jön  Rőtszakáll ,  a  Bikbök ,  hogy  megegyeee  az  één  kis  káposztácskáim ,  hát  elszaladtam  a  kaptárhoz ,  hogy  segítségül  hívjam  Zimzümkét ,  de  amikooor  odaértem ,  nem  mertek  kijönni ,  mert  akkor  meg  a  méhészmadár  ott  keringett  fölöttük .  Vártam ,  váártam ,  csak  vártam ,  de  csak  nem  tágított .  Erre  én  mentem  kis  káposzokhoz  a  kis  gyerekeknek  való  műanyaglapátkámmal ,  kis  gereblyémmel ,  hogy  kupánvágom  Bikbököt .  Hát ,  amint  így  baktatok ,  kivel  nem  találkozom  útközben ,  mint  azzal  a  gondolattaal ,  hogy  megint  nem  írtam  már  meg  a  leckémet !
Júj ,  futottam  is  áám  haza ,  de  édesanyáám  nem  volt  már  otthon ,  elment  dolgozni .  Gyorsan  odaültem  a  számtanleckémhez ,  és  mire  megettem  a  retkecskéim ,  már  meg  is  írtam  őket ,  és  uzsgyi ,  már  rugóztam  is  vissza  a  hátsó  kis  tappancskáimmal  a  méhecskékhez .  Ááám  ők  már  kinn  dolgoztak  a  meezőn .  Mit  tegyek ,  kinek  szóljak ?  Hát  ott  a  Bandikutya !  –  mondta  Füli  és  jóízűen  beleharapott  a  neki  kitett  kukoricacsutkába .  Hát ,  szó  ami  szó ,  anyukája  finomabbat  tud  készíteni ,  de ,  mint  mondtuk ,  Recsegi  Bácsi  naagyon  szegény  volt ,  és  amit  Füli  kapott ,  azt  jószívvel  adták  neki ,  így  az  íze  is  fenségessé  vált .  Bandikutya ,  morogta  az  öreg ,  nagyon  neveletlen  egy  portéka ,  állandóan  csak  föl – alá  szaladgál ,  meg  ugat  semmire  is  az  oktalanja ,  vonta  össze  a  szemöldökét  az  öreg  vakondok .  Hááát  igen ,  de  jó  pajtáska ,  mondta  Füli ,  és  biztosan  segít  nekem ,  hogy  megvédjem  a  káposztácskáim  a  Bikböktől .  Hát  jó ,  öcskös ,  kutassd  csak  föl  hol  lehet ,  és  ha  megtaláltad ,  csak  siessetek  vissza  a  rózsádhoz ,  mondta  Recsegi  Bá .  A  rózsámhoz ?  Dehát  nekem  káposztácskáim  vannak ,  én  plántáltam  őket . . .  Igen ,  azok  káposztácskák  is ,  de  ők  a  te  rózsáid  is  egyúttal .  Most  siess ,  és  mire  odaértek ,  megérted ,  fiú .  Fülibaba  szépen  megköszönte ,  hogy  megtölthette  örökké  üres  kis  pociját ,  és  már  szaladt  is  el  kis  barátjához ,  a  kissé  szeles ,  kelekótya  kutyához ,  akit  azért ,  hevesség ,  fülcibálások  ide  vagy  oda ,  szeretett  kis  Nyuszmuszunk .
Ahogy  így  megy  azonban  Timi  néni  udvara  felé ,  kit – mit  meg  nem  lát ,  hát  igen  egy  igen – igen  fura  szerzettel  nem  találkozik .  Ez  a  pára  csudamód  szőrös  volt ,  mondhatni ,  bundája  akár  egy  bocsé ,  csak  hosszabb ,  selymesebb  szőrzetű ,  és  ő  is  afféle  gyerekféle  lehet  csak ,  mint  én ,  mert  a  feje  csaknem  akkora  neki  is  mint  a  törzse .  Valami  zenét  hallhat  belülről ,  vagy  szöcske – böcskéket  kergethet ,  mert  fel – le  ugrabugrál  és  szökell  nagyjából  véve  előre .  Hááát ,  nem  egy  komoly  kisállat  lehet  ez ,  mondta  Fülibaba  csak  úgy  magának ,  odamegyek – battyogok  hozzá ,  megnézem ,  kiféle ,  miféle !  Ahogy  mortyogta  magában ,  úgy  is  tett ,  és  széép  oóóvatooosan  oda  is  férkőzött  a  furcsa  szerzethez .  Erről  a  bolondos  kis  ugrabugráról  most  jól  lehetett  látni ,  hogy  füle  ( ó ,  borzalom ,  még  elgondolni  is  cudar ! ) ,  füle  hosszabb ,  mint  az  eeenyém ,  habár  kezéig ,  mancsocskáiig  leérő  finom  barna  puha  kis  sálacskák  is  egyúttal .  Lábai  tömpék ,  hátul  neki  is  kis  kurta ,  macis ,  nyuszkós  kis  farkincácskája  haszontalankodik  csak  úgy .  Hűű ,  de  ugrál  az  ebadta !  Hej ,  te ,  megkergültél – e  te  talán ,  vagy  csak  a  bogarakat  ijesztgeted ,  hékás ,  hé ,  figyelj  csak !  kiáltotta  Füli  óvatos  kis  nyúlhangszínével ,  de  egyre  hangosabban ,  mert  a  másik  ügyet  sem  vetett  rá ,  szemmel  láthatóan .  Tudós  Fülikénk ,  akit  édesanyja  illedelmesnek  nevelt ,  most  odalépett  amazhoz ,  és  jobban  megnézte .  A  kis  szeleburdinak  kis  fekete  gombóc  szemei  voltak ,  fehér ( mondjuk  meg  őszintén )  tetemes  pocija ,  és  idétlen  kurta  lábacskái .  És  bár  nagyobb  volt ,  látszott ,  hogy  kisebb .
Végre  a  kövérke  csak  abbahagyta  a  lepkeriogatást ,  bogárrémisztést ,  és  ránézett  Fülire ,  majd  köszöntötte :  Szerbusz  Füleske !  Itt  Fülibaba  elgondolkozott .  Bár  nem  az  én  nevem  mondta ,  hanem  anyuét ,  de  meg  kell  adjuk ,  nem  sokat  tévedett .  Honnan  tudhatta ?  Mert  szólíthatott  volna . . .  és  Fülesként  felsorolt  magában  sok – sok  szót ,  s  közben  eltűnődött  ( egyszerre  2  dolgot  tenni ,  gyerekjáték ,  vagyis  pont  az  ő  kis ,  pár  nyaracskát ,  napocskát  látott  életkéjére  állt ) .
Ha  a  füleivel  repülni  tudna ,  ő  lehetne  a  Gombóc ,  az  örökké  éhes  madár ,  de  így  meg  olyan  mint . . .  és  itt  míg  Fülink  ezen  morfondírozott ,  hogy  melyik  kisebb  prémes  állatkához  hasonlít ,  amaz  lélek  odabillegett – odadöcögött  közvetlen  Füli  elé ,  és  nem  egy  tudományos ,  hanem  kislányos  hangon  azt  mondta :  szia .  Én  vagyok  a  Bubu .  Apu  a  nagy  rettenetes  Bbbu ,  és  az  édesanyám  az  én  édes  Búú  anyukám ,  így  én  vagyok  a  kicsi  Bubu .  Ebből  is  egy  kicsi ,  abból  is .  Az  apu  miatt  ijesztgetem  itt  a  pillangókat  és  riogatok ,  de  az  anyu  miatt  meg  bele – beleszippantok  a  kicsinyke  virágok  kelyheibe  nektárért  és ,  ha  kell ,  be  is  kötözök  1 – 1  kisebb  letört ,  szélvert  gallyacskát  is .  Hát  így  idétlenkedek  én .  Te  most  a  karaláblidhoz  mész ?  –  kérdezte  a  gombóc ,  és  végleg  nyugtot  lelni  látszott ,  mert  kis  popsijára  ült .  A  füvek  bár  magasabbak  voltak  mint  ők ,  olykor – olykor  össze  is  hajoltak ,  ám  Füli  így  jól  látta  a  kis  ismeretlen  lánykát .  Hát  tán  ez  gondolatolvasó – e  netántán ?  csak  nézte ,  s  szinte  észre  sem  vette ,  hogy  a  másik  már  harmadszor  szól  hozzá .  Megkukultál ,  Fülim ?
Füli ,  mitagadás ,  elképedt .  Én  járatom  mindig  a  lepénylesőmet ,  gondolatolvasó  meg  aztán  pláne  nem  vagyok ,  erre  itt  ez  a  szőrmók ,  és  én  szorulok  ámulásra ,  hallgatásra  ráadásul  ő  tudja  én  mit  szeretnék ,  s  nem  fordítva .  Ki  lehet  ez  a  fura  szerzet ?  Szerbusz  Bubu ,  én  vagyok  a  Füüüli .  Jógyerek  vagy ,  Bubu ? –  kérdezte  nyulacskánk – bulacskánk .  Erre  a  másik  maradt  most  felelettelen ,  lágy  szellő  suhant ,  döngicséltek  a  méhecskék ,  nyíltak  a  legpompásabb  illatú  virágok ,  de  Bubu  kisvártatva  sem  szólt  egy  szót  sem ,  csak  komótosan  felcihelődött ,  és  így  beszélt  pajtáskájához .  Gyere  Füüüli ,  menjünk ,  nézzük  meg ,  mi  van  a  kertecskéddel ,  avagy  kertecskédben ,  jó ?  Azzal  a  két  kis  állat  felpattant ,  és  idétlenmód  elkezdtek  menni – ugrabugrálni  a  pagonyos  felé ,  és  ahogy  így  szökdécseltek ,  estek – keltek  a  göröngyökön ,  hamarosan  taláálkoztak  Fáncsival ,  a  rózsaszín  kis  elefánttal .  Fáncsi  oly  szerelmese  volt  az  illatoknak  ( és  különösen  az  orgona  szagáért  volt  oda ) ,  hogy  minden  kis  állat  tudta ,  ilyenkor  semmi  hasznát  nem  lehet  venni .  Annyira  szerette  például  a  szilvafavirág  szirmocskáinak  illatát ,  mint  ti ,  gyerekek  a  lekváros  tésztát .  Mert  az  csudajó ,  mind  megesszük .  Semmit  sem  hagyunk !  Szoóóóval  ez  a  kis  lilagatyás ,  csíkos  csokornyakkendős  szerzet  ez  most  is  annyira  belemélyedt  az  egyik  aranyeső  cserjécskébe ,  hogy  észre  sem  vette  a  másik  két  nagyfülű  érkeztét .  Ahogy  így  tartottak  feléje ,  Füliben  felötlött ,  hogy  jé ,  neki  még  nem  is  jutott  eszébe ,  hogy  külön  megszagoljon  egy  bokrot .
Bubu  szépen  odadöcögött  a  kis  rózsaszínű  elefántocska  mellé ,  és  óvatos  óvatlansággal  megbocogta .  Ez  a  megbocogás  akkor  történik ,  amikor  a  kis  borjú  csak  úgy ,  minden  cél  nélkül ,  pusztán  szeretetből  megböki  anyukáját  párszor  a  kis  buksijával .  Na ,  erre  felocsúdott  a  testességéhez  képest  kissé  vékonyka  hangú  Fáncsigyerek  ( aki  különben  nem  volt  túl  jótanuló  egy  gyerek ,  de  csendes ,  jószívű  egy  kisfiú  volt ,  aki  szívesen  adott  a  kisebb  állatoknak  az  uzsonnácskájából  és  kedvenc  eperszörpjéből .  Jaaaajjj ,  de  szerette  ő  a  szörpöt !  Mindig  kért  még . . .).  Szeeeerbusztok  gyerekek !  Hová – hová  illegtek – billegtek  mikorpedig  ilyen  pompás  illatok  szerteszéjjel . . .  Ti  meg  csak  meeentek  és  meeentek . . .  szólt  Fáncsi .  Hát  mi  megyüünk  elkergetni  Bikbök  Mestert  az  én  kis  káááposztáimtól ,  ez  meg  itt  Bubu ,  a  kis  barátom  –  szólt  Füli .  Nem  tartasz  velünk ?  A  kis  elefánt  úgy  csinált ,  mintha  morfondírozna  egy  kicsit ,  közben  azonban  csak  a  szirmokat  szagolgatta .  Bubu  odament  Fülihez ,  és  azt  mondta  neki :  gyere ,  ne  zavard  a  Fáncsit ,  menjünk  mi  magunk .  Elbúcsúztak  a  kis  kövérkéstől ,  és  máris  mentek  tovább  kis  ügyetlenmód .  Addig – addig  mentek – mendegéltek ,  amíg  a  messzeségben  fel  nem  tűnt  a  falucska  a  kis  piros  háztetőkkel ,  barnás – zöldes  kerítésecskéivel ,  és  mindezek  mögött  lelki  szemeik  előtt  pedig  Timi  néni  haatalmas  vaníliáskuglófja . . .
Mire  átbújt  a  két  rossz  gyerek  a  kerítés  alatt , a  Napocska  már  régen  magasan  járt . Ceci  a  gonosz  fekete  maaaacska az  oldalán  fekve sütkérezett , néha-néha meg-megnyalta  egyik  első  tappancsát . Ahogy így  nyugton  pihent, tudták  a  kis  vendégek , hogy  Timi  néni  egyik  tejfölös  korsócskája  látja  e  nyugalomnak  a  kárát . Persze  Timi  néni is  tudta , hogy  olykor-olykor  a  fehérmellényes  macskinca  csór  el  egy-egy  jobb  fogást , és  ahogy  nem  Bozont miatt  rövidülnek  a  kolbászok  a padlásvégben , dehát  csak  nem  szólt , nem  akart a  vesszőseprűnek  munkát  adni . Meg  kell  mondjuk , Füli  a  baromfikertben  elég  megszeppent  szokott  lenni , félt  a  kotlóstól , aztán  Csipcsuptól , a  kakaaastól , avagy  az  öreg  Bozonttól , ha  az néha megbolondult , és  hajkurászáshoz  szottyant  kedve , hogy  Gigiágiuról  már  ne  is  meséljünk , akinek , hogy-hogy  nem , igencsak  tetszettek  Füli  fülecskéi , hogy  megcsípné  őket . Azért  volt  olyan  is , akikkel  különösen  jól  érezte  magát , és  ők voltak  azok , akikért meg  is  kockáztatta  azt , hogy búbját  meg-megcsípjék .
Bubu  is  rááánézett  Cecire . A  macccccskára . A  macskapajtás  is  megérezhette , hogy méregetik , mert lassan  felhúzta  egyik  szemöldökét , és  jelezte , hogy megnézésre  méltatja  a  világot . De  fel  is  ült  ám  őkigyelme , amint meglátta  a  barna  szőrmókot ! Miféle  szerzet  lehet  ez  ? – morfondírozta . Kutya-e , medve  volna-e  netántán ? Mindegy , nem  verexünk , a  papája csudaerőőőős  lehet , és  biztosan  engem  bántana  igazságtalanmód , ha  most  pedig  kedvemrevalóan  mégiscsak  jól  a  popsincájába harapnék . . . Legjobb  lesz , ha  unatkozó  képet  vágok , majd  úgy  csinálok , mintha nem  is  igazán  érdekelne ő – gondolta  Ceci , és  így  beszélt : Szia Gombóc , mijáratban  errefelé , ahol  a kövérhúsú nyúl  sem  jár ? – kérdezte  hanyagul , de  bár  ne tette volna , mert  Bubu  azonnal  ott termett  előtte tömpe  kis  dundi  kezecskéit  csípőre  vágva , és  szikráztak  a  kis  gomb  szemei , mint  egy  kis  szellemnek  kénkövesmód . Bubu ugyanis  megérezte,  hogy  bajbajutott  kis  barátját  kívánják  bántani .
Hát  jó ,  menjetek  a  hátsó  gangra ,  körülbelül  épp  most  kaphat  enni .  És  farkával  mutatta  az  utat .  Füliék  illedelmesen  megköszönték  az  útbaigazítást  és  hamarosan  tényleg  ráleltek  Timi  nénire ,  amint  ép  husikát  vitt  Bandikutyának .  Szerbusztok  gyerekek ,  jógyerekek  voltatok ,  gyerekek ?  kérdezte  őket .  Itt  Bubu  megdöbbent .  A  rézfán  fütyülőjét ,  dörmögte – morogta ,  hát  ma  mindenki  ezt  kérdezi ?  Aztán  elkezdtek  enni ,  de  jajj  hogy !  Füli  illedelmesen  ült ,  összetett  lábacskákkal ,  leszorított  könyökkel ,  olykor – olykor  majszolva  egyet  az  útra  elvitt  karalábélevélkéből ,  habzsolnak ,  s  mily  durván  morognak  is !  Dehát  csak  kivárta ,  amíg  azok  teletömik  a  bendőjüket ,  kilefetyelik  a  tejecskét ( hű ,  mennyit  kaptak !  nekem  édesanyámmal  egy  hétig  elég  lenne ! ) ,  sőt ,  amíg  Bandikutya  elpilled  egy  kicsit ,  Bubu  kap  még  egy  csöpp  csokit  is ,  azt  falatozza  vígan ,  s  mondja  hozzá :  “ Csoki !  csoki . . . ” .  Majd  kisvártatva ,  és  halkan ,  szerényebben ,  szinte  szemlesütve :  “ Szeretem . . .  meeegeszem . . . ”   Hát  ahogy  így  szépen  megozsonnáztak  Timi  néninél ,  dologra  fordították  a  szót .  “ Te  Baaandikuutyaa ,  te  Baandikutya ,  te  most  gyeeere ,  és  csahoskodd  el  a  Bikbököt ,  a  Gooonosz  keecskét ,  aki  meg  akarja  dézsmálni  az  én  kis  káposztáácskááim . ”   Így  kérlelte  őt .  Bandikutya  megnyalta  száját ,  jól  megnézte  a  másik  két  kis  rossz  gyereket ,  és  azt  mondta :  “ Hát  nem  lesz  könnyűű ,  mert  igencsak  hegyesek  a  Bikbök  szarvai ,  Róka  Robit  is  megfutamította  már ,  aki  pedig  még  a  két  csalafinta  eszén  is  túljárt . ”  A  két  kis  gyerek  tátott  szájjal  hallgatta  Bandikutyát ,  akiről  is  pedig  tudvalevő  volt ,  hogy  nagyon  ismeri  a  felnőttek  dolgát ,  meg  is  kérdezték .  “ És  ki  az  a  két  csalafinta ? ”  “ Hát  a  Csili  meg  a  Csali .  Csudarossz  gyerekek  ám  ők !  No ,  de  mindegy ,  szedelőzködjünk ! ”  Úgy  is  tettek .  Fülibaba  megigazította  a  félreálló  kis  tarisznyácskáját ,  mert  hát  így ,  rendetlenül  csak  nem  mehet  el  a  baromfinépség  elől .  Így  baktattak  a  kerítéslécek  felé ,  amint  Kotkodaasszonyság ,  mintegy  csak  viccből  ( d . n . m . ) meg  akarta  húzni  Bubu  füleit .  Ám  az  csak  szembefordult  vele ,  propellerfüleit  felágaskodtatta ,  próbált  rettenetes  szellemkislány  lenni ( mert ,  valljuk  meg ,  ha  megkérdeztük ,  mi  akar  lenni ,  ha  felnő ,  azt  felelte :  “ Művééésznő ” ,  de  ilyenkor  azért  szégyenlősen  mindig  elbújt  valami  mögé . . . ) .  Kotkoda  meghökkent ,  de  ez  azért  még  nem  riasztotta  vissza ,  hogy  meg  ne  búbolná  a  kis  gombócot ,  ám  Bandikutya  hangos  csaholásától  tartva ,  azért  mégiscsak  visszatotyogott – billegett  csibecsapatkájához .
Füli  azt  vááálaszolhatta ,  hogy  keresik  a  Bikbököt ,  hogy  megtudnák ,  ki  jár – kél  közelebb  most  a  kááposztácskákhoz .  Nos ,  gyerekek ,  csivitelte  a  parányi  madárgyerek ,  csak  mendegéljetek  előre ,  addig  én  körülröpdesek ,  és  utánajárok  a  dolgoknak ,  S  így  is  tett .  A  rosszgyerekek  rótták  kis  pracliajikkal  a  göröngyöket ,  s  közben ,  mondani  sem  kell  talán ,  Füli  azon  morfondírozott ,  hogy  miképp  is  lehet  szállva  “utánajárni  a  dolgoknak ” .  Meghogy  a  dolgok  azok  most  meg  milyenek ?  Meghogy :  ők  is  sok  irka – firka  házit  kapnak  Mackópapától  az  iskolában  ( ahol ,  ha  jégvirágos  zúzmara  fedi  be  a  szelelő  kis  ablakocskákat ,  s  az  osztály  illedelmesen  ül  a  padocskákban ,  s  kis  lááábaik  nem  érnek  le ,  és  haraaaangoznak  vélük ,  bár  nem  szabaad ,  s  ahol  vígan  pattogzanak  a  hasááb  fák  a  kis  kerek ,  picit  tán  rozsdás  vulkán – kályhában ,  és  egészséges  háncs  illata  tölti  be  a  fa – ládikóból  a  csöpp  termet ,  szóval ,  ahol  jó ) .  Aztán  affelől  tűnődött ,  hogy  most  ezek  a  “ dolgok ”  jó  gyerekek – e ?  Mert  hiába  kéri  akkor  meg  őket  a  Mammmammmam ,  hogy  most  gyomláljanak  kicsínység ,  vagy  a  Papppapappa ,  hogy  segítsenek  bevásárolni ,  és  a  neeehéz  szatyrokat  cipelni  a  Mammmammamnak ,  ha  meg  nem  is  csinálják  meg ,  vagy  ahogy  a  nyúltááársadalom  mondaná :  fülük  botját  sem  mozdítják .
Persze  lehet ,  hogy  a  dolgok  jók ,  morfondírozott  tovább  Fülibaaaba .  Vagy  némelyük .  Aztán ,  ahogy  így  battyogtak  előrefelé  ( ezt  azért  kell  hozzátegyük  neked ,  mert  Bubu ,  jajj ,  de  kis  csacska !  össze – vissza  ugrabugrándozott  ha  meglátott  valaki  megijeszthető  pillangót .  A  végén  úgy  belefáradt ,  hogy  –  mondjuk  meg :  kis  szellemecske  volt  –  már  csak  röpködni  tudott .  De  milyen  röpülés  volt  az !  A  sok  csoookitól  meg  kóóbászkáktól ,  saajtoktól  és  főőzelékektől  meg  husikáktól ,  amit  ugye  a  baaaba  szeret  ( ugye  megeszi  a  kisbaba ) ,  olyan  dundi  volt  őkigyelme ,  hogy  a  talajtól  alig  pár  hüvelykmattyira  tudott  csak  szállani .  Szóval ,  ahogy  emiképpp  baandukooltak ,  meendegéltek ,  Bubu  megszólalt :  Tudood ,  Füüli ,  a  dolgoknak  csak  szállva  lehet  utánukmenni .  Ezért  fog  kis  fülimülibüli  barátkánk  hamarosan  hírrel  térni  vissza .  Bandikutya  bőőlcsen  bóólogatott ,  pedig  csak  azért  ücsörgött  a  popsiján ,  mert  elfáradott  egy  kicsínység .  Úgy  is  töörtént .  Hamarosan  jött  is  a  kis  madárka  a  hírrel ,  akarom  mondani ,  szálldosott  vissza ,  és  leücsörgött  egy  alsóbb  gallyacskára ,  hogy  a  három  kis  rosszgyerek  jobban  lássa ,  s  azt  csiripolta :  Az  úgy  vóóólt ,  hogy  átrepültem  a  pagonyoson  őkigyelme  kunyhója  felé .  És  látom  is  ám  a  Bikbök  mestert ,  amint  hányaveti  mód  épp  a  te  kis  kerted  felé  veszi  az  úúútját .  Próbáltam  én  megmondani  nékije  is ,  hogy  elledele  elledele ,  dehát  csak  nem  hallgatott  rám ,  a  gyomra  korgása  viszont  messzire  szállt .  Nem  gondoljátok  gyerekek ,  hogy  ő  is  éhes ,  és  hogy  kéne  adni  neki  is  azokból  az  étkekből ?  Na ,  szerbusztok ,  dolgom  van ,  mondta  a  parány  madárfi ,  azzal  elhussant .  Dolga  van ,  dolga  van ,  nekem  meg  gondom  van ,  morfondírozott  nyúlka  barátunk .  Igaz  szólalt  meg  Bubu ,  de  néked  kis  barátaid  is  vannak ,  ő  pedig  magányos ,  mint  Recsegi  Bá .  Mostmár  Füli  is  leült  kis  tömpe  farkacskájára ,  és  most  pedig  gyerekek ,  fordítsuk  figyelmünket  egy  kicsit  a  gooonosz  Gazsi  bácsi  házudvarába ,  hagyjuk  a  parány  kis  gyermekeket  magukra  kicsínység .  Hááát  ez  az  udvar  nem  volt  olyan  szép  és  ápolt ,  mint  a  Timi  nénié ,  mert  a  vasorrú  bábáé  volt ,  ővele  élt  ez  a  megátalkodott  Gazsi  bá’ .  Ezeknek  kettejüknek  állandóan  azon  járt  csak  ármány  eszük ,  hogy  minél  többet  egyenek ;  no ,  nőtt  is  Gazsi  bá’  orra  széépen ,  nagy  csúúúf  lilára ,  hogy  tenyérbe  állt ,  mint  ez  az  ubi  itt ,  amit  megeszik  a  baaaba ,  uuugye ,  jókisfiú ?  Hát ,  a  vasorrú  bábabbabbabb  orra  meg  oly  csúf  vala ,  hogy  ráánézni  se  szerettek  az  emberek ,  a  kisgyerekek  meg ,  különösen  akik  nem  esznek  meg  mindent ,  azok  meg  csak  szaaladtak ,  ahogy  csak  a  kis  icig  lábuk  bíírta ,  ha  meglátták .  Ez  a  vörhenyes  orr  meg ,  lássatok  csodát ,  oly  hosszú  volt ,  hogy  kis  híja  volt  csak ,  s  a  földet  hogy  nem  érte .
És  tudjátok  gyerkőcök ,  hogy  mitől  volt  íly  csúf  orra  mindkettőnek ?  Hümike  néni ,  a  tündérke ,  a  pöttömke  varázsolta  el  őket  egy  időre ,  mert  túl  sok  kis  állatot  ettek  mindig ;  legutóbb  is  Kecskemamát .
Hát  ez  a  kis  Bikbök ,  háát ,  ez  nem  volt  ám  a  komoly  legényke !  Igen  kis  kicsike  volt  ám .  Ugye ,  Füli  volt  a  legidősebb . ( Ha  Bubut ,  a  kis  szellemgyerkőcöt  nem  száámítjuk ,  aki  valószínűsíthetően  a  csooookigyááártással  lehet  egyidős .  Vagy  a  hurkatöltéssel .  Vagy  a  kolbászfüstöléssel .  Vagy  mióta  a  zsöönge  kis  főőzelékeket  kitalálták ,  vagy  a  szalonnáktól  fogva .  Vagy  a  dióóósbééles  óta .  Vagy  a  soksoksok  nudli  óta .  És  az  őszibaracklekváros  gombócok  óta . )  Bandikutya  még  csak  középsőcsoportos ,  hát  ez  a  kis  Bikbök  meg  még  csak  hááátulkötős – pendelyes  egy  gyerök  volt .  És  mindig  íígen – ígen  éhes .  A  Gonosz  Gazsi  bá’  legszívesebben  még  füvet  se  adott  volna  neki ,  és  amit  karámba  oda – odavetett  neki ,  azt  is  csak  azért ,  hogy  ne  siránkozzon ,  mekegjen  Kecskemama  után .  Mostanában  kinn  legeltette – bóklásztatta  a  mezőn ,  s  a  cölöpöt ,  ahová  a  kis  állatot  kikötötte ,  mindig  máshová  verte  le ,  hogy  jobban  hízzon .  Dehát  a  füvön  élés  az  csak  olyan ,  mintha  mi  csak  kenyeret  kapnánk  a  Mammamamtól ,  vagy  a  Pappapppaptól ,  ígyhát  az  öreg  Gazsi  elhatározta ,  enged  a  Vasorrúúú  bábának  és  hogy  jobb  husája  legyen  a  kis  Bikböknek ,  elviszi  a  Nyusziországba ,  ahol  majd  a  Fülimama  és  a  Fülibaba  kis  káposztácskáitól  kicsit  majd  jobban  fog  kinézni .
Mármost ,  hogy  a  Bikbök ,  aki ,  mint  mondtuk ,  még  kiscsoportoska  volt ,  hogy  jobban  egyen ,  már  napok  óóta  nem  kapott  enni .  S  keeeservesen  mekegett .  Régebben ,  amikor  még  látta  édesanyját ,  igen – igen  kis  víg  állat  volt .  Ha  jóóóllakott ,  akkor  4  kis  lábával  egyszerre  ugrott  4 – felé ,  és  ott  fönn  a  levegőben  kis  kurta  farkát  előre ,  még  szakállnélküli  fejecskéjét  pedig  szilaj – kackiássággal  szegte  hátra .  Aztán  később  már  csak  a  szomorúság  jött ,  legvégül  pedig  a  búskomorság ,  amit  tetézett  a  mostani  éhség  is .  Most  a  Gonosz  Gazsi  bá’  kieresztette  a  szűköcske  kecskekarámból ,  és  hogy  spárgára  se  teljen ,  a  picinyke  szarvacskáknál  fogva  vezette  ki  a  szántóra ,  egyenesen  Füli  földjei  felé ,  ahol  a  remek  karalábék ,  retkek  és  egyéb  csudaságok  feszítettek  peckesen ,  mint  két  szár  cső  kukorica  egy  zsákban  ( ahogy  Timi  néni  mondaná ) .  Ahogy  így  mentek – mentek ,  mindkettejüknek  egyre  rosszabb  lett .  Az  öregnek  hajolnia  kellett  a  csúzos  hátával ,  a  kis  állatnak  pedig  egyre  jobban  csak  húzták  a  nyakát ,  fejét ,  és  mindenekelőtt  férfias  kis  büszkeségét ,  két  csöpp  kis  bikbök  szarvikráját ,  hol  egyiket ,  hol  a  másikat .  Nos  hát ,  gyerekek ,  egy  ilyen  cserénél  aztán  kis  kecskénk  gondolt  egy  merészet  és  nagyot ,  azzal ,  mint  akit  a  puskából  lőttek  ki ,  úgy  szaladt  el ,  hogy  csak  porzott  utána . . .
Jajj ,  de  futott  a  kis  kecskegyerek !  Csakhogy  ne  kondérba  végezze !  Azám ,  kondér !  Jaj ,  nagyot  kordult  összeszűkölődött  kis  kecskekoma  gyomra .  De  jó  is  lenne  valamit  eszegetni !  De  rég  nem  volt  semmi  kis  falatka  a  száámban !  Merre  is  lehet  az  a  kááposztaföld ,  hol  lehetnek  arra  valahol  a  karalábék ,  répák  finomságok ?  Hát  persze ,  valószínűleg  előre ,  azért  errefelé  hozott  az  öreg .  Siessünk ,  itt  csak  tarló  mindenfelé !  gondolta ,  és  minden  kis  maradék  erejét  picinyke  barátunk  összeszedte ,  mert  félt ,  hogy  újra  elkapja  Gazsi  bá’ .  Ahogy  szaladt ,  csetlett – botlott ,  a  végén  már  csak  esve  meg  keelve  a  kicsínyke  állatka ,  naagy – naagy  sokára  felrémlett  a  távolban  Mááártimammammam  tanyácskája .  Jajjsza ,  arrafelé  veszem  utam ,  az  is  engem ,  hátha  szeret ,  megsimogat ,  s  ha  szegénységben  semmije  sincs  is ,  ha  csak  kedvesen  szólna  hozzám ,  hogyhátmert  mosollyal  ha  nézne  rám . . .  Bikbök ,  biza’ ,  valljuk  meg ,  az  elpityeredés  határán  ért  a  piciny  hááázikóhoz ,  az  apró  kertforma  lugaskához ,  derék  kis  filagóriához ,  cseréptetős  fááskaaamrához  és  a  végben  székelő  falatka  reteráthoz .  Félve  mostmár  mindentől ,  s  remegve  a  kimerültségtől  bemerészkedett ,  és  ott ,  a  parány  fészer  mögött  észrevett  egy  kicsínyke  homokkupacot ,  és  benne  a  csöpp  gimbgömb – gyereket ,  a  kis  fodros  sapkás  Gugit ,  amint  együgyűmód  kacarászva  idétlenkedik  egy  jóóóókora  laaapáttal . . .  Háát ,  gyerekek ,  ez  a  Gugigyerek  sem  volt  valami  komolyka .  Ha  meg  valami  komolyka  történt  véle ,  hát  akkor  biza ’ hamar  eltört  a  mécses .  Ha  például  naaagypapaa  lefekvés  eelőtt  eeelvette  tőle  azt  a  remek  világoskék  kis  filctollat ,  amit  pedig  csudajó  ki – s – be  nyitni – csukni ,  ( de  vicces ,  nevetünk  is  rajta  eleget ) ,  szóvalhogy  mostmár  tentebaba  tente  csicsi ,  tessék  szépen  aludni  babszika ,  aluszikál  a  babbabbab ,  akkor  pityergünk ,  kicsínyke  lelkecskénk  hát  már  ennyit  sem  kaphat ,  hát  íly  nagy  is  hát  a  felnőttvilág ,  szóval ,  nem  túl  dicső ,  de  a  mi  kis  hős  férfink  bizony – bizony  el – elsírogatott  pár  kisebb  strófácskát  olykor .  Hát  ennek  a  Gugibabának  habár  kedve  mindig  víg  volt ,  többet  kacarászott  mint  evett  s  aludott ,  hát  bizony  nem – igen  volt  tekintélye  a  kis  állatok  közt .  Mert  a  karocskája  pufók .  Mert  kezecskéjén  a  4  kis  ujjacskánál  kövérséglyukacskák ,  a  pooocija  dagi ,  és  fürdetésnél  még  a  kis  cicik  is  lefittyednek  mint  naaagyon  öreg  bácsiknak .  Háát  igen .  Mondja  is  a  Pappappap  száján  keresztül  Gugicska ,  hogy  ííígen  ööreg  is  vagyok  én  már  Pappappap ,  már  benne  vagyok  a  tizennegyedik  ikszben .  Hát  aztán  a  lábak  sem  voltak  nagy  specialisták !  Nem  is  volt  tekintélyük  a  cica – nyuszkó – szellemkislánykák – kutyusok  birodalmában ,  hogy  a  falatnyi  kis  lábfejecskéről  már  ne  is  beszéljünk ,  amit  a  Paapa  szeretett  rosszcsontmód  bekapni ,  és  mondani . . . .
. . .Mmmmmmmmm .  Csak  úgy  csetleni – botlani  tudott  még  a  család  kis  kakaskája ,  mogyoróóószeme ,  pöttye ,  falat  porcikája ,  istenostora ,  póckósgugija ,  kuckősbeője ,  kis  narancsa  és  ananásza ,  ééégedelme  s  szemefénye ,  tündér  kishercege  ( Ki  csúúúdarossz  ám !  Jajj ,  de  csupa  csipp – csupp – krémes  a  kanapé  meg  a  díszpárna ,  mert  már  ki  tudom  ám  nyitni  mama  a  krééémesdobozkádat ,  mert  megjegyeztem  áám ,  hogy  csinálod ,  mostmeg  látod ,  a  rúúzsod  beletettem  a  cipősdobozba ,  vagy  rosszul  tettem ,  háát  jó ,  már  rakom  is  a  vécécsészébe ,  amiben  tyűűű  de  jót  csobban  a  szekrénykulcs  is .  Meg  a  karóra .  Meg  a  fiókkulcs .  Meg  a  töltőtoll .  Sőt  a  joghurtosdobozt  is  elvittem  volna  kis  mennyországomba ,  ha  a  mammam  éészre  nem  vesz  engem .  Pedighát  oly  csöpp  vagyok !  S  a  lakban  oly  sok  csuda !  s  mégis ,  a  mammam  csak  rajtam  tartja  fél  szemét ,  miközben  kavargatja  a  remek  birsalmapempőket .  Bizonyám !  Amit  megeszik  egy  kisbaaaba .  Meg  ám !  Semmit  sem  hagy  belőle .  Úúgy  ni ! ) Hát  azért  Gugi ,  ha  valamelyik  kertben  volt ,  úgy  tűnt ,  kilométerbajnok  akar  lenni .  Kis  hurkincáival  neem  túl  komolymód  totyogott ,  és  szeretett  volna  megsimogatni ,  megölelni  minden  kis  meleg ,  gömbölyű  állatkát .  Ám  ezek ,  félve  a  hozzájuk  képest  óriási  babbabtól ,  inkább  elszaladtak .  A  két  kis  palánta  még  nem  tudta ,  most  lesz  először ,  hogy  úgy  ölelnek  meg  egy  másikat ,  hogy  a  másik  is  egyszerre  öleli ,  símogatja  őt .  Bikbök  nem  szaladt  el  mindenesetre ,  ugyanis  a  kisfiú  ücsörgött  ( egy  pöttynyi  gatyácska  volt  rajta ,  piciny  fehér  szandálgyerek ,  meg  a  napfogó  sapkunci –  amit  feeelvesz  a  baba ,  s  nem  azonnal  meg  le  is  veszi ,  ha  a  mama  tette  fel )  dehát  nekem  nem  kell  anyukám  az  a  sapka ,  jajj ,  ezek  a  nők ,  mit  tudjátok  ti ,  mi  kell  egy  férfinak ! ) .  Bikbök  odaült ,  vagy  inkább  odarogyott  a  babszi  elé ,  aki  amint  meglátta  fehér  szőrös  kis  pajtáskáját ,  jól  nyakon  zúdította  egy  lapátka  homokkal ,  nem  gondolva  arra ,  hogy  ez  rossz  is  lehet  a  kecskepalántácskának ,  sőt ,  egyáltalán  nem  gondolva  semmire ,  mitöbb ,  egyáltalán  nem  is  gondolkozva  még .  Még  ez  sem  lett  volna  baj ,  ha  Bikbök  nem  mereszt  hatalmas  baagolyszemeket ,  mert  amit  látott  amikor  lehuppant  az  egyik  homokkupac  mellé ,  azt  nem  tudta  hová  tenni  kis  fejében .  Mert  emberforma ,  a  szemében  nem  gonoszság ,  hanem  romlatlanság ,  ártatlanság ,  nem  fut ,  nem  éhes ,  nem  eszik ,  pedig  itt  egy  tálra  kikészített ,  finom ,  mosott  eperovi ,  és  most . . .  jajj . . .  homokot  szór  felém !  Jajj  de  fáj  a  kék  szemikém ,  jujj  de  rossz !  A  kis  Bikbök  a  szúró  fájdalomtól  felugrott  és  föl – alá  kerülgetett ,  még  jó ,  hogy  a  kisfiút  meg  nem  rúgta ,  és  ez  így  ment  egy  darabig ,  amíg  ki  nem  sírta – könnyezte  a  homokot  szemecskéjéből .  Akkor  még  nem  tudta ,  hogy  igen  sokszor  fog  az  még  előfordulni ,  hogy  balul  üt  ki  egy  első  találkozás  olyannal ,  akivel  pedig  később  igen – igen  megszeretjük  egymást .
Szegény  Bikbök ,  amikor  már  vörös  szemmel ,  magát  jól  kisírva ,  amolyan  kisfiúsan  leült ,  már  nem  tudta ,  mit  gondoljon .  Ám  érezte ,  valahol  nem  rosszindulatból  szórták  meg  homokkal ,  hát  Istenem ,  lehetett  volna  a  dolog  rosszabb  is ,  majd  meglátjuk ,  mi  lesz .  És  úgy  is  történt .  Gugi  ott  vette  észre ,  hogy  bizony  rossz  fát  tehetett  a  tűzre ,  ahogy  látá ,  a  másik  sír .  Gugibabszikában  felmerült  valami ,  amiről  nem  tudjuk ,  hogy  mi  is  tulajdonképpen ,  de  a  kis  eperteli  vödröcskét  odavisszük  a  másiknak  széépen  ( Mint  Ceci ,  csak  szépen  Ceci ! ) ,  s  elérakjuk .  Tyűűű ,  de  habzsolja !  Egy  falatot  sem  haagyott  Baabának .  Nem  baj .  Megöleljük .  Jajj ,  de  jó  bundás ,  de  meleg ,  s  míly  kemények  ezek  itt  a  homlokán !  Fura  egy  szeeerzet ,  az  egyszer  bizonyos !  Szépen  leültek  egymással  szemben ,  aztán  Gugi  szépen  ( szééépen ,  mint  Ceci )  odaadta  Bikböknek  összes  játékát .  A  kis  kecske  föl – s – alá  böködte  őket ,  össze – vissza ,  tulajdonképpen  úgy ,  ahogy  a  kisfiú  is  csak  céltalanmód  használta  játékocskáit .  Amint  így  idétlenkedett ,  ki  is  fáradt ,  s  éhsége  megint  feltört  hasikójából .  Ekkor  föltápászkodott ( mint  Bubu ,  ha  sok  csoookifaaagyit  evett ) ,  és  odament  Bikbökhöz ,  megölelte ,  magához  húzta  a  kis  állat  fejecskéjét ,  nyakacskáját ,  és  jobbra – balra  hajtogatva  azt ,  magához  ölelte ,  ahogy  csak  tudta .  Tán ,  meglehet ,  könnyeztek  is  kicsinység .  Gugi ,  aminthogy  így  magához  ölelé  újdonsült  barátkáját ,  s  szívecskéik  összeértek ,  megértették  már  egymást .  Nagyon  éhes  vagyok ,  mondta  volna  a  kis  kecskeszív ,  ám  azt  azonnal  elnyomta  benne  egy  másik  hang :  nem  szégyelled  magad ?  a  hasad  az  első ,  te  bökönc !  Úgyhogy  nem  ezt  engedte  ki  a  szívéből ,  hanem  azt  a  szót ,  amit  csak  nagyon  ritkán  szabad  csak  kimondanunk .  Ám  a  mi  Gugi  barátunk ,  bár  látszólag  igen  egy  kis  együgyűforma  lélek  volt ,  s  akihez  az  üzenet  abban  az  egy  szent  minutában  megérkezett ,  ahogy  küldte  a  kis  kecskeszív ,  érezte ,  vagy  ahogy  az  emberek ,  a  tudori  feeelnőőttek  mondanák :  tudta ,  szóval  azonnal  megérezte ,  hogy  kis  pajtáskája  íígen – igen  ééhes  lehet .  Miután  így  jól  kiölelték  magukat  és  Bikbök  ezután  bánatosan – panaszosan  mekegésbe  fogott  ( lám – lám ,  olykor  szomorkásak  vagyunk  akkor  is ,  ha  épp  nem  volna  ideje . . . ) ,  szóval  Gugi  gondolt  egy  nagyot  s  derekast ,  azzal  határozott  lépésekkel  elindult  a  konyha  felé .  Kis  barátja ,  mert  mostantól  fogva  már  nem  akarta  többé  elhagyni ,  követte .  Ha  jön ,  s  utólér  Gazsi  bá’  a  Gonosz ,  ha  nem ,  itt  maradok  Gugival  örökre .  Én  fogom  őrizni  álmát .  A  kis  vitéz  kecskefi  most  bikbökszarvacskáival  bikk . . .  meg  bökk . . .  máris  fééélretolta – böködte  a  Haaatalmas  kondér  feeedelét .  Jajj ,  de  finomságok ,  haaaj  de  csudasááágok  fortyogtak ,  forrtak  benne !  Csudafincsi  lehet  ez  a  dagadó ,  böködjük  csak  fel ,  hogy  hozzáférjünk !  gondolta  Bikbök ,  azzal  felöklelte  a  kondért  magamód .  Zsuppszla ,  az  egész  mááris  a  kövezeten ,  kaja  mind ,  csak  föl  kell  enni .  Bizony !  Úgy  ni .  Ott  csücsül  a  meleg ,  párolgó  káposztanyuszik  és  húsosgombóckák  közt  a  két  kis  rosszaság ,  és  tapicskolnak – tapicskolnak  jajj  de  nagyon  tapicskolnak  abban ,  amit  szívesen  eszik  a  kis  babbab  is  és  kecskefink  is .  Ám  mit  hallunk – látunk ,  ki  nem  toppan  be ,  ha  nem  Máártinééni ,  s  csapja  össze  kezét  látván – látva  egyszem  kis  falatkáját ,  amint  fejebúbjáig  olyaska ,  mint  akit  kelkáposztafőzelékkel  öntöttek  volna  le ,  a  kis  ugrabugra  nyurga  kis  kecskegyerek  sem  különb .  S  amíg  jóanyánk  sopánkodik ,  két  kezével  fejét  fogja ,  s  nem  tudja ,  sírjon – e  vagy  kacagjon – e ,  és  baabaa  síír ,  és  Bikbök  vidáman  tapicskol – tapicskol ,  jajj  de  nagyon  csak  tapicskol  az  úszó  konyhában ,  nézzük  meg ,  mi  nem  történt  közben  Fülivel ,  jó ,  gyerekek ?
Hááát  az  úúúgy  vóólt ,  hogy  Füli ,  Bubu  és  Bandikutya  miután  a  kis  fülemüle  elszállt  a  hírrel  őtőlük ,  hogy  a  piciny  kecskeforma  kisgyeeerek  a  káposztaföldek  felé  tart ,  mint  valami  kis  harci – parci  csapatocska ,  nagy  peckesen ,  meg  beckesen  elindult  a  Fülibaba  földjeinek  az  irányába .  Legelöl  Bandikutya  idétlenkedett  és  ugrabugrálva  előőre  meg  háátra ,  így  ni ,  szóval  riogatva  élőt  és  holtat ,  inkább  előrerohanva  semminthogy  nem ,  vezette  a  kis  csapatot .  Leghátul  Füli  bandukolt ,  kissé  elszontyolodva ,  mert  az  igaz ,  hogy  kecskéről ,  valljuk  meg  őszintén ,  hogy  még  ő  is  elég  kicsikemegpicikejajjdenagyonkispicike  volt ,  úgyhogy  kecskéről  csak  hírből  hallott ,  az  sem  volt  túl  szívderítő  egy ,  a  szarvas  rémhez  képest  bizony  eléggé  elhanyagolható  nyúlpalántának .  De  most ,  ahogy  ballagtak – bandukolva  mende  meg  mondálgatva  –  csak  eeegyre  közelebb  kerültek  földjéhez ,  csak  elkezdett  a  torkában  nőni  a  gooombóc .  Kéérdezhetitek  gyerekek ,  hogy  milyen  gombóc .  Barackos  gombóc ?  Neeem .  Szííílvás  gombóóc ?  Asse !  Túrógombóc  nőtt  a  torkába  oda ?  Az  sem .  Hát  akkor  olyan ,  ami  Mackópapa  torkát  kaparja ,  ha  a  gyerekek  a  hooooooosszú  pipáját  kicsit  jobban  megtöltötték  a  kaaapadohánnyal ,  az  óra  előtt ?  Na ,  afféle .  Csakhogy  ez  nem  kívülről  jött ,  ebadták ,  hanem  bévülről !  Nyúlfink  kis  kobakjába  és  mindenekelőtt  aaprócska  kis  dobogó  szívecskéjébe  ugyanis  betelepedett  valami ,  valami ,  ami  kis ,  lenge  fehér  angyalkaként  sőőpri  ki  a  csúúnya  irigységmanót .  Máármost  milyen  is  ez  az  irigységmanó ,  hogy  is  ismerheti  meg  a  baaaba ?  Háát ,  tudjátok  gyerekek ,  ez  egy  gubbasztó ,  odabenn  gubbasztó  csúf ,  fekete  ráncos  kis  porcika ,  apró ,  gyűrött  csúcsos ,  lekonyuló – lekonyuló  barna  sapkával ,  és  uccu – uccu  böködő  piszkos  kezekkel ,  és  azt  mondja ,  ha  neked  van  valamid ,  s  a  máásik  kis  baba  pötty  kis  szívecskéje  szótlan  csak  elszorul ,  s  az  a  baaba  csak  lehajtja  fejikéjét ,  és  te  őneki  adhatnád  azt  a  kis  cukrot ,  amire  az  ő  szíve  fáj ,  akkor  a  gonosz  manócska  azt  mondja :  “ Hógyisne !  Hógyisne !  Jó  lesz  az  is  nekem  is .  Ne  add  neki ! ”  Avagy ,  ha  nincs  valamink ,  de  látjuk ,  lehetne ,  s  ott  a  másiknál ,  akkor  meg  azt  mondatja  velünk  a  gonoszka  kis  manóka :  “ Hű ,  de  kár ,  hogy  az  a  kisautó  az  övé ,  s  nem  az  enyém ,  bárcsak  fordítva  lenne ! ”  És  csupa  ilyeneket  mondana .  Az  ilyennek  azt  kell  mondanunk ,  hogy  csufi ,  csufi ,  csúnya ,  hess ,  mert  ha  nem  tesszük ,  mi  járhatunk  csúful .  Mert  rossz – e  az ,  ha  a  másik  cukrocskától  mosolyog ?  Kaphatunk  mi  eleget .  Vagy  rossz  az ,  ha  van  egy  kisautója ,  amibe  bízhatunk  bármikor ,  hogy  majdnem  belevesz  minket ?  Ki  mondaná ?  Egy  szó  mint  száz ,  Füli  Baba  lelkecskéjébe  beszállt  a  csúf – csúf  irigységmanót  elhessegető  kis  angyalkanéni ,  és  Fülink  elkezdett  gondolkodni  szépecskén ,  jó – e  félteni  kis  étkeit  a  másiktól ,  vagyis  Bikbök  elől ?  Csak  meentek ,  mentek ,  mendegéltek ,  éés  ahogy  így  bittyegtek – battyogtak  a  kis  kótyomszöttyek ,  Búúbúú ,  a  kis  szellemkislány  ( aki  titkon ,  mert  titkai  is  voltak ,  tudjuk ,  művésznő  szeretett  volna  lenni ,  és  mikor  kééérdezték ,  s  ekképp  felele ,  szégyenkezésébe  hosszú  barna  puha  meleg  kis  szőrmibörmije  ellenére ,  valljuk  meg  férfiasan ,  úgy  belepirult ,  hogy  el  kellett  valaki  válla  mögé ,  vagy  az  ajtófélfa  mögé ,  avagy  a  tükör  vagy  a  kád  mögé  bújnia ) ,  szóval  kis  barátnőnk  szépen  megérezte ,  hogy  valami  nincs  rendjén  ezzel  a  Füligyerekkel .  Hát  széépen ,  mint  Ceci ,  a  nyalka  macska ,  akiről  még  szó  lesz  annak ,  aki  szépen  lefexik  eeeste ,  amikor  paapaa ,  meg  maamaa  is  letentikél  már ,  és  Fáncsika  is  hortyog  csak ,  szóval  szépen  lemarad  Bubu ,  s  mire  Fülihez  ért ,  már  szó  nélkül  is  megértette ,  a  másikat  mi  rágja .  Nyilván  a  Füli  is  tudta ,  érezte ,  ha  máshonnan  nem ,  hát  találkozásából  a  kis  szellemgyermekkel ,  hogy  az  kis  lelkecskéjével  meglátta ,  mi  harc  dúl – fúl  az  ő  lelkében ,  tette  ezt  könnyen  márcsak  azért  is ,  mert  a  Fülemülecskével  is  milyen  jól  meg  tudta  magát  értetni  a  végén .  A  dolgok  csak  az  elején  nehezek ,  aztán ,  ha  igazán  akarjuk ,  meg  tudjuk  magunkat  értetni  azzal ,  akivel  a  mi  csöppnyi  lelkünk  szeretné ,  és  ilyenek .  Itt  Füli  sóhajtott ,  ezek  az  “ és  ilyenek ”  a  legnehezebbek .
Kööözben  meg  a  Timi  néni  háthogy  nem  összecsapta  ráncos  kis  anyókakezit :  Hát  hol  van  az  én  kis  ebadtám ,  a  kis  boldogságom  nekem ,  ez  a  Bandikutya ?  Háát ,  ahogy  ő  így  nem  keserge ,  rájött ,  hogy  is  neki  most  kije ,  hogy  érteszalaszthatná ,  hát  gondolt  egy  naaaagyot  és  meréészet ,  azzal  befogatott  a  kis  kétkerekűbe  ( előtte  még  bekötötte  a  fejét  a  csudakendőbe ,  hogy  az  út  pora  bele  ne  kapdosson  tisztességesen  meeegőszült  hófehér  anyókafejébe ) .  Juhéé ,  s  ripsz – ropsz ,  a  rozoga  kis  járgány  máris  ott  nyekergett – reeecsegett  kis  csacsink  mögött .  Dehát  bolondka  egy  fogat  volt  ez !  Mert  Timi  néni  ahelyett ,  hogy  hámba  fogta  lenne  ( lenne ?  szabad  ilyet  mondanunk ,  hogy  lenne ?  fogta  lenne ?  Neeeem .  Úgy  van  gyerekek :  fogta  vóólna ! ) .  Szóval ,  hát  ez  a  mi  Timi  nénink  a  kis  csacsi  hosszú – hosszú  farkához  kötötte  a  kis  kordét ,  így  húzattaatta  magamagát .  Hóóóvá  ment ?  Hát  Mártinénihez ,  mivel  azt  hittevéltegondolta ,  hogy  az  adtavetteteremtettéje  ott  tüsténkedik ,  idétlenkedik  valahol  Gugicska ,  a  pufók  kis  gyermek  körül .  Ahogy  így  mentek – mendegéltek ,  s  haladtak  át  a  termőn ,  olykor  meg – megállította  kis  vonótársát  (akin  különben  vékonka  barna  szőr  volt  inkább ,  s  csak  a  homloka  volt  fehér ) ,  hogy  kitépjen  neki  egy – egy  jobb  répát ,  olykor  kaprocskát  íznek .  Hát  így  mentek ,  danoltak .  Hát ,  ahogy  így  haladgattak ,  s  inkább  előre ,  mint  nem ,  lassan  feltűnt  Mááártnéni  garja ,  mögötte  pedig  a  vidám  kis  porta ,  ahonnan ,  láss  csúúúdát ,  pompás  kürtőskalácska  illata  terjengőzött  ki  s  szerte – széjjel .  Timi  néninek  még  csak  szólnia  se  kellett ,  hogy  a  szamárka ,  ki  különben  akkorka  volt  csak ,  mint  egy  pónilógyerek ,  állana  meg ,  az  már  tudta  kívülről ,  hogy  itt  a  végcél .  Mert  érezte .  Timi  néni  el  is  kötözte  a  kis  ebadtát ,  aki  hamarosan  víg  ugrabugrászásba  is  fogott  ( ilyenkor  a  patás  pajtáskáink  egyszerre  ugranak  s  rúgnak  négy  lábukkal  a  levegőbe ,  s  ez  nekik  olyan ,  mint  amikor  a  kiskakaska  fiúk  kiskorukban  kukorékolnak ,  vagy  valami  efféle  megelégedettségről  lehet  is  szó ) .  Ezután  bement  a  másik  néni  konyhájába ,  s  ott  látá  épp  a  kövezeten  a  kidőtött  káposztafőőőzelékben  tapicskoló ,  jajj  de  naaagyon  tapicskoló  Gugibabát ,  amint  sír ,  keservesen  sír ,  Bikbököt ,  amint  tapicskol ,  s  Mártinénit ,  aki  két  tenyerébe  fogja  fejecskéjét ,  s  épp  nem  tudja ,  sírjon – é  vagy  nevessen .  Hááát ,  mikor  meeglátja  barátnőjét ,  végül  is  elnevetik  magukat ,  s  a  kacagásra  most  Gugi ,  aki  bár  továbbra  sem  érti  a  helyzetet ,  hüppögve  abbahagyja  a  pityipityi  pityergést ,  és  lassan  nem  mosolyogni  kezd ?
Gugi  meséi  tovább  folytatódik .  Tehát  kiderült ,  hogy  Füli  feleslegesen  tartott  Bikböktől ,  akit  a  gonosz  Garzsi  báék  meg  akartak  enni ,  s  a  kecske  menekültében  találkozott  Gugival  ( az  én  életem  értelmével )  a  sparheltos  konyhában ,  ahol  fiúmód  azonnal  csináltak  is  egy  kis  kalamajkát ,  s  mire  Timi  néni  is  betoppant ,  és  a  helyzeten  jót  nevetett  Márti  nénivel ,  s  Bikbök  nem  értette  a  helyzetet ,  el  kellett ?  szaladnia .  Közben  Füliék  meg  mennek  a  káposztácskaföld  felé .
Papa  írja  Babának .  Most  azonban  Bikbökre ,  szegény  lelkére  jár  a  rúd .  Ott  van  véle  szemben  3  ember ,  s  1  sem  kecske .  Az  emberek  véle  eddig  mind  rosszak  voltak .  Volt ,  aki  meg  akarta  sütni ,  ezek  ketten  meg  harsány  hahotával  fogadják ,  szegény  Gugi  pedig  ( akivel  szintén  az  első  pillanatok  kissé ,  valljuk  meg  őőőszintén ,  bízony ,  bízony  kellemetlenkék  voltak ) ,  szóval  ő  meg  rí .  Szegény  kis  kecskefi ,  a  helyzetet  nem  értve ,  biztos  ami  biztos ,  felpattant ,  azzal  iszkiri ,  s  máris  elviharzott ,  hogy  még  a  Paaaapa  sem  tudta  vón  utolérni .  Illa  kerek ,  nádak ,  erek ,  szaaaladt  a  kis  zavart  s  félő  Bikbök ,  amerre  a  szeme  látott ,  s  amerre  riadtan  kalapáló  szíve  csak  vitte ,  s  ahogy  így  lábába  kapta  a  világot ,  hetedhét  mezőkön ,  tisztááásokon ,  pagonyos  kiserdőőkön ,  tarlókon ,  s  száántásokon ,  cukorka  kis  kerteken  vitt  lóti – futi  loholtában  útja .  A  mi  kis  oviskorú  kecskefink  pedig  addig  futott ,  amíg  a  kimerültségtől  le  nem  kellett  hupp !  hupp !  huppannia  a  kis  popsincájára ,  s  mit  láát ?  Egy  haaatalmas  kááposztát ,  mit  egyet ,  sooookat . . .
Hááát ,  valljuk  meg  őszintén ,  Bikbök ,  most  hogy  végre  egyedül  volt ,  s  ehetett  szegény  lelke ,  mi  belefért ,  s  most  hogy  senki  nem  volt  ott ,  hogy  bántsa ,  oly  jól  érezte  magát ,  hogy  ennél  már  csak  akkor  érezte  jobban  magát ,  amikor  volt  még  mamája ,  akarom  mondani ,  amikor  még  együtt  volt  édesanyjával .  Mennyire  nem  kedvelték ,  emlékezett ,  a  góónosz  Gaaazsi  bá’t  s  a  boszorkááát ,  s  akkor  valószínűleg  épp  azon  kezdett  volna  tépődni  s  rágódni ,  hogy  miért  is  van  az ,  hogy  miközben  az  egyiket  szeretjük ,  másokat  meg  nem ,  amikor  a  távolból  kis  pötty  barátunk  neszét  vettee ,  hogy  vaaalaki ,  sötét  pára ,  feeléje  nem  osakodik ,  lóópakodik  és  nyomakodik .  Na ,  kitaláljátok – é  gyermekek  ki  lehetett  az ?  Nos ,  ki ?  Tegyétek  csak  föl  a  kis  dundi  praclitokat ,  hogy  ki  lehetett  az !  Iígen ,  igen ,  az  Ordas  Faaarkas !  Jujj ,  de  nagyon  orrrdas  egy  farkas  volt  ám  ez !  Vicsorgó  képű ,  csorgó  nyálú ,  igen – igen  gonoszra  sikeredett  egy  portééka  volt  ám  ő !  S  ami  a  legkeservesebb :  arra  veselkedett ,  hogy  kecskepecsenyét  lakmározzék  beste  lelke !
Kööözben  Fülibabáék  is  egyre  közelebb  értek  a  káposztáshoz ,  pont  ahhoz ,  amely  a  kis  szóórgos  nyuszkómuszkóé  volt ,  s  amiben ,  tiszta  véletlenségből  kifolyólag  Bikbök  is  pihegett .  Nahát ,  ez  a  Bubu  sem  volt  egy  komoly  szellemkislány .  Mertha  a  Bubu  komoly  szellemkislány  lett  volna ,  akkor  rég  tudja ,  az  Ordas  Farkas  ott  ólálkodik  a  közelben .  Meg  nem  készíttet  a  kis  csimbókos  frufrujába  kislányos  masnit .  Nagyon  komolytalan  kis  falatka  volt  ám  ez  a  gombócka !  Most  is  idétlenmód  a  lepkéket  riogatja  csak ,  hogy  huhúú ,  meghogy :  huhúú ,  huhúúú ,  de  semmi  rettenetesség  vagy  komoly  viselkedést  nem  tanít .  Szegény ,  szegény  pillangókat  jól  meg  is  ijeszti ,  s  lepkék  szállanak  föl ,  pillangók  illannak  el ,  amerre  repül  ( sajnos  csak  1  láb ,  egy  íígen – igen  kicsi  lábacska  magasságban  a  gyermekláncfűtől  s  a  macskafarkú  veronikáktól ,  illatos  kakkukfüvektől ,  mert  oly  pufók  a  sok  csoookitól ! ) .  Ha  meg  elkergette  őket ,  diadalmas  örömmámorban  trombitál  bele  a  kutyatej  virágzatába ,  s  a  mindenfelé  szálló  szürke  kis  ejtőernyőcskék  mögött  jókat  kuncog . . .  Így  aztán  Baaaaandikutya  vette  hírül ,  hogy  a  már  látszó  káposztás  túlsó  felében  mások  is  vannak .  Leült  bojtos  kis  popsijára ,  s  hegyezni  kezdte  fülét .  Ez  a  kutyusoknál  azt  jelzi ,  észrevett  valamit .  Ám  amikor  hallani  lehetett ,  hogy  a  távolban  egy  kiskecske  bánatosan  s  elapátlanodott – elanyátlanodott  hangon  fölmekeg ,  mindahányan  voltak ,  elkezdtek  figyelni .  Ahogy  így  hüppögtek ,  s  homlokukat  ráncolták ,  nem  tudták ,  mitévők  legyenek ,  s  ez  aaddig  volt ,  amíg  fel  nem  harsant  a  gonosz  bestia  sötét  üvöltése ,  s  csörtető  loholást ,  majd  egyre  gyorsabb  és  gyorsabb  morajló  szaladást ,  meg  futást ,  végül  pedig  loholó  vágtát  nem  hallottak  pamatfülecskéik .  Mit  kell  ilyenkor  tenni ?  Na ,  te ,  kis  babszigyerek ,  te  kis  porcika ?  Mit  kellene  ilyenkor  csinálni ?  Nem  fogjátok  kitalálni .  Füli  egy  hirtelen  mozdulattal  előkapta  a  seregélyriogató  kis  trombitácskáját ,  s  azzal  jót  belefújt ,  ahogy  csak  bírta .  S  mint  ilyenkor  mindig ,  csoda  történt .
Papa  írja  Babának .  Máártinéni  pelenkázza  Gugit .  Jajj ,  mi  van  a  pelpelben ,  ott  a  baj ,  ott  a  baj !  Gugikám  ne  mozogj  már ,  kis  haramiám ,  jajj  de  egy  póckó  ez  a  gyerek !  Jó  lesz  vigyáááznod  te  gyerek ,  mert  jön  a  Papppa ,  s  akkor  jókorát  belédharap !  A  gyönge  kis  combodba .  Meg  a  gyönge  kis  kacsódba ,  mely  pufók ,  s  négy  kis  kövérséglyikacska  van  rajta .  Vagy  a  popsincádba .  Vagy  a  lábacskádba .  Vagy  az  arcocskádba ,  mely  olyka ,  mint  a  bársony .  Vagy ,  és  tudod ,  rossz  baaaba ,  a  gyönge  húsú  kis  hátacskádba ,  s  akkor  jajj ,  jajj ,  jajjdejajj ,  oda  a  kis  fehérhúsú – rózsaszín  malacka  husádnak !!!  Úgy  ni .  Na  ugye .  Nem  is  volt  olyan  nagy  dolog .  Memme  szépen  tisztába  teszi  mosolyogva  a  kis  babszit .  Kőőzben  Timi  néni  meg  a  kidőlt  kááposztát  partvisolja  föl .  Előtte  persze  kérdezte  Mááártinéénit ,  hogy  “ Te  Márti ,  hol  is  tartjátok  a  venyigesöprűt ? ” ,  de  Mártimemmemnél  sosem  lehet  tudni ,  hol  vannak  a  dolgok .  De  úgy  ni ,  a  baba  tiszta ,  szaaalad  is  ki  virgonc  nyaargalászva  a  homokozóba ,  Timi  néniék  meg  sóhajtva  összenevetnek .
Papa  írja  Babának .  Ám  megnyugvás  most  se !  A  kis  szamárka  iáázik ,  amint  dúlva  meg  fúúlva  be  nem  állít  a  Mártinéniék  házhelyére  Gazsi  bá’ .  Bizony !  Biztos  ő  viszi  el  a  rosszgyerekeket ,  akik  irigyek  és  nem  eszik  meg  a  gyümölcsjoghurtot .  Gugink ,  mi  tagadás ,  el  is  bújt  a  kis  traktora  mögé ,  persze  azt  nem  tudta ,  hogy  a  nagy  popsija  azért  kilátszik ,  dehát  csak  erős  két  néni  lehet  ez  az  én  anyukám  meg  a  Timi  néni ,  ha  ez  a  csúnya  bácsi  csak  eliszkol  avval  a  hurokkal  a  kezében !  Na  mindegy ,  ettől  fogva  azért  csak  megeszem  azt  az  áfonyás  joghurtot .  Bezzeg  az  Alexka ,  őt  nem  nyaggatják  annyira ,  mint  engem !  S  milyen  sportoska !  Én  meg  afféle  gombócka  vagyok !  Mondja  is  a  Pappa ,  hogy  megesz  egyszer ,  s  akkor  nekem  ezer  jajj !  Mert  a  Pappának  meeennyi  foga  van !  S  mekkorák !  Meg  is  fogom  a  Pappa  nyelvit ,  gyere  csak  ki ,  huncut .  Nekem  meg  milyen  kevés  kis  fogam  van ,  áááá ,  meg  milyen  kicsikék ,  az  Alexkának  meg  már  mennyi  van ,  bár  az  övéi  is  kicsinykék ,  de  csak  több .  Ez  biztos  azért  van ,  mert  őbelé  nem  tukmálják  folyton  az  áfonyát .  Hmmmm . . .
Papa  írja  Babának .  Hát  a  mogorva  Gazsi  bá’ ,  hogy  a  két  néni  csak  így  foghegyről  tárgyalt  véle ,  el .  Abban ,  ahogy  a  kecskéje  után  eredt ,  a  gyalázatosnak  szerencséje  vót ,  igen – igen  nagy  szerencséje  volt ,  meg  kell ,  hogy  hagyjuk .  Mert  a  szegény  kis  Bikbök  szaladtában ,  keserves ,  riadt  menekülésében  bizony  inkább  csak  össze – vissza  futott ,  rohangált  kergemód ,  semmint  hogy  toronyeránt  vette  vón  útját ,  ezért  Bikbökhöz  jóvalta  közelebb  volt ,  mint  gondolnánk ,  gondolnátok ,  avagy  egyáltalán  meeegérdemelte  volna .  Így  aztán  nem  volt  messze  őtőle ,  hogy  meglássa  eszeveszettmód  menekülő  kiskecskéjét .  Haaatalmas ,  héétmérföldes  ugrásokkal  szaladt  a  gonosz  Gaaazsi  bá’ ,  hogy  elkapja  a  mi  kis ,  pici ,  kicsi  s  parányi  barátkánkat .  Csaakhogy  azt  nem  tudta  a  gaz  fajzat ,  hogy  ott  lohol  azonban  feléje  a  farkaskoma  is .  Aaaki  igen – igen  éhes .  Még  az  áfonyás  joghurtot  is  felenné .
Paaapa  írjaaa  Baabának .
Aaaz  úúgy  volt ,  hogy  szaaaladtak  a  kis  lurkók – gyerekek  is ,  az  ooordas  farkas  is  és  a  gonosz  Gaazsi  bá’  is  a  picinyke  kecskefi  felé ,  aki ,  miután  már  hosszúhosszúhosszú  ideje  egyedül  maradt ,  édesanyja  is  ki  tudja  hol  s  merre ,  és  hosszú  ideje  először  lakhatott  jól ,  piheg  a  káposzták  közt .  A  gyerekek  közül  a  legmegzavarodottabb ,  vaaalljuk  meg  őszintén ,  a  tudóska – jeleske  Füligyerek  volt .  Neem  is  tudta ,  mit  gondoljon .  Sem  a  dolgokról ,  sem  magáról .  Mert ,  ugye ,  hát  valljuk  meg ,  a  fülemüle  az  ő  szépen – gonddal  megművelt  kertecskéjének  veszélybekerüléséről  regélt ,  most  pedig  Bubutól  mintha  azt  tudnók . . .  tudnók ? . . .  nem . . .  nem  is ,  mintha  csak  valamikép  sejthetnénk ,  hogy  a  kecske  nem  is  rettenetes ,  nem  is  rossz ,  sőt  egy  jó  kis  pajtáska ,  aki  semmiről  sem  tud ,  semmit  édesanyjáról ,  a  gonosz  Gazsi  bá’ról ,  semmit  a  világról ,  semmit  a  reá  leselkedő  veszedelemről .  Ki  ellen  is  voltam  én ?
Paapa  írja  a  kis  huncut  Babszibabának ,  aki  a  kakaóvonatok  megdézsmálója ,  és  egy  kis  bunyós  ravaszdi  kópé ,  és  reggel  a  mammammam  fején  ülve  kis  gömb  nóziját  odaérinti  a  pappappéhoz ,  és  azt  mondja  ennek :  paaaapaaaaa . . .  Szóval  szegény  Füli  futott ,  ahogy  ina  bírta ,  elöl  Bandikutya ,  aki  igen  dühös  vakkantgatásokkal  morgásokkal ,  hátrafelé  vízszintesen  álló  fülekkel  száguldott  az  élen ,  egyenesen  a  nála  jóóóóvalta  nagyobb  faaaaaaaarkas  hatalmas  vicsorgó ,  nyelvével  száját  nyalakodó  pofája  felé .  Mögötte  loholt  a  többi ,  Máártinéni  úgy  mondaná :  kicsi .  Bubu  igen  rettenetes  huhékoló  hanggal – garral  tartott  a  célirányba ,  mindenki  észtveszejtő  sebességgel  robogott ,  vágtatott  a  bajba  sodródott  kis  Bikbök  felé .  Nagy  zaaaj  támadt ,  kerekedett .  S  hogy ,  hogy  nem ,  úgy  adódott ,  hogy  a  riadt  kis  kecskefihez  egyszerre  ért  oda  a  faarkas ,  a  furkós  botos  Gazsi  bá’  is  és  a  kis  gyereksiserehad . . .
Papa  írja  babának ,  aki  már  igen  nagy  kisfiú .  Úgy ,  ni ,  szépen  már  vissza  is  tudja  rakni  a  babszibaba  a  játékait  este ,  ugye  mammamamm ?
Hát  szegény  Bikbökre  jól  rájárt  a  rúd !  Szegény  menekült  vón  erre ,  futott  volna  arra ,  de  csak  ellenséges  karokba  futott  volna .  Az  egyik  oldalon  a  furkós  botos ,  a  másikról  a  szörnyeteg  vicsorog ,  s  bár  a  harmadik  oldal  nem  mutat  épp  szándékot  arra ,  hogy  őbelőle  jól  belakmározzék ,  azért  csak  nem  normál ,  hogy  egy  barna  pamacs  repül  a  levegőben ,  egy  hosszúfülű  gyerek  meg  kertészkének  öltözve  ugrabugrál  csak ,  s  egy  kutya  csahol ,  ugat ,  s  ugrál .  Jajj ,  milyen  egy  nap  ez !  Szegény  Bikbök  kezdetben  össze – vissza  futkorászott ,  inkább  csak  egyhelyben  mint  hatással ,  végül  is  lehuppant  összecsuklottan ,  jöjjön ,  aminek  jönnie  kell ,  találkozni  fog  rég  nem  látott  édesanyjával  netán .  Akkor  azonban  egy  olyan  dolog  történt ,  amit  egyikőjük  sem  gondolt  volna  előre . . .
Paapa  írja  Baabszinknak .
Az  első ,  és  megmeghökkbökkentőbb  az  volt ,  hogy  nem  ette  meg ,  ütötte  agyon  senki  őt .  Sőőt ,  mindenkinek  a  főőldbe  gyökerezett  a  lába  a  látványtól .  Meeert  egyik  sem  várt  a  többire ,  és  a  kis  keskeny  káposztasávba  szinte  egyszerre  érkezett  mindenki  a  bozótosból  és  a  Mááártinéni  kuukoricásából .  Hirtelen ,  nagyhirtelen  senki  sem  tudta ,  mit  kell  vagy  lehet  vagy  ééérdemes  tenni .  A  farkas  azt  gondolja :  elfussak  a  furkós  botos  elől ?  Avagy  fogaim  közt  valamelyik  finomabb  pecsenyével ?  Mit  is  tegyen ,  hogy  is  tegye ?  A  gonosz  öreg  is  tanácstalanná  lett :  elég  lészen  neki  a  bunkója ?  Hordja  el  az  ordas  elől  az  irháját ,  ha  tudja ,  a  kecskéje  nélkül  is ,  ha  kell ,  vagy  harcoljon  meg  véle ,  és  akkor  könnyen  elbánik  majd  a  kis  apróságokkal ,  és  zsuuppsz !  már  pottyanthatja  is  mind  be  a  fortyogó  kondérjába  otthon ,  aztán  hammhamm .  Nem  úgy  látta  ezt  azonban  Bandikutya .
Paapa  írja  Baabának .
Bandikutya  nem  gondolkodott .  Ő  legelőször  is  nekirontott  a  toronynaaagy  faarkasnak ,  s  jól  beleharapott  a  fülébe .  Az  ordast  igencsak  meglepte  a  pöttyömpötty  kis  kutya  vakmerősége ,  és  felvonított  fájdalmában .  Az  öreg  Gazsi  bá’ban  ez  mintha  egy  gombot  nyomott  volna  meg ,  látta ,  hogy  a  szörnyű  állat  bajban  van ,  s  jól  feléje  sózott  a  bottal .  Csakhogy  az  épp  megrázta  a  fejét ,  s  avval  magával  rántotta  a  belécsimpaszkodó  picinyke  fehér  ebet ,  és  a  sújtás  bizony  Bandinkat  kapta  el ,  szerencsére  csak  a  véknyát  érte  a  csapás ,  azonban  már  eeez  is  elég  volt  szegény  lelkének ,  hogy  elaléltan  hulljon  le  a  csataatérre .  Több  se  kellett  Bubunak ,  a  kis  szellemkislánynak ,  s  eeegyenesen  bele  a  gonosz  Gazsi  bá’  szemei  közé .  Az  hátratántorodott ,  visszahőkölt ,  és  a  szemei  csillagokat  láttak .  Ekkor  rontott  neki  a  bosszús  faaarkaskoma !
Paapa  írja  Babának .
Most  a  farkason  volt  a  sor ,  hogy  visszafizesse  kamatos  kamatostúúl ,  amit  az  öreg  adott  neki .  Vicsorogva ,  vonítva  sebétől ,  amit  a  kiskutya  ejtett  raaajta ,  haaatalmasat  ugrott ,  Bandikutya  fölött  és  Bikbökön  át  egyenest  az  öreg  Gazsi  bal  vállába !  Az  öreg  hátratántorodott ,  s  a  jobbik  kezében  lévő  furkósbottal  elkezdte  csépelni  a  goromba  s  vaaad  állatot .  Ahogy  így  tusakodtak ,  adtak  és  kaptak ,  el  kellett  szenvedjék  a  szikrázó  szemű ,  hol  itt ,  hol  ott  felbukkanó  Bubukát ,  aki  mindig  ott  tűnt  föl  a  levegőben  a  két  harcoló  gonosz  pára  közt  mindkettejük  idegeeesíítééésére ,  ahol  nem  kellett  volna ,  ahol  nem  várták .  Amiközben  pedig  így  vívnának  egymással ,  Füli  szééép  csendben  kimentette  a  csaaatatéren  aléltan ,  áájultan  fekvő  kutyuskát ,  és  közben  azonban  óvatos  pillantásokat  vetett  Bikbökre .  Ma  látott  először  farkast ,  gonosz  embert ,  kedves  kis  szellemgyereket  meg  kecskét .  Fárasztó  egy  nap .
Paaapa  írja  Baaabának .
Háát  most  a  két  rossz  és  góóónosz  pára  egymásnak  veselkedett .  A  faaarkaskoma  jóól  belehaarapott  a  gonosz  Gazsi  bá’  karjába ,  aki  felüvöltött  fájdalmában ,  de  nem  volt  rest  őőő  sem  sokáig ,  mert  ahogy  vót ,  jóól  odavágta  a  faarkast  a  puha ,  felkapált  termőföldhöz ,  hogy  csak  nyekkkkent ,  s  egy  sütőőőtök  látta  kárát  a  hívatlan  vendégnek .  Ahogy  így  meg  úúúgy  heveskedtek  meg  egymásnak  neekiveselkedtek ,  viláágossá  vált  számukra ,  hogy  se  pénz ,  se  posztó .  Naa ,  gyerekek ,  praclit  föl ,  ki  tudja  mit  jeelent  ez  a  szóóólás – mondás .  Na ,  ki ?  Jól  van  babszibaba ,  úgy  van .  Ez  azt  jelenti ,  hogy  sem  egyik ,  sem  másik  lehetőség  nem  maradt .  Nem  bíz’ a !  Mert  Bubuka ,  a  góóómbócevő  szellemkislányka  is  amint  látta ,  hogy  Füli  sikerrel  kimenekítette  a  sebesült  Baaandikutyát ,  ő  is  kereket  oldott ( jajj ,  de  buta  szóóólásmondás ,  “  kereket  oldott ” . . . ) .  Bubunak ,  Pappappa ,  nem  is  volt  keeereke !!  Akkor  eliszkolt !  Eeeliszkolt ??
Paaaapa  írja  Babának .
Szóval ,  Bubukánk  látta ,  hogy  a  két  másik  kis  csöppség  sikerrel  eltűnt ,  sőt  illa – berek ,  nááádak  s  erek ,  Bikbök  is  nekiiramodott  a  hatalmas  viláágnak ,  mondhatnánk ,  a  nagy ,  a  naagyon  nagyon  naagy  Semminek .  Hogy  mi  az  a  semmi ?  Háát  az ,  ahol  nincs  anyuka ,  aki  betakarja  a  kis  babszibabát ,  nincs  a  mórgóó  paapa ,  akivel  lehet  bíírkózni ,  hogy  ki  az  erősebb .  Mert  az  az  erősebb ,  aki  fenn  van .  És  az  a  gyengébb ,  aki  lenn  van .  Amikor  a  paapa  van  fönn ,  ő  az  erősebb .  Hát  szóval  a  semmiben  semmi  ilyen  nincs .  Puding  sincs .  Ebéd  utáni  alvás  sincs .  Havacska  se ,  séta  sincs ,  és  este . . .  este  bizony  niiincs  lucsipancsilucsipancsi ,  sőt . . .  este  sincs ,  bizony .  A  semmiben  nincs  semmi .  Visszatérve  a  történetkénkhez ,  Bubu  legszívesebben  Füliékkel  tartott  volna ,  hogy  a  kis  hős  kutyuskát  áápolják ,  de  tudta ,  hogy  Fülinél  Bandikutya  most  jó  kezekben  lesz ,  neki  most  Bikbököt ,  a  kiskecskefit  kell  tudnia  a  Semmi ,  a  bórzasztó  semmi  birodalmában  fellelnie .  Azzal  uccu  neki ,  nyomába  eredt !
A  baba  szereti  a  homorú  helyeket ,  s  a  paaapa  ölében  ül ,  a  kis  gimb – gömb  gyerek ,  s  haaallgatja  a  meesét . . .
Szegény  Fülibabának  a  kutyus  bizony  jókora  súly  lett  volna  cipelni ,  ha  a  bohókás  kis  szőrpamacs  kis  eb  föl  nem  alél .  De  még  lehetett  hallani  a  közelben  a  faarkaskoma  tusakodását  Bubuval  meg  a  goonosz  botos  öreggel ,  amikor  is  Bandikutya  arra  eszmélt ,  hogy  a  fejecskéjén  szépen  növő – növögető  púpnál  is  jobban  fáj  a  tarka  füle .  Arról  volt  szó  ugyanis ,  hogy  nyúlfi  barátunk ,  jobb  híján  ennél  fogva  húzta  is  meg  rááncigálta  is  őkigyelmét  kis  nyúl  tüdejét  kockára  téééve  ( de  paapa  mi  az ,  hogy  “ kockára  téve ” ?  Miért  kockára ?  És  miért  rátéve ,  miért  kell  rátenni ?  És  mit  kell  rátenni ?  A  mire ?  Jaj ,  fiam ,  ez  megintcsak  egy  oolyan “ szóólás – mondás ” ! ) .
Egy  szó  mint  száz ,  az  ebecske  füle  cibálására  egyszercsak  fölkapta  kis  fejét ,  s  hamar  fölfogta ,  hogy  már  nem  a  csatatéren  vannak .  Meg  is  kérdezte  Fülit :  Te  Füles ,  hol  van  a  Bubukislány ,  meg  az  a  kótyomfitty  kecske ?  Azt  kérdezte  tőle .
A  kis  gimb – gömb  babszinak  írja  a  papababa .
Bubukánk  tehát ,  ki  nagy  mestere  volt  hát  a  goondolatolvasásnak ,  nyomába  eredt  Bikböknek .  Tulajdonképpen  nem  is  a  gondolatfoszlányok  nyomain – nyomjelein  kellett  menjen ,  hanemcsak  az  érzelemcsíkon ,  amit  a  kis  riadt  kecske  hagyott  maga  után .  Kecskepajtásunk  a  kukoricásban  szaaaladt ,  szaladt  ahogy  a  kis  lábacskái – bááábacskái  bírták ,  Bubu  meg  a  kukorica  címerek  fölött  kellett  szálljon .  Ez  jócskán  meghaladta  fogytán  lévő  energiááájit ,  dehát  a  szív  márcsak  ilyen ,  az  hajtotta  tovább .  Nagysokára  már  haallótávolságon  belül  került ,  megmukkanni  sem  mert ,  mert  tuudta ,  attól  mééég  jobban  berezel  a  kiskecsi .  Végül  is  már  fölötte  szállt ,  dehát ,  meg  kell  mondjuk  őszintén ,  amiképp  a  Bikbök – féle  futás  sem  volt  igazán  futás ,  hanemcsak  a  végső  erő  összeszedéséből  való  elkámpicsorodott  el – elbotló  botorkálás ,  a  szellemkislány  röpte  sem  volt  valami  példa .  Végül  is  Bubu  összeszedte  utolsó  erejét ,  és  Bikbök  elé  huppant ,  megfordult ,  s  szemben  véle  azt  sugallta  néki :  csak  nyugodj  meg ,  itt  vagyok ,  s  mától  fogva  bajban  s  jóban ,  de  ketten !  Ezt  sugallta  neki  két  kis  gooombszeméből .  Most  ott  voltak  egymás  mellett ,  Bikbök  és  Bubu ,  és  végletekig  kimerültségük  dacára  azért  csak  véégigmustrálták  a  máásikat ,  mivelhogy  igazándiból  még  csak  most  tudta  eegyik  is  meg  mááásik  is  szemügyrevenni  a  véle  szemben  pihegőt .  Kecskebarátunk  először  is  megnyugvááással  konstatálta ,  hogy  a  másiknak  nemhogy  az  övéinél  nagyobb  szarva  nincs ,  sőt  semmilyenje  ( hallott  már  meséket – törtéééneteket  a  szaarvasról  régnemlátott  édesanyjától ) ,  ám  igencsak  kedves – aranyos  is  ez  a  szőrmók .  Ami  Bubut  illeti ,  ő  régtől  fogva  ismerte  Bikbök  lelkét ,  sokkalta  de  régebbről ,  semminthogy  gondolnók ,  ami  érdeklődését  egyedül  lekötötte ,  az  Bikbök  külseje  volt .  Magában  jókat  kuncogott .  Milyen  kis  nyeszlett !  És  ezt  akarták  megfőzni  és  megenni ? !  Vagy  kesze – kusza  kis  patácskáit ? ? !  Nohát ,  kergült  egy  világ  ez !
A  kiadós  kis  hempergés  és  bíírkózás  után  a  paapával  a  baaba  mesét  hallgat .  Kis  csöpp  orrát  oda  is  gyugja  paaapához ;  papa  azt  mondja :  orra ,  baba  azt  mondja :  ooaa .  Mindezekközben  Füli  rá  tudta  venni  Bandikutyát ,  hogy  jöjjön  véle ,  vagy  hogy  pontosabbak  legyünk ,  hogy  véle  jöjjön ,  s  ne  vissza  a  csihi – puhiba .  Ez  nem  ment  egykönnyen ,  ám  a  végén  a  kutyuska  botorkáló – imbolygó  léptekkel  követte  Fülit .  Füleskénk  legszívesebben  haza  vitte  vón  pajtáskáját ,  dehát  tudta ,  hogy  amaz  Timi  nééni  udvarán  érzi  a  legjobban  maagát ,  meg  aztán  az  is  van  a  legközelebb ,  így  az  úúútba  eső  Mártinéééni – féle  ház  felé  irányította – szaporázta  kis  lépteit .  A  kelekótya  kis  kutya  meg  utána .  Így  battyogtak – ballagtak  a  patakparton  és  a  kis  erdőn  át ,  amikor  feeltűnt  a  kis  major ,  a  Márti  nééni  birtoka ,  a  karámban  meg  ott  iááázik  az  a  szőőrnyű  csaaaaaacsi .
Hűha ,  de  tele  van  a  pelci ,  jön  a  fogacska – fogacska ,  ilyenkor  teli  ám  jobban  a  pel – pel .  Szóóóval  Bubu  és  Bikbök  megbűvölhették  egymást ,  mivel  végül  is  csak – csak  lenyugodtak ,  és  kis  idő  múlva  szóóóba  is  elegyedtek .  Szerbusz  te  kis  bikiböki  gyerek .  Így  Bubu ,  aki  nem  akarta  elárulni ,  hogy  olvasni  is  tud  ááám  a  gondolatok  közt ,  még  megijesztette  vón  a  másikat .  Bizony  a  kis  kecskefire  rá  is  fért  a  jószívűség  meg  a  szeretet ,  űzött – üldözött  egy  piciny  jószágocska  volt  ő ,  jól  most  érezte  magát  másodszor ,  amióta  a  gonosz  öregektől  megszökött .  A  Gugival  a  Mááártinéni  konyhakövén  a  káposztában  tapicskolás  óta  bizony – bizony  ráfért  pár  lelkes – baráááti  szóó ,  hát  így  felelt :  Szerbusz  te  kis  furcsa  szőrmókocska .  Ezt  mondta  neeeki .  Bubu  kicsit  megbillegtette  magát  jobbra – balra ,  ami  nála  az  öröm  jele ,  majd  küldött  a  másik  felé  egy  gondolatot ,  hogy  rászoktassa  a  mááásik  kis  párát  a  gondolatok ,  érzelmek ,  s  pillantások  értééésére :  Gyere  csak  vélem  Barátom . . .  S  láss  csudááát ,  fáradtság  ide  vagy  oda ,  Bikbök  máris  fölpattant ,  s  követte  az  ide – oda  bikdácsoló – bukdácsoló  szellemkislányt . . .
Füli  és  a  kiskutyus ,  amint  beértek  Máártinéni  kicsinyke  majorjába ,  a  nénik  épp  csudajó  forró  csokoládét  ittak ,  s  már  épp  álltak  vón  is  föl ,  hogy  bemenjenek  a  kisfiú  szobájába  megnézni  az  alvó  kis  babszibabát ,  amidőn  nyílik  az  ajtó ,  haaatalmas  ajtó ,  kétszer  is  van  hogy  maagasabb  mint  a  paapa ,  s  akik  benyomják ,  taszigálják  nedves  kis  orrocskájukkal  ezt ,  kik  nem ,  hát  ha  nem  a  két  kis  gézengúz  kalandbajnok  Bandikutya  és  a  jótanuló  nyuszkóbuszkó .  Timi  néni ,  midőn  meglátja  a  búúúbos  fejű  ebet ,  vérző  fejecskéjű  kutyuskáját ,  most  ismét  ööösszecsapja  kezét ,  ám  nem  úgy ,  mint  amikor  Gigit  Bikbökkel  látta  meg  egyszerre – egyszeriben  a  Mártinéni ,  és  ahogy  ő  is  szokta  soxor ,  nem ,  nem  úgy ,  hanem  úgy ,  amikor  például  hatalmas  a  Kaki ,  vagy  ha  cefetül  sok  mindent  lerántottunk  a  terítővel ,  vagy  ha  a  karórát  beletettük  a  fürdővízbe ,  vagy  ha  a  pááárologtatót  beletöltöttük  a  kályháába .  Meg  ilyenek .  Gyorsan  magához  ölelte  Bandikutyát ,  és  kicsit – kicsit  könnyezett  is  tán .
PAPA ÍRJA  BAABÁNAK .
Bubu  és  Bikbök  szépen  haladtak  tehát  a  Máártinéni  háza  felé ,  ésmégpedig  most  először ,  nyugodtan .  Ennek  oka  az  volt ,  hogy  Bubu  érezte ,  az  ádáz  harcnak  a  messzeségben  a  farkas  és  a  farkaslelkű  ember  között  régen  már  vége ,  emiképp  békésen  battyogtak  a  kis  maaajor  feelé .  Ahogy  így  mentek – mendegéltek ,  Bubucska  ééérezte ,  hogy  Bikbök  milyen  szomorú ,  olyan  szomorú ,  amit  mi  el  sem  tudunk  kééépzelni .  Nagyon  szerette  volna ,  ha  vannak  kis  barátai ,  kis  barátai ,  akik  megsimogatják  őt ,  mint  Gugi  Naaagymamát ,  aki  egyszer  aaalvást  színlelt ,  vagy  egy  kis  játékot  adnak  neki ,  azt ,  ha  befogadják  őt  is  a  körbe ,  és  ő  ezért  mindenét  odaadta  volna ,  még  az  utolsó  fűcsomót  is .  Bubu  nagyon  elszomorodott ,  amint  tudomáásul  vette  a  söötét ,  borongós  érzelmeket ,  s  próbált  lelket  önteni  belé ,  ami ,  tudjátok  kis  babszibabák ,  azt  jelenti ,  hogy  megvígasztalunk  valakit ,  aki  igen – igen  elkeseredett .
A  kiskutyus  újra  jól  érezte  magát .  A  jó  szó ,  az  ölelés  hogy  mennyire  gyógyír  a  sebre – bajra !  Mááris  jóóbban  érezte  magát  a  mi  kutyuskááánk !  Bizony .  Míg  benn  a  kisszobááában  Gugi  ébredezett ,  s  a  mamma  tisztááába  teeette ,  jajj  de  tisztáába  tette ,  s  Bandikutya  Timinéééni  ölében  C – betű  vonalban ,  és  ez  olyan  mint  kiff – kaff – li ,  amit  ugye  megeszik  a  kisbaaaba ,  szóval  C – bötű  alakban  próbál  meg  elszenderülni  az  álom  éédes  óóóperenciás  óóceánjának  haabjaiban ,  noshát  addig  Füli  föl – alá  járt  gondterheltmóóód ,  két  kis  pracliját  háátul  összekulcsolva ,  felsőtestével  kicsínység  előredőlve ;  s  attól  volt  olyan  gondban ,  hogy  nem  tudta ,  hol  a  két  máásik  lurkó .  Meghogyha  Bikbökkel  végre  jól  megértenéék  egymást ,  hát  mivel  is  kínálja  meg  őt .  Mert  ez  a  gondolat  lett  úrrá  rajta ,  csak  azt  nem  tudta ,  mennyire  belülről ,  önmagából ,  avagy  íppeg  ellenkeztijbe .  Háát  feléébredt  a  Babaaa ?  Jajj  de  jót  aluszikált  a  kis  rosszcsont !  És  most  újult  erővel  erre  s  arra ,  s  föl  erre ,  s  le  arról ,  ezt  idetéve ,  s  amazt  onnan  elvéve .  Meg  vissza  és  ki – s – be .  Csudaserények  vagyunk !  Mamaa ,  tégy  máár  le !  Úgy  ni !  Már  játszok  is !  Már  szaladok  is !  Ám  ki  ez  a  fura  jószág  itt ?  Láám ,  mint  egy  áálom .  Mit  álmodtam ?  Ááálmomban  mit  láttam ?  Pelyhes  csibét ,  tyúkanyót ,  jó  kotkodácsolót ,  bundás  bú – bút ,  csaholóst .  S  lám :  itt  van !  Ott  piheg  a  Timinéni  ölibe :  Már  megyek  is  oda !  Azzal  Gugi  Bandi  búú  felé  vette  az  irányt .  Ám  még  félig  sem  jutott  álmaitól  álmához  oda ,  aaamikóór  észre  nem  vette  Fülibabát .  Jót  kacagott ,  s  elhatározta ,  elkapja .  Azzal  uccu  neki ,  vesd  el  magad ,  utána .  Füli  hagyta  magát .  Már  jópár  órája  nem  símogatta  meg  senki .  Ezért  hagyta  magát  meeegfogni  ő .  Hogy  megsímogassa  őt  a  Baaba .
MINDANNYIAN  VÉGRE  EGYÜTT  VAGYUNK
Gugi  hát  csak  símogatja – símogatja  ám  szőrős  kis  nyuszifüles  barátkáját ,  s  tán  még  ma  is  azt  tenné ,  ha  nem  csikordul  a  haaatalmas  ajtó ,  s  be  nem  állít  korábban  látott  hegyesszarvú  kis  barátkája .  Nagyon  elcsodálkozott !  Kis  máártinéniszemei  köralakúra  nyíltak ,  mint  amikor  a  paaapa  meggyújtotta  a  kaarácsonyfa  csillagszóróit ,  és  a  kisnyulat  föltette  az  asztalra ,  pont  bele  a  cukortartóba .  Odaszaladt  a  kiskecskéhez ,  és  magához  ölelte ,  s  oly  szorosan  ölelték  át  eeegymást ,  hogy  szinte  belesajdultak .  Nagyon  hiányoztak  már  egymásnak .  Amikor  végre  kibontakoztak  az  ölelkezésből ,  szemébe  ötlött  Bubuka  is ,  amaz  bárhogy  is  szeretett  vón  eliszkolni  a  tudván  várt ,  ámde  nem  akart  bordarepesztgető  öleléstől ,  csak  nem  tudott  elillanni .  A  pufókák  nem  szeretik  igen  ha  őket  agyusztáljáák ,  paszííírozzák ,  gyüsztölik ,  sőt  nyomogatják .  Mert  ők  ilyenek .  A  kis  barna  szőrmókok .
Míg  Bikbök  szépen  sorra ,  illedelmesen  bemutatkozott  a  néniknek ,  addig  Gugi  egy  sikeres  iramodással  grabancon  ragadta  szegény  Bubut  sivalkodás  ide  vagy  oda ,  s  már  viszem  is ,  már  jááátszunk  is !  És  hamarosan  már  nevetgélve ,  kacarászva  játszanak  is .  Peersze  a  nagy  bemutatkozóósdi  kellős  közepén  Bandikutya  is  fölébredt ,  s  önfeledt – booldog  farkcsóválással  kóónstatálta ,  hogy  Bubunak  sikerült  a  kis  kecskét  megmentenie ,  idehoznia .  Ám  ezután  jött  a  legjava ,  az ,  hogy  Bikbök  és  Füli  összeismerkedjenek  tééényleg .  És  míg  mindenki  el  volt  foglalva  valami  széppel ,  ők  is  megpuszilták  végre  egymást  és  lelkes  táncba  fogtak .  S  mivel  a  jókedv  és  öröm  ragadós ,  láss  csudát ,  s  mit  lááátnak ,  hogy  már  a  többiek  is  ropják  a  táncot ,  és  haaamarost  körtáncba  fog  a  vidám  kis  kompánia ,  s  csak  pördülnek  s  fordulnak  és  táncolnak  és  csak  kacag  mindenki  boldogan ,  s  még  ma  is  táncolnak ,  s  táááncolnak ,  ha  el  nem  uunták . . .  Itt  a  vége  egy  időre ,  szaladj  véle  jóelőre ,  pricc  prácc  prucc .