KOMÁROMI JÁNOS

SZÉP VAGY, 
MAGYARORSZÁG!

TARTALOM
ELSŐ FEJEZET
Arra a hirre, hogy a cserkészek országos vezető-tisztje nevezetes utra készül, Jánoska kiscserkészjelöltnek csap föl s mindenáron részese akar lenni a nagy vállalkozásnak.
MÁSODIK FEJEZET
Két nappal később, reggel hatkor, az ország két legkiválóbb cserkésze jelentkezik Jánoskáért; érzékeny búcsu a válás pillanatában; vonat-ut Gyöngyösig, ahol jóismerősökkel akad össze Jánoska; ugyane fejezetben szó esik Gyöngyös város látnivalóiról s Vak Bottyán generálisról.
HARMADIK FEJEZET
A csapat tagjai értesitést küldenek hozzátartozóiknak és a Szövetségnek; minden tiltakozásuk ellenére gépkocsin viszik ki őket a Kaparóházig, ahol is, mivel közeledni kezd az este, letáboroznak; a gyöngyösiek itt elbúcsuznak, csupán a turisták főtitkára marad velük; nagy dolgokról való elmélkedés a tábortüznél.
NEGYEDIK FEJEZET.
Jánoska lapját megkapják odahaza... Másnap délelőtt, mielőtt elindulnának, az ifju farkaskölyök-jelölt pakkot kér Egerbe az édesanyjától; nekivágnak a Kékesnek, mialatt utközben tanulságos dolgok esnek a cserkészetről; a vezető-tiszt Felső-Magyarországról beszél a Kékestetőn; este a Turista-Szállóban huzódnak meg, mert esőre áll az idő.
ÖTÖDIK FEJEZET
Jánoska indulás előtt levelet ir haza, amelyben pakkot kér Eger városába; a turista-főtitkár elbúcsuzik, megigéri azonban, hogy idejében értesiteni fogja az egri turistákat; barangolás a Mátrában; estefelé nagy viharba jutnak s csuronvizesen vergődnek el Parádfürdőig.
HATODIK FEJEZET.
Egésznapos pihenő a parádi fürdővendégek között, akik csodálattal adóznak a leendő farkaskölyök hősi vállalkozásának; levélirás az otthon-maradtaknak; a Mátra-Egylet főtitkára üzenetet küld utánuk Gyöngyösről; a vezető-tiszt megállapitja a további utiprogramot s elhatározza, hogy Eger városából a Hortobágy felé fordul.
HETEDIK FEJEZET.
Levelek hazulról s táborütés Eger előtt; másnap bevonulás Egerbe s a város nevezetességeinek megtekintése; délután vonatra ülnek azzal a szándékkal, hogy - Füzesabonyban átszállván - meg se álljanak a Tiszáig.
NYOLCADIK FEJEZET.
A Tisza nyárfái közt egész éjjel ungnak a békák; másnap estére a hortobágyi nagycsárdáig érnek el s éjjel megállnak a kilenc lyukra állitott hortobágyi hidnál; harmadnap a pusztán kóborolnak, mialatt köröskörül délibáb futkos.
KILENCEDIK FEJEZET
Egy nap a Hortobágyon.
TIZEDIK FEJEZET.
Jánoska hosszu távolléte miatt otthon keserüre válik a hangulat; a kis csapat tagjai negyednap estére a Jávorkut felé nyomulnak előre elszántan; a cserkészet első hősei; a Jávorkut s egy hegyifalu leirása; a szentléleki romoknál cserkésztáborba ütköznek s még aznap megmásszák az Örvénykőt, ahonnét meglátják a Tátrát s felujjonganak, de ugyanakkor nagy bu veri le őket a lábukról; a Garadna mentén Lillafüredig menetelnek, melynek megtekintése után elérik Miskolcot; ismerősök között.
UTOLSÓ FEJEZET.
Hazafelé... Hazafelé...

ELSŐ FEJEZET
Arra a hirre, hogy a cserkészek országos vezető-tisztje nevezetes utra készül, Jánoska
kiscserkészjelöltnek csap föl s mindenáron részese akar lenni a nagy vállalkozásnak.
Ugy junius vége táján hire ment, hogy a cserkészek országos vezető-tisztje rendkivül érdekes utra készül. Nevezetesen föltette magában, hogy a legközelebbi napokban elindul s fölkeresi a megcsonkitott ország maradék-szépségeit. Mert csak igy érezhetjük át minden szörnyüségével, mit vesztettünk a valóságban: a Magas-Tátra ormait, a Fátrát, melynek oldalából pásztortüzek lobognak szeptemberi estéken a távoli völgyek felé; a Verhovinát, hol az ősvadonban medvék hancuroznak a tisztásokon... Csak igy riadhatunk reá, hogy kétségbeejtő tiz esztendő óta - iszonyatos messzeségekből - lankadatlanul integet nekünk havasfejével a Bucsecs meg a Negoj, hogy nem miénk már a Szent Anna-tava s tiz esztendő óta csak fájdalmas vágyainkkal szállhatunk már el a Vaskapu-szorosig, mely szüntelenül arra emlékeztet mindnyájunkat, hogy ott volt régi hazánk határa... Ezzel a csonkaországra tervezett gyalogutazással az országos vezető-tiszt önmagában is erősiteni szerette volna a hitet, hogy a mienk lesz még Arad városa, hol a tizenhárom mártir-tábornok csontjai pihennek s táncolni fogunk mi még a felszabadult nyugati végeken, mely tájakon Béri Balogh Ádám kurucai kergették valamikor maguk előtt a darulábu németeket...
Nem egyedül indult az országos vezető-tiszt, hanem magával akarta vinni az ország két olyan diákját, aki a legjobb tanuló az osztályban s egyben a legkiválóbb cserkész is. A nyári szünidőre ez lett volna jutalma nagyszerü erényeiknek.
Jánoska édesapja - valami négy nappal az indulás előtt - ebéd vége körül az országos vezető-tiszt eredeti ötletéről beszélt a feleségének s lelkesedéssel nyilatkozott a pompás utitervről, amikor felfülelt fia is, a Jánoska, Jánoska mindössze egy héttel előbb tette le az elemi-iskolai elsőosztály vizsgáit, hiszen alig volt még hétesztendős. Abban a pillanatban, amikor édesapja az érdekesnek igérkező nagy kiránduló-utról beszélt lelkesen az anyukájának, éppen falovát nyergelte, hogy reávetvén magát a paripára, kivont karddal induljon ütközetbe összes ellenségeink ellen. Ámde hallván, mi készül a cserkészeknél, édesapja elé állt:
- Apukám, én is el fogok menni!
- Kis legényke vagy te még ahhoz, fiam, - próbálta felvilágositani az édesapja.
Ámde Jánoska nem engedett a magáéból:
- Azért én mégis elmegyek! Már apukával is voltam turistáskodni és sohase nem fáradtam el...
- Csakhogy ez igen nagy ut lesz ám, fiam! Aztán kiscserkész is csak egy esztendő mulva lehetsz, mert nyolcéves korod előtt oda sem vehetnek föl.
Hiába volt azonban minden okos szó, Jánoska állhatatos maradt:
- Hát akkor mondd meg az országos vezető-tiszt bácsinak, hogy vegyen fel kiscserkésznek! Mindig hallgatni fogok arra, amit parancsol nekem!
- De minek is mennél már most a nagyvilágba? - próbálta lebeszélni az édesapja. - Lehetetlen gondolat ez, verd ki a fejedből, fiam!
Ám a mindenre elszánt elemi-iskolai másodosztályu nebulónak (mert a vizsga után annak számitott már!) nem lehetett az eszére beszélni. Igy felelt, katonás testtartásban:
- Azért akarok én is elmenni a vezető-tiszt bácsival, mert szeretném meglátni az erdőben Mackó bácsit, aztán Zebulont meg Dorkát...
Jánoska tudniillik szentül hitte még ebben a korában, hogy a mesebeli medvecsalád a valóságban is él... Miután pedig semmi okos szó, rábeszélés nem használt s még az édesanyja könnyei sem hatották meg, édesapja elhatározta, hogy beszélni próbál az országos vezető-tiszttel...
Másnap délelőtt csakugyan vette a kalapját, hogy fölnéz a Cserkész-Szövetségbe: hátha mégis lehetne tenni valamit... Már az előszobában volt Jánoska édesapja, amikor utánafutott az ádáz lurkó:
- Apukám, aztat is mondjad meg az országos vezető-tiszt bácsinak, hogy sohase nem leszek fáradt és nem fogom azt mondani, hogy az országos vezető-tiszt bácsi vegyen fel a hátára!
- Jó, jó, - szólt vissza az édesapja. - Majd meglátom, mit tehetek az érdekedben. Elvégre cserkésztörvények is vannak, amelyeket nem lehet áthágni!
- Csak beszéjjél velök - biztatgatta Jánoska az apját -, hogy vegyenek fel farkaskölyöknek!
Édesapja megcsókolta a makacs fiatalembert s elment.
Félóra mulva bekopogtatott a Cserkész-Szövetségben. Az országos vezető-tisztet ép a hivatali helyiségben találta, amint az utolsó intézkedéseit tette meg a nagy utra.
Délceg ember volt az országos vezető-tiszt s régi barátság szálai füzték Jánoska édesapjához. Mig el nem némultak a nagy háboru ágyui, a csatatereken forgott hősi elszántsággal, amikor aztán összeomlott felettünk minden s erőre-kapott ellenségeink kezdtek előnyomulni szentséges határaink ellen, az egykori daliás főhadnagy - régi századának néhány emberével - vérét hullatva szállt szembe a nyomorult idegenek ellen... Azóta keserves tiz esztendő mult el... Tiz esztendő után az összes cserkészek legelső tisztje lett az egykori vitéz főhadnagy.
A régi barátsággal fogtak kezet s örültek egymásnak. Akkor aztán Jánoska édesapja előadta elejétől-végig, mi járatban is lenne voltaképpen...
A vezető-tiszt maga elé gondolkozott:
- Bajos, barátom, bajos. Mert törvény van reá, hogy nyolcesztendős kora előtt senki sem lehet kiscserkész. De majd kiokoskodunk valamit.
S ugy is lett.
Az országos vezető-tiszt a szomszédos szobákból rögtönzött értekezletre hivta össze a Cserkész-Szövetség különböző alosztályainak előadóit s az egyes szakértőket. Hamarosan döntöttek is. Hangzott pedig ez a döntés olyanképpen, hogy Jánoska kivételes engedéllyel cserkészruhát ölthet s vásárolhat hozzá minden néven nevezendő cserkészfölszerelést »a cserkészet iránt érzett lobogó lelkesedés« cimén.
Jánoska apja köszönetet mondott a megértő határozatért s a következő kérdéssel fordult az országos vezetőtiszthez:
- Egyszóval leszel oly szives, Ede barátom, s fiamat magaddal viszed a nagy utra...
- Nem bánom, - válaszolt előzékenyen a rokonszenves vezető-tiszt. - Attól félek csak, hogy a kisöreg idő előtt ki talál dülni a nagy vállalkozásban.
Jánoska édesapja azonban megnyugtatni igyekezett a barátját:
- Nem hinném. János fiam kijelentette ugyanis, hogy bármennyire elfáradna majd, sohasem fog fölkéredzkedni a hátadra.
Az összegyült cserkészvezetők harsányat nevettek, maga a vezető-tiszt mosolyogva nyujtott kezet:
- Megpróbálhatjuk.
S elbucsuztak egymástól.
Ilyen előzmények után történt, hogy Jánoska másnap - apja meg édesanyja kiséretében - a cserkészboltba indult el, ahol a világon minden kapható (éspedig a képzelhető legolcsóbb árban!), amire csak szüksége lehet egy magyar cserkésznek.
A boltban, mintha csak véletlenül történt volna, már várt reájuk Molnár Frici bácsi, a Szövetség külpolitikai előadója, akinek tekintélye vetekszik egy valóságos külügyminiszterével. Frici bácsi, ámbár monoklija fenyegetőn szokott megvillanni, egyike a legjobb embereknek a világon. Most is látszatra szigoruan nézett végig Jánoskán, aki tisztelegve állt meg előtte s cserkészmódra köszönt:
- Jó munkát!
Frici bácsi ugyancsak cserkészüdvözlettel válaszolt:
- Légy résen!
S akkor azt kérdezte tőle keményen:
- Aztán mi szeretnél lenni?
- Farkaskölyök, - felelt Jánoska, még mindig tisztelgő állásban s a szemét félpillantásra le nem vette volna a szigoru tartásu cserkésztisztről.
- Hát aztán? - faggatta tovább Frici bácsi.
- Cserkész, meg parancsnok!
- S még később?
Jánoska nyelt egyet, de nem hátrált meg. Bátran vágta ki:
- Országos vezető-tiszt!
Hanem itt már Frici bácsi sem birta a komolyságot. Kénytelen volt fölnevetni:
- Jól van, öcsém! Látod, ezt már szeretem!
S akkor kezet fogván Jánossal, üdvözölte a szüleit is.
Székely stilusban berendezett, barátságos és vonzó hely a Cserkészek Boltja, ahol figyelmesen és jókedvben szolgálnak ki mindenkit. Molnár Frici bácsi, aki értesült már a Jánoska vakmerő tervéről, személyesen intézkedett, hogy mindent megkapjon a fiatalember, amire csak szüksége van.
S odaszólt a személyzetnek:
- Adjanak csak le egy cserkészapród-sapkát, mert leendő kiscserkésznek nem jár még kalap!
Négy sapka is előkerült ugyanegy pillanatban. Azt, amelyik passzolt a Jánoska fejére, oldalt tették.
- Most kérnék egy cserkészinget, - intézkedett Frici bácsi. - A lehető legkisebb méretüt!
Az is meglett. Akkor megparancsolta Frici bácsi, hogy szabjanak le annyi szövetet, amennyiből cserkészkabát és cserkésznadrág telik ki egy ilyen tökmag részére. Jánoska ugyanis annyira aprótermetü volt még e junius hónapban, hogy reávaló cserkészruhát nem lehetett volna találni a világ összes cserkészeinek boltjaiban.
És mialatt a szülők elfogódva hallgattak, hogy János csak nem enged konok elhatározásából, hanem világgá akar menni, Molnár Frici bácsi tovább kommandirozott:
- Kérek egy derékszijat, meg egy nyakkendőt! De kék legyen, mert zöldszinü nyakravaló csupán fogadalmat tett nagycserkészeknek jár!
S egymásután került le minden a polcokról: hátizsák, cserkészkés, kis bakancs, lábszárvédő, körgallér (melyet a hátizsákba kell majd beledugni), kulacs és csajka, térképtartóban térkép, csákány és ásó, kötelet azonban nem adtak Jánoskának, mivel az csak rendes cserkészt illet meg, kapott azonfelül egy nyurga cserkészbotot, vettek a szülei egy kicsiny fényképezőgépet (hadd legyen meg az is!), nem maradtak ki a jegyzetfüzetek sem, ámbár valószinü volt, hogy Jánoska napló helyett oroszlánt, baglyot meg rézkigyót fog majd rajzolni beléjök. Sorrakerült később a többi kellék is: a megfelelő élelmiszer konzervekben, sátorlap a hozzávalókkal, szalmazsák, takaró, örsizászló, lámpa, a rangjelzés ellenben elmaradt, mivelhogy Jánoskánál nem lehetett még szó semminemü rangjelzésről...
- Hiányzik még valami? - kérdezte hangosan Frici bácsi.
A segédek udvariasan feleltek:
- Minden rendben van!
- Tévedés, - akasztotta meg őket a külügyi előadó. - Iránytüt még nem kaptunk!
De itt már Jánoska is közbekotyogott:
- Minek az az iránytü, kérem szépen?
- Annak, öcsém, hogy tudjatok majd tájékozódni, - adta meg a felvilágositást Frici bácsi. - Mert viharba juthattok, amikor nem látni semmit, sürü éjszaka lephet meg, vagy eltévedhettek valami rengetegben...
Jánoska rábólogatott:
- Akkor jó lesz az iránytü. És tessék mondani, Frici bácsi, vannak sárkányok a nagy erdőkbe?
- Ha találkoztok velök, akkor lesznek, - válaszolt titokzatosan Frici bácsi, miközben észrevétlenül mosolygott.
És mialatt velemosolygott az egész személyzet, a külügyi előadó odaszólt az egyik segédnek:
- Tollat is kérek a sapkához... A lehető legnagyobbat!
S már hozták is a tollat. Hanem olyan egy toll volt az, hogyha Jánoska mellé állitották volna, hát fölért volna a csipőjéig. Frici bácsi azonban nem állitotta melléje, hanem az uj sipkához tüzte s ugyanakkor János fejébe nyomta a sapkát:
- Ezt a tollat ráadásul kapod!
Nagy kitüntetés volt az mindenképpen. Hogy a Cserkész-Szövetség külügyi előadója egyetlen kézmozdulattal a Cserkészek Boltjának leghosszabb tollát ajándékozza oda egy olyan süvölvénynek, aki még farkaskölyök-számba sem mehetett, olyan eset volt az, amelyhez fogható nem fordult még elő addig a boltban. Megérezhette ezt Jánoska is, mert - miközben tisztelgő-állásba vágta magát - a meghatottságtól remegni kezdett a szájaszéle:
- Igen szépen köszönöm, Frici bácsinak...
- Most tehát rendben volnánk, - jegyezte meg Frici bácsi. - Csak a szabó lenne hátra még!
Abban a pillanatban kéznél is volt már a cserkészek szabója, centiméterrel a kezében, hogy mértéket vegyen Jánoskáról. És mialatt mértéket vettek róla, édesanyja titkon könnyezgetve nézte-nézte egyetlen legényfiát. Érezte ugyanis, hogy amekkora elszántság van benne, minden körülmények között nekivág a nagy utnak s Isten a mondhatója csak, mikor látja viszont megint?
Miután mindennel készen lettek volna s búcsuzni akartak, a külügyi előadó annyit mondott:
- Most pedig az első emeletre mégy föl, az országos vezető-tiszt bácsi ott lesz hivatali-szobájában: jelentkezni fogsz nála. Megértetted?
- Igenis, - válaszolt tisztelegve Jánoska. 
Megegyeztek, hogy a cserkészruha készen lesz másnap estére. Addig, ha szükséges, három szabólegény dolgozik rajta s a cserkészegyenruhát másnap estére mégis csak haza fogják szállitani. Indulás: harmadnap reggel hét órakor a miskolci gyorsvonattal, Jánoska tehát cakumpakk álljon hat órára, mert akkor érte fog menni az a két cserkész, akit a nagy utra magával fog vinni az országos vezető-tiszt. Ezt már igy adták ki parancsba! S keményen szólt rá Frici bácsi:
- Megértetted?
- Igenis, Frici bácsi...
- Hát akkor: jó munkát!
Jánoska tisztelgett:
- Légy résen!
Ujabb három perc mulva az országos vezető-tiszt előtt álltak, aki szivesen fogadta a szülőket, Jánoskán pedig szigoruan nézett végig. Az ádáz fiatalember azonban cseppet sem ijedt meg, ahelyett vakmerően visszanézett a vezető-tiszt szemébe s katonás testtartásban jelentkezett.
Az országos vezető-tiszt igen komolyan kezdte:
- Hallom, velünk akarsz jönni.
- Igenis, parancsnok ur, ha el teccik vinni engemet, - s átérezvén a pillanat jelentőségét, meghatódott egy kicsit.
A vezető-tiszt talán még könyörtelenebbnek látszott, mint amilyen volt az előbb Frici bácsi:
- Hivjál csak Ede bácsinak!
- Igenis, Ede bácsi, kérem szépen.
A vezető-tiszt előre figyelmeztette ekkor a mindenre-elszánt II-ik osztályu elemi-iskolai tanulót, hogy mi vár reájuk a legközelebbi napokban:
- Komoly ut előtt állunk, testvér. S tartok tőle, hogy ki fogsz dülni hamarosan...
- Ede bácsi, kérem szépen, - kottyantott bele vakmerőn Jánoska, - én sohase nem fogom mondani, hogy vegyen fel engemet a hátára!
A vezető-tiszt nem tudott elfojtani egy felsuhanó mosolyt:
- Tudd meg hát, hogy szakadatlanul menni kell éspedig gyalog. A te hátizsákodat persze felosztjuk hármunk között, mert egy ilyen leendő cserkészapród lába hamarosan felmondaná a szolgálatot. Ez még a kisebbik baj lenne! A komoly baj ott kezdődik, hogy édesanyád nem lesz veled és nem fektet puha ágyba, hanem a kemény földön alszunk majd éjszakánkint. S takarónk nem lesz más, mint a pokróc meg a csillagos ég... Hát jössz-e?
- Megyek! - mondta konokul Jánoska.
- Figyelmeztetlek, - folytatta intelmeit a vezetőtiszt, - hogy sok-sok viszontagsággal megyünk szembe. Csak konzervákat vihetünk magunkkal s lehetnek napok, amikor szomjaznunk kell esetleg. Jöhetnek aztán fergetegek, amikor bőrig kell majd ázni s csuronvizesen menetelni tovább a cuppogó latyakban, mig csak a jó Isten napja ki nem száritja rajtunk a ruhát. Megeshetik persze, sőt egészen bizonyosra veszem, hogy villámok fognak csapkodni a viharban s dörgésük megrázza az erdőket és hegyormokat... Hát jössz-e, Jánoska?
- Megyek! - vágta össze fogát a dacos fiatalember.
Pillanatnyi szünet támadt s akkor váratlanul azt kérdezte Jánoska:
- Ede bácsi, kérem szépen, a Mackó bácsival is tanálkozni fogunk az erdőbe vagy eccer?
- Az is lehetséges, - szólt a vezető-tiszt s itt már ő is mosolygott. - Majd elbeszélgetünk vele keveset.
Miután bebizonyosodott, hogy Jánoskát semmi sem tudja visszariasztani a nagy vállalkozástól, az országosvezető-tiszt megigértette vele, hogy az uton engedelmeskedni fog minden szavának s ugyanakkor kijelentette, hogy kivételes engedmény gyanánt cserkészruhát ölthet, mint reménybeli farkaskölyök.
S kezet adott neki:
- Tehát a viszontlátásra holnapután reggel hét óra előtt a keleti pályaudvaron!

MÁSODIK FEJEZET
Két nappal később, reggel hatkor, az ország két legkiválóbb cserkésze
jelentkezik Jánoskáért; érzékeny búcsu a válás pillanatában; 
vonat-ut Gyöngyösig, ahol jóismerősökkel akad össze Jánoska; 
ugyane fejezetben szó esik Gyöngyös város látnivalóiról 
s Vak Bottyán generálisról.
Támadt aztán felfordulás odahaza!
Miután Jánoskát leendő cserkészapródnak jelentette ki az országos vezető-tiszt, a fiatalember készülődni kezdett. Azazhogy édesanyja készitette elő a nagy utra.
Izgalomban telt el a közbeeső egy nap. Még Jánoska nénje, az Ágnes kisasszony is, aki akkor már elvégezte a gimnázium elsőosztályát, nekikeseredett napközben. Pedig addig az ideig szinte szakadatlan vitákban álltak egymással, most azonban a kisnénje elfelejtette Jánoska összes régebbi kihágásait s maradásra szerette volna rábirni mindenáron. Összetette a kezét, ugy kérte:
- Ne menj el, Jánoska! Félek, hogy valami bajod lesz...
- Csak a jányok félnek, - tromfolta le a nyakas kiscserkész-jelölt. - Én pedig fiu vagyok!
Édesanyja is elővette napközben. Nem egyszer, de huszszor:
- Fiam, fiam, mi lesz veled a nagy idegenségben? Ne hagyd el anyukádat!
Jánoska azonban megfelelt:
- Ne féjjél, anyukám, mert én vigyázni fogok magamra és sokszor fogok neked irni. Azután ha katona leszek, akkor is itt kell hagyni tégedet!
S nagy igazságot mondott ezzel Jánoska.
Mert ezer esztendő óta mindig lóraszálltak a legények, ha verekedni és meghalni kellett, hiába sirt utánok jajveszékelve az édesanyjok, a kisnénjök vagy a hugocskájok. És sirtak azontul is keservesen, sokszor a haláluk napjáig, mert a lóraült legények közül csak minden tizedik ha visszajött a harcmezőkről, a többi örökre ottmaradt temetetlenül. Azazhogy derekaljuk lett a pázsitos térség, koporsójuk a kéklő nagy ég, mely leborul mindnyájunk fölé. Mert amióta Ázsiából kihozott minket az Isten, egyuttal arra itélt el, hogy szakadatlanul verekednünk kelljen. Hazánkért, hitünkért, anyánkért, kishugainkért, édes nemzetünkért.
Azon az utolsó napon késő estig tartott a lázas készülődés. Szakadatlanul talpon volt a mama s a segitségére sietett Ágnes kisasszony is. Sütött-főzött a mama s különösen sok süteményt készitett, mert azt nagyon a lelkére kötötte Jánoska. Napközben legalább tizszer megkérte az édesanyját, hogy egy hét mulva adasson föl a cimére, Miskolcra, egy nagy csomag süteményt. Különben a cimet mégegyszer pontosan meg fogja irni, mert nem bizonyos, hogy egy hét mulva valóban Miskolcon lesznek-e? A cimzésnél azonban mindenesetre irja oda azt is, hogy: »elemi-iskolai másodosztályu tanulónak«. A mama mindezt meg is igérte az ő egyetlen fiának s azalatt szipogott. Jánoska ugyan szerette volna, ha édesanyja sültkrumplit is rakott volna a hátizsákjába (élt-halt a sültkrumpliért!), sajnos azonban, a krumplit már nem lehetett belegyömöszölni a hátizsákba. Mert ez a hátizsák már annyira meg volt tömve estefelé, hogy szinte repedt.
Jánoskának az volt azonfelül a terve, hogy magávalviszi valamelyik játékát is. Hiába próbálták felvilágositani, hogy a hátizsák igy is aggasztóan sulyos lesz már, mert a mindenre-elszánt fiatalember beszaladt a szobájába. Az ajtóból visszaszólt még:
- Várjál, anyukám, mindjárt hozok valamit!
S csakugyan, hozta is a kismackóját. Édesanyja végül is kénytelen volt beletörődni:
- Nem bánom, a mackót magaddal viheted. Majd rákötözzük a hátizsákra.
Mert ez a mackó volt a Jánoska legkitartóbb barátja.
Sok-egyéb barátja lett volna egyébként, ám olyan ragaszkodó egyik sem, mint ez a tömzsi mackó. Ha olykor rosszul viselte volna magát, Jánoska a sarokba állitotta ki, aközben megdorgálta, elmondván őt haszontalannak és pernahajdernek s a mackó soha egyetlen szót nem mert visszavakkantani, hanem lehajtotta buksi fejét, ugy szurkolt a sarokban. Más alkalommal türte, hogy Jánoska mindenféle tréfát elkövessen a rovására s mindazonáltal soha nem panaszkodott. Mialatt pedig az iskolában volt Jánoska, hol a tudományok alapelemeivel vivta nagy csatáit, a mackó többnyire a divány alá megbujva várt szótlan gubbasztással az ő kis gazdájára. El lehet mondani valóban, hogy sirigtartó volt a kettejük barátsága.
Most tehát az az öröm várt a mackóra, hogy ő is résztvehet a nagy kirándulásban. Igaz, hogy csak a hátizsákhoz odakötözve. És aki jobban megfigyelte, észre kellett vennie, hogy a mackó mintha mosolygott volna. Ha él a pirinyó medvebocs és ha beszélni tud, bizonyára azt mondta volna: »köszönöm, Jánoskám, hogy nem feledkeztél meg rólam!«
Szakadatlan előkészületek között ment el az a nap s aközben, ugy estetájt, meghozták az uj cserkészruhát is. Lett ebből gaudium!
Azalatt pedig besötétedett egészen... Jaj, Istenem, de hamar elfutott az az éjszaka!
Pedig a mama alig aludt. Föl-fölemelte párnájáról a fejét, sóhajtott egyet, minden alkalommal fölkelt, megnézte, jól alszik-e az ő egyetlen fia s betakargatta. Mert Jánoska még álmában sem pihent, hanem csehekkel vagy muszkákkal csatázott s az ütközetek izgalmaiban le-lerugta magáról a paplant. Avagy azt kiáltozta álmában: »rajta magyar, rajta!«
Igy jött el a reggel.
Jánoska öt órakor talpon volt már s nyoma sem látszott rajta az álmosságnak. Hat órára készen lett, cakumpakk!
Ugyanabban a másodpercben, mikor a falióra elzengte volna a hatot, becsöngetett a két cserkész is, akiknek Jánoskát kellett magukkal-vinniök a nagy utra. Az országos vezető-tiszt nem jött velök: a keleti pályaudvaron várta hármójukat.
Hanem remek két szál fiu volt a két cserkész, akiket az a kitüntetés ért, hogy őket választotta ki maga mellé az országos vezető-tiszt. A szőkét, aki egy gondolattal mintha magasabb lett volna, Bozzay Palinak hivták, társának pedig, a gesztenyeszin-hajunak Tóth Gyurka volt a neve. A legjobb tanuló a hatodik osztályban mind a kettő s az összes cserkészek közt a legtündöklőbb erényüek talán.
Bemutatkoztak Jánoska szüleinek, mialatt Jánoska maga kissé elfogódva köszöntötte őket. Cserkészmódra természetesen: tisztelgő állásban, feltartott két mutatóujjal.
Jánoska persze maga akarta volna vinni megtömött hátizsákját, ámbár nyilvánvalónak tetszett, hogy az első negyedórában összeroskadt volna alatta. Bozzay Pali meg Tóth Gyurka azonban átvette összes cókmókját, ugyhogy az ádáz leendő farkaskölyöknek csak a nagy cserkészbotja maradt meg mindössze, mely kétszer olyan magas volt, mint őmaga. Jánoska egyetlen szóval nem ellenkezett, mert tudta, hogy a cserkész első kötelessége: engedelmeskedni és hallgatni!
Ugy volt, hogy édesapja meg édesanyja is elkiséri az állomásra s ezért autót rendeltek a ház elé. Már indulni kellett volna, amikor - kissé boglyas fejjel még - belépett az ebédlőbe Jánoska nénje, az Ágnes kisasszony, aki a gimnázium első osztályát végezte el a nyár elején. És noha teméntelen nézeteltérés volt köztük minden más alkalommal, a kisasszony most pityeregni kezdett s ugy karolta át az öccse fejét:
- Mi lesz veled abban az idegen világban? Maradj itthon, kisöcsém, mert nagyon félek...
- Csak a jányok félnek, - felelt nagy önérzettel Jánoska. - Én pedig huszárönkéntes leszek, ha megnövök!
És mert a nénje elkeseredve pityergett tovább, Jánoska végül is leintette:
- A jányok csak sirni tudnak, én pedig ember leszek, hát sohase nem sirok!
Hanem ekkor indulni kellett visszavonhatatlanul.
És mialatt Ágneske nagy könnyeket hullatott az öccse után, Jánoska megcsókolta, utána kezet adott a szakácsnőnek is. Akkor gépkocsiba ültek öten s tiz perc mulva a keleti pályaudvaron voltak már. Itt megváltották jegyeiket s kimentek a perrónra.
Az országos vezető-tiszt sietett eléjök, aki helyekről gondoskodott akkorára. Jókedvüen köszöntötte a társaságot, mialatt Jánoska feszesen tisztelgett. Hamar elrepült az a félóra, amig beszállniok kellett volna. Jánoska édesapja pénzt adott át a vezető-tisztnek előre nem látott kiadások fedezésére. A Jánoska tenyerébe külön is csusztatott egy pengőt, hogy az árán levelezőlapot vegyen majd s értesitse rajtok az édesanyját, mi van vele a nagy messzeségben?
Hanem ebben a legutolsó másodpercben a mama szemét is elfutotta a könny s alig tudott elszakadni az ő egyetlen fiától:
- Hát mégis elmégy, kisfiam?
- Elmegyek! - mondta keményen. - Ne sirjál, anyukám, mert mindig irni fogok neked!
A vezető-tiszt, Bozzay Pali meg Tóth Gyurka szintén búcsuzott. Jánoska megcsókolta még az édesapját s akkor magától kapaszkodott fel a kocsira. Szuszogva, mint egy mackó.
Itt volt a pillanat! A kalauzok sipoltak, ők négyen kihajoltak a fülke ablakán s a kezükkel intettek utolsó istenhozzádot. Jánoska látva, hogy édesanyja szeméhez emeli a zsebkendőjét, kihuzta az apró keszkenőjét s azt lengette búcsuzóul, miközben visszakiáltott:
- Ne féjjél, anyukám, mert mindig vigyázni fogok magamra!
A vonat megdöccent s észrevétlenül siklani kezdett kifelé a pályaudvarról. Jánoska egyre integetett visszafelé, mig csak egy fordulónál el nem tüntek előle a szülei. Ahogy azonban nem láthatta többé az édesanyját, sóhajtott egy mélyet s szivében kis szomorusággal ült le a fülke diványára. És bármennyire dacos legénykének is igyekezett magát mutatni előbb, most könnyes lett a szeme.
A vezető-tiszt, Bozzay Pali meg Tóth Gyurka akkor már rendezkedtek. Négyen voltak csak a fülkében, odakint vakitó szinekben tündökletes reggel és mire a nekihelyezkedéssel készen lettek volna ugy-ahogy, már Isaszeg dombjai között zúgott velük kanyarodva a gyorsvonat.
Itt a folyosóra hivta ki őket a vezető-tiszt s igy kezdte:
- Ezt a helyet jól jegyezzétek meg magatoknak, fiuk, mert e dombokon teméntelen honvéd fekszik eltemetve, akik Kossuth Lajos zászlai alatt verekedtek valamikor és haltak meg zokszó nélkül hazánk védelmében...
Jánoska persze nyomban belekottyantott:
- Melyik évbe volt az, Ede bácsi?
- 1849 tavaszán, - szólt a vezető-tiszt. - Soha ne feledjétek el, fiuk, hogy az 1849-iki tavaszi hadjárat volt a magyar nemzet legnagyobb fegyverténye. Mert saját királyát verte ki az országból, aki a nemzet ellen fordult. És aki elsősorban szállt szembe a királlyal, egy zempléni fiskális volt. Zengő szavára, amelyet hallva, öreg emberek fakadtak zokogásra, ezredek bujtak ki a fü alól... Valahányszor a nevét halljátok, vegyétek le a kalapot, mert ő szabaditotta fel ezeréves láncaiból a szegénységet s ezért hivja a nép Kossuth apánknak ma is.
Karjával szétmutatott a környező tájon:
- Ezeken a dombokon, melyek között a vonat fut el velünk mostan, honvédek rajtáznak szilajon és rakásra haldokolva. Damjanich volt a középhad vezére, az égő erdőben tüzelte katonáit halálos kitartásra s aközben káromkodott, mert a balszárnyon a császáriak visszaverték Klapkát, a jobbszárny pedig késett és még mindig nem avatkozott bele a küzdelembe. Ebben a válságos pillanatban lovagolt hozzá Görgei, a fővezér és (noha nem mondott igazat) azt kiáltotta oda Damjanichnak: »kitartás, kitartás, Jánoskám, mind a két szárny előrenyomul!« És a pirossipkások legendás vezére abban a pillanatban kiadta a parancsot: »előre, fiuk!« És az égő isaszegi erdőből váratlanul kitörtek a honvédek mind-mind s igy történt, hogy a derékhad egyesegyedül kettétörte az ellenség közepét... A honvédek egy szivfacsaró dalt fujtak: »Kossuth Lajos azt üzente...«, köröskörül haldokló katonák hajtották le véres fejüket a tavaszi füre, tüzben hajladoztak mindenfelé az erdők s a németek hanyatt-homlok menekültek nyugat felé, nyugat felé... Valahányszor a honvédek nevét halljuk, ugy illik, hogy emlékezetükre szálljunk magunkba egy pillanatra!
A fülkébe mentek vissza, leültek s hosszu ideig hallgattak, maguk elé mélázva. Bozzay Pali törte meg elsőnek a csöndet:
- Parancsnok ur, azt hiszem, sehol annyit nem verekedtek a világon, mint Magyarország földjén...
- Ugy van, fiam, - bólogatott komolyravált arccal a vezető-tiszt. - Hazánk területén alig kell ásni pár ásónyomot s lépten-nyomon olyan sirokra bukkanunk, amelyekben magyar vitézek csontjai nyugosznak...
Eltünődött keveset s akkor sóhajtott:
- Mindig verekednünk kellett, mióta kijöttünk Ázsiából. Különös rendelése az Istennek, hogy idehozott bennünket Európa közepére s ezer esztendő óta itt viaskodunk létünkért, senkitől nem értve... Mert ugyan ki is érthetne meg bennünket? Senki testvérünk, rokonunk a világon s egyetlen barátunk a kard. Kard nélkül régen elsüllyedtünk volna a reánkacsarkodó népek özönében.
Aközben elhagyták Gödöllő kies vidékét s széles kanyarban megkerülvén a máriabesnyői kolostort, Aszód felé közeledtek, mely arról nevezetes, hogy itt tanult kisebb-diák korában Petőfi s itt gyürkőzött neki első verseinek...
Ennél a pontnál megint beleszólt Jánoska a beszédbe:
- Meg van itt javitó-intézet is, odaviszik a rossz fiukat!
- Ugy van, - mondta tettetett szigorral a vezető-tiszt. - Egy cserkész azonban sohasem kerülhet az aszódi javitóba, mert a cserkészek mind jó tanulók...
Jánoska annyit mondott rá, mintegy a maga igazolására:
- Nekem csak tornából van kettesem, mert kövér vagyok. Egyszer meg sarokba állitott a tanitónéni. Azt mondta, máskor ne beszéljek a szomszédommal!
- Nem is szabad, - jegyezte meg a vezető-tiszt. - Aki jó fiu és fővezér akar lenni, annak mindig oda kell figyelni a tanitónénire!
Nagyszerü hangulatban telt el az ut hátralevő része. Vámosgyörkön átszálltak s döcögve ment velük tovább a személyvonat. S jókor-délelőtt megérkeztek Gyöngyösre, amely végállomás is ezen a tájon.
S egy nagyot lélegzettek. Előttük ujjongott zölden a Mátra, mely elzárta az egész nyugati eget.
Szemtől-szemben álltak hát megnyomoritott hazánk legmagasabb csucsával, a Kékessel, melyről Kékesaljának is szokás nevezni az alant kinyuló tájat. Szépséges táj és gazdag s borai lelkesitők, melyektől tüzrekap a sok gondoktól zaklatott magyar. A városon vonul át a pest- kassai nagy országut, amelyen naponkint számtalan gépkocsi zúg el északnak, délnek.
Ahogy az állomás-előtti terecskére értek volna ki, először rendezkedtek. A vezető-tiszt, Bozzay Pali meg Tóth Gyurka nem csupán saját bagázsiájukat vitték a hátukon, hanem ugy volt, hogy fölváltva viszik a Jánoska hátizsákját is, akire ilyenformán nem maradt egyéb, mint a nagy cserkészbot.
A vezető-tiszt igy szólt ekkor:
- Először a város nevezetességeit tekintjük meg s csak akkor döntünk a legközelebbi teendőkre nézve.
S megindultak befelé.
A parancsnok haladt elől, mögötte Bozzay Pali meg Tóth Gyurka egymásmellett. A leendő farkaskölyök (mármint Jánoska) hol elől, hol hátul ficánkolt először, mint egy kis csikó. De akkor figyelmeztette a vezető-tiszt:
- Testvér, állj csak be mellém, a sorba!
Attólfogva a vezető-tiszt oldalán lépett nagyokat a rakoncátlankodó ifjuember. Mert mindenáron lépést szeretett volna tartani a felnőttekkel. Ez okból olyan hosszukat igyekezett lépni, mint a nagyok, ami szerfölött kacagtatón hatott. Mert az egyik lábát sokszor alig tudta utánahuzni a másiknak.
Igy értek el a főtérig. Különösebb föltünést nem keltettek, hisz ma már nem ujság a cserkész az ország legeldugottabb zugolyában sem. Megesik, hogy téli viharok idején is a havas hegyek oldalain táborozgatnak, ha meg eljön a nyár, szilaj dalaik megharsannak szerte s visszhanggal felelnek rá erdők, tisztások, mezők, ormok, patakok szélei és az ösvények...
A főtéren megálltak egy pillanatra, éppen a Hungária-szálló előtt, mikor a szálló terraszáról nagyot kiáltott egy nyulánk és pirosarcu ember:
- Nini, hisz ez Jánoska, ha jól látom! Hát te hova indultál el azzal a nagy bottal, kedves-egy öcsém!
- Az egész országba, Zsiga bácsi! - kiáltotta vissza Jánoska sok önérzet között.
Az idegen ember akkorára odaért a lelkes csoporthoz s bemutatkozott a vezető-tisztnek meg a két nagyobb diáknak, Jánoskát pedig megcsókolta, kétfelől. A bemutatkozás során kiderült, hogy Zsiga bácsi régi jó ismerőse a Jánoska szüleinek, ami az elbizakodott fiatalurnak nem jutott eszébe előbb, miután az utazás lázában az egész világról megfeledkezett. Azt is megtudták ugyanakkor, hogy Zsiga bácsi bérlője a szállónak és vendéglőnek... Már tessékelte is őket befelé:
- Az urak talán lerakodnának keveset minálunk. Legalább annyi időre, mig a várost tekintik meg. Van itt látnivaló elég, parancsnok ur. Mindjárt üzenek a Mátra-Egylet főtitkárának, aki bizonyára a legnagyobb örömmel fogja kalauzolni az urakat.
A rokonszenves vezető-tiszt udvariasan próbált kitérni a szives meghivás elől, ám eredménytelenül. Akkorára különben Zsiga bácsi felesége is kijött a terraszra, egy mindig mosolygó asszony, de ahogy a szöges kis bakancsokban meglátta Jánoskát, egyszerre elsirta magát:
- Istenem, Istenem, hát hogy tudott elengedni édesanyád erre a nagy utra, kedves-egy fiam!
- Anyukám nem akart elereszteni, - válaszolt fölényesen Jánoska, - de muszáj volt. Mert egy év mulva farkaskölyök leszek, hát ezért!
A néni könnyezgetve ölelgette meg a vállalkozó természetü ifjut s akkor valamennyiöket magukkal vitték a szálló és vendéglő terraszára. Először le kellett rakodniok mind a négyüknek a rendelkezésükre bocsátott egyik szobában s amire észrevették volna magukat, már a terraszon ültek, ahol gyors tizórait csaptak össze a számukra.
A vezető-tiszt vázolta röviden, micsoda utnak vágtak neki, amit figyelmesen hallgattak végig nem csupán a házbeliek, hanem a szomszéd asztaloknál ült urak és hölgyek is. Ezek észrevétlenül felálltak később s a kis társaság asztala köré tódultak. Mikor a szerény vezető-tiszt befejezte, ami a legszükségesebb volt a dolgok megértéséhez, taps csattant föl az asztal körül.
Hanem a hölgyek és urak karéján ugyanakkor egy köpcös és izgatott fiatalember próbálta átfurni magát s ahogy az országos vezető-tiszt elé került volna, bemutatkozott:
- A Mátra-Egylet főtitkára vagyok, parancsnok ur. Méltóztassatok rendelkezni velünk!
- Köszönöm, testvér, - válaszolt a vezető-tiszt. - A város nevezetességeit szeretnők megtekinteni, mert délután nekivágunk a Mátrának.
A fiatal főtitkár meghajtotta magát udvariasan:
- Kérlek, parancsnok uram, a legnagyobb készséggel. Ha megengeded, magam veszem kezembe a dolgot...
Mert lelkes társaság a Mátra-Egylet és ha régen vitézségükkel tündököltek az egriek, természetimádatban ma a gyöngyösiek az elsők... Mihelyt néhányórai ráérőidejük akad, az Egylet tagjai kint kapaszkodnak már a Mátra oldalaiban s éles dalaik messze szállnak a bércek felé... Van valami imponáló abban a hévben, mely legujabban az egyre szaporodó csonkahazai turistákat szállta meg. Mióta elveszett a számunkra régi nagyságunk álma is, ezek a turisták szinte dühvel járják a megmaradt ormokat, vizesések tájait, völgyszorulatokat, a hegyi patakocskák mentét, utakat és ligeteseket, hogy megismervén a nyomorék haza minden talpalatnyi pontját, szakadatlanul egye és mardossa őket a büntudat, amiért megbujva és gyáván engedtük szétszabdalni halhatatlan hazánkat.
A vezető-tiszt szorongó aggodalmak közt érezte, hogy innét aligha lesz szabadulás egyhamar. Mert boldogok a gyöngyösiek, ha vendéget foghatnak maguknak egyszer!
Ezuttal is ugy volt.
Mindenekelőtt tizórai mellett ültek a terraszon. Hanem akkorára turisták, cserkészbarátok, a helybeli intelligencia tagjai vették közre őket, ugyhogy a vezető-tiszt alig győzte a válaszokat. Szives volt hozzájuk mindenki és jókedvü. Arról viszont mindenki meg volt győződve, hogy Jánoska ki fog dőlni már az első nap délutánján. Marasztalták is eleget. Zsiga bácsi kötődve mondta neki, hogy majd autóján viszi ki a kis csapat után, Jánoska azonban sértődve vágott vissza:
- Nem kell nekem autó, hogy kinevessenek!
Időközben jelentkezett a helybeli cserkészcsapatok egyik parancsnoka azzal, hogy éppen készülőben vannak a nyári táborozásra, miután a többi csapat utrakelt már. Az országos vezető-tiszt meghallgatta a jelentést s jómunkát kivánt valamennyiöknek a nyárra.
Akkor végül fölkelhettek, hogy körülnézzenek a városban.
Gyöngyös városa csakugyan a poraiból megélemedett Főnix, mert az 1917-iki nagy tüzveszedelem óta, amikor földig égett itt minden, uj város nőtt a régi helyén. Talán csak a templomok maradtak meg azon az istenitélet-napon, amely után kevéssel a király is megjelent itt a királyasszonnyal, hogy vigaszt nyujtsanak a porig sujtott népnek... Megtekintették a katolikus nagytemplomot, melynek falképei most készültek ujjá és amely széditő arányaival az első pillanatban áhitatra késztet minden hivő lelket. Látták - kivülről legalább - az ódon Orczy-kastélyt, melynek két kapuja fölött szörnyü bronzoroszlánok strázsálnak s a kastély falairól is, a két kapu oldalairól is szüntelenül hull a vakolat. Megfordultak abban a százados kertben, melynek elhanyagolt fái és bokrai közt enyészet búsong s itt látták az ország két legöregebb tiszafáját is, melyek törzse karvastagságu mindössze. Életkoruk ma is tisztázatlan. Mert mialatt a tudósok azt vitatják, hogy a két fa kétszázéves ha legföljebb, a gyöngyösiek másfélezeresztendőre teszik születési idejüket. Olyan századba tehát körülbelül, mikor még világrengető Attila uralkodott ezen a tájon... Rendületlen hittel hirdetik ezt a gyöngyösiek, a hit szentsége előtt pedig meg kell hajolnia mindenkinek.
S megálltak végül a ferenciek temploma előtt is, amelynek ajtajában nem csupán azért veszi le kalapját az ember, mert templomba lép be, hanem mivel - zaklatott földi élete után - e templom alatt pihen Bottyán János, Rákóczi legnagyobb hadvezetője, akit könyörületes szive miatt Jóltevő Jánosnak nevezett el a szegény nép.
Mély megindultsággal álltak meg a templom falába illesztett márványtábla előtt, melynek szövege hirdetni fogja, mig csak egy magyar él a földön, ki volt Bottyán János kurucgenerális? A kifosztott földnép édesatyja, a fejedelem leghübb embere s labancoknak és egyéb lancknehteknek réme...
Itt elfogódott hangon kezdett rövid magyarázatba az országos vezető-tiszt:
- Azért fekszik e templom kövei alatt a császári csapatokat kergetett öreg, mert itt, a közelben hajtotta le utoljára csatákon megőszült fejét... Gyöngyös és Hatvan táján szállt szembe utoljára a gyülölt Heiszter generális ellen, haldokló állapotban... Hallgassatok ide jól, fiuk, mert a nemzet történelmének ismerete nélkül senki sem lehet egész magyar!
Komolyan beszélt tovább:
- Abban az időben megrázó vége felé közeledett már a kurucok szabadságharca. Ocskay árulóvá vált s életével kellett fizetnie az ujvári piacon, miután sikerült elfognia végül Jávorka Ádámnak, a legvitézebb kuruc hadnagynak. Bezerédyt, aki egymaga hetvenhét német, dán és vallon tisztet vágott le a csatákban, hasonló ok miatt fejezték le Patakon. Bercsényi fővezér ezen a szomoru őszön Kassán tartózkodott valahol s onnét irogatta sürgető leveleit a még megmaradt generálisoknak, hogy minden erejükkel vessék magukat a minden irányból előnyomuló németre. De kivel fordulhattak volna a generálisok a német ellen? A kurucok nagy része holtan feküdt már az erdők alatt és a mezőkön, a többiek széthulladoztak, mert sem pénzt, sem posztót nem kaptak időtlen-idők óta... Rákóczi ő szent felsége, legkitartóbb hiveitől környezve, azon a ponton volt már, hogy megkezdje legszomorubb utját a verhovinai hágók felé és hogy Lengyelországba bujdosván ki, ne lássa többé Magyarországot és Erdélyt s két legkedvesebb várát: Patakot és Munkácsot...
Itt már a vezető-tiszt is elfogódott:
- Azon az őszön korán jött el a dér. Mindenki menekült, csak a sulyos vasakba öltözött vén Bottyán indult meg mégegyszer a dérbefordult mezőkön, hogy utoljára szálljon szembe Heiszter generális és lompos németjei ellen. Itt, a Gyöngyös és Hatvan közti mezőkön tört ki a kurucok utolsó csatája, szörnyü indulattal... Az ágyuk torkaitól egy-füst volt a mező s nagy harci kiáltásoktól zengett az ég... De Bottyán János ekkor már, minden kuruc keserüségére, haldokolni kezdett... Mert elkövetkezvén az ő ideje is, öreg tagjaiból elszállt az erő s tábori-ágyára fektették le, mialatt homályosodó szemei a távol csatatéren kutatgattak... Kurucok haldokoltak ottan tömegestül, de haldokolva is azt kiáltozták: »Vivát, Bottyán apánk!« Ám Bottyán János, aki végelgyengülésben vezette utolsó csatáját, ezt már nem hallotta többé. Mert akkorára az ő lelke is átszállt a tulvilági csatamezőkre...
Elhallgatott az országos vezető-tiszt. És hallgattak mindnyájan. Aztán lábujjhegyen hagyták el a hüvös templomot.

HARMADIK FEJEZET
A csapat tagjai értesitést küldenek hozzátartozóiknak és a Szövetségnek; 
minden tiltakozásuk ellenére gépkocsin viszik ki őket a Kaparóházig, ahol is, 
mivel közeledni kezd az este, letáboroznak; a gyöngyösiek itt elbúcsuznak, 
csupán a turisták főtitkára marad velük; nagy dolgokról való elmélkedés 
a tábortüznél.
Ebédre persze ottfogták őket a gyöngyösiek s a Hungária éttermének egyik sarokasztalánál sokáig elbeszélgettek még, hogy lesz, mint lesz a közeli napokban. Lehettek ugy tizenöten a hosszu asztalnál s szinte egytől-egyig azon a véleményen voltak, hogy Jánoskának legtanácsosabb lenne visszamaradni. Különösen Zsiga bácsi, meg a felesége marasztalta. Mégegyszer és utoljára lefestették előtte, micsoda veszedelmek leselkednek reá a hegyek között, meg az erdők sürüjében. Ámde Jánoska hallani sem akart róla, hogy elhagyja a parancsnok bácsit, Bozzay Palit, meg Tóth Gyurkát. Végül is azzal vágta ki magát:
- Muszáj menni Ede bácsival, mert ha ittmaradnék Zsiga bácsiéknál, otthon kinevetne Ágnes, hogy gyáva vagyok!
Valóban olyan érv volt ez, amely előtt mindnyájoknak meg kellett hajolniok.
Jó későre nyult ki az ebéd s az országos vezetőtiszt éppen ki akarta adni már az indulásra szóló parancsot, amikor felkiáltott Jánoska:
- Ede bácsi, még nem irtam anyukámnak!
- Látod, ez okos és szép gondolat, - mondta a parancsnok s barackot nyomott a mindenre elszánt lurkó fejére. - Legalább figyelmeztettél, hogy én is értesitsem Csongor fiamat...
Jánoska egyszerre felfigyelt:
- Milyen nagy Ede bácsinak a fia?
- Csongor? - kérdezte a vezető-tiszt. - Hát ötéveske már, de van legalább olyan eleven mókus, mint te!
Képeslevelezőlapokat vásároltak s irni kezdtek. A vezető-tiszt először a Cserkész-Szövetséget értesitette utjok eddigi eredményéről, egy másik lapon viszont a Csongor-gyereket intette meg, hogy legyen jó fiu odahaza s mindig hallgasson anyukájára meg a nagymamára. Egyuttal megigérte neki, hogyha csakugyan jól viseli magát, két év mulva magával fogja vinni valamelyik nyári táborba. Bozzay Pali meg Tóth Gyurka a szüleinek küldött egy-egy képeslapot, Jánoska viszont az édesanyjának irt, egymás nyakába torlódó, óriási betükkel. Hangzott pedig ez az értesités a következőképpen:
»Anyukám már gyöngyösön vagyunk s ninc semi Bajom zsiga bácsi meg a néni három Narancsot attak kezedet csókolom mindenkkit csókkolok jánoska.«
A vezető-tiszt átnézte a lapot s a fejét csóválgatta:
- Hogy mennyi helyesirási-hibát csináltál, testvér!
- Ez attul van - mentegetődzött Jánoska -, mert nagyon siettem.
A parancsnok kijavitotta a hibákat s utána figyelmeztette az ország legfiatalabb farkaskölyök-jelöltjét, hogy a pontosság egyik legszigorubb vezérelv minden cserkész számára. A fölösleges sietség kapkodást jelent, ezt a rossz szokását tehát kerülje a jövőben.
- Igenis, Ede bácsi, - válaszolt Jánoska s egyet szippantott az orrán.
A levelezőlapokat aláirták a társaság tagjai is... Hanem akkor indulni kellett visszavonhatatlanul!
A vendéglő elé két gépkocsi állt ki. Az első a Zsiga bácsié volt s őmaga ezen akarta továbbvinni a parancsnokot, Jánoskát, meg a Mátra-Egylet főtitkárát, aki vagy másfélnapra önkéntes kalauzul ajánlkozott fel, a második kocsiban Bozzay Palinak és Tóth Gyurkának kellett volna elhelyezkednie.
A vezető-tiszt, mikor meglátta a két autót, szerényen, de határozottan kezdett tiltakozni:
- Bocsánatot kérek, de a cserkészek nem igen szoktak gépkocsikon járni... Majd csak gyalogszerrel vágunk neki.
Mégis engedni volt kénytelen. Mert maga a turisták főtitkára magyarázta meg neki, hogy az ut egyrésze (legalább is Mátrafüredig) érdektelen s ezért nem sok értelme lenne, hogy gyalogosan verjék át magukat ezen az utszakaszon, ahol semmi látnivaló nincsen. Legfeljebb unalom hallgat a táj fölött. Mátrafüredtől viszont a Kaparóházig, ahonnét a Kékestetőnek indulnak neki másnap reggel, oly megcsodálni való a szerpentin országut, hogy érdemes gépkocsiból gyönyörködni benne. Ha viszont gyalog akarnák megtenni a szerpentinutat, estére sem érnék el a Kaparóházat... Igy aztán a vezető-tiszt nem szivesen bár, de mégis beleegyezett a megváltozhatatlanba.
Itt volt a búcsuzás ideje!
Elköszöntek a gyöngyösiektől, Zsiga bácsi felesége az utolsó pillanatban megcsókolta Jánoskát s egy csomag utravalót adott át neki:
- Vidd magaddal, kisfiam!
- Majd elviszi Pali meg Gyurka, - s a csomagot máris a Bozzay Pali markába nyomta. - Ha teccik irni anyukámnak, Mariska néni, hát tessék megirni, hogy nincs semmi bajom!
- Megirom, fiam, hogyne irnám meg, - nyugtatta meg a néni.
De alig tudta folytatni meghatottságában:
- Aztán értesits néha egy lapon, kisfiam!
- Mindig irni fogok Mariska néninek, - igérte meg Jánoska.
Akkor elhelyezkedtek a két gépkocsin s három perc mulva a városon kivül vágtattak már az országuton.
Zúgva szelték a levegőt a Kékesalja mentén s mind nagyobbodó tömegével szinte repült feléjük a Mátra. Az autó hamarosan megállt az előhegyek között: Mátrafüreden voltak.
Itt kiszálltak kevés időre, hogy rövid körutat tegyenek. A Mátra-Egylet titkára elmondta aközben, hogy az üdülőtelep alig néhány esztendős, de mindtöbben keresik föl évenkint s lesznek villatulajdonosokká. Mert Gyöngyös városa is elősegiti az épitkezést.
Kies hely ez a Mátrafüred mindenképpen!
Villái az erdőbe vannak beleépitve tulnyomórészt s kiki háza terraszáról hallgathatja a fák halk zúgását. Ez a hely talán azért is annyira vonzó városi ember számára, mert itt még nem nyomult előtérbe a kultura s igy mindenki kaphat izelitőt az őstermészet csöndjéből... Vannak romantikus részletei, amelyek egy-egy pontján elragadtatással áll meg az ember... Egy részen patakocska cseveg, mialatt a patak másik ága a sétány mellett fut sebesen. Itt-ott párok tünnek föl andalogva, másutt öregek ülnek a pihenőpadon s elnézvén maguk elé szótlankodva, bizonyára régi emlékeiken merengenek... Aközben áhitatos csöndbe merül el a rengeteg... Ha meg szél ereszkedik a Tátra felől, olyan szilaj orgonába fog, hogy megrendülten hallgatja az ember ezt a másvilági zúgást...
A Mátra-Egylet főtitkára egyre magyarázott még, amikor Jánoska a következő kérdéssel akasztotta meg:
- Dódi bácsi, tessék mondani, vannak itt az erdőbe rézharkályok is?
Bozzay Pali meg Tóth Gyurka, aki állandóan közrefogta a leendő farkaskölyköt, hogy valami baja ne essék, kénytelen volt fölkacagni. A lelkes turista-főtitkár váratlan meglepetésében nem tudta, mit válaszoljon, a vezető-tiszt pedig mosolyogva jegyezte meg:
- Rézharkályok csak a mesében vannak. Tehát legfeljebb akkor láthatjuk meg őket, ha mesebeli tájakra vetődünk el...
Jánoska komolyan bólintott, mint aki megértett mindent:
- Akkor jól van.
Félóra mulva ujból gépkocsin ültek, mert Zsiga bácsi hallani sem akart róla, hogy el ne vigye őket a Kaparóházig. Gyalogszerrel már ugysem tudnának elérni odáig sötétség előtt. Igy magyarázgatta ezt Zsiga bácsi, a valóságban azonban azért állt rendelkezésükre oly szolgálatkészen, mert igy annál kevesebbet kellett gyalogolnia Jánoskának. Ha arra gondolt, mi lesz majd vele a Mátra s különösen a Bükk elhagyatott részein, előre sajnálta a pöttöm-embert. Legszivesebben magával vitte volna Gyöngyösre. Ámde Jánoska, amikor Zsiga bácsi megpenditette előtte ezt az ötletet, kézzel-lábbal kezdett tiltakozni:
- Sohase nem megyek vissza... Mert akkor nem lehetnék kiscserkész és huszárönkéntes! Sohase nem vennének fel!
Hanem a vidék, amelyen átsuhantak a gépkocsival!
A Parádfürdőnek vezető erdei országuton repültek előre, amely szakadatlanul fölfelé kapaszkodott a hegyek között s minden másodpercben fordult egyet. És nagyon kellett vigyáznia a kocsivezetőnek, mert minden pillanatban szemközt futó gépkocsik bukkantak ki a merész kanyarodók mögül... Egyre-másra föl kellett kiáltaniok az elragadtatástól, amint rejtett szépségeit kezdte bontogatni előttük a Mátra...
Mert a Mátrában jártak már!
Harsanó zöld mindenfelé, ebben a zöldben völgyek zuhantak minden irányba, csúcsok szöktek föl merészen s itt-ott kicsiny patak locsogott. Minden forduló után ujabb meglepetések következtek. A fák mögül egyszer kerek tisztás bukkant eléjök s a tisztás közepén soha nem látott arányu épület volt készülőben... A Mátra-Egylet titkára megadta aztán a legszükségesebb fölvilágositásokat: hogy ez az épület a csonkaország leghatalmasabb tüdőbeteg-szanatóriuma, melyet a népjóléti miniszter emeltetett. A kerek tisztás, melyen a szanatórium emelkedik, magaslati helynek számit már s mindenfelől hegykoszoru védi, ugy, hogy e tisztás fölött még vihar idején is alig mozdul a levegő...
Akkor lelkes hangba csapott át a turista-főtitkár:
- A Mátráé a legnagyobb jövő! Már ma is a turisták ezrei keresik föl minden esztendőben s ezek a nagyszerü emberek mind-sürübb tömegekben lepik el a Mátra csalogatóbb pontjait. Vannak forrásai, patakjai, regényes részletei, felszökő ormai, van egészséges levegője, templomi csöndje, vannak üdülő- és nyaralótelepei, fürdői s egyre épülő menedékházai és turistaszállói. S ha az osztrákoknak van Semmeringjük, minekünk itt a Mátra! Ha öndicsekvésnek látszanék is, de meg kell mondanom, hogy a Mátra jóhirét a Mátra-Egylet tagjai költik legelsősorban. E lelkes férfiak és nők, ha csepp szabadidejük akad, már a hegyeket járják, dalaiktól hangosak az erdők és csúcsok, ők látják el átjelzéssel az ösvényeket, tartják rendben a forrásokat s vonzanak ide mind több és több látogatót.
- Öröm hallani az ilyet, - bólogatott az országos vezető-tiszt.
A turista-főtitkár, ez a köpcös emberke, szinte magánkivül folytatta:
- Aztán még valamit! A Mátra egyike a csonkaország ama kevés kilátóinak, ahonnét acéltiszta időben szabadszemmel láthatni a Magas-Tátrát. Az itt cserkésző turisták tehát akaratlanul is régi hazánkkal kénytelenek foglalkozni, mert a feléjük-integető határhavasok elhanyatlott nemzeti nagyságunkra figyelmeztetnek mindnyájunkat...
Abban a pillanatban lassitott és megállt a gépkocsi, Zsiga bácsi pedig hátraszólt a kormánykerék mögül:
- Helyben vagyunk!
A Kaparóháznál voltak.
Egyszerü lakás ez a Kaparóház, hol a turisták s egyéb tikkadt vándorok enni és inni kaphatnak a ház gazdájától, ha éhesek lettek utközben, avagy ha megtaláltak volna szomjazni. Nehány apró épület áll a Kaparóház előtti tisztáson, ahová nyárra mindig akad egy-két olyan vendég, akinek magaslati levegőre volna szüksége. Két-három nénike s elvétve egy-egy fiatal leány, aki igen el talált búsulni valami miatt s ezokból gyakran révedezik a messzeségen, ha azt hiszi, hogy senki sem látja... Eddig az ideig a Kaparóház volt pihenőhelye a Mátra-járó természetimádóknak, ezen a nyáron azonban gyérülni kezdett benne a vendég s előre lehetett látni, hogy a gazda hamarosan becsukhatja itt a boltot. Tudniillik alig háromszáz lépésre innét megnyilt már akkor a fényes turistaszálló, amelyhez foghatót aligha lehetett volna találni még egy másikat az országban... Dehiszen erre ugyis ki fogunk térni később.
Ahogy megálltak volna, mindenekelőtt kirakodtak. Zsiga bácsi itt elköszönt a nagy ut előtt álló társaságtól s megcsókolta Jánoskát:
- Azt mondom én neked, fiam, hogy gyere vissza velem!
- Nem megyek, - válaszolt elszántan a tökmagember, - mert akkor kinevetnének odahaza az osztálytársaim!
Zsiga bácsi, utoljára lengetvén meg kalapját a távozó csapat után, eltöfögött a gépkocsin. Utána mindjárt a második autó is elzúgott. Ők öten pedig alkalmas helyet keresvén ki a Kaparóház közelében, nekiláttak a táborverésnek. Minden lépésüknél pompás kalauznak bizonyult a Mátra-Egylet főtitkára, aki ugy ismerte a hegyvidék minden zugát, akár a tenyerét.
És mialatt Bozzay Pali, Tóth Gyurka meg a turistafőtitkár sátort vert, az országos vezető-tiszt elővette utinaplóját, hogy följegyezze sebtiben eddigi utjok érdekesebb részleteit. Jánoska viszont a sátorütésnél próbált volna segédkezni, ám lábatlankodásával inkább hátramozditotta a dolgokat, mint előre. Végül maga is belátván, hogy nem sok hasznát veszik, leült oldalvást, a szétteritett pokrócra s a hátizsákjából azt az aszaltszilvát kezdte eszegetni, mellyel a gyöngyösi jóbarátok tömték meg az iszákját.
Azalatt minden oldalról közeledett az este.
A nap lesiklott már a Galyatető felett s alkonyati szinek lopakodtak elő a mély völgyekből. Halálos csend neszezett köröskörül, kiáltás, kocsizörgés nem hallatszott semerről, a felől az irány felől azonban, ahonnét a gépkocsi hozta őket idáig, mintha távoli tücsökszó szüremlett volna föl idáig. De olyan elmosódottan, mint az álomképek ugy hajnaltájt. Ünnepi csöndbe süllyedt az Isten szép világa s az Alföld irányából fölhunyorgott már az első csillag. Fénye azonban alig volt tüszurásnyi még.
Negyedóra alatt készen lettek a sátrakkal s akkor fekvőhelyeket rögtönöztek odabent. Ugy volt, hogy Jánoskával Bozzay Pali alszik egy sátorban ezen az éjszakán és valahányszor fölébred Bozzay Pali, mindig betakargatja ifju barátját. Mert bizonyosnak látszott, hogy legalább tizszer lerugja magáról a pokrócot, miután Jánoska álmában is Magyarország ellenségeivel csatázott. A másik sátorba a turista-főtitkárnak kellett volna behuzódnia Tóth Gyurkával. A vezető-tiszt külön sátorban aludt.
Amire készen lettek volna a fekvőhelyek eligazitásával, a vezető-tiszt is pontot tett jegyzetei után s letette a ceruzát. Hamarosan rőzse lobogott a sátrak előtt s a tüz fénye kisérteti árnyakat kergetett a sátrak oldalán és a közeli fák koronái között. Mert ahol tábort ütnek egyszer a cserkészek, onnét nem hiányozhatik a tábortüz sem, melynek gyakorlati jelentősége is van mellesleg. Tudniillik ennél készitik el a vacsorájukat. Mert egy cserkésznek mindenhez értenie kell e teremtett világon.
Ott guggolt a tüznél Jánoska is és kiváncsian figyelte, minő ügyességgel forognak azok négyen a vacsorakészités körül. Meg is jegyezte nyomban:
- Azt hiszem, jó vacsoránk lesz, Ede bácsi.
Az országos vezető-tiszt annyit mondott rá:
- Ez igaz, testvér. Csakhogy aligha érdemeltük meg, mivel ahelyett, hogy saját két lábunkat vettük volna igénybe, gépkocsin hozattuk magunkat idáig. Hanem ilyen eset elő ne forduljon ezentul!
- Igenis, Ede bácsi, - vakkantott bele Jánoska, mert ez gyarló szokása volt. - Csak aztat tessék megmondani nekem, lesz-e vacsorára spenót is?
A turista-főtitkár, Bozzay Pali meg Tóth Gyurka kénytelen volt mosolyogni ezen a spenóttól való rettegésen, a vezető-tiszt azonban megőrizte komolyságát:
- S ugyan mért kérdezted, testvér, hogy lesz-e spenót is?
- Azért, Ede bácsi, - adta meg a fölvilágositást teljes nyiltsággal, - mert a spenótot nem szeretem. Ha anyukám spenótot főz odahaza, akkor mindig elbujok az ágy alá...
A vezető-tiszt neheztelve csóválgatta a fejét:
- Elég rosszul teszed. Mert alig van étel, amely annyira szaporitaná az emberi vért, mint a spenót. Hát meg fogod-é enni ezentul a spenótot?
- Megpróbálom, - mondta Jánoska, annyi határozatlansággal azonban, hogy nyilvánvaló volt: a spenótfogyasztáshoz a jövőben is aligha fog hozzájárulni számbavehető arányban.
Akkorára készen is lett a vacsora.
Előszedték evőkészségeiket s miután Tóth Gyurka Jánoskának is adott a csajkába, nekiláttak. Szótlanul ettek, mert szokása ez magyar embernek. A nagyreményü leendő farkaskölyök lett készen leghamarabb az első porcióval s másodszor is kért. Kapott. Vizet ittak rá, kulacsból. Utána ki-ki megmosta evőeszközeit a közeli patakban. Kivévén Jánoskát, aki valóban nagy urnak érezhette magát, miután helyette mindent Bozzay Pali meg Tóth Gyurka végzett el. Mert sok baj van egy ilyen leendő kiscserkésszel!
Akkor négy fatönköt keritettek a Kaparóháztól s azokon helyezkedtek el négyen: az országos vezető-tiszt, a turisták főtitkára, meg a két gimnazista-cserkész. Jánoska tudniillik a sátrába bujt meg s onnét kukucskált kifele, mint egy mopszli-kutya.
Csillagporos mennybolt borult föléjük s szinte nyomasztó volt köröskörül a csend. Völgyek és ormok hallgattak beburkolózva s csak messziről, Mátrafüred irányából szállt el idáig a tücskök lelkes kardala. Ám mire a tábortüzig hatott volna el, nem maradt belőle egyéb andalitó zsongásnál.
A tüzbe merengtek sokáig, mintha régelmult dolgokon tünődöztek volna. Akkor egyszerre beszélni kezdett az országos vezető-tiszt:
- Láttátok, fiuk, az emléktáblát, melyet ma tekintettünk meg Gyöngyös városában, a ferenciek templomában. E tábla felirata azt hirdeti, hogy e tájon vivta meg utolsó csatáját Bottyán János, a lancknehtek réme... Lanckneht, mint tudjátok, egyértelmü a rabló zsoldoskatonával...
Elhallgatott kevés szünetre. A többiek pedig azért hallgattak, mert megérezték, hogy nagy dolgokról lesz szó megint. Ugy is volt.
- Egyet-mást szeretnék elmondani nektek a kuruchadjáratról, - kezdte aztán a vezető-tiszt, - mivel nagy tanulságai vannak. A magyar nemzet legsötétebb esztendei azok, melyekhez a kurucvilág füződik. Két marokkal fojtogatott akkor a német, azért is törtek ki a kurucháboruk. Iszonyatos világ volt az, mert földönfutóvá vált egész nemzetünk. Ez a cudar világ a Wesselényi-féle összeesküvés után indul meg közvetlenül. Akkor rántanak kardot először Szuhay Mátyás meg Szepessy Pál legényei, akkor viszik gályára prédikátorainkat, akkor nyul fegyverhez a daliás Thököli Imre, akit kuruckirálynak hivtak s mikor csillaga lehanyatlik, Európa keresztyén vitézeinek élén bujdosó kurucok rohanják meg elsőnek Buda csorba bástyáit s tapossák maguk alá a törököt, aki szövetségesünk volt addig. Ugyanakkor a bécsi császár és tanácsadói kiadják a jelszót, hogy ki kell irtani minden magyart, mint javithatatlan rebellist. Karaffa vértörvényszéket ül Eperjesen s megindul az üldözés oly könyörtelenül, hogy még ma, kétszázötven esztendő mulva is ökölbe roppan a markunk... Thököli kurucainak maradványai: urak és pórok, ujból az erdőkbe menekülnek, de csupán azért, hogy készülődhessenek az ujabb leszámolásra...
A vezető-tisztet itt hirtelen megzavarta Jánoska, aki sürün ásitozott már a sátor benyilójában:
- Ede bácsi... igen álmos... vagyok...
- Akkor aludni mégy, testvér, - mondta a parancsnok, - mert holnap komoly ut előtt állunk. A Kékestetőt fogjuk megmászni...
S egy intésére Bozzay Pali meg Tóth Gyurka levetkeztette a magáról-megfeledkezett legénykét, ágyba dugták, betakarták s jóéjszakát kivántak neki. Jánoska azonban visszaszólt a pokróc alól:
- Még nem imádkoztam...
Nagy szó volt ez, tehát készséggel várakoztak. Jánoska elmondta először a Miatyánkot, utána a Nemzeti Hiszekegy következett: hogy amiképpen hiszünk az egy igaz Istenben, azonképpen hiszünk régi hazánk feltámadásában. Majd egy kurta német imát mondott el, melyet még az óvodában tanult, akkor valami fohászkodó-versikét hadart el gyorsan, mintha maga is szeretett volna tul lenni mindenen...
Ám ezzel még nem volt vége. Előbb azok névsora következett, akiknek jóéjszakát kivánt.
Hosszu névsor volt!
Jóéjszakát kivánt mindenekelőtt édesapjának, édesanyjának, Ágneske nénjének, azután nagyapjának, nagyanyjának, Gyula bátyjának, Piroska nénjének, Lenke nagynénikéjének, ezt követőleg a közelebbi és távolabbi rokonság valamennyi tagjának, utána a barátainak, akik most olyan távolestek tőle, aztán otthonmaradt szakácsnéjuknak...
Legutoljára kikiáltott a sátorból:
- Jóéjszakát kivánok Ede bácsinak! Jóéjszakát kivánok Dódi bácsinak! Jóéjszakát kivánok Bozzay Palinak! Jóéjszakát kivánok Tóth Gyurkának!
Azok egyszerre feleltek vissza mind a négyen:
- Jóéjszakát kivánunk neked is, Jánoska!
Nehány pillanatig hallani lehetett még, amint a pokróc alatt elfészkelődött az ország legfiatalabb cserkésze, utána csönd támadt. Aztán szabályos lélegzés hallatszott csak.
Ők négyen hosszan elmerengtek a tüzön, melynek csak parazsa világitott már. Mintha a keserüszáju elődök emlékeivel viaskodtak volna. Később megmozdult a vezető-tiszt:
- Ott hagytam el, fiuk, hogy a sürü erdő lett a magyar nép menedéke. Soha iszonyubb világot, mint volt az, amely Buda vivásának esztendeje után következett el a török alól felszabadult országra...
Jobbtenyerébe fektette le az arcát s ugy beszélt, mialatt szemét le nem vette a tüzről:
- Micsoda világ volt az, Magyarok Istene! Egykoru krónikák szerint a Thököli szerencsétlensége után volt esztendő, amikor egyetlen vágómarhát nem lehetett találni a szétdult Felső-Magyarországon s ugyanonnét az összes kutyák Lengyelországba vándoroltak ki, mivel idehaza éhenpusztultak volna... S ez a riasztó szegénységü és zivataros századvég mégis a magyar hazafiui és harcierényeknek láncolata... Már a Wesselényi-összeesküvés után, amikor Erdélybe kell futniok a felvidéki nemes uraknak, ott jeleskedik Szuhay Mátyás meg a kopasz Szepessy Pál, akik aludni nem tudtak a méregtől, valahányszor a gyülölt német nevét ejtette ki előttük valaki... Oly nyomoruságban voltak ezek a fölkelők, hogy gyermekeiket magukkal kellett vinniök lóháton és mig félkézzel ezeket a didergő apróságokat karolták át, másik félkezükkel kardot markolva vagdalkoztak keserüen a csaták forgatagaiban. Fegyvert fog aztán Thököli, a felülkerekedett kurucok ellepik a mezőket és soha nem hallott tábori-dalok zendülnek meg az erdők alatt... Gondoljunk csak a »Tyukodi pajtás«-ra! Sajátsága a magyar katonadaloknak, hogy vagy földigsujtó bánattól vagy fékevesztett vigasságtól terhesek... A »Tyukodi pajtás« egyike ama kevés-számu énekünknek, amelyben szinte liheg a magyar düh... Hiszen még a magyart is vágni kell benne, ha labancnak társaságában találják, az énekszerző garmadákat akar rakni a németek holttesteiből s boroskupájából német vért szeretne inni a németnek vesztére megült áldomáson...
Itt rövid szünetet vett a vezető-tiszt. Majd igy beszélt tovább:
- Vége lett ennek is. A török visszaszoritásával borulni kezdett a kuruckirálynak csillaga is s rémület lett urrá a »felszabaditott« ország fölött. Eperjesen dolgozni kezdett a vésztörvényszék, Munkács fokáról lebukott a Zrinyi Ilona hadilobogója s ugy látszott már, nem lesz többé Magyarország... De ismét ujult reményre gyult a menekülő nemzet. Mert évről-évre nyulánkabb legénykévé nyult a kis Rákóczi Ferenc, a Szernye-mocsarak táján bujtogatott már Esze Tamás, ugyszintén Kiss Balázs, akiket erdei-zsiványoknak minősitett a kassai német generális s Kassától az erdélyi hegyekig nőtt a hire rezesorru Majos Ferenc talpas-kapitánynak, aki huszonhét keserves esztendeig lappangott az erdőkben, mert halálrakereste a német... Multak az évek, nőtt a nemzet szenvedése, de nem sokáig kellett várakozni már... Az elkövetkezett uj század harmadik esztendejének tavaszán - Lengyelország felől jövet - megállt a honi határon a császári udvartól üldözött Rákóczi. Nem várta senki más, csupán Esze Tamás valami háromezer lobogó-indulatu szegénylegénnyel, de Rákóczi mégis megindult Magyarországba az Isten, a haza és a szabadság nevében... Kék-piros zászlaival enyelgett a tavaszi szél, töröksiposok fujták s rézdobosok verték a rikoltó szilajságu uj katonadalokat s minden erejével föltámadt a második kurucvilág... S itt rövidesen eljutunk a vasbanzörgő és jóságos Vak Bottyánig, akinél nagyobb hüségü embere nem volt Rákóczinak... De ezt hagyjuk talán a legközelebbi alkalomra!
A turista-főtitkár, Bozzay Pali meg Tóth Gyurka ugy elmerengett, parázsba mélyesztett tekintettel, mintha egy más világban jártak volna. Csak arra ocsudtak föl, mikor feléjük fordult a vezető-tiszt:
- Ha megfigyeltétek, amiket mondtam, egy nagy tanulságot kellett észrevennetek. Azt nevezetesen, hogy nemzeti létünket egyetlenegy eszköz mentheti meg csak a népek özönében...
- A kard! - mondták azok ugyanegy pillanatban. Az országos vezető-tiszt bólintott:
- Igenis, a kard!... De most lefeküdnénk talán, mert éjfél felé masiroz az idő...
Szó nélkül bujtak be sátraikba. Bozzay Pali Jánoska mellé, aki mélyen aludt már s mindenekelőtt betakargatta. Valamivel később a vezető-tiszt kiszólt a sátrából:
- Jóéjszakát!
- Jóéjszakát! - feleltek azok hárman.
Csend volt odakint, csak Mátrafüred irányából szüremlett föl idáig a tücskök kardala, de már gyengülőn. Csillagok égtek a fekete mennybolton s ez az égbolt őrködött csupán a Mátra fölött.

NEGYEDIK FEJEZET.
Jánoska lapját megkapják odahaza... Másnap délelőtt, mielőtt elindulnának, az ifju 
farkaskölyök-jelölt pakkot kér Egerbe az édesanyjától; nekivágnak a Kékesnek, mialatt 
utközben tanulságos dolgok esnek a cserkészetről; a vezető-tiszt Felső-Magyarországról 
beszél a Kékestetőn; este a Turista-Szállóban huzódnak meg, mert esőre áll az idő.
Odahaza, a szülei-házban, nyomott volt eközben a hangulat.
Azóta, hogy a leendő medvebocs, édesanyjának könnyei ellenére is, vakmerőn vágott neki a nagy vállalkozásnak, az Ágnes nénje csak lábujjhegyen mert járni a szobákban. És noha azelőtt gyakori nézeteltérései voltak Jánoskával, most minden régi makacskodását elnézte az öccsének s egyre-többször sóhajtott fel:
- Istenem, csak hazaérkezne szerencsésen! Az az idő azonban messze volt még! Érezte ezt Jánoska édesapja is, aki hiába tettette, hogy dolgozik, mert az esze szakadatlanul a Mátrában járt. Gondolta tudniillik, hogy alighanem azon a tájon bolyonghat a lelkes kis csapat. És nem egyszer villant meg előtte a terv, hogy eléjök utazik Egerbe s negyedórára elbeszélget keveset a fiával. Ugy számitotta ugyanis, hogy a Mátra után alighanem az érseki városban kötnek ki először.
Legrosszabb kedve a mamának volt mégis. Nem akarta szomoritani a férjét meg Ágneske lányát: eléggé levertek voltak anélkül is. Mikor azonban senki sem látta, gyakran nyult a zsebkendője után s kezdte törölgetni a szemét. És még-többször állt ki az ablakhoz, figyelgetve a felhőket, hogy nem áll-é esőre odakint? Mert, mi lenne az ő egyetlen fiával, ha orkán találná végigseperni a Mátrát?
Igy ment el másfél nehéz nap. Másnap délben ugyanis ép az ebédnél ültek hárman, amikor az előszobában megcserrent a csengő. Ágneske szaladt ki, hogy megnézze, ki csengetett odakint? A postás volt, aki napjában háromszor-négyszer baktatott föl az ötödik emeletig, hogy kinek-kinek kezéhez juttassa az ujságot, levelet vagy egyéb postát. A derék ember szintén tudott Jánoska nagy utjáról s mosolyogva szólt Ágneskéhez, aki ajtót nyitott neki:
- No, kisasszony, jó hirt hoztam. Az urfi irt Gyöngyösről...
- Köszönöm szépen, - kiáltott egy nagyot az elsőosztályt végzett gimnazista-kisasszony.
S becsapván az ajtót, ujjongva sietett be az ebédlőbe:
- Anyukám, Jánoska irt Gyöngyösről!
Nem tudták, ki kezdje az olvasást. Végül is az apa vette át a képeslevelező-lapot s fenhangon olvasta:
»Anyukám már gyöngyösön vagyunk s ninc semi Bajom zsiga bácsi meg a néni három Narancsot attak kezedet csókolom s mindenkit csókkolok jánoska«.
- Édes kis fiam, - sóhajtott fel a mama s nem tudott szólni többet, mert előtörtek a könnyei.
Édesapja azonban más véleményen lehetett, mert szitt egyet a fogán:
- Majd adok én a cudar kölykinek, csak kerüljön egyszer hazai Középeurópai botrány, micsoda helyesirással ir: Gyöngyös kis gy, nincs helyett ninc, Zsiga kis zs, adtak két t-vel, de hiányzik a d, csókolok két k s a saját nevét is kis kezdőbetüvel irja! Elejétől-végig a parancsnok javitotta át... Majd adok én neki!
Édesanyjuk kérlelőre vette:
- Ilyen gyerektől?
- Ilyen gyerektől? - pattant föl az apjuk. - Sehol mondat vége, sehol vessző, sehol pont! Mégis hallatlan!
Csak akkor csillapodott le, hogy Ágneske is közbeszólt volna, azzal a szándékkal persze, hogy mentegesse az öccsét. Még neki állott feljebb:
- Hagyd el, apukám: nem olyan nagy dolog az! Minálunk, a gimnázium első osztályában is egyre-másra ejtettek iráshibákat a leányok...
- Pedig nem lenne szabad! - jegyezte meg szigoruan az öreg.
Ágneske azonban most, hogy mindenáron az öccsét igyekezett tisztáramosni, könyörtelen maradt:
- Hátha azt mondod, nem lenne szabad, akkor mást mondok, apukám! Nemrégen tenálad is fedeztem föl helyesirási hibát: a poggyász szót dgy-vel irtad két g és egy y helyett!
Itt már az apja sem szólt semmit, ahelyett észrevétlenül próbált mosolyogni maga elé. Valóban ugy volt: itt-ott a régi helyesirási módra tévedt rá a tolla. Ezért bölcsebbnek vélte, ha nem birálja többé Jánoska képeslapját.
A levelezőlap akkor már régen a mama kezében volt, aki könnyes szemmel nézegette az ő egyetlen fia kezeirását. És csak sóhajtott hozzá:
- Merre bolyonghat most szegényke?
- Ugyan már! - adta a szigorut az édesapja. - Hátha katonának megyen majd, akkor is sirni fogtok utána?
De itt már közbeszólt Ágneske is:
- Ne felejtsd el azonban, apukám, hogy most még egészen kisfiu az öcsém! Ezért sajnálja anyuka...
Édesapja látta már, hogy anya és leánya titokban összefogott ellene s ezért nem is erőszakolta tovább a kilátástalan vitát:
- Jó, no... jó...
A mama később annyit mondott még, elnehezült szivvel:
- Csak azt tudnám, mikor érkeznek meg valami nagyobb helyre, hogy előre megadott cimre küldhetnek neki valami ennivalót... Talán éhezik is, szegény...
De ezt már nem állhatta szó nélkül az apjuk:
- Tudhatnátok jól, hogy a cserkészek sohasem éheznek! Sokkal talpraesettebb legények annál! Ha pedig szüksége lesz valamire, bizonyára idejében fog értesiteni bennünket!
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Ők öten akkor uton voltak már s lihegve kapaszkodtak a Kékestetőnek.
A Mátra-Egylet főtitkára haladt elől, mint vezető. Ámbár vezetőre itt nem is volt valami tulságos szükség, miután az utmenti fákat minden fordulónál jelzéssel látta el a Mátra-Egylet vezetősége. A titkár után Tóth Gyurka mendegélt, kinek a saját hátizsákján kivül még a Jánoskáét is cipelnie kellett. Ma ugyanis ő volt a soros. Nyomában Bozzay Pali következett, aki - különösen a kapaszkodóknál - maga után huzta Jánoskát is, noha az elszánt fiatalember kézzel-lábbal tiltakozott minden néven nevezendő idegen támogatás ellen. Az országos vezetőtiszt zárta be a menetet, aki elgondolkozva jöddögélt egy idő óta.
Egyébként valamennyien elszótlanodtak kissé az áhitatra késztető csöndben s csak itt-ott kiáltottak föl elragadtatással a táj egy-egy ujabb fordulója előtt.
Mert igézetes részletei vannak a Mátrának!
Hiszen romantikus tájak fordulnak elő másutt is Maradék-Magyarországon... Turisták százai barangolnak a Mecsekben és a Vértesben; a Pilisvidék legmagasabb pontjáról, a Dobogókőről ellátni a zólyomi hegyeken tulra, sőt állitják egyesek, hogy acéléles hidegben odáig rémlenek a Tátra üvegszilánk-csúcsai is. Aki járt egyszer a Börzsönyben, fájdalmas vágyakozással gondol vissza mindig csevegő patakjainak völgyeire, hegyi tisztásaira, omlatag meredélyeire, csalogató kék ormaira... De a Mátra valamennyinél szebb s ebben az egyben talán csak a Bükk mulja felül. Ám a Bükkben kevés a viz s a magányos hegyi bolyongó kénytelen a források és patakok vonalát követni, mert a szigoru iránytól ha eltévedne egyszer, napokig csavaroghatna az ősvadonban s talán ott pusztulna szomjan, miután emberlakta helyre nem sikerülne elvergődnie többé...
A Mátra egészen más!
Itt minden negyedórában friss hegyiforrások, gondozott kutacskák, csoronkáló patakok üditik föl a szomjas vándort. Meglátszik, hogy gondja van reájok a gyöngyösi turistáknak... Most is, mialatt a Kékes felé törtettek öten, minden tizenöt-husz percben kóstoltak egyet az eléjük tévedt apró kutak és források vizéből, amelyek átlátszók voltak, miként a kristály. Mióta jókor délelőtt elbúcsuztak volna a Kaparóháztól, először a Gyökeres-forrásnál álltak meg egy lélegzetre, valamivel később a Szentlászló-forrásnál pihentek meg keveset s miután lehültek és jót ittak hideg vizéből, a két Jávoros-forrás irányába mentek tovább s jó félóra mulva a Kékeslaposi-kutat ülték körül. Itt azért tartottak hosszabb pihenőt, mivel itt következett a komolyabb meredek s a társaság leendő farkaskölyök-tagja lihegett kissé. Az ut eddigi részén ugyanis nem tartott lépést, hanem ficánkolt legtöbbnyire.
Hallgattak a templomi csöndben, amikor Jánoska a következő kérdéssel lepte meg az országos vezető-tisztet:
- Ede bácsi, kérem szépen, mit kell tenni mindennap a cserkésznek?
A vezető-tiszt nagyon messze járhatott a gondolataival: talán hazája sorsa búsitotta. Mert ugy nézett föl, mint aki távoli álomból ébred. De aztán rámosolygott az apró emberre, akinek szemfüles érdeklődése már eddig is nem egyszer kapta meg a tetszését. És mosolyogva válaszolt a dugó-legénykének:
- Nagyon szivesen állok rendelkezésedre, testvér, de aztán jól megjegyezd magadnak, amit most fogok mondani!
- Igenis, Ede bácsi - válaszolt tisztelgő-állásban, - én sohase nem fogom elfelejteni. De én nem eztet akartam kérdezni, hanem aztat, hogy miért vannak cserkészek a világon?
A kérdés persze oly naivul volt föladva, ami csak természetes egy alig hétesztendős legénynél s a turistafőtitkár, Bozzay Pali meg Tóth Gyurka akaratlanul fölnevetett. A vezető-tiszt azonban komolyan vette a kérdést:
- Értem, mire vagy kiváncsi, testvér... Hogy mi a tulajdonképpeni célja és jelentősége a cserkészmozgalomnak. Igaz-e?
- Igenis, Ede bácsi, kérem szépen... Az országos vezető-tiszt igy beszélt ekkor:
- Derék dolog, hogy ezt is tudni szeretnéd már. Hát megmondom! A cserkészet voltaképpeni célja az, hogy uj emberiséget neveljen a világnak. A cserkész tehát egyeneslelkü és mindig igazat mond. Szava annyi, akár az eskü! Ha megesnék mégis, hogy valamelyik cserkész hazudott egyszer, azt a többiek azonnal kizárják a maguk köréből... Figyelj csak ide! A cserkész hiven teljesiti mindennemü kötelességét, mert jelszavunk: »Becsülettel a hazáért!« A cserkész segit, ahol csak tud s testvérének tekinti valamennyi embertársát. Másokkal szemben gyöngéd, magával szemben szigoru a könyörtelenségig. Szereti a természetet, mert a természetben Isten van közel, a cserkész jó a tehetetlen állatokkal szemben s kiméli a növényeket. Följebbvalóinak engedelmeskedik, de nem a szigoruság miatt, hanem jólélekből, készségesen. A cserkész mindig vidám, meggondolt, takarékos és - ami igen fontos! - testben s lélekben mindig tiszta marad... Megértetted?
Jánoska megilletődve válaszolt:
- Igenis, Ede bácsi, mindent megértettem és én is mindent ugy fogok csinálni.
- Nos, akkor derék cserkész leszel, testvér, - veregette vállon a vezető-tiszt. - Aztán mégegyet: nekünk, magyaroknak, különbeknek kell lennünk más nemzetek cserkészeinél, mert szegény hazánkat porig alázták s szerencsétlenségbe döntötték. S a magyar cserkészek érzik is, mi a kötelességük: a nemzetek legutóbbi nagy cserkészmérkőzésében már csak Amerika és Anglia tudott megelőzni bennünket... Az egész világról! Hát ehhez tartsd magad te is, testvér!
Jánoska egyet nyelt:
- Igenis, Ede bácsi. Mindig sokat fogok tanulni.
És kezet adott rá a vezető-tisztnek.
Fölkerekedtek aztán, hogy most már meg nem állnak a Kékes csúcsáig. Ámde mielőtt ennek az utolsó utszakasznak vágtak volna neki, Jánoska könyörögni kezdett, hogy legalább most az egyszer csatolják reá saját hátizsákját, mivelhogy minden komoly cserkész maga szokta cipelni a hátizsákot. S hozzátette még, kissé morfondirozva:
- Meg a baka is viszi a bornyuját.
Nem volt mit tenni, nyakába kellett akasztani az apró hátizsákot, amely - nyakban! - ugyancsak huzta a tapasztalatlan ifjuembert s ezért, a vezető-tiszt egy szemintésére, lassu lépésben indultak meg a tetőnek. Jánoska haladt az élén tömött hátizsákjával, a hátizsákon legkitartóbb pajtásával, az odakötözött sárga kis mackóval.
Persze, persze: erről a sunyipofácskáju medvebocsról az események forgatagában egészen megfeledkeztünk!
Többen emlékezni fognak még reá, hogy Pestről való elindulása előtt az édesanyja kötözte oda a játék-mackót a hátizsákra. Ez érthető kivánsága volt Jánoskának, miután a mackóhoz a barátság és ragaszkodás őszinte szálai füzték. A mackót valami három évvel előbb hozta neki a Jézuska s azóta jóban-rosszban kitartottak egymásmellett.
Csoda-é ilyen előzmények után, ha a megnevetni való pofácskáju bocsot is magával vitte a nevezetes utra?
A Kaparóházig eltöltött egész első napon szinte megfeledkezett leghübb bajtársáról a fiatalember, amikor azonban lefekvésre került volna a sor, magához kérte a pirinyó tányértalpu komát. Ugy aludtak el, egymásmellé simulva a pokróc alatt. Reggel éppen mosakodott sátra előtt a vezető-tiszt, a Mátra-Egylet főtitkára, Bozzay Pali meg Tóth Gyurka, amikor mozgolódás hallatszott ki Jánoska sátrából s pillanattal reá ezt dörmögte valaki odabent:
- Ugy-e, örülsz, hogy elhoztalak magammal? Csak hallgassál reám, amikor beszélek hozzád, akkor sohase nem foglak otthonhagyni...
Ők négyen összemosolyogtak a sátrak előtt. Mert nyomban tudták, hogy Jánoska a mackóval próbál eldiskurálgatni. Ugy négyszemközt, bizalmasan.
Most tehát maga vitte végül a hátán. És mialatt a hátizsák szija huzta a nyakát, Jánoska visszaszólt a mögötte bandukoló Tóth Gyurkának:
- Mongyad, Gyurka, mit csinál a hátamon a mackó?
- Nevet, - válaszolt Tóth Gyurka. Jánoska komolyan bólintgatott maga elé:
- Mert biztosan örül, hogy viszem most őtet.
Itt aztán, a lépést-menet alatt, a Mátra-Egylet főtitkára vette át a szót s magyarázni kezdett a csodálatos hegyvidékről. És miközben beszélt, hangja lelkesedésbe csapott föl...
Lehetett is lelkesedni! Hiszen elég volt elgyönyörködni a gyalogösvényut eddigi részleteiben, hogy örökre szivükbe zárják a Mátra minden romantikáját, amelyet akkortájt neveztek el »Magyar Semmering«-nek.
Amerre elhaladtak, mindenfelé mesebeli szálfák szöktek föl merész sudaraikkal a magasságba s csak fönt, egészen fönt borult össze a koronájuk. Kellemes hüvösben tartották az egész utirányt, mialatt odalent, a hegyek lábánál kánikulai hőség szikrázott és perzselt. Szőke és haragos-sötét törzsei voltak e szálfáknak, elvétve különös szinü virágok nyiltak s itt-ott, ha éles küllőben behasitott a napfény, a zöld szinnek száz árnyalata tombolt a tisztások szélein... Mert tisztások is váltogatták egymást, elég sürün s az egyik ilyen tisztás előtt Jánoska, ki az élen szuszogott a hátizsák sulya alatt, váratlanul megtorpant és hátrálni kezdett:
- Valami van ott, Dódi bácsi!
- Hol? - kérdezte a turista-főtitkár.
Jánoska komolyan megijedhetett ezuttal, mert alig tudta szótagolni:
- Ott a fák között... Két füle van neki és engemet néz...
Abban a pillanatban az a szelid kis állat, amely elől a leendő farkaskölyök - sajnos! - megretirált, egyet cikkant s karcsu szökéssel a sürübe vágta magát...
Kiderült, hogy egy megijedt őzikéről van szó mindössze. Jánoska, restelvén a nagy ijedtséget, igy szólt nyilt őszinteséggel:
- Én meg aztat hittem, hogy valami bölény...
Azzal megállt s bevárta a vezető-tisztet, aki leghátul jöddögélt, kissé elgondolkozva. Tüstént föladta neki a kérdést:
- Tessék már megmondani, Ede bácsi, vannak-e ebbe az erdőbe olyan bölények, akiknek tüz forog a szemébe, aztán csipicsókák, vakvarnyuk meg rézharkályok?
A vezető-tiszt csaknem zavarbajutott, mit is mondjon ennek az örökkön érdeklődő, ádáz fiatalembernek? Végül is gondolt egyet s igy szólt:
- Tüzesszemü bölények, csipicsókák, vakvarnyuk meg rézharkályok csak a mesékben vannak. Nem csodálnám azonban, ha itt is elibénk toppannának, hisz az egész Mátra valóságos mesebeli táj...
- Igenis, Ede bácsi, kérem szépen, - mondta rá Jánoska s igyekezett ujból az élre jutni.
Hanem akkorára a tető előtt álltak.
Itt már bokros rész tenyészett a szálfák lábainál s keskeny ösvényen kapaszkodtak föl a hirtelen-meredek csúcs felé. A turista-főtitkár ujjongott fel elsőnek:
- Ni, itt van már a Vass-kilátó!
- Miért vas? - vakkantott bele Jánoska. - Talán vasból van?
Fejet csóváltak az apró ember értelmetlen kérdésein, aki mindent tudni szeretett volna. Meg is magyarázták neki tüstént, hogy a kilátó, amely husz méterrel toldja meg a Kékes ezer és tiz méteres magasságát, faalkotmány ugyan, mindössze egyik miniszterünkről nevezték el igy, aki a csonkaország egyik legnagyobb tüdőbeteg-szanatóriumát épittette meg a Mátrában.
Akkor már a tetőn voltak... Hanem a kilátás!
Váratlanul elszorult a mellük s percekig képtelenek voltak szóhoz jutni. Lent, a lábuk alatt terült ki csaknem egész Észak-Magyarország.
Igézettől eltöltve s mély megindultsággal álltak egymásmellett hosszu ideig.
Mintha egy-egy nagy térképet teritettek volna ki eléjök. Csakhogy e térképnek süllyedő vonalai és emelkedő pontjai is voltak s a vége valahol tul a Fátrán veszett bele az Elérhetetlenbe... Látták jobbfelől az Alföld lapját, mint domboru pajzsot, messzi facsoportok mögül kibökő ceruzahegyes tornyokkal... Észak felől, jobbkéznek kissé, ott komorodott előttük a Bükk rengetege, amelyet szintén be akartak barangolni. Ugyanugy, de balról, mintha a Fátra barnult volna szélesen elnyulva, előttük pedig, a látóhatár elmerülő vonaláig, szabad kilátás tágult a határtalanba... Ott kellett a magasba oromlania valahol a Tátra bérceinek, de most ködfátyol huzódott a halhatatlan csúcsokra... A ködfátyolon innen pedig - minden irányból - szántóföldek pántlikái, laposan lenyomott dombok és hegyhátak üdeszinü vagy haragoszöld erdőkkel s közbe-közbe falucskák skatulyaházakból s e falucskák közepéből villogón fehérlettek elő a templomtornyocskák.
Ahogy magukhoz tértek volna első ámulatukból, a vezető-tiszt annyit mondott, de olyan halkan, mintha magában imádkozott volna:
- Gyerünk a kilátó tetejébe... De óvatosan...
Majd Jánoskára pillantott:
- Testvér, add csak ide a kezedet!
S ugy vitte föl, vigyázva fogván a kezét. Mert onnan-felülről széditő volt a mélység.
Hanem odafönn a legtetőn! Alattuk a lesüppedt Mátra, fölöttük az Isten nagy ege!... Széttárt karral, a büvölettől megnémulva álltak ottan... Álltak és mély megrendülést éreztek... E pillanat siketitő csöndjén át érezték, hogy közelükben van az Isten...
Délidő is elmult, amire lejöttek volna óvatos lépésben, maguk elé tünődözve. Ezuttal is Jánoska volt az, aki elsőnek kezdett érdeklődni:
- Ede bácsi, kérem szépen, hány kilométerre látni innét?
A vezető-tiszt föleszmélt mély elmerüléséből:
- Nagyon messzire, testvér. Hiszen, sajnos, mára a Kékes maradt meg szerencsétlen hazánk legmagasabb pontjának. Acéléles idő mellett, tavaszi eső után vagy tiszta őszi reggeleken idelátszik a Tátra, amely pedig Lengyelország határából furja föl csúcsait az égnek... Istenem, a Tátra!
Pillanatokig mintha magával viaskodott volna s akkor igy beszélt, mialatt áhitattal hallgatták négyen:
- Hogy mi a Tátra a Mátrához képest? Kezdő tanitó voltam még csak, de lelkes turista akkor is, amidőn egyszer egy hattagu társasággal a Gerlachfalvi-csúcsot másztuk meg. Mennyi kék volt az ég s harsanó-zöld alant a világ: lábunk alatt nyult ki Nagymagyarország egyharmada. Mert ami hihetetlenül hangzik: a délnyugati láthatáron valahol, kissé még e láthatár fölé is emelkedve, megcsillant valami a délponton állt nap alatt... Lehetett kétszázhusz kilométer legalább: a Duna tükre csillogott ottan, valahol Komárom alatt... Hát ilyen magas a Tátra, testvér, - fordult ellágyult hangon a leendő cserkészapród felé - és ezt sohasem szabad elfelejtenünk. Mert ha elfelejtenek egyszer, akkor halottak lennénk...
Majd, hogy másra terelje a hangulatot, hirtelen pattintott az ujján:
- De harapnánk is talán valamit, gyerekek!
Olyan inditvány volt ez, amelyet egytől-egyig lelkesedve hagytak jóvá. Jánoska is oldozgatni kezdte a hátizsákját s aközben vendégnek invitált meg mindenkit:
- Most az egészet megesszük, amim csak van!
- Másnapra is kell gondolni, pajtás, - figyelmeztette a turista-főtitkár. - Mit eszel akkor holnap?
Jánoska kajánul mosolygott maga elé:
- Holnap ad nekem Ede bácsi vagy Pali vagy Gyurka. Csak azért mondtam, hogy együnk meg mindent, mert akkor semmi se maradna a hátizsákba, hát könnyü lenne vinni...
Megnyugtatták azonban, hogy az ő hátizsákját Bozzay Pali veszi át délutánra. Az országos vezető-tiszt egyébként megdicsérte a makacs kiscserkész-jelöltet, amiért terhét minden panasz-szó nélkül cipelte a tetőig s akkor...
Akkor falatozáshoz láttak valamennyien. Jánoskának Tóth Gyurka teritett a füre, mert őmaga bizonyára mindent egymás hegyire-hátára kevert volna a hátizsákban.
Nem vették észre az idő mulását, annyira belemerültek a kirándulás eddigi eredményeinek megvitatásába. Amire fölszedelőzködtek volna, öt óra lehetett délután...
...Alkonyat előtt már a mátrai Turista-Szállóban ütöttek tábort.
Ott áll ez a szálló nem messze a Kaparóháztól, a gyöngyös-parádi szerpentin-országut mentén, igézetes kilátással az országuton tul mélyedő völgykatlanra s a mögötte tornyosodó hegyhátakra, bércekre és csúcsokra, melyek leghátsó oromvonalai opálszinekben sávosodnak.
Aztán maga a Turista-Szálló!
Két emeletnél magasabb csúcsba futott fel a tornya s épugy két emeletnyi maga a szálló is. Kevéssel azelőtt nyilt meg a turisták és a kirándulók számára s mindig egy sereg pihenő gépkocsi várakozott előtte. Volt vendéglője, voltak berendezett szobái, hol pompás fekvőhelyek vártak az eltikkadt hegyivándorokra. Széles terraszáról fönséges kilátás nyilt a Mátra legcsalogatóbb pontjaira, a terrasz előtt parkrész. A hátában pedig fenyves hallgatódzott, hogy mennyei hárfasóhajba fogjon bele a legcsekélyebb levegő rezdülésre.
Ezen az estén, már vacsora után, először Jánoskát fektette kényelmes ágyba Bozzay Pali meg Tóth Gyurka s rendbehozták cipőjét és hátizsákját, miután az apró kiscserkész-jelöltet oly álmosság verte le a lábáról, hogy már a Miatyánk közepén elaludt. Betakargatták gonddal s akkor lábujjhegyen mentek ki.
A terraszon térképet nézegetett az országos vezetőtiszt meg a Mátra-Egylet főtitkára. A másnapi programot vitatták meg.
Ott ültek a terraszon négyen, a csillagvirágos mennybolt alatt, de ide már nem hallatszott el a tücskök kórusa, amelyen oly sokáig andalodtak el az előző estén... Majd a Mátra közeli jövőjéről kezdett beszélni a főtitkár s ahogy belemelegedett, szinte lázbajött fokonkint. Lelkesen szólt az alig-kész magaslati-szanatóriumról, az egyre-másra épülő turistaházakról, a Mátra remek országutjáról, elragadó kilátópontjairól s azokról az utjelzésekről, melyekkel az ősvadont mind-sürübben hálózzák be a Mátra-Egylet reménykedő és dolgozó tagjai... Amire abbamaradt volna a szó, késő volt nagyon. Ugyanakkor felzsongott a rengeteg s egy váratlanul kerekedett légrezdülésre zúgni kezdett hátukban a fenyves...
Köpenyeikbe burkolózva hallgattak. Mert érezték mindnyájan, hogy a bánkódó zúgásban őseik elköltözött lelkei járnak vissza hozzájuk a másvilágról.

ÖTÖDIK FEJEZET
Jánoska indulás előtt levelet ir haza, amelyben pakkot kér Eger városába; 
a turista-főtitkár elbúcsuzik, megigéri azonban, hogy idejében értesiteni 
fogja az egri turistákat; barangolás a Mátrában; estefelé nagy viharba 
jutnak s csuronvizesen vergődnek el Parádfürdőig.
Reggel madárszónál ébredtek valamennyien: csattogott és zengett tőlük az erdő. Azazhogy Jánoska továbbaludt vagy másfélórával. Igaz, hogy ketten is költögették egyszerre: Bozzay Pali meg Tóth Gyurka, a vállalkozó szellemü fiatalember azonban, aki mellett ottfeküdt a mackója is, annyit dörmögött vissza félálmából:
- Hagyjatok békét!
Erre hagyták annyi időre legalább, amig felpakkoltak az utra s elkészitették a reggelit. S azonkivül a vezető-tiszt is intett nekik a szemével, hogy engedjék még szundikálni Csonka-Magyarország legkisebb cserkészét. Ugy másfélórával később azonban rázogatni kezdte Bozzay Pali s a fülébe sugta:
- Mindjárt indulunk, testvér...
Jánoska talpraugrott erre, egykettőre megmosdott és felöltözött. Elvégezte reggeli-imáját s megreggelizvén, odaállt az országos vezető-tiszt elé s azt mondta neki:
- Ede bácsi, irni szeretnék anyukámnak, hogy küldjön nekem süteményt meg káposztás-galuskát egy lábosba. Csak aztat nem tudom, hogy hova küldje...
A vezető-tiszt először a fejét csóválgatta, mikor a különös kivánságot kellett hallania, aztán annyit mondott Jánoskának, hogy van nekik ennivalójuk bőven s káposztás-galuskát különben sem szokás csomagban adni fel postára. A sütemény ellen azonban nem volt különösebb ellenvetése:
- Csak azt nem tudom, kinek a cimére küldessük. Mindenesetre Eger városában kellene megjelölni valakit... Dehát kit?
Szerencsére segitségére sietett a Mátra-Egylet főtitkára:
- Legokosabb lenne az érseki-liceum portásának küldetni. Igen jóravaló bácsi.
S hozzáfüzte még a lelkes főtitkár, hogy ő majd értesiti a portást a csomagról: vegye át nyugodtan, mig ők négyen Egerbe nem érkeznek. Ugyanakkor megigérte, hogy telefonálni fog az ottani turista-bajtársaknak, akik minden bizonnyal eléjük mennek majd Parádfürdő irányába.
Indulni kellett volna már, Jánoska azonban képeslapot kért előbb a Turista-Szálló főpincérétől, hogy ir rajta az édesanyjának. Erre valamennyien lapot vásároltak, hogy értesitik övéiket sorsuk és állapotuk felől.
Jánoska a következőket irta haza egymás fölé ágaskodó vagy egymásba torlódó betükkel:
»Annyukám kügyél nekem egerbe sütteményt De sokatt káposztás galluska is jó Lene de asztat nem lehet Küdeni a postán ninc semi Bajom csókolok Mindennkit jánoska.«
Az országos vezető-tiszt sürü fejcsóválások közt olvasta végig a képeslapot:
- A kétségbeejtő helyesirásodon kivül csak egy baj van, testvér: nem irtad oda az egri cimet...
S azzal őmaga irta rá a lapra, hová küldendő Eger városába a süteményes csomag. Akkor a turista-főtitkárnak adták a lapokat, hogy még ma vigye valamennyit a gyöngyösi postára. A turisták főtitkárjának ugyanis lejárt a hivatalában kapott szabadságideje s ezokból vissza kellett fordulnia.
A parádi szerpentin-országutra léptek rá, miután szerencsés utat kivánt nekik a Turista-Szálló személyzete.
Egydarabig a turista-főtitkár is elkisérte őket. Aközben elmondta, hol kell kitérőt tenniök az országutról, ha a Mátra egy-két kiesebb pontját szeretnék még meglátni s ugy negyedóra mulva megállott.
Itt volt a búcsuzás pillanata.
Először a vezető-tiszt fogott kezet derék fiatal vezetőjükkel:
- Köszönjük a szivességedet, testvér!
- Nincs mit, - szerénykedett az ifjuember. - Turista és cserkész két egy-testvér. Örülünk mindenkor, ha rendelkezéstekre állhatunk...
Utoljára Jánoskára került a sor. Az elszánt leendő farkaskölyök búcsuzóul szeretett volna még megtudni egyet-mást:
- Tessék mondani, Dódi bácsi, fogok látni medvét az erdőbe?
- Minden lehetséges, öcsém, - biztatgatta a turista-főtitkár s barackot nyomott a fejére. - Mindenesetre ha valami dörmögést fogtok hallani a fák mögül, jó lesz előkésziteni a bicskát.
Jánoska halálos-komolyan mondta rá:
- Az én cserkész-késem itt lóg az övemen, Dódi bácsi, és ki van élesitve...
- Helyes, nagyon helyes, - bólogatott Dódi bácsi.
Azzal kétfelé váltak.
A turista-főtitkár visszafelé indult, ők négyen pedig továbbmentek Parádfürdő irányának. Ám aközben sokszor megfordultak s a kalapjaikat lengetve intettek utolsó búcsut egymásnak. Egy fordulónál aztán elvesztek egymás szeme elől.
A kis csapat jókedvüen nyomult előre a szerpentinországuton.
Az országut kihalt volt még a jókor-reggelen. Párádon alhattak még a fürdővendégek s Budapestről akkor indulhattak el egyes kirándulók gépkocsin, hogy tizóraira kiszállván keveset a gyöngyösi Hungáriába, továbbvágtassanak Miskolc városa vagy a parádi fürdő felé. Kihalt volt hát az országut, csak a madarak csattogtak kétfelől a Mátra sürüségében.
Jódarab utat hagytak már maguk megett, amikor igy szólt a vezető-tiszthez Jánoska:
- Ede bácsi, kérem szépen, én magam akarom vinni a hátizsákomat!
A parancsnok kiváncsi lett volna, miféle érveket fog felsorakoztatni a fiatalember ezuttal álláspontjának igaza mellett. S Jánoska beszélt is. Előadta, élénk mozdulatokkal, hogy igy, amint most van, nem tekinthető sem turistának, sem kiscserkész-jelöltnek. Mert ugy a turista, mint egy leendő farkaskölyök maga cipeli a hátizsákot, ő pedig szabad háttal baktat a parancsnok bácsi oldalán. Ugylátszik, az érvelés meggyőzte a vezető-tisztet, mert intett Tóth Gyurkának:
- Add csak ide azt a hátizsákot!
Ezen a napon tudniillik Tóth Gyurka volt a soros Jánoska apró bagázsiájának cipelésében.
De nem akasztották rá az egész hátizsákot, mivel bizonyos volt, hogy félórán belül kidőlt volna alatta. A sulyosabb dolgokat kiszedték belőle, a mackót ellenben rajtahagyták a hátizsákon, kivülről odakötözve, hadd lásson egy kis világot ő is! S a mackónak jókedve is volt az egész uton, sőt - mint Jánoska megfigyelte - többizben mosolygott.
E kurta megállapodó után ujult erővel vágtak neki az utnak. Jól ki kellett lépni, mert a mai napon minden körülmények között meg akarták mászni a Galya-tetőt s estére Parádfürdőig szerettek volna elvergődni. Szótlanul haladtak jóideje már. Az országos vezető-tiszt éppen azt forgatta fejében, hogy utközben valami tanulságos mesét fog elmondani, amely ugy Bozzay Palinak meg Tóth Gyurkának, mint Jánoskának is épülésére lehet majd. Mert a vezető-tisztnek soha nem akadt egyetlen negyedórája, amelyet ne igyekezett volna eredménnyel kihasználni. De akkor megelőzte őt a leendő cserkészapród, aki igy kezdte:
- Ede bácsi, tudja-e, mi leszek én, ha megnövök?
- No, mi leszel? - pillantott rá érdeklődve a parancsnok.
Jánoska egy nagyot lélegzett:
- Először farkaskölyök, azután cserkész, azután öregcserkész, azután huszárönkéntes, legutoljára meg fővezér a háboruba...
A vezető-tisztnek kapórajött a fiatalember kijelentése:
- Helyes, helyes... Végeredményben katonának kell menni minden magyar legénynek, hisz - amint emlitettem már - mibennünket arra itélt az Isten, hogy szakadatlanul kard legyen a kezünkben...
Kicsit elgondolkozott maga elé s akkor igy folytatta:
- Nemegyszer volt már eszemben, hogy alig vannak még egy más népnek oly megható nemzeti énekei, mint minekünk. A Himnusz zivataros és hősi századok emlékeit kavarja föl bennünk, a Szózatot pedig nem lehet énekelni anélkül, hogy ne kezdene fojtogatni valami a torkunkban. Sokszor megfigyeltem, hogy ennél a két sornál:
A nagy világon e kivül
Nincsen számodra hely...
könnyek tolulnak minden szembe... Bizony, ugy van, fiuk: ezen a földön születtünk s itt kell meghalnunk is. Minekünk nincs több hazánk, csak ez az egy!
Kis szünetre elhallgatott, mintha a megindultság elvette volna a szavát. Akkor aztán, mialatt a két nagyobbik s az egy babszemjankó-utitárs tünődözve haladt mellette, igy beszélt tovább:
- De ennél is szörnyübb, amit Zrinyi, a költő kiált a nemzet felé megrázó Áfiumában. Mert soha ne felejtsétek el, fiuk, hogy a költő Zrinyinél nagyobb lángész és tragikusabb magyar nem akadt még egy ezer esztendő óta. Zrinyi ezt kiáltja kétségbeesve a nemzet felé: - itt győznünk vagy meghalnunk kell!!
Ekkor azonban közbekotyogott Jánoska:
- És ha nem győzünk, mi lenne velünk akkor?
- Akkor elpusztulnánk disztelenül, testvér, - válaszolt a vezető-tiszt. - Mert ma már nem mehetünk vissza Ázsiába s nem költözhetünk át Brazilia területére sem, hogy uj hazát keressünk. A Mindenható Isten ugy intézte sorsunkat, hogy itt jöjjünk a világra és ha nem akarunk idegen népek igájába kerülni, itt is haljunk meg. De nem rendes halállal, hanem csatákban esve össze... Nincs még egy másik Magyarország és ezt soha ne felejtsétek, fiuk!
Hosszu ideig szótlankodva mentek tovább, a nemzet tragikus végzetén tünődözve. De igy is föl kellett figyelniök gyakran, mert a szerpentin-országut minden fordulójánál uj meg uj szépségeivel ejtette meg őket a Mátra.
Azalatt elértek a Csórhegy lábáig, mely az országuttól balra dült fölfelé. Megálltak keveset, a vezető-tiszt a térképet nézegette s utána annyit mondott:
- Itt balra térünk le, a kék-fehér jelzésü gyalogutra. Ha Isten segit, három órán belül föntleszünk a Galyatetőn.
Letértek hát a szerpentin-országutról s a Csórhegy-Bagolytető-Vészverés-Lápafő-Mogyorósorom irányba vágtak. Alattuk völgyek szakadtak le, láttak különös alakzatu bérceket a messzeségben s a szivük vágyakozással lett tele, hogy odaérhessenek egyszer azokra a távoli csúcsokra. Néha emelkedők jöttek, később sürün egymásután s olyankor lihegve fujtattak. Különösen Jánoska, aki apró zsebkendőjével gyakran törölgette homlokáról a verejtéket. Majd laposabb rész következett s a leendő farkaskölyök fölnézett az országos vezető-tisztre:
- Csak aztat szeretném tudni, Ede bácsi, mióta vannak Magyarországon cserkészek?
Bozzay Pali meg Tóth Gyurka mosolyogva csóvált fejet s szinte ugyanegy pillanatban kiáltott fel:
- Jánoska, sohase fogsz te már megjavulni!
Ez a szelid korholás annyit jelentett, hogy a vállalkozó szellemü fiatalember, aki a hadvezéri pályára készült végeredményben, szakadatlanul érdeklődött, mihelyst szóhoz juthatott egyszer. Ámde a vezető-tiszt merőben más véleményen volt, mert intett, hogy most ő akar beszélni:
- Jánoskának igaza van. Apró ember lévén még csak, tudni szeretne minél többet. S nagyon jól van ez igy. Mert minden ember annyit ér, amennyit tud.
Aztán Jánoskára nézett:
- Te arra vagy kiváncsi egyszóval, mióta van cserkészet nálunk? Hazai cserkészetünk megszületése a háboru előtti legutolsó esztendőkre esik. A magyar cserkészet hőskora ez, amelyre más alkalommal térek ki majd részletesen. Mert valóban hősi küzdelmek közt indultak meg első utjokra első cserkészeink, akik közül sokan a tulvilági erdők alatt táboroznak már. Ahelyett elmondok neked valamit, amiből meg fogod tudni, mint figyelt föl Magyarország népe első cserkészeinkre. Jó lesz?
- Jó lesz, Ede bácsi, - bólintott Jánoska komolyan.
A vezető-tiszt beszélni kezdett ekkor:
- Mikor kitört a nagy háboru, az egyik felsőmagyarországi városkából katonának ment egy kertész is, aki feleségét meg három apró gyermekét hagyta vissza a városkában. De a három apróságnak betegen feküdt az édesanyja s a kis család sorsa hamarosan ugy fordult, hogy alig volt betevő-falatjuk...
- Éheztek? - szólt közbe Jánoska.
A vezető-tiszt nem neheztelt meg az ifjuember szakadatlan közbekotyogásáért, ahelyett gondolkozva beszélt tovább, mintha régi, igen régi emlékei között kutatgatott volna:
- Hát körülbelül ugy voltak már a kis család tagjai, hogy éhezni kezdenek. A ház körül elterülő nagy kertben ekkorára megérett a sok gyümölcs, de nem volt, aki leszedje és a piacon eladja azt a gyümölcsöt, hogy pénzt kaphasson a beteg édesanya és hogy a pénzen ennivalót vásárolhasson három gyermekének... Élt a városban akkortájt egy fiatal és lelkes tanitó, aki nemrégiben kezdte volt megszervezni a városbeli diákok soraiból az első cserkészcsapatot s mikor ennek a fiatal tanitónak tudomására jutott, milyen nehéz sorban van az elhagyatott család, nem töprengett sokat, hanem rögtön cselekedett. Egy napon tehát cserkészeivel együtt megjelent a beteg asszony házában s megnyugtatta, hogy ők majd elintéznek helyette mindent. S vállalkozó cserkészeivel együtt még azon a napon leszedett a gyümölcsfákról minden almát és körtét, szépen kosarakba rakták s attól a naptól kezdve három álló héten át sátrat vertek a piacon s a fiatal tanitó s még fiatalabb cserkészei nem nyugodtak addig, mig a leszedett alma és körte árát át nem adták a szegény asszonynak, aki sirvafakadt, mikor ennyi emberi jóságot kellett tapasztalnia. Mert ne felejtsd el, testvér, hogy a cserkész mindenekelőtt könyörületes valamennyi felebarátjával szemben.
- Én is könyörületes leszek, - fogadkozott Jánoska.
Az országos vezető-tiszt elhallgatott. Látszott rajta, hogy személyes emlékeit idézgeti életre s ezek a régi emlékek mintha elvették volna a szavát. De később folytatta megint:
- Hogy te is igy fogsz cselekedni, testvér, ha nagyobb leszel, abban nem kételkedem... Azok a cserkészek azonban, akik akkor félig gyerekek voltak még abban a feledhetetlen felvidéki városkában s akik meglett emberekké lettek azóta, nem csupán a távoli csatatereken harcoló magyar katona feleségét és három tehetetlen apróságát mentették meg a pusztulástól, hanem egyéb nagy eredményt is értek el mellesleg. A város népe ugyanis, amely azt hitte addig, hogy a cserkészet szórakoztató játék mindössze, erre a könyörületes lépésre fölfigyelt, napokon át a cserkészekről beszélt mindenki alig voltak szülők, akik fiaikat nyomban cserkészeknek ne adták volna be. Ur és szegény egyaránt. Mert tudnotok kell, fiuk, hogy a cserkészek között mindenki egyenlő: akár hercegi rangban született, akár zsellér gyermeke. Minálunk nincsenek választófalak: itt mindenki egyformán magyar testvérünk!
Egy darabig szótlanul haladtak fölfelé a kapaszkodón. Persze megint Jánoska volt az, aki elsőnek szakitotta meg a hallgatást:
- Csak egyet szeretnék tudni, Ede bácsi...
- Hadd hallom, testvér! - révült föl merengéséből az országos vezető-tiszt.
Az ádáz kiscserkész-jelölt tovább kiváncsiskodott:
- Csak aztat szeretném tudni, ki volt az a tanitó bácsi, aki a cserkészekkel leszedette a fákról a körtét meg almát és eladta a városba... Nem Ede bácsi volt?
Bozzay Pali meg Tóth Gyurka félszeg mosollyal bólintott Jánoska felé, mire a mindig okvetetlenkedő ifjuember lelkesedve kiáltott egy nagyot:
- Most már azért is tudom, hogy Ede bácsi volt!
- Tanuld meg, testvér, - jegyezte meg kitérőn a vezető-tiszt, - hogy minálunk sohasem fontosak a nevek!
Azalatt egyenest a Galyatetőnek lihegtek már.
Ha a Kékes a Mátra feje, akkor a Galya a dereka. Negyvenöt méter hiján ezer méterre domborodik fel a többi hegy közül s legtetején nincs egyetlen fa. Ahelyett széles rétség a Galya orma s ez a rét tele van hintve ezerszinü virággal. Most is, ahogy az uj menedékház felé törtettek volna, ezek a virágok szinte csattogtak s illatuktól elbódultak mind a négyen. A tető oldalában huzódott meg a szilárd menedékház s ott is telepedtek meg. A kilátás talán még nagyobb ujjongásra fakasztotta őket, mint a Kékes. Szabadabban lehetett körültekinteni minden irányba s igy megfigyelték azt is, hogy a Nagygalya déli oldala hegybordákban nyulik ki és észrevétlenül hal el végül. Az emlékül kapott »Gyöngyösi Kalauz«-ból megtudták, hogy a régi menedékházat még 1894-ben emeltette a Mátra-Egylet és hogy a tetőtől kurta negyedórácskára van mindössze a Galyacsurgó, melynek tiszta és hüs vize mindig felüditi a tikkadt erdei bolyongót.
A menedékház árnyékos oldalában lerakodtak. Jánoska, aki hallotta az imént, amint a vezető-tiszt a csurgót emlegette, azonnal kész volt az inditványával:
- Menjünk vizért a csurgóhoz!
A vezető-tiszt rábólintott, hogy az bizony okos gondolat s akkor Bozzay Palival ketten megindultak lefelé a vizhez.
Tizenöt percen belül elérték a csurgót, megtöltötték a kulacsokat, miután előbb maguk is ittak egyet. Jánoska azonban csak kortyonkint kapott belőle, hogy meg ne hütse a torkát.
Utána leheveredtek kissé.
Jólesett a pihenés, mert nagy darab utat tettek meg reggel óta s utjok tulnyomó része kapaszkodóból telt ki. Bozzay Pali, mialatt a fogát piszkálgatta egy füszállal, azt kérdezte az ő pöttöm-barátjától:
- Nem fáradtál el, Jánoska?
- Hát tudod, Pali (mert Jánoska minden nagyobb diákot tegezett), neked megmondom, hogy egy kicsikét fáj a talpam. De meg ne mondjad Ede bácsinak, mert akkor szégyelném magamat!
Bozzay Pali megsimogatta apró barátja kövér arcocskáját:
- Nyugodt lehetsz, Jánoska, nem mondom meg. Ha azonban nagyon fáradt találnál lenni egyszer, mondd meg nekem azonnal... Hát aztán nem vágyol-e hazafele?
- Csak anyukámat szeretném már látni, - sóhajtotta el magát a leendő farkaskölyök. - Meg apukámat is, meg Ágneskét, aki a néném nekem... Ugy örülnék, ha irnának egyszer!
Bozzay Pali megvigasztalta erre a babszemjankó-embert, hogy a hazulról küldött értesités bizonyára nem fog elmaradni. Mert ha a csomag (tele ennivalóval) megérkezik a liceumi portáshoz Egerbe, biztosra lehet venni, hogy levél is lesz hazulról a csomagban.
Villogva tüzött le a nap s áhitatos csönd neszelt a mindenségben. Rövid pihenő után felálltak a kulacsokkal, mert a menedékház előtt esetleg nyugtalankodhatott miattuk az országos vezető-tiszt meg Tóth Gyurka.
Visszafelé indultak hát. Egyideig szótlankodva haladtak egymásmellett, egyszer aztán a reménybeli cserkészapród a következő kérdéssel fordult nagy-diák barátjához:
- Valamit meg akarnék tudni, Pali. De csak akkor kérdezem, ha igazán meg fogod nekem mondani.
- Hát kérdezz, testvér!
Jánoska egy nagyot lélegzett:
- Mongyad meg nekem aztat, hogy itt, az erdőkbe meg a hegyekbe vannak-e tüzes-szemü bölények, óriáskigyók, mackóbácsik meg rézharkályok? Mert mindig csak ezen gondolkozok, de magamtól sohase nem birom kitanálni...
Bozzay Pali érezte, hogy kényes területre siklottak át. Érezte azonban azt is, hogy a kisembert föl kell világositani végül, elég komoly hozzá. Ezért igy válaszolt:
- Megmondom, Jánoska. Mackóbácsikat csak az igen sürü erdőkben lehet találni, az óriáskigyók Indiában meg Afrikában csuszkálnak, tüzes-szemü bölények meg rézharkályok azonban a mesékben fordulnak elő legfeljebb, ugyszintén a sárkányok is. De addig boldog az ember, amig hisz bennük...
- Mondjad nekem, Pali, - szólt csaknem könyörögve, - higyjek bennük, vagy ne higyjek?
Bozzay Palinak komolyra vált az arca:
- Csak higyj bennük, testvér! Bár tehetném mégegyszer én is!
- Jó, - bólintott a kiscserkészjelölt, aki mindent tudni szeretett volna a kerek ég alatt. De tünődővé vált zsemlyearcán meglátszott, hogy tele van már kétkedéssel a földi dolgokkal szemben.
Szótlanul értek vissza a menedékházhoz.
A vezető-tiszt meg Tóth Gyurka körülbelül készen volt már az ebéd föltálalásával. Jánoska lihegve állt meg előtte:
- Meghoztuk a vizet... Ede bácsi!...
- Derék cserkész válik belőled, - dicsérte meg a parancsnok. - Hiszem, hogy az én Csongor fiam is ilyen vállalkozó szellemü ifjuember lesz majd. Ezt már szeretem.
Azzal ebédhez telepedtek.
Észrevétlenül mult el vagy félóra, mialatt jóizüen ettek. János sorbakinált mindenkit abból a csomagból, amelyet Gyöngyösön kapott utravalóul a Zsiga bácsi feleségétől, akinek különben irni készült, mihelyst olyan helyre érnek, ahol képeslapot lehet vásárolni. Persze őt is visszakinálgatták testvériesen. Aztán egyéb dolgait rakosgatta rendbe ujból, amelyeket - Pesten még - a mama csomagolt be az ő egyetlen fiának. De hol volt azóta a mama? Talán száz kilométerre a Galyatetőtől és Jánoska, ahogy reágondolt most (legalább ezredszer, amióta nem látta!), egy mélyet sóhajtott.
Egyszer csak arra figyeltek föl, hogy messze északnyugatnak, merre a Karancs-hegynek kellett lennie, borulni kezd az ég alja. Alig volt tenyérnyi ez a borulat, ámde a vezető-tiszt mintha megérezte volna, hogy könnyen istenitélet törhet ki abból az aligkomorodó fellegecskéből, mert igy szólt:
- Most pedig döntsünk, testvérek: ittmaradunk-é a menedékházban, avagy nekivágjunk-é Parádfürdőnek?
- Nekivágunk Parádfürdőnek! - mondta ugyanegy pillanatban Bozzay Pali meg Tóth Gyurka. - És ha meg találnánk ázni keveset?
Jánoska hozzátette, miközben legyintett:
- Semmi se az. Én nem félek az esőtől.
Igy tehát fölszedelődzködtek gyorsszerrel, hogy meginduljanak lefelé, Parádfürdő irányának. Ugy számitották, hogyha jól kilépnek a lejtős részeken, másfélóra mulva ott lehetnek. Az utolsó pillanatban mégegyszer a Karancs felé pillantott a vezető-tiszt s hirtelen mintha habozni kezdett volna. Mert ugy rémlett neki, hogy a tenyérnyi borulat mintha szélesedni kezdene a szemhatár legmélyén s mintha mindföljebb és följebb tolulna.
De gondolt egyet aztán s a kis csapat után lépett ki, mely akkor már vagy száz lépésre igyekezett előtte. Elvégre egy kis zuhanytól nem szokása megijedni a cserkésznek! Meg nem is illik... És mi lenne az élet némi kaland nélkül?
Darabideig sürü fák között igyekeztek lefelé. Amikor azonban - ugy félóra mulva - téresebb tisztásra értek volna ki, a parancsnok aggódva nézett föl az égre. Mert a mennyboltnak körülbelül egyharmadát árasztotta el ekkorára a fergeteg, mely szétvert sörénnyel rohant egyre fölfelé és egyre előre. Itt-ott villámok villantak föl a szuroksötét borulaton s mély dörgések huztak el utána, amelyekre hosszan mordultak meg hegyek és erdők.
Visszafordulni hiábavaló lett volna. Belátták, hogy itt nincs menekülés többet!
Bozzay Pali tanácstalanul nézett a vezető-tisztre:
- Ede bátyám, nem ütnénk talán sátrat valami védettebb helyen?
- Nem tanácsolom, - vélte pillanatnyi habozás után a parancsnok. - Mert a vihar eltarthat órákig, ránksetétedhetnék s akkor holtbiztosan eltévednénk a vadonban. Csak kitartás, testvérek!
Ugyanakkor aggodalmak közt nézett Jánoskára:
- No pajtás, mi lesz most?
- Én egy kicsit se nem félek, Ede bácsi, - mosolygott félénk zavarral. - Csak az anyukám ne féljen, mert akkor sirni fog...
(S a vállalkozó ifjunak édesanyjáért való szorongása érthető volt. Hiszen minden valószinüség amellett szólt, hogy édesapja meg édesanyja bizonyára mindennap százszor is fölfigyelnek a Mátra irányába, egy ilyen vihar pedig ijesztőn ellátszik Pest városáig a Mátrából.)
Gyorsan és szótlanul igyekeztek, tovább lefelé. Akkorára azonban valóságra vált a vezető-tiszt aggodalma. Csakugyan: itt nem volt menekülés többet!
Mert alig haladtak volna ujabb negyedórát, amikor váratlanul szél rengette meg a fák koronáit s ugyanakkor hideg áramlat borzongatta meg őket. Az országos vezető-tiszt Jánoska hátizsákjáról (melyet Tóth Gyurka cipelt ezuttal) lebontotta a könnyü pokrócot, belebugyolálta a fiatalembert, s a hátán végül lekötözte, ugyhogy csak az orra hegye látszott ki. Olyanformán festett, mint valami mackó. Akkor megfogta a leendő farkaskölyök kezét s attól fogva ugy vezette maga mellett. Hogy baja ne essen.
Hanem akkorára körülöttük és felettük kitört az orkán!
Tombolva kapott a fák tetejébe, nagy esőcseppek potyogtak már, villámok csattogtak, dörgésük megrázta a rengeteget s minden hegyoldalból sokszoros visszhang hömpölygött feléjük. Váratlanul elsötétült minden s ömleni kezdett az egekből.
Jánoska válla közé huzott fejjel totyogott a vezetőtiszt oldalán, miközben egyre azt suttogta maga elé:
- Ne féjjél, anyukám... mert én se nem félek...
Alig láttak három lépést s csak vaktában botorkáltak lefelé. Villámok vakitottak minden szempillantásban, fényük elvette a szemük világát, dörgött a Mátra... Az eső zuhogott és sepert, a ruha csuronviz lett hármukon (mert Jánoskát mégis védte ugyahogy a pokróc), a hegyek oldalain patakok szakadtak le, orruk hegyéről csorgott a viz. Egyszer csak ugy rémlett föl a vezető-tisztnek, hogy az ádáz kiscserkész-jelölt, akinek erősen fogja a kezét, magában beszélget valamit. Észrevétlenül lehajolt hozzá s tisztán kivette, hogy Jánoska szünetlenül ezt motyogja maga elé:
- Ne féjjél, anyukám... mert én se nem félek...
A parancsnok meghatódott s akaratlanul is Csongor fia jutott az eszébe.
Meddig tartott az istenitélet, magok sem tudták. Egyszer ugy tetszett föl nekik, hogy sikerült kivergődniök a gyöngyös-parádi szerpentin-országutra. Nehány perccel rá világosodni kezdett s amire észrevették volna magukat, a salgótarjáni hegycsoport irányából fölkéklett az ég, a fergeteg pedig elcsattogott. Valamerre az Alföldnek.
Ugyanakkor kivillant a nap s esőgyöngyökben csillant föl a Mátra.
Ott álltak a szerpentin-országuton s egy-viz voltak, kivévén Jánoskát, akinek mindössze a nadrágját és lábszárait csapkodta végig az eső, no meg a bakancsocskái szortyogtak. Vig nótaszóval mentek tovább s háromnegyed óra mulva kibukkant előttük az erdő fái közé megbujt Parád.
A vihar után üde lett a levegő s a fürdő sétányain vendégek sétálgattak. Ahogy meglátták az ázott csapatot s köztük a mackó-emberkét, összecsapták a kezüket:
- Hát ez a legényke hogy birta ki a vihart?
Egy idősebb néni annyira meghatódott, hogy szeméhez szoritotta a zsebkendőjét.
A vezető-tiszt s Bozzay Pali meg Tóth Gyurka mosolyogva köszöntgettek jobbra-balra, csak Jánoska nem nézett semerre. Fölszegett fejjel haladt előttük, sok önérzet közt, szinte gőgösen.
Mint aki ad magára.

HATODIK FEJEZET.
Egésznapos pihenő a parádi fürdővendégek között, akik csodálattal adóznak a leendő 
farkaskölyök hősi vállalkozásának; levélirás az otthon-maradtaknak; a Mátra-Egylet 
főtitkára üzenetet küld utánuk Gyöngyösről; a vezető-tiszt megállapitja a további 
utiprogramot s elhatározza, hogy Eger városából a Hortobágy felé fordul.
Reggel későn ébredtek kissé, mert az előzőnapi vihar igen összecsapkodta mind a négyüket.
Természetesen a szálló egyik szobájában aludtak - a vezető-tiszt érthető bosszankodására. Az erdőben azonban, sajnos, nem üthettek sátrat, mivel mélyen felázott a talaj, ők hárman ezt föl sem vették volna, legrosszabb esetben némi szalmát hintettek volna el a földön, János azonban - mint nem eléggé edzett ifjuember még - könnyen meghülhetett volna. Már pedig ezt minden körülmények között ki akarta kerülni a vezető-tiszt.
A négytagu csapat megérkezéséről már a vacsora alatt sokat beszélgettek a vendégek s különösen azon mulattak nagyokat, minő peckesen vonult be a fürdőtelepre az a babszemjankó, akinek sipkája hegyéről ha nem szur föl a levegőbe a nagy toll, talán ki sem látszott volna a földből. Általában elismeréssel szóltak az elemiiskolai másodosztályu nebuló elszántságáról, amellyel fitymálva állta ki a délutáni istenitéletet. Ők legalább is igy hitték. A kis csapat tagjai különben nem mutatkoztak ezen az estén, mert először rendbeszedték magukat és összeázott holmijukat a szobában s akkor, elfogyasztván egyszerü vacsorájukat, hamarosan pihenőre tértek.
A fák fölött reggel jómagasan állott már a nap, amikor előjöttek s végighaladtak a sétányon, hogy képeslapokat vásároljanak a kioszkban. Mert erre a napra pihenőt engedélyezett a parancsnok ur.
Akkorára a vendéglő terraszát, a sétányokat és pihenőpadokat teljesen ellepték a vendégek, akik között tulnyomóan sok volt az asszony és leány. Mindenki frissnek és jókedvünek látszott a harsanó reggelben, mialatt a fák és bokrok között madarak csicseregtek. A fürdővendégek persze hamarosan fölfedezték Jánoskát, aki hegyesen lépett ki a kioszk irányába. Valamivel hátrább a vezető-tiszt haladt mögötte mosolyogva, az oldalán Bozzay Pali és Tóth Gyurka kimért tartásban.
Egyre-másra lehetett hallani az elcsodálkozást:
- Nézzétek már, milyen büszkén lépked ez a tökmag-alak!
A megjegyzés Jánoskára vonatkozott, aki ugy haladt végig az egyik sétautacskán, olyan testtartásban, hogy egész mivolta önérzetet sugárzott.
Dehát ez az önérzet érthető volt!
Mert külsőre ugy festett, mintha akkor huzták volna ki a skatulyából. Cipője csaknem vakitott a napban, amelyet persze nem sajátmaga hozott rendbe, hanem Tóth Gyurka tisztitott ki ilyen tetszetősre, mialatt Bozzay Pali a cserkészegyenruháját kefélgette ki. Akkor közös erővel felöltöztették. Képzelje hozzá kiki a hegyesen biggyedező cserkész-sapkát, melyből félméteres fácántoll ágaskodott ki. Az ifjuember tultengő önérzetét magyarázni lehetett volna azzal is, hogy tegnap délután egyetlen mukkanás nélkül állta ki az itéletidőt, miközben villámok csapkodtak körülötte s ijesztő dörgésekben rengett a Mátra. Az országos vezető-tiszt megérezte az első pillanatban, miért ez a nagy rátartiság s ezért ment mosolyogva nehány lépéssel Jánoska mögött.
A fiatalember ekkor már csaknem elérte a kioszkot, de ugyanabban a pillanatban egy nyájasarcu idősebb ur állta el az utját, aki nagyobb társaság élén jöddögélt szemközt:
- Te vagy az a hires fickó, aki bőrigáztál tegnap és mégsem féltél? Mi?
Jánoska tisztelegve állt meg, mint ahogy el is lehet várni azt egy medvebocs-jelölttől s annyit mondott:
- Én sohase nem félek, mert egy esztendő mulva farkaskölyök leszek!
- Hej, a teremburáját! - kacagott szivéből az öregur. - Hát most hány éves vagy?
Jánoska még mindig ugy felelt, tisztelgő-állásból:
- Julius 10-ikén leszek hét. Meg aztán van egy néném is. Ágneskének hivják, de ő már tizenegyéves lesz augusztus 19-ikén...
- Nagyszerü! - s kezet rázott vele a bácsi. - Hogy milyen pompásan tudsz te megfelelni mindenre, hallod-e, barátom!
Jánoska kurtán, ám annál dagadóbb önérzettel jegyezte meg ekkor:
- Mindenből egyesem volt, még tornából is, pedig kövér vagyok! Hát én vagyok a legjobb tanuló!
A társaság valamennyi tagja mosolyogni volt kénytelen ekkora öntudat előtt. Mert akkorára egész tömeg fogta közre Jánoskát, a nénik meghatottan nézték a bátor kölyköt, aki miatt bizonyára sokat búsul odahaza a mama. Egy gyászruhás néni meg is simogatta szeretettel s azt kérdezte tőle:
- Hát az édesanyád hol van?
- Anyukám Pesten van, - válaszolt készséggel Jánoska. - Mikor indultam, igen sirt utánam.
A jóságos-szemü néni tovább érdeklődött:
- Aztán irtál-e neki?
- Már kétszer, - mondta Jánoska, - és most is akarok éppen. Mindig aztat irom neki, hogy ne féljen, mert én mindig nagyon vigyázok magamra.
Csönd lett, mindenki hallgatott. Akkor annyit mondott az idősebb néni, de most már igen komolyan:
- Ilyen legénykékből lesznek majd az igazi katonák!
- Először huszárönkéntes leszek, - szólt közbe Jánoska, - s legutoljára fővezér a csatába...
Ezen a kijelentésen megint mosolyogniok kellett. Az idősebb bácsi igy szólt fejcsóválva:
- Mondd meg majd az édesapádnak, hogy derék fia van!
Akkor ért oda lassu lépésben a vezető-tiszt s Bozzay Pali meg Tóth Gyurka.
Sorra bemutatkoztak a társaság tagjainak s akkor Jánoskára mutatott a vezető-tiszt:
- Eddig minden várakozáson felül viselte magát a legényke.
A fürdő közönsége azonban többet is tudni szeretett volna, amire elmesélte az országos vezető-tiszt, hogy nagy utra indultak az ország két legjobb cserkészével, ernyedetlen szorgalmuk, mintaszerü előmenetelük s példás magaviseletük jutalma gyanánt. Jánoskát viszont hozniok kellett, mert ha otthonhagyták volna, kétségbeesett volna. A nagy cserkészut célja az, hogy fölkeressék csonkahazánk legszebb helyeit, csupán azért, hogy annál fájdalmasabban érezzék majd, mennyivel szebb helyek azok, amelyeket leszakitottak a testünkről. Mert addig élünk csak, mig az ellopott hazánkra való szünetlen emlékezés elveszi az álmainkat. Ha egyszer elfelednénk Ó-Lublóra, Fogarasra vagy Fehértemplomra gondolni, meghaltunk... És e halálból nem lenne feltámadás többé!
Ahogy befejezte volna szavait a rokonszenves vezetőtiszt, nagy taps csattant föl.
Mihelyt sikerült szabadulniok a tömeg tüntetésétől, a kioszkhoz mentek s ott levelezőlapokat vásároltak. Mert sokakat kellett tudósitaniok. Ahogy pedig visszatértek a szobájukba, irni kezdtek. Bozzay Pali és Tóth Gyurka a szüleit értesitette, hogy utjok eddigi része szerencsésen mult el, hála Istennek s küldtek azonfelül nehány lapot egyik-másik osztálytársuknak is. Az országos vezető-tiszt feleségéről s Csongor fiáról emlékezett meg, akiről bizonyos volt már ekkor, hogy éppen olyan ádáz kiscserkész-jelölt lesz, mint amilyen volt Jánoska, azonfelül kimeritő beszámolót akart küldeni a Cserkész-Szövetségnek is. Jánoska vállalkozása volt a legkilátástalanabb, miután nála az irás valóságos hadbaszállás volt még az ellene fölvonuló betük ellen, amelyek feléjedöfködtek hegyes kopjáikkal, hogy leteritsék őt. Először édesanyját értesitette addigi kalandjairól. Levélben pedig s hangzott ez a levél, amint következik:
»Kedvess jó anyukám már it vagygyunk parádonn ez fürdő És sokk báci meg Néni meg lány van bene tegnap naggy eső vót Igen meg Áztunk de ez nem számmit kügyél pakkot Eggerbe keszedet csókolja jánoska.«
Minden egyetlen mondatban: vessző, pont nélkül. A vezető-tiszt, amint végigfutott a kimeritő tartalmu levélen, a fejét csóválgatta sokáig, de aztán gondolt egyet s szó nélkül kijavitotta a helyesirási hibákat. Talán, mert eszébe jutott, hogy ő is volt valamikor az elemi-iskola elsőosztályát végzett tanuló, amikor maga is hadilábon állt a helyesirás szabályaival.
Még több levelezőlapot is irt a leendő cserkész-apród. A többi közt értesitést küldött sorsa és állapota felől az édesapjának, azután Zsiga bácsinak meg Mariska néninek Gyöngyösre s megemlékezett természetesen kisnénjéről, Ágnesről is. E levelezőlap szövegét ideiktatjuk szószerint.
»Kedves ági tegnap Vihar vót sok Vilámok vágtak le s Asztat hitem hoggy a fülembbe Csapnak de Én még se nem Félltem mert csak mert csakk a jányok félnek csókoll öcséd.«
A parancsnok, mikor átfutott ezen a levelezőlapon is, meg nem állhatta, hogy ne figyelmeztesse legfiatalabb utitársát:
- Ugy látom, szivesen ütsz egyet a leányokon.
- Muszáj, Ede bácsi, - sietett a felvilágositással, Jánoska, - mert ha Ágihoz jönnek az osztálytársai ozsonnázni és én is odamegyek hozzájuk, hát mindig kilöknek maguk közül...
A vezető-tiszt megint kénytelen volt fejet csóválni:
- Bizonyára nem hagysz nekik békét...
- Igenis, Ede bácsi, - hangzott a férfias vallomás. - Mindig megboxolom őket.
Ede bácsi ugy tett, mint akinek nem tetszik a dolog:
- Egy cserkész sohasem bántja a leányokat! Ellenkezően: segitségükre van mindenben, mert ők gyöngébbek nálunk, férfiaknál. Lovagiasnak kell lenni velük szemben és ezt sose felejtsd el, testvér!
- Igenis, Ede bácsi, - igérte komolyan Jánoska. - Most már én is mindig csak lovagias leszek.
Hogy mult el az az egy napjuk Parádfürdőn!
Az országos vezető-tiszt először hiányzó naplóföljegyzéseivel készült el s akkor sétára indultak el a fürdőtelepen. Amerre csak megfordultak, mindenfelé tüntető figyelemmel fogadták őket. Egyre-másra hallani lehetett a megjegyzést:
- Hogy bir el akkora utat egy ilyen tökmag!
Jánoska - ilyen esetben - neheztelő hangon fordult oda a vezető-tiszthez:
- Ede bácsi, aztat mondták rám, hogy: tökmag... Pedig én ember vagyok!
- Csak ezért mondják ezt, - nyugtatta meg a parancsnok, - mert szeretnek. Nem szabad zokonvenni az ilyet!
Ebédre legalább tiz társaság hivta meg őket az asztalukhoz, ámde a vezető-tiszt udvariasan elháritott minden szivességet. Szobájukba vonulva vissza, költötték el szerény ebédjüket. Tette ezt a parancsnok egyfelől azért, mert ennivalójuk volt még, másfelől pedig nem akarta mégjobban elkapatni Bozzay Palit, Tóth Gyurkát, de különösen Jánoskát.
Ebéd után pihentek keveset s akkor azt mondta a parancsnok:
- No, testvérek, kinek lenne kedve velemtartani csak ugy könnyüszerrel? Kis fordulót tennénk a fürdő körül.
Egyszerre kiáltották mind a hárman:
- Én!
Elindultak a körsétának, lépést. Egy keskenyebb utra tértek le, mely ritkás fenyvesen vitt keresztül s ahol égnekszökő szálfa volt valamennyi fenyő. Valahol a mennybolt magasságában ölelkeztek a csúcsaik... Áhitat fogta közre mind a négyüket.
A vezető-tiszt egyideig lassan, lehajtott fejjel haladt legelől, majd megpillantva Jánoskát, jókedvüen szólt hozzá:
- No, testvér, ha igaz, jövőre te is táborba szállsz!
Jánoska, aki kis csikó módjára ugrándozott a vezetőtiszt oldalán, kiváncsian kérdezte:
- Ede bácsi, mi az, hogy: tábor? Ahol sátorokba laknak a cserkészek?
- Ugy van, testvér, - bólintott a parancsnok, - a táborozás maga a cserkész-esztendő legkimagaslóbb és legnagyobb ujjongással fogadott eseménye...
- Tessék már nekem mondani róla valamit, - könyörgött a reménybeli cserkészapród s szorosabban csatlakozott a vezető-tiszthez. Bozzay Pali meg Tóth Gyurka szintén a parancsnok sarkába szegődött. Mert tudták, hogy az országos vezető-tiszt minden szavából csak tanulni lehet.
Az pedig igy kezdte:
- A táborban valósággal külön államot alkotnak a cserkészek s ennek az államnak, mint talán emlitettem is már egyszer, az a világraszóló jelentősége, hogy itt nincsenek társadalmi választófalak: a cserkészvilágban mindenki egyenlően testvér, akár főuri-családból való, akár szegény munkásember fia legyen. És ha mégis van elsőség itten, ezt csak szivós kitartással, jócselekedetekkel, példás magatartással és könyörülettel lehet elérni. Érted-e, testvér? - nézett le a leendő farkaskölyökre.
Jánoska annyit mondott:
- Eztet még értem mind, Ede bácsi...
- Akkor gyerünk tovább! - fogott magyarázatba ujból az országos vezető-tiszt. - A táborozás és maga a tábor a cserkészfiuk igazi világa s ezt magad is tapasztalni fogod rövidesen, mert - remélem - utunk folyamán csak beleütközünk valahol egy ilyen táborba. Vig élet, szép élet ez, testvér, csak persze katonás a fegyelem is, mivel enélkül el sem képzelhető a rend. A táborban minden szép, mert a természet ölén lehetünk olyankor, a természet mélységes csöndjében pedig Isten hallgatódzik. Patak siet tova a tábor közelében, néha gyürüzik egyet a viz s locsog és fecseg tovább... Hallom, amint a legcsekélyebb szellőmozdulásra felzúg az erdő... Nézem a felhők menetelését, amelyek jönnek napkeletről, elballagnak napnyugat felé s fájdalmas vágyakozás kél bennem, hogy bár szállhatnék velük magam is... Avagy élesen tüz a nap, a villogó fények közt minden ujjong s ezért van, hogy a cserkész mindig jókedvü... Máskor meg orkán tör ki, dörög és cikázik minden, recsegnek a koronás tölgyek... Nincs ennél szebb mennyei-orgona!
- Mink is megáztunk tegnap és én mégse nem féltem, Ede bácsi, - avatatlankodott bele János.
A vezető-tiszt átszellemülten beszélt tovább:
- Ezért utólag meg is dicsérlek, pajtás, mert valóban derekasan viselkedtél a mennykövek csapkodása közben... De térjünk vissza a táborozásra! A táborban minden csupa élet annak, aki nyitott szemmel néz el maga körül. Cserje, virág, fü nő a tábor tájékán, gyikocska surran el a lábad alatt, avagy apró kigyó menekül a sürü alá... Ha patak csobog a tábor mentén, láthatod benne a halacskákat, amint cik-cakban ficánkolnak a viz felszinén. Mert ők is örülnek az életnek. Mókus ugrándozik egyik faágról a másikra és mialatt átivel a levegőn, bolyhos farka uszik utána és tartja a magasban. Látod, amint a virág reggel kinyitja a kelyhét s estére kelve álomba csukódik... S ebben az életben minden csupa szépség körülötted. Este tábortüz lobog a tábor közepén és mig a tüz parazsába bámulsz, őseid emléke leng körül, akik valamikor ugyanilyen különös gondolatok közt merengtek bele a parázsba... És ha leszáll a sürü éjszaka s tábori-örsön kell állnod: mennyi titokzat száll feléd a rengetegből! Árnyak lebbennek el a vadon mélyében, amelyek életrekeltik a mesék csodavilágát; valahol a kuvik kiáltoz; ha egy lehullt ág zörren, messziről meghallod s minden nesz megerősödik. Mert éjszaka kezdődik csak az erdő igazi élete... Másnapra kelve észreveszed, hogy a fü között hangyák épitenek vagy éppen öldöklő csatákat vivnak egymás ellen... Örök harc és örök kiegyezés a természet világa s ezt a világot csak a táborban ismerhetjük meg igazán. Ezért van, hogy a cserkész, mint a természet fia, jobb ember, mint a régiek voltak. Hisz a természet szörnyü csöndjében közel van hozzánk az Isten, a cserkész tehát Istennel társalog szünetlenül...
S Jánoskára pillantott:
- Érted-e, testvér?
- Mindent megértettem, Ede bácsi, - mondta elcsodálkozó szemmel a reménybeli medvebocs, - csak aztat szeretném tudni még, hogy csatáznak egymással a hangyák?
A vezető-tiszt igy felelt ekkor:
- Alkalomadtán ezt is elmondom neked... Most talán gyujtsunk rá egy lelkes dalra!
Messzebb jártak már a fürdőteleptől: körülöttük mély neszben figyelt az erdő. S ekkor a parancsnok csengő hangján belevágott Sik Sándornak, a nagy cserkészköltőnek egyik szép dalába. Bozzay Pali meg Tóth Gyurka követte:
Leng a zászló, szól a sip,
Fel, fiuk!
Int az orma vén hegyeknek
És a messzi rengetegnek
Mélye zúg.
Bércoromra tüz a napfény,
Bérc fölött a fejedelmi sas kereng
És a szellők ajka zeng...
Szállt harsányan a dal s a hegyek visszhangot vertek. Csupán Jánoska morgott bele hol itt, hol ott, mint valami neheztelő mackó, mivel ő ekkor hallotta először ugy a szöveget, mint a dallamot.
Ahogy visszafelé indultak volna a fürdőnek, már utközben értesültek róla, hogy valami ur keresi őket, aki gépkocsin érkezett Gyöngyösről vagy egy órával előbb. A hir igaznak bizonyult. Az illető ur egy Szolnokra való földbirtokos volt, akit régi barátság szálai füztek a Mátra-Egylet főtitkárához. Nos, ez a földbirtokos - Szolnokról Párád felé menet - a gyöngyösi Hungária-szálló és étterem előtt állapodott meg rövid pihenőre s igy botlott össze a lelkes turista-főtitkárral. A tömzsi főtitkár azt az üzenetet küldte a kis csapat után, hogy telefonon érintkezésbe lépett már az egri turistákkal, akik közül másnap hajnalban hárman kelnek utra s gyalogolnak eléjük, hogy az egervidéki hegyek között ők vegyék át a kalauzolást. A három egri turista kérése az volt mindössze, hogy a négytagu csapat egyelőre a parád-egri utvonalat kövesse, mert ez a távolság kétnapos tura körülbelül s az első napon minden föltevés szerint találkozni fognak Sirok községen tul valahol.
A vezető-tiszt magyarázni kezdett a két nagy cserkésznek:
- Röviden összegezve, arról van szó, fiuk, hogy mi holnap reggel utnak kerekedünk innét Eger irányába. Egerből ugyanakkor három turista indul elibénk s valószinü, hogy a féluton jóval innét fogunk találkozni... Azért jóval a féluton innét, mert a három egri vállalkozó minden föltevés szerint jobban ki tud lépni majd, mint mi Jánoskával... Mindenesetre holnap éjjel szabadban táborozunk majd... Jó lesz?
- Nagyon jó lesz, Ede bácsi, - sietett a megnyugtató kijelentéssel Jánoska. - Csak aztat tessék mondani, vannak-e még ágyuk az egri várban?
Bozzay Pali meg Tóth Gyurka kénytelen volt fölkacagni erre a gyerekes kérdésre, ámde a parancsnok egy szemintésére elkomolyodtak. Akkor igy szólt a vezető-tiszt:
- Sajnos, Magyarország váraiban rég elhallgattak az ágyuk, miután csaknem minden várunk törmelékben hever... Holnap délelőtt talán erre is kitérek...
Aközben megérkeztek szállóbeli szobájukba s a vezető-tiszt nyomban a térkép fölé hajolt. Sokáig tanulmányozta a mappát s amikor végül fölhajolt, igy szólt:
- Fiuk! Eger városából nem haladunk tovább a hegyek között, hanem jobbra térünk le, a Hortobágynak. No, János testvér - fordult a székbetelepedett pöttöm emberhez -, tudod-e, mi az a Hortobágy?
Jánoska felpattant a székből s ugy felelt, haptákban:
- A Hortobágy, az sikság... Tudom, mert Ági néném tanulta egyszer, hát akkor hallottam.
- Helyes, helyes, - bókolt rá a vezető-tiszt. - Hát azt tudod-e, miről nevezetes Eger városa?
Jánoska ugy válaszolt, olyan gépiesen, mintha leckét mondott volna föl:
- Arról, hogy sok egerek vannak benne!
Bozzay Pali meg Tóth Gyurka kuncogva kapta be a száját, egyuttal azonban még a vezető-tiszt sem tudott elnyomni egy mosolyt. De azért komolykodva mondta:
- Tévedsz, testvér. Eger városát az egri nők után ismeri a világ, akik véres fejjel verték vissza valamikor városuk falai alól a törököt. Másodszor: Egerben születnek ma a legjobb magyar uszók, akiknek hire rég eltöltötte Európa és a világ legtávolabbi zugait is és harmadszor: itt van eltemetve Gárdonyi Géza, a Bebek-bástyán... No, testvér - nézett rá a leendő cserkészapródra -, hát azt meg tudod-e mondani, ki volt Gárdonyi Géza?
Az ifjuember ujból haptákba pattant:
- Tudom, Ede bácsi, mert apuka mondta. Iró volt és sok könyvet irt.
- Derék fiu vagy, - simogatta meg az országos vezető-tiszt. Majd beszélünk még erről is!
Minthogy pedig odakint alkonyati árnyak kezdtek elősompolyogni minden irányból, először összecsomagoltak s nyomban utána vacsorához ültek le a szobában, mert másnap az első madárszónál indulni szerettek volna. Ennek a tervüknek azonban - hogy, hogy nem - hire talált futni a fürdővendégek között is, mire öt-hat asztaltársaság hivta meg őket vendégül vacsorára. A vezető-tiszt udvariasan bár, de ismételten kénytelen volt visszautasitani a meghivást s azzal tért ki a figyelmesség elől, hogy reggelre fáradtak lennének, ha sokáig maradnának fönn. Annyit azonban kénytelen volt megigérni, hogy vacsora után, kurta egy órára, tiszteletét fogja tenni a hölgyek és urak asztalainál.
Ahogy elfogyasztották volna magukkal hozott vacsorájukat, először Jánoskát fektették ágyba, ami persze nem ment simán. Jánoska ugyanis mindenekelőtt a Miatyánkot imádkozta el, utána következett a Nemzeti Hiszekegy, akkor egy rövid német imába fogott, amelyet persze nem értett, azután valami versesimát mondott el s végül jóéjszakát kivánt szüleinek, valamennyi nagybátyjának és nagynénjének, az összes oldalági rokonoknak a szakácsnéjuknak, a házmesternek és a vicének is...
S a következő toldalékot füzte hozzá:
- S jóéjszakát kivánok Ede bácsinak, Bozzay Palinak meg Tóth Gyurkának, hogy mindig vigyáznak reám!
Akkor végül magárahuzta a takarót. Bozzay Pali pedig székeket rakott az ágy széléhez, hogy éjszaka, ha Jánoska a csehek ellen talál csatázni majd, le ne guruljon az ágy alá. Mert ez gyakori szokása volt a leendő kemény katonának.
Kevéssel rá a két nagyobb cserkész is pihenőre heveredett, a vezető-tiszt pedig a vendégeket kereste föl a terraszon.
Hogy ujjongva fogadták, mondanunk sem kell talán... Persze nem maradhatott sokáig, mivel a cserkésznek frissen kell talpraszöknie minden reggel, de igy is módját ejtette azért, hogy kitérvén mostani vállalkozásuk tulajdonképpeni céljára, szót ejtsen a cserkészet nagy feladatainak jelentőségéről. A végén már öt-hat asztal közönsége hallgatta csoportba verődve s amikor végül felállt és mindnyájuktól elköszönt a rokonszenves parancsnok, általános volt a nézet, hogy a cserkészek a jövő katonái, akik egy szebb emberi és nemzeti élet utjait készitik elő.
Reggel az első madárszónál talpon voltak már.
Mielőtt utnak kerekedtek volna, a szobatartozást kellett volna kiegyenliteniök, ámde a fizetőpincér kijelentette, hogy felsőbb utasitásra semmiféle pénzt sem fogadhat el tőlük. Nem tehettek okosabbat, minthogy köszönetet mondtak a figyelmességért, s akkor, utolsó pillantást vetve a fák sürüjében megbujt fürdőre, nekivágtak négyen.
Mindenki aludt még a fürdőhelyen, csak a madarak csivogtak köröskörül.
Igy értek ki a Sirok felé kinyuló fehér országutra. Jókedvüen haladtak előre, persze ügyelve azért, hogy Jánoska ki ne fáradjon időelőtt. A medvebocs-jelölt különben reményen felül birta idáig az utat s biztak benne, hogy nem fog kidőlni Sirokig sem, melynek várromjai tövében akarták megenni a tizóraijukat. Jánoska kissé szótlankodva baktatott nehéz bakancsocskáiban a vezetőtiszt oldalán, ami fel is tünt a parancsnoknak s tréfásan simogatta meg a haját:
- Mit búsulsz, kenyeres?...
- Azért búsulok egy kicsit, Ede bácsi - adta meg szolgálatkészen a választ -, mert aztat álmodtam, hogy az éccaka begyött hozzám a szobába anyuka és betakart a pokróccal... Hát azt hiszem, hogy sokat szomorkodik.
A vezető-tiszt vigasztalni igyekezett a nekikeseredett nebulót:
- Annál jobban örültök majd a viszontlátásnak: anyukád is, te is. Ez az álom egyébként annyit jelent, hogy Egerben biztosan várni fog reád a csomag, amelyet édesanyád küldött.
- Én is ugy gondolom, Ede bácsi, - vidult fel a legényke. - Biztosan küld süteményt is, mert aztat sokat kértem.
Elragadó tájakon nyomultak előre. A porlisztes országut hol az összeszükült erdőkben kanyargott, hol téres tisztások, majd szabad mezők váltakoztak, amelyek tulsó feléről mintha félénk őzecske bámészkodott volna reájok. Olyan hangulatban voltak, hogy legszivesebben egy hazafias dalra zenditettek volna reá, de akkor megszólalt Bozzay Pali:
- Ede bácsi, lakható állapotban van-e még a siroki vár?
A vezető-tiszt egyet sóhajtott, ugy felelt:
- Istenem, hát lehetnek minekünk lakható váraink még? Hiszen itt minden elpusztult s a földdel lett egyenlővé iszonyu önvédelmi harcaink közben...
- És hova lettek az ágyuk? - érdeklődött Jánoska. A parancsnok keserüen mondta, ami pedig szokatlanul ritka eset volt nála:
- Az ágyuk is odavesztek... Semmi-semmi emlék nem maradt meg nálunk, olyan öldöklés folyt itten, mialatt a keresztény hit védelmére egyesegyedül állt ki a sikra az elhagyott magyar... De idehallgattok-é aztán?
- Odahallgatunk, Ede bácsi, - mondták egyszerre mindhárman.
Csöndesebbre fogták a lépést. Az országos vezetőtiszt eltünődött néhány szünetre, majd igy kezdett beszélni:
- Soha komisszabb igazságtalanság nem volt még e földön, meddig csak visszanyulik az emberiség történelme, mint aminőt a magyar nemzet ellen követtek el azok az országok, amelyek felülkerekedtek a szerencsétlen nagyháboru végén. S minekünk nincs ma szentebb kötelességünk, mint véglehelletünkig hirdetni a világban, hogyha nem sietnek visszaállitani szegény hazánk határait, összeomlik egész Európa. Hiszen erős Magyarország nélkül nem állhatnak fenn a leghatalmasabb európai államok sem, aminthogy a lezúgott századok alatt is mi voltunk az őrállók Európa keleti határán... Gondoljunk csak a törökvilágra! Másfélszázadig ültek nyakunkon a basák és bégek s e százötven esztendő folyamán egy pillanatra nem dugtuk hüvelyébe kardunkat, hanem verekedtünk életre-halálra. Pusztitottuk a törököt s mindig több vérünk folyt el magunknak is. Pedig a török nép testvérünk minekünk s mit gondoltok, mi lett volna Európa sorsa, ha mi akkor összefogunk ezzel a testvérnéppel? Megmondom! Török és magyar lenne ma az ur a román tengerparttól a francia tengerpartig.
Tóth Gyurka, Bozzay Pali meg Jánoska hallgatagon, csaknem elszontyolodva ballagdált a vezető-tiszt oldalán, aki néhány pillanatig nem találta szavát. Mintha keserüség égette volna. Később beszélni kezdett tovább:
- Mi azonban ahelyett, hogy nyugat ellen forditottuk volna lovaink fejét, csupasz mellünkkel, egyszál kardunkkal kiálltunk a sik mezőre s Európa keresztény hitének védelmében vigan mentünk a halálba. Ha azt akarjátok, hogy ökölbe-roppanjon a markotok, olvassátok tudós Takáts Sándornak, a török-magyar világ nagy történetirójának könyveit: a magyar nemzet leghéroszibb napjai tárulnak elébetek. Megtudjátok e könyvekből, hogy végbeli vitézek másfélszázadon át Buda nevével ereszkedtek csatába, melyet fölszabaditani könnyes álma volt minden katonánknak... Megtudjátok, hogy Thury György, a nagy mezei-kapitány, mikor tőrbecsalták a törökök s minden huszárját és gyalogkatonáját lekaszabolták már, egymaga állt ki egész ozmán haderő ellen s ugy forgatta csattogó kardját, hogy körülötte halmok tornyosodtak az ellenség holttesteiből. Azalatt Jézust kiabálta egyre s végül is Jézus nevével esett össze saját vérében. Ugy halt meg, mint keresztény vitézhez illett... Mindig a hitért, mindig Európáért! No és ugyan mit müvelt ezalatt a hátunk megett ez a keresztény Európa?
Szelid ember volt a parancsnok, de itt mégis indulatba fulladt a hangja:
- Mi a csorba kardunkkal haltunk rakásra a sikon, mert belénkrágták, hogy kutya-kötelességünk megdögleni a keresztény Európáért, az a keresztény Európa pedig ugyanakkor továbbüzte kisded játékait, később meg, Buda felszabadulása után, melynek fokára Petneházy és kurucai tüzték ki az első magyar zászlókat, ellenünk fordult. S kétszázharmincnégy esztendővel rá ugyanez a keresztény Európa minden föltevés szerint hálából! - szétszabdalt bennünket s népünket a kétségbeesésnek vetette oda... Nem baj, testvérek: máskor is előfordult már ez! Felvirrad mégegyszer minekünk is! De addig se felejtsétek és hirdessétek mindenfelé: csak a magunk ereje szabadithat meg magunkat!!
Elhallgatott a vezető-tiszt, mintha nem akarta volna folytatni egyelőre. Ugyanakkor felbukkantak előttük a siroki vár rombástyái. Mint az odvas fogak.
A parancsnok Jánoskára nézett:
- Birod-e, testvér?
- Még egy cseppet se nem fáradtam ki, Ede bácsi, - válaszolt a lelkes fiatalember.
Erre megállás nélkül hagyták el Sirokot, mely után a szerpentin-országut részben erdők között kanyargott tovább, Eger felé. Jókedvüen verték az ut porát, amikor - ugy két óra mulva - egy forduló után hirtelen három turistát láttak szembejönni. Messzebbről még. A három turista azonban a távolság ellenére is kalapját lengette feléjök s azt kiáltotta mind a három:
- Jó munkát!
- Légy résen! - kiáltotta vissza az eltikkadt csapat. Kölcsönösen örültek, ahogy elérték volna egymást és bemutatkoztak egymásnak.
Jánoska aggodalmaskodva nézett föl arra az egri turistára, aki a legidősebbnek látszott:
- Bácsi, nem kaptam csomagot az anyukámtól Egerbe? Egy portás bácsihoz...
A bácsi barackot nyomott a tökmag-ember fejére:
- De kaptál, öcsém! Tegnap este jött meg a liceumi kapushoz, mert ezt is jelezte nekünk a Mátra-Egylet főtitkára Gyöngyösről. Vastag levél is jött a csomagon kivül.
Jánoska abban a pillanatban ugrándozni kezdett:
- Akkor süteményt fogok enni!... Mindenkinek adok belőle!
A többiek kacagtak az apró legényen. Majd leheveredtek a bokrok alá, a fübe, hogy ittmaradtak ebédig. Rászolgáltak valamennyien.

HETEDIK FEJEZET.
Levelek hazulról s táborütés Eger előtt; másnap bevonulás Egerbe 
s a város nevezetességeinek megtekintése; délután vonatra ülnek azzal 
a szándékkal, hogy - Füzesabonyban átszállván - meg se álljanak a Tiszáig.
Mielőtt haraptak volna valamit, a három egri turista azzal lepte meg őket, hogy egész sereg levelet és levelezőlapot szedett elő a hátizsákjából: az országos vezető-tiszt, Bozzay Pali, Tóth Gyurka meg a Jánoska nevére voltak cimezve egytől-egyig.
Hej, az az ujjongás! A parancsnok azt a levelét bontotta fel először, melyet a felesége irt neki. Ez a levél azért volt nevezetes, mert az ötéves Csongor-gyerek is aláirta benne az édesapjának küldött teméntelen üdvözletet, egymás hátába kapaszkodó kriksz-kraksz betükkel s olyanformán persze, hogy édesanyja fogta a kezét. A Csongor-fiu ugyanis kicsiny emberke lévén még, nem lehetett alkalma rá, hogy közelebbi ismeretségbe kerüljön az ABC-s könyv alapelemeivel.
De nagy postát kapott a vezető-tiszt a Cserkész-Szövetség vezetőségétől is. E levelekben tudósitották a Szövetség kebelében időközben végbement kiemelkedőbb eseményekről, tüzetes beszámolót küldtek a nyári táborozások megindulásáról s végül jómunkát kivántak valamennyiöknek.
Bozzay Pali meg Tóth Gyurka kissé oldalthuzódva olvasgatta ezalatt a hazai értesitéseket, Jánoska viszont az árnyékosban hasalva silabizálgatta a szüleitől kapott teméntelen jókivánságot.
Mert hárman is irtak neki: édesapja, Ági nénje meg az anyukája.
Édesapja biztatta, hogy csak tartson ki az egész uton, mert ebben az esetben holtbizonyos, hogy a katonaorvosok egyhangu akarattal veszik be majd huszárönkéntesnek. Hozzáfüzte mindazonáltal, hogyha nem birná tovább a gyaloglást, Ede bácsi adasson föl táviratot valamelyik állomásról s akkor érteutazik és hazahozza. Nyugodt lehet, mert abban az esetben is beveszik huszárönkéntesnek. Elvégre egy leendő cserkészapródtól, aki csak a napokban fogja betölteni hetedik esztendejét, nem lehet követelni, hogy a két apró lábával járja be a csonkaország egész területét. Amit eddig tett, az is csodálatra ragad minden rokont és ismerőst.
Ágnes nénjétől képeslevelezőlap érkezett. Ezt irta a többi között:
»...mindig csak téged emlegetünk, kedves öcsém, mert tudjuk, hogy igen fáradt lehetsz már. Mikor az a nagy vihar látszott a Mátra felől, még sirtam is. És igen félek, nincs-e valami bajod? Ha hazajössz, egy nagy tortát fogok sütni neked, mert tudom, hogy azt igen szereted...«
Jánoska elolvasta a képeslapot, annyit dörmögött magában, mint egy kis mackó:
- A jányok mindig csak sirnak, mert ők nem lesznek se katonák, se bakancsosok...
Akkor az édesanyja levelére került a sor. Hangzott pedig ez a levél a következőképpen:
»Kedves kis Fiam!
Kivánom neked, hogy ez a pár sorom jóegészségben és jókedvben találjon. Mert ha valami bajod esnék, sohasem bocsátanám meg magamnak, amiért elengedtelek erre a nagy utra.
A bakancsocska nem dörzsölte-é ki a lábadat? Megmosod-e reggel a nyakadat meg a füledet? Éjszakánkint betakargat-é Bozzay Pali meg Tóth Gyurka, ha lerugod magadról a pokrócot? Vettél-e már tiszta inget? Légy jó gyerek, kedves kis fiam s hallgass mindenben a parancsnok bácsira meg a két nagyobb cserkészpajtásodra! Mert csak a javadat akarják mind a hárman.
Veled álmodom minden éjszaka s minap este sirtam is, mikor feküdni készültünk s megvetett ágyacskád hiába várta az ő kis gazdáját...
Hozzon haza csak egyszer az Isten, dehogy foglak elengedni többet! Jól tudom ugyan, hogy vigyáznak minden lépésedre s mégis nyughatatlan vagyok éjjel-nappal. Ha nem birnád tovább az utat vagy ha feltörne a talpacskád, mondd meg a parancsnok bácsinak, adasson föl táviratot apuka cimére. Édesapád akkor értedutazik és hazahoz.
Vigyázz magadra, édes kis fiam s gondolj sokszor a te érted aggódó
szerető kedves Anyádra.«
Jánoska, ahogy elolvasta ezt a levelet, alig tudta megállni, hogy a könny ki ne essen a szeméből. És amint ott hasalt az árnyékosban, igen-igen el talált facsarodni a szive, ezért tenyerébe temette az arcát s maga elé nézett szótlankodva.
Ezt a kis nekikeseredést észrevette az országos vezető-tiszt is. Féltréfásan szólt oda az apró embernek:
- Mit búsulsz, kenyeres?
A leendő farkaskölyök felhős szemmel válaszolt:
- Igen sajnálom az anyukámat, mert mindig szomoru, hogy nem vagyok otthon.
- Nem baj, testvér, - vigasztalta a parancsnok, - annál nagyobb lesz majd édesanyád öröme, ha füligporosan hazatoppansz egyszer. Holnap megirjuk neki Eger városából, hogy jókedvüek vagyunk mind a négyen, hála Istennek!... Igaz-e?
- Igaz, Ede bácsi, - mondta a babszemjankó, még mindig elszontyolodva. Mert nagyon szivére találta venni az édesanyja gyakori sóhajtozását.
Csak akkor tudta meg, hogy édesapja a parancsnok bácsinak is irt. S nem minden szorongás nélkül nézett föl az országos vezető-tisztre:
- Tessék majd visszairni apukámnak, hogy mindig csak jó fiu vagyok!
- Hát persze, hogy megdicsérlek, - bólintott a parancsnok és mosolyogtak rá a többiek mind. Eddig igazán semmi néven nevezendő kifogásom nem volt a magaviseleted ellen. S derekasan talpaltál az egész uton.
Továbbra is ottmaradtak a bokros tisztáson. Ahogy megjött volna az ideje, ebédet készitettek. Pihentek utána. Beszélgettek azalatt s kölcsönösen kicserélték élményeiket. Közel voltak az uthoz s tapasztalhatták, mennyi autó zúgott el rajta minden negyedórában, amelyek Parád felé berregtek, avagy onnét igyekeztek Eger város irányába.
A nap belehágott már a délutánba, amikor fölszedelőzködtek ujból s a szerpentin-országuton, mely lépten-nyomon uj szépségeit tárta eléjök a tájnak, vigan nyomultak előre. A nap rég elhanyatlott a hegyek csúcsai megé, amikor letáboroztak végül. Akkor már elég közel jártak Dobó István törökverő városához, mert idelátszottak az uccák és terek esti fényei.
Sátrakat feszitettek föl s kevéssel rá magasra lobbant a tábortüz. Jánoska hamarosan ágyba bujt, miután Tóth Gyurka levetkeztette, amin nem lehet csodálkozni. Legjobban a kurta lábai huzták lefelé, amelyekkel tetemes utat tett meg a mai napon. Szokása szerint imádkozott s végül nyugalmas álmot kivánt mindenkinek, legislegutoljára a társaság tagjainak:
- Jóéjszakát kivánok Ede bácsinak, Bozzay Palinak, Tóth Gyurkának meg annak a három bácsinak is, aki velünk van, de a nevüket nem tudom...!
- Jóéjszakát neked is, testvér, - válaszoltak azok, mégpedig egyszerre valamennyien.
Halkan beszélgettek a tábortüznél, amikor kevéssel rá mégegyszer kiszólt a sátorból az elszánt reménybeli farkaskölyök:
- Tessék megmondani nekem, valamelyik egri bácsinak, hogy milyen volt az a pakk, amelyet anyukám küldött? Könnyü vagy nehéz?
A három egri bácsi fölvilágositotta erre, hogy a hazai csomagnak tetemes sulya van bizony. Jánoska kikiáltott a sátorból:
- Akkor talán kolbász is lesz benne! Nagyon szeretem, de azért én mindenből adok Ede bácsinak, Bozzay Palinak, Tóth Gyurkának meg a három bácsinak, akinek nem tudom a nevét! Mindent együtt fogunk megenni!
Azok hatan összenéztek a tábortüznél s mosolyogtak a javithatatlan fiatalemberen.
Odabent, a sátorban, rövid fészkelődés következett, mint amikor kényelmesen próbált elhelyezkedni valaki a takaró alatt. Elbeszélésünk apró hőse elaludt végül, mert nagy csönd támadt.
S csönd támadt a tábortüznél is. Egyideig merengve tünődöztek a tüzön s mi-minden jutott az eszükbe. Istenem! Azalatt csillagok bujtak ki a fekete ég keleti széle alól, mentek tovább ismeretlen utjaikon s tüntek el ismét a nyugati horizont alatt. Itt-ott hullócsillag hasitott át a magasságon.
Nagy éjszaka volt.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Másnap kora délelőtt Eger város uccáin csetlettek már. Vitézek nevelő-iskolája volt ez a hely valamikor s ma sem kopott hirnevében. Már negyedfélszáz esztendővel ezelőtt igy énekelt róla Balassa Bálint, a végbeli lantos:
Egriek, vitézek,
Végeknek tüköri!
A három egri turistatárs lelkesen magyarázott mindent, miközben befelé haladtak észrevétlenül. Áhitattól eltelve álltak meg a székesegyház monumentális tömbje előtt, amely Pyrker László pátriárka-érsek királyi áldozatkészségéből s a papság támogatásával épült, közel egy évszázaddal ezelőtt. S ahogy megálltak volna odabent, a kupola magassága alatt, érezték annak szörnyü arányait, melynél nagyobb szentépület csak egyetlen található csonkaországunkban: az esztergomi dóm. A székesegyház előterében, az alsólépcsőzet két oldalán, megbámulták Szent István és Szent László királyaink szobrait s elfogódva indultak meg az érseki-liceum felé, hogy megtekintsék annak nevezetességeit is.
Erről a liceumról tudni kell, hogy mint közoktatási-intézet az egész országban páratlan müvészi alkotás. Itt van elhelyezve az érseki jogakadémia, az érseki tanitóképző, az érseki felsőkereskedelmi fiuiskola, itt találjuk a papi tanárok lakásait, az érseki nyomdát, a muzeumot és a könyvtárt.
A liceumban szobát jelöltek ki részükre a főtisztelendő urak, akik minden időkben nagy harcosai voltak a nemzeti gondolatnak. És mialatt fölfelé haladtak a széles lépcsőkön, az országos vezető-tiszt odaszólt Bozzay Palinak meg Tóth Gyurkának:
- Hát azt meg tudnátok-e mondani, fiuk, mi a legnagyobb nevezetessége az egri liceumi-könyvtárnak?
- Mikes Kelemen Törökországi Levelei, - mondták ugyanegy pillanatban.
A parancsnok komolyan folytatta:
- Helyes, helyes. Erre különben részletesebben is ki fogok majd térni. Ő volt utolsó tagja a Rodostóba kibujdosott rákóciánusoknak.
Itt egyszerre Jánoska is belekotyogott a beszédbe:
- Ki volt az, Ede bácsi? Fővezér talán?
- Nem, testvér, - s megsimogatta a kiváncsi fiatalember fejét. - Szegény iródeák volt csak, főkamarása a számüzött fejedelemnek, de hirneve vetekszik császárokéval és királyokéval. Majd sor kerül rá rövidesen.
Aközben fölértek a részükre kijelölt szobába s ott lerakodtak. Kezet mostak, megtörülköztek s már indulni akartak a könyvtártermek felé, amikor csodálkozó szemmel kiáltott fel az ország legapróbb leendő farkaskölyke:
- Hát a pakk hol van, amit az anyukámtól kaptam?
Persze, persze: a pakkról csaknem megfeledkeztek, mely a liceumi portásnál várakozott Jánoskára. A három egri ur egyike nyomban lesietett a földszintre s nehány perccel rá már lihegve cipelte befelé a hazai küldeményt. Érdemes volt várni reá! Mert ahogy felbontotta volna Bozzay Pali, kiderült, hogy mindent rakott belé a mama, amit csak szerethet egy olyan ifjuember, amilyen Jánoska volt. Anyai kezek csomagoltak abba a pakkba tortát, csőrögefánkot, pogácsát, rántottcsirkét, szárazkolbászt s tudná a Mindenható, mi-mindent még! Végül pedig előkerült az a levél is, melyet a mama külön irt az ő egyetlen fiának azon az első levélen kivül, amelyet már tegnap délután kapott kézhez az egyik egri turista-bácsitól. Jánoska felült az ágyon s nyomban olvasni kezdte ezt a második levelet, nem törődvén semmi egyébbel a világon, igy hangzott szószerint:
»Kedves kis Fiam!
Hogy vagy abban a nagy messzeségben - s Isten ne adja! - nincs-e valami bajod? Csak értesits minél sürübben sorsod és állapotod felől, mert gyakran emészt a miattad való bú. S olyan örömöm van, mihelyt valami hirt kapok felőled!
Itt küldök neked egyet-mást. Először a tortát fogyaszd el, utána a csőrögefánkot s végül a pogácsát. A husból azonnal láss neki a rántottcsirkének, a kolbász maradhat későbbre is. A szárazkolbász különben abból való még, amit te annyira szerettél s amit nagymama küldött a télen Legenyéről. Több nincs már belőle: ezt neked tartogattam. Kináld meg a csomagból Ede bácsit, Bozzay Palit meg Tóth Gyurkát. Ragaszkodj hozzájuk s maradj irántuk hálás, mert éjjel-nappal vigyáznak reád.
Ha ráérsz olykor, irjál naplót is, hogy maradjon valami emléked erről az utról. Mi idehaza százszor emlegetünk mindennap, kedves egy fiam... Hát te vajjon gondolsz-e reánk olykor? Talán el is felejtetted már anyukádat...
Arra kérlek még, kisfiam, hogy a szennyes fehérnemüt rakd bele a hátizsák oldalzsebeibe s ha magad nem tudnád megcsinálni, kérd meg rá szépen Bozzay Palit vagy Tóth Gyurkát: ők bizonyára szivesen el fogják rendezgetni a holmidat. Ede bácsit azonban ne zaklasd semmiségekkel: elég gondja van neki veled anélkül is...
Mikor indultok már hazafelé, kedves egy fiam? Irj minél többször, mert szakadatlanul emészt az érted való aggodalom. Gondolj reánk mindig s üzeneteiddel vigasztald meg sokszor
érted aggódó Édesanyádat.«
Jánoska végigsilabizálgatta a levelet, amelyet nagy kerek betükkel irt meg az anyukája, aztán fölnézett a vezető-tisztre:
- Tessék elolvasni, Ede bácsi!
Őmaga - az ágyon ültében - apró tenyerébe bocsátotta pufók arcát s szomorkodni kezdett. Mert nagyon sajnálta az édesanyját, hogy ekkora bánatot okozott neki. De mégsem engedett! Érezte ugyanis, hogy egy olyan fiatalember, aki előbb kiscserkész, később huszárönkéntes, legvégül pedig fővezér akar lenni, nem ülhet odahaza, a kuckóban tétlenkedve. Akkorára különben az országos vezető-tiszt is átfutott a levélen s jókedvüen csapott a Jánoska vállára:
- Föl a fejjel, testvér! Édesanyádnak pedig meg fogod irni még ma, hogy nincs szebb élet, mint a szabadélet! Vigasztald meg, hogy ugy élünk, akár a hal a vizben...
- Igenis, Ede bácsi, - motyogott kissé nekiszontyolodva a leendő medvebocs. - De most tessenek enni a pakkból, mert minden közös. Anyukám is megirta.
Megköszönték a baráti invitálást s ettek valamit. Vigyázva mindazáltal, hogy a hazai küldeményből minél több maradjon az ifjuember számára. A tortához meg a kolbászkához nem is nyultak, mivel tudták, hogy ugy a torta, mint a szárazkolbász nagy gyengéje Jánoskának.
Akkorára a liceum több tanára is benyitott hozzájuk s örömmel üdvözölték maguknál a vendégeket. Jánoskát külön is megfaggatták komolykodva, aki illedelmesen válaszolgatott mindenre. Az egyik pap-bácsi meg is barackolta:
- Megmondhatod majd édesapádnak, hogy derék fia van!
- Igenis, kérem szépen, meg fogom mondani apukámnak, - mondta tisztelgő állásban a tökmag-utazó.
Miután bekattantották cserkészkéseiket, elrakosgattak mindent s akkor - a professzor urak társaságában - kifelé indultak, hogy mindenekelőtt a könyvtárt tekintsék meg. Először a nagyterembe nyitottak be, melynek széditően megépült polcain csaknem hetvenezer kötetnyi könyv sorakozik s megcsodálták a mennyei-szépségü falfestményeket. A hüvös nagyteremből kevéssel utóbb a kisebbik terembe mentek át. Nagy meghatottsággal álltak meg az egyik vitrin előtt.
A vitrinben ugyanis, gondosan letakarva, üveg alatt és bekötve nyitott könyv volt látható, lapjain régi kézirással.
Az a liceumi professzor, aki a könyvtár igazgatója is volt egyben, igy szólt most fenhangon:
- Uraim, ez itt Mikes Kelemen fejedelmi főkamarás rodostói leveleinek eredeti kézirata. Az első levél 1717 október 10-én kelt Gallipoliban, az utolsót 1758 december 20-án irta Rodostóban, amikor már egészen egyedül maradt a Rákóczival kiment bujdosók közül. Ez után az utolsó költött levele után történt, hogy a valóságban is irt néhány levelet Erdélybe, ezekre majd a végén fogok kitérni...
Kis szünetre megállt az igazgató ur s akkor folytatta:
- Mindenekelőtt azt szeretném megismertetni az urakkal, minő kalandos előzmények után kerültek ezek a levelek az egri érseki-liceum könyvtárába...
Igazán csodákba-illő volt, amit az igazgató urtól kellett hallaniok akkor.
Eszerint amikor Mikes 1761 október 2-án, hetvenegyesztendős korában elhunyt, senki sem maradt utána azok közül a bujdosók közül, akik még Rákóczival mentek ki a számüzetésbe. De azért több magyar élt még Rodostóban, akik - mivel nem voltak megelégedve a magyarországi állapotokkal - később szállingóztak ki a fejedelem után. Ezek közé tartozott az a Horváth István nevü magyar is, aki nyolcvanharmadik esztendejét is betöltötte már Mikes Kelemen halálakor. Ámbár lehetséges, hogy ő is Rákóczival együtt ment ki, mivel a fejedelem vén szolgájának állitotta magát. Valószinü ennélfogva, hogy Mikest is szolgálta később. Bizonyos csak egy: hogy a hetvenegyesztendős Mikes, közeledni érezvén halálának napját, »Rodostói Levelei«-t erre az ősz Horváthra bizta rá, hogy valami módon juttassa el őket az erdélyi rokon-maradékokhoz...
Itt - mindenki meglepetésére - Jánoska kottyantott bele az előadásba:
- Bácsi, kérem, mégegyszer megkérdezem: nem fővezér volt az a Mikes bácsi?
- Nem, fiam, - mosolygott a könyvtár nagytudományu igazgatója. - Főkamarása volt Rákóczi ő szent felségének.
Elhallgatott kissé, mintha kizökkentett gondolatait rendezgette volna s akkor igy magyarázott tovább:
- Ilyen előzmények után történt, hogy 1786-ban, tehát Mikes halála után tizenöt esztendővel, egy Mészáros nevü szolnoki magyar fordult meg Rodostóban, ahol kegyeletből fölkereste Rákóczi meg a rég-elhalt bujdosók házait is. Eközben összebotlott véletlenül a Magyarok Uccájában ténfergő Horváth Istvánnal, aki száznyolcéves volt ekkor. Horváth István elmondta a Szolnokra való Mészárosnak, hogy ő egykori szolgája a fejedelemnek s lakására vezetvén a ritka vendéget, átadta neki Mikes leveleit azzal a kéréssel, vigye őket magával Magyarországra. (Közbevetve annyit csupán, hogy ez az ősz Horváth István jóidőt élt még ezután, mert a század legutolsó évében hunyt el, amikor is százhuszonegyedik esztendejében járt.)
Kiváncsian lestek most már valamennyien, mi lesz a folytatása? A könyvtárigazgató ur nem váratta sokáig a társaságot, ahelyett továbbmagyarázott:
- Ez a Mészáros nevü derék hazánkfia Bécsbe utazott aztán, nem azonnal persze, hanem valami három esztendővel reá. Bécsben élt akkoriban Görög Demeter, aki a »Hadi és más nevezetes Történetek« cimü ujságot szerkesztette ottan s Mészáros neki adta át Rákóczi néhai főkamarásának bujdosó-leveleit. E levelek fölkeltették a magyar szerkesztő figyelmét, mert lapjában is megemlékezik róluk 1879 november 27-ikén. A megbecsülhetetlen értékü leveleket Görög Demeter később Kulcsár Istvánhoz juttatta el, aki könyvben adta ki őket 1794-ben. Ez volt a Törökországi Levelek első kiadása. Az eredeti kézirat idők folyamán Toldy Ferencnek, a magyar irodalomtörténet atyjának birtokába került s tőle vásárolta meg Bartakovics Albert érsekünk a kiegyezés esztendejében. Azóta itt őrizzük kegyelettel.
Mindnyájan elhallgattak. Akkor a társaság egyik tagja törte meg a csöndet:
- No és küldött haza Mikes valóságos leveleket is?
- Ugy van, - válaszolt készségesen a könyvtárigazgató ur - s ezekről a levelekről magyarázat-közben csaknem megfeledkeztem. Pedig erről a levélváltásról ma már alig tudnak a hazában, kivévén az irodalomtörténetirókat... Az többé nem ujság senki számára, hogy a Törökországi Leveleket, amelyeket Mikes ama bizonyos Groff P... E... nevü »édes nénjé«-nek irogatott, a valóságban sohasem küldte el senkinek, mivel ilyen nénje egyáltalán nem élt Konstantinápolyban, ahová - a cimben - adresszálta őket. Irta ezeket a leveleket csak azért, mert abban az időben ez volt a divatos irodalmi forma és mert unalmát üzte el velük a nagy egyedülvalóságban. Hanem küldött azért Erdélybe valóságos leveleket is.
Maga elé nézett, mintha emlékezetében az évszámokat keresgélte volna s folytatta:
- Mikes köztudomás szerint az 1758-ik esztendő december havának 20-ik napjáról keltezte utolsó költött-levelét, melyben már a halálra gondol... Tizenhat nappal reá, 1759 január 5-ikén irja meg első levelét féltestvéréhez, Huszár József báróhoz Konstantinápolyból, akit ötvenegy éve nem látott... Ugyanakkor tudósitja sorsa és állapota felől Mikes István gróf atyafiát is... Az elvénült rodostói bujdosó ugyanis, aki ekkor egyedül élt már a Rákóczi nagy társai közül - a konstantinápolyi bécsi ügyvivő közbelépésére - engedélyt kapott Mária Terézia királynőtől, hogy levelet küldhessen Erdélybe. Ezeket a leveleket aztán a trinitárius-rend közvetitette a rokonoknak. Sok-sok idővel a levélre megjött az atyafiak válasza is, akik csak annyira tudtak már visszaemlékezni, hogy negyvennyolc esztendőnek előtte Kelemen bátyjok a fejedelemmel együtt kiment a hazából s akiről nem is sejtették, hogy életben van-e még?... Mikes két esztendővel reá, 1761 március 19-ik napján levelet irt félöccsének. Huszár József bárónak s ebből a leveléből kicsendül a rajongó vágy, hogy szeretne hazajönni. Az erre irott válasz elveszett, valószinü azonban, hogy megbiztatták: legyen kis türelemmel még, közbe fognak járni a királyasszonynál, hogy engedje haza az utolsó számüzöttet. Mire azonban Rodostóba érkezett volna ez a vigasztaló levél, Mikes nem élt többet... Rodostóban nagy lett utána a hallgatás, csak a tenger csapkodta haragosan a partot...
S egy mélyet sóhajtott a könyvtár igazgatója:
- Nincs tovább...
Egy utolsó pillantást vetettek még a rodostói kéziratra s lábujjhegyen mentek ki a könyvtárteremből. Mert sok mindent kellett még megtekinteniök.
A főszékesegyház mellett megálltak nehány pillanatra az érseki palotánál s Dobó Istvánnak, Egervár nagy védőjének szobra előtt levették a kalapjukat. Látták a minaretet, melynek csúcsáról - érthetetlen módon - leszedték a félholdat. Kecsesen furódik föl a mennyboltnak a minaret, mintha nagy egyedül-valóságában az égre sikoltana föl. Mert a török épületek közül ugyszólván ez az egy maradt meg csak a városban. Később fölkapaszkodtak a várba, melynek széditő romfalai domboldalba vannak beépitve az Egerpatak mellett... A főkapun föllihegtek a vár udvarába, ahol nagy ásatásokat visz végbe mostanában egy lelkes helybeli professzor. Itt nyomban magyarázni kezdtek a turistatársak meg a derék főtisztelendő-kisérők:
- E helyt vivták ki Dobó meg vitézei s magyar asszonyok és leányok az »egri« nevet!...
Beleborzongtak, mikor a várvédelem hősi részleteit hallották, Jánoska viszont a félkaréj közepére állt ki s szájtátva lesett... Az ozmán hadak ágyui harmincnyolcnapig törték a falakat, lajtorjáikon tombolva igyekeztek a bástyákra, de haldokolva hulltak vissza ezrével. Ha rés támadt a falakon, még azon az éjjelen betömték... A vár minden vitézét átjárta Dobó hősi lelke s ott volt az oldalán Bornemissza Gergely, ki a bombákat és szurkos-koszorukat csinálta éjjel-nappal... Avagy mit szóljunk a vár alkapitányáról, Mekcseyről, aki ebédszünetben, amikor mindkét fél elpihent egy órára, a düledező bástyák között, holttestek rakásain levette fejéről kormos sisakját s tenyerébe nyugtatván a félarcát, dalolni kezdte a Thury György indulatos énekét:
Zölditsétek, egek, hamar a mezőket,
Hogy próbálhassuk már nyugodt fegyverünket!
Pedig akkor is vértől voltak csuszamlósak az egriek fegyverei, dehát ilyen vérszomjuzó vitéz volt Mekcsey... És mit szóljunk az alvezérekhez, akiknek neve azóta is egy-egy csillag a magyar égen... S hogy állithassunk méltó emléket Eger asszonyainak és leányainak, akik, midőn sürü rések támadtak a férfiak soraiban, kiálltak a várfalakra s - legelől Dobó Katával - lobogó szurok-koszorukat dobáltak az alulról hemzsegve és fogcsikorgatva kapaszkodó törökökre, köveket hengergettek rájuk vagy forróvizet zuditottak a nyakukba... Harmincnyolc napon át talán senki sem hunyta be a szemét s akkor - a csorbafalu vár alól - megcsufitva sompolyogtak el azok a törökök, akiknek sikerült megmenteni addig az életüket... Örökre hire marad az egrieknek!
Nehány lépéssel odébb, a Bebek-bástyán meghatva állták körül a Gárdonyi Géza sirját, melyre koszorut tett le az országos vezető-tiszt. Ez a nemzeti irónk volt az, aki - sok más nevezetes munkája mellett - megörökitette a várvédők dicsőségét az »Egri csillagok«-ban. Nagy fakereszt áll a sirja fölött, mely messzire ellátszik a város fölé... A vezető-tiszt azonban kinosan vette észre, hogy a sir fakeritése erősen korhadozik. Nyomban megkérte egyik turista-vezetőjüket: adja át üzenetét az egri cserkészcsapatoknak. Ez az üzenet ugy szólt, hogy mihelyt megtérnek nyári táborozásukból, azonnal hozzák rendbe a keritést. Mert ha egy város megfeledkezik róla, mivel tartozik legnagyobb fia emlékének, a cserkészeknek kell mutatniok példát!
Itt végül szóhoz juthatott Jánoska is s fölpillantván a liceum egyik professzorára, azt kérdezte:
- Pap bácsi, kérem, miért énekelt a csatába is az a Mekcsey bácsi, mikor a sisakot levette a fejéről?
- Azért, fiam, - mondta készséggel a tanár ur, - mert igen dühös katona volt és még többet szeretett volna csatázni.
A leendő farkaskölyök komolyan bólogatott maga elé:
- Akkor én is ebbe a várba leszek katona és sisakot fogok kérni fejemre a miniszterelnöktől.
A társaság tagjai egymásra néztek s összemosolyogtak.
Ahogy kimentek volna a várkapun, először megkerülték a düledék-falakat s aztán egy fölkanyargó keskeny uccácskának vágtak neki, melyben suta házacskák álltak tulnyomórészt. Ennek a keskeny uccácskának vége felé, fenyves szélén, benyitottak a Gárdonyi lakóháza kapuján. A ház mellett, a kert irányába, hosszukás és alacsonyabb épületet láttak.
Ez volt az iró dolgozóházacskája.
Itt élt, elvonultan a világtól, remetemódra... Elfogódva léptek be valamennyien a hires iró munkaszobájába, ahol köröskörül a falak mentén ezer és ezer könyv sorakozott a szekrényekben és a polcokon. Hátrább a kopottas asztal, mely a sok munkától lett ilyen ócska... Mert csaknem mindig dolgozott szegény Gárdonyi, csupán enyhültebb óráiban ült ki a fenyves elé s elpipázgatván békén, elméjében a világ hiuságain tünődözött.
Éppen odahaza tartózkodott a néhai iró két fia is, akik megkérték a társaság tagjait, irják be nevüket a vendégkönyvbe. Megtették valamennyien. Legvégül Jánoskára került a sor, aki a neve után még a következő megjegyzést irta oda egymásnak dülő vagy egymás nyakába kapaszkodó betükkel:
»Az énn Apukám Is iró!!«
Az egyik professzor észrevette a megjegyzést s odasugott a vezető-tisztnek:
- Eredeti kis fickó!
- Az, - szólt vissza a parancsnok. - Jó fiucska pedig, csak nagyon gyerek még...
Elbúcsuztak aztán a Gárdonyi-háztól s délután elbúcsuztak a liceumi tanár uraktól, az egri turista-barátoktól s el Eger városától is. És a lassan zörgő vonattal nekilódultak Füzesabonynak. Ott átszálltak s vicinálissal mentek tovább a Hortobágy felé. Ámde a Tisza innenső partján leszálltak.
Némi gyaloglással elérték a Tisza árterületét. A rengő nyárfás birodalma ez.

NYOLCADIK FEJEZET.
A Tisza nyárfái közt egész éjjel ungnak a békák; másnap estére a hortobágyi 
nagycsárdáig érnek el s éjjel megállnak a kilenc lyukra állitott hortobágyi hidnál; 
harmadnap a pusztán kóborolnak, mialatt köröskörül délibáb futkos.
A Tisza két gátja nem fut közvetlenül a part mentében, hanem a viz szélétől messze-messze távolodik a gát s e nehány négyzetkilométeres területen minden áradásnál szabadon barangol a viz és ha elfolyt aztán, iszap, tocsogók, láposrészek maradnak vissza végig-végig az árterületen.
A tenyészet csodálatos világa ez. Vannak eldugott kaszálói, nedves részei szövevényes kuszónövényekkel, melyek alatt kánikulában is hüs csönd hallgat; a vizekben, pocsolyákban, erecskékben halak, piócák, apró viziállatok tanyáznak s köröskörül végnélküli békaungás van s fáknak rengetege mindenfelé... Különösen füzfák és teméntelen koronás-nyár, amelyek vad zúgása megrenditőbb minden orgonánál. Elmondhatatlanul szép, mint süllyedez ez a világ észrevétlenül az alkonyatba, de ennél is igézetesebb, mint lép elő fokonkint a virradatelőtti negyedóra, tündéri szinei közben. Mintha elvarázsolt tájakon lépkednénk olyankor.
A legnemzetibb folyó árterületén letáborozott a kis csapat. Ugy szélről. Egy kaszáló közepén.
Akkor már szürkült. Hogy elhesegessék a szunyograjokat, amig sátoron kivül vannak, ugy rakták meg a tüzet, hogy nagy füstje támadjon. Amint készen lettek volna vacsorájukkal, Jánoska nagyot ásitott:
- Ede bácsi, mingyárt elalszok.
A parancsnok rábólintott:
- Te még apró legényke vagy, testvér, ezért helyes, ha idejében bujsz ágyba. Gyurka, fektesd csak le ifju barátunkat!
Mert a mai éjszakán ő volt soron, hogy Jánoskával egy sátor alatt töltse az éjszakát és hogyha fölébred, be-betakargassa a mindenre elszánt másodosztályu elemistát, akinek szokása volt, hogy minden órában legalább kétszer lerugta magáról a pokrócot.
Tóth Gyurka tehát levetkőztette csöndben fiatal barátját, lefektette s betakargatta. Aztán megsimogatta a fejét s kibujt a sátorból. Jánoska azonban nem aludt el mindjárt, hanem előbb összekulcsolt kézzel elmondta összes imáit s utoljára kikiáltott a sátorból:
- Jóéjszakát kivánok Ede bácsinak! Jóéjszakát kivánok Bozzay Palinak! Jóéjszakát kivánok Tóth Gyurkának! Jóéjszakát kivánok magamnak!
- Jóéjszakát Jánoska! - szóltak vissza mind a hárman. - Aludj jól!
Odabent előbb olyan mozgolódás volt hallható, mint amikor vackot kapar magának a kiskutya, később csönd állt be. Még később szabályos szuszogás vert át a sátor falán. Jánoska álmában bizonyára odahaza járt s megnyugtatta az édesanyját, hogy nincs semmi baja s kurta két lába birja az utat, hála Isten!
Odakint mély csönd lett volna, ha életre nem kél a berek. Körülöttük azonban szunyogok muzsikáltak, harsanó karban ungtak a békák s fejük fölött lomha szárnycsapással huhogott el valami. Bagoly lehetett talán. Máskor vadmadár kiáltozása jött idáig messziről. Éjjeli tanyája felé igyekezhetett...
Ők hárman a tüz köré telepedtek le s darab-ideig a parázsba bámultak. Akkor megmozdult Bozzay Pali:
- Ede bácsi tartozik még nekünk valamivel...
- Ugyan mivel? - ocsudott föl tünődéséből a vezető-tiszt.
Bozzay Pali csaknem mentegetődzve válaszolt, amiért álmodozásából zökkentette ki a parancsnokát:
- Amikor elsőnap este tábortüznél ültünk a Kaparóház mellett, a Mátrában, Ede bátyánk Bottyán Jánosról akart szólni nekünk. De a kuruc hadjáratokról beszélve csak addig jutott el, amikor Rákóczi - valahol a Vereckei-szoros mellett - megállt a haza határán, hogy leereszkedjék a tiszai sikságra. Ede bátyánk akkor volt szives megigérni, hogy adandó alkalommal arra is ki fog térni még, ki volt Bottyán János?
Az országos vezető-tiszt bólintott, hogy ugy van:
- Jólesik, testvér, hogy érdeklődtök hazánk és nemzetünk történelme iránt, mert történelmünk ismerete nélkül sohasem lehetnénk jó magyarok. A magyar nép ezer esztendeje, bármelyik korszakához nyuljunk is, televan hősiséggel, tündöklő erényekkel, gyásszal és dicsőséggel... Dehát most Rákócziról és leghübb katonájáról, a könyörületes Bottyán Jánosról lenne szó...
Arcát a féltenyerébe fektette, ugy beszélt tovább:
- A magyar história legdaliásabb korszaka a második kurucvilág volt, mert az első Thökölivel hanyatlott el... Rákóczi nyolcesztendős szabadságharca jelenti a legnagyobb nemzeti megmozdulást is. Az elnyomott szabadságért s a jobb megélhetésért indult meg ez a káprázatos hadjárat, tehát egyenlő elkeseredéssel vettek benne részt földönfutó urak és éhinségre itélt pórok. Hiszen, hogy mást ne emlitsek, Esze Tamás maga is Rákóczi-jobbágy volt Tarpa nagyközségben s annyira megbecsülte a fejedelem, hogy dandárnoknak tette meg. Amikor pedig - különös szerencsétlenség folytán - ágyugolyó vágta mellbe öregkorában, Rákóczi - hüséges népvezérének érdemei fejében - az összes Esze-utódokat nemesi rangra emelte ki a jobbágysorból.
Bozzay Pali s Tóth Gyurka kényelmesen helyezkedett neki a hallgatásnak. És mikor kis szünetre megállt az előadásban a vezető-tiszt, Tóth Gyurka közbeszólt:
- Az elején tessék kezdeni, Ede bátyám, amikor Rákóczi megjelenik a határon!
- Tudom, - bólintott helyeslően a parancsnok, - a kitérést szándékosan követtem el, aminthogy pár percen belül ismételten meg fogom tenni... Tehát hogy a legelején kezdjem: mikor Rákóczi megállt a Beszkidek fölött, csak a veszetthirü Esze Tamás meg Kiss Balázs nevü fölkelőtársa várta valami háromezer gubás talpas élén, akiknek egyetlen fegyvere a furkósbot volt... De Rákóczi mégis megindult a tiszaháti sikság felé! Megindult s mialatt rézdobjaikat verték a dobosok, jajongtak a tárogatók s a libertás-zászlókat magosraemelték a beregszászi piactéren, a kétségbeesett magyarok ugy özönlöttek Rákóczi hadilobogói alá, mintha Jézus ereszkedett volna le közéjük a hegyekből. És nemcsak a Thököli-háboru katonadalai harsantak meg ujra, hanem soha nem hallott lázitó dalok keltek életre...
Itt Tóth Gyurkára pillantott a vezető-tiszt:
- Most pedig megint kitérőt kell tennem, testvér...
- Igenis, Ede bátyám, - nyelt egyet Tóth Gyurka. Ebből a gyöngéd célzásból megértette a derék cserkészfiu, hogy az országos vezető-tisztet sohasem illik figyelmeztetni időelőtt. Majd sorát ejti az mindennek!
A parancsnok tovább beszélt:
- Ott hagytam el, hogy uj nóták hangzottak szerte a mezőkön és az erdők alatt, tele keserüséggel és duló szilajsággal. Nehány esztendő óta - egy szerencsétlen föltevésből indulva ki - az a nézet kezdett kialakulni irodalomtörténetiróink között, hogy ezeket a kurucverseket Thaly Kálmán, a kuruckor nagy kutatója irta volna két századdal később, ezzel is fokozni óhajtván a csodálatot a kurucok harcai iránt... Soha! Soha! Hisz csak arra gondoljunk szünetlenül, hogy az érdemes tudós csakugyan maga is irt kurucverseket, melyeket a saját neve alatt adott ki kötetben. Ime, egy szakasz ezekből a költeményekből:
Felleg borult a beszkédi sziklára...
Hej, szomoru a magyarnak világa!
Szegény kuruc két orcáján könny pereg:
Ráborul a jó lovára, kesereg.
Mennyi hervadt iz, mennyi hangulati keresettség van ebben a négy sorban! Ezzel szemben az igazi kurucénekekben van szilajság, harsogó keserüség avagy kétségbeesett búslakodás. Vegyük elő például a »Kuruc tábori dal«-t, amelyről egyszer már tettem is emlitést nektek, ha jól emlékszem vissza. Elég lesz, ha egyetlen kikapott strófáját mondom el:
Töltsd az kupákat, töltsd az pulhákot,
Készen tartsad jó éles szablyádot,
Ugy igyál bort, hogyha hallod az trombitákat.
Vért ihassál s német testbül rakj garmadákot!
Mennyi magyar düh van ebben a vad négy sorban!... Megengedhető, hogy Thaly faragcsált és csiszolgatott a régi verseken, mialatt több egykoru változatból is igyekezett összeillesztgetni egyet, arra azonban esküt mernék tenni (mert ráérzek a dolgokra!), hogy ezeket az ugynevezett kifogásolt költeményeket nehány akkori nagyeszü diák irta, miközben a tábort járta, a táborban pedig töröksipok rikoltoztak, dobok peregtek, a vitézek meg feneketlen kupáikból előre ittak áldomást a német vesztére...
Itt kevés szünetre a hamvadó parázson merengett el. De magáhoztért aztán s ránézett két fiatalabb, hallgatag társára:
- Némi kitérőt tettem ismételten, de az az érzésem volt, hogy végül el kellett ezt mondanom nektek, mert nagyon a szivemen feküdt már. Legbiztosabb nyom, ha az ösztönei után indul az ember... Most pedig visszatérek oda, ahonnét el találtam kanyarodni.
S beszélt-beszélt a halott estében:
- De nemcsak katonadalok keltek életre a semmiből, hanem katonák is özönlöttek mindenfelől a libertás-zászlók alá. Isten tudná csak, honnét kerültek elő: hiszen a teméntelen háborukban s a szörnyü üldözések miatt akkor már halálosan gyenge volt a nemzet, valóság azonban, hogy a bujdosó katonák lihegve siettek elő az erdőkből az ujból felfénylett szabadság oltalmára. S egyszerre csak itt volt a második kurucvilág, soha nem látott hősiséggel, halálnak induló daliákkal: olyan legényekkel, akikről eddig soha semmit nem hallott, de akiknek neve egy-egy csillag a magyar égen...
Fujt egyet, talán, hogy megindultságát takargassa:
- Ott volt mindenekelőtt a vénülő Esze Tamás, akinek német szablyák csapásaitól lett barázdás a háta. Avagy a tömzsi Bezerédy, aki a csaták forgatagaiban hetvenkét német, dán és vallon tisztet vágott le egymaga. A nyalka Csinom Palkó és öccse, Jankó akiknél hányivetibben senki sem tudott táncolni a tábori zenészek muzsikájára. Emlitsük meg mindjárt a félfülü Ocskay Lászlót, a »Tüz Fejedelmé«-t, aki - mialatt köröskörül nagy tüzek rémitgettek az éghatáron - garázda lovasaival, messze az ellenség hátában, fölverte Csehföldet és Morvát s kétségbeejtett mindenkit. A hetyke Balogh Ádámról pedig tudjuk, hogy könnyü huszárjaival magát a császárt is megkergette, aki eszeveszett lihegéssel menekült előle Bécsnek s a féligájult lakosok abban a pillanatban félrekongatták a császárváros összes harangjait. A mindig kőszivü s hamar fortyogó Bercsényi Miklós fővezérről viszont meg van irva, hogy bármennyire gőgös nagy ur volt is, holtig-alázatos hüséggel viseltetett a fejedelem személye iránt, követte őt a számüzetésbe s ott is hajtotta le keserü fejét az örök álomra...
Itt sóhajtott a vezető-tiszt:
- De senki olyan embere nem volt Rákóczinak, mint az elvénült Bottyán János!
Aközben szakadatlan békaungás jött feléjük a mocsarak és tocsogók felől s az égen egy hullócsillag hasitott le olykor. Hallgattak. Aztán tovább beszélt a parancsnok:
- Mondják, hogy jobbágy-sorból eredvén, a mélyből emelkedett föl a hadvezéri méltóságig. Egész életében háboruban forgott, örök vasing-zörgés és buzogány-rengetés közben. Először császári részen volt generális s a török harcok alatt vesztette el a félszemét is, melynek helyét vastag kötés fogta le azontul. Azért is hivták Vak Bottyánnak. De a sokat szenvedett nép más néven becézgette, amikor »Jóltévő János« nevet adott neki, miután hosszu élete alatt mindig a szegénységnek fogta pártját. Mikor aztán fölcsattogtak a Rákóczi zászlai, kevéssel rá ő is a kurucok mellé állt s ő lett a dunántuli részek vezénylő-generálisa. Nálánál több csapást senki nem mért a gyülölt németre.
Elhallgatott keveset a vezető-tiszt, mintha régi keserüség ütötte volna sziven. De szórakapott megint:
- Hat esztendő változékony harcai után azonban halványulni kezdett a kurucok csillaga. Ez alatt a hat esztendő alatt sok külföldi uralkodó ámitgatta segitséggel a fejedelmet, ám amikor cselekedni kellett volna, egyikük sem tartotta meg a szavát. Bebizonyosodott ujból, hogy soha csalogató igéretekben hinnünk nem szabad s hogy csak saját kardunk menthet meg az enyészettől. Mindenki érezte, hogy haldoklik a kurucok ügye... Ocskay áruló lett, de Jávorka Ádámnak még nem sikerült elfognia ekkor és igy nem is számolhatott le a félfülü kalandorral; Bezerédy feje pallos alatt gördült le a pataki piactéren; Rákóczi Munkácsra huzódott föl s kék szemeit búsan hordozta meg utoljára a tájon, mintha megsejtette volna, hogy soha-soha többé nem fogja viszontlátni hazáját. Bercsényi Kassa körül tartózkodott, de ő is csomagolt már, hogy meg se álljon, csak a lengyel végeken tul valahol... Bosszuálló dühvel törtek előre mindenfelől a császári tábornokok és senki nem volt többé, aki szembemerészkedett volna velük... Egyedül Bottyán János!
A tüz alig pislogott már, a vezető-tiszt halk hangon beszélt:
- Azon az őszön olyan öreg volt már Bottyán János, hogy elszállván minden ereje, a Hatvan körüli mezőkön, ahol ütközetbe indult mégegyszer, haldokolni kezdett tábori ágyában s ugy haldokolva szállt szembe Heiszter generális ellen, akit annyira utált, hogy valahányszor hallotta a nevét, mindig köpött egyet... Nagy lelke elszállni készült már Bottyán Jánosnak, arca mindinkább hamuszinü lett, de amikor megtudta, hogy ép a gyülölt Heiszter támadt reá, mégegyszer és utoljára félkönyökre támaszkodott tábori ágyában, a sátorajtón keresztül elpillantott a hatvani sikon meg a sikon tul rozsdálló hegyeken s olyan indulat kezdte rázni, hogy fulladozott a méregtől... S egymásután parancsolta előre Heiszter ellen Sándor Ferkó regementjét, a délceg béri Balogh Ádám lovasait, Czelder Orbán katonáit meg az Esze Tamás árva legényeit... Mert ezen az őszön a vén Esze is föld alatt feküdt már, valahol Nagyszombat táján... Zúgott a csata, teméntelen kuruc hajtotta le fejét utoljára a Hatvan és Aszód közti térségen, de a csata végét már nem tudta bevárni az ingerült öreg, mert elgyengült testéből elszállt hősi lelke... Ugy halt meg, ágyudörgéstől kisérve.
Bozzay Pali meg Tóth Gyurka meghatottan függesztette szemét a vezető-tisztre, akinek egyszerre leesett a hangja:
- Mikor hire futott, hogy a kegyetlen öreg másvilági mezőkön csatázik immár a némettel, a még életbenmaradt kurucokon kétségbeesés vett erőt s mind-mind a Verhovina rengetegének kezdtek felszorulni. Irva van azonfelül, hogy a kőszivü Bercsényi, amikor hiréül esett, hogy a másik szemét is behunyta »János apánk«, zokogni kezdett hangosan... Érezte mindenki, hogy vele elveszett minden. Eddig van, fiuk!
Csönd lett rá a válasz, csak a békák ungtak a tocsogók felől. Sokára föleszmélt a két fiatal cserkész s akkor annyit kérdett Bozzay Pali:
- Mi lett aztán, Ede bácsi?
- Hiszen tanultátok a történelemből, - szólt vissza a parancsnok.
Itt már Tóth Gyurka felelt:
- Csakhogy egészen más az, ha Ede bátyánkat halljuk!
- Nem bánom - válaszolt szünetnyi gondolkozás után, - de talán a legközelebbi alkalommal. Most nagy idő van már: tanácsos lenne lenyugodni.
Valóban, késő volt nagyon. Elvétve mintha egy-egy sötét madár csapott volna el fölöttük s huhogott bele a derengő éjszakába. A békák ungtak. S mindig több hullócsillag sivitott le a fekete mennybolton.
Jóéjszakát kivántak hát egymásnak és sátraikba huzódtak vissza. De csak sokára tudtak elaludni... Tóth Gyurka Jánoska mellé feküdt le s először az ádáz fiatalembert kellett betakargatnia a sötétben, aki teljesen lerugta magáról a pokrócot s alig-észrevehetően szuszogott.
Tulságosan nyugodt azonban nem lehetett az álma, mert aludva is beszélgetett valakivel. Tóth Gyurka lélegzetét visszafogva hallgatódzott egy darabig s tisztán kivette, hogy Jánoska az utjokról számol be valakinek:
- Csak ne féjjél... mert én... birok menni... Ha hazajövök... mindig veled leszek...
S Tóth Gyurka elérzékenyülve suttogott fel:
- Édesanyjával beszélget a kisöreg.
Megsimogatta az alvó legényke fejét. Aztán elaludt ő is.
...Reggel jókésőn ébredtek bizony s a nap rég felsütött, amikor előbujtak sátraikból.
Legutoljára persze Jánoska került elő ezuttal is. De még mielőtt imádkozott volna, egy nagyot sóhajtott:
- Ede bácsi, olyan éhes vagyok, hogy mindjárt meghalok!
A vezető-tiszt jókedvüen mondta:
- Előbb annak rendje szerint felöltözni, ruhát, cipőt megkefélni, megmosdani s utána imában mondani hálát az Istennek, hogy egészségben érhettük meg ezt a napkeltét is! Enélkül én leendő cserkészt nem is tudok elképzelni... Megértetted?
- Megértettem, Ede bácsi, - s ugy tisztelgett, amint volt: ingben és mezitláb.
Negyedóra mulva ragyogó-tisztán, felöltözve és megfésülve állt meg a parancsnok előtt, ámbár igaz másfelől, hogy Tóth Gyurka hozta rendbe, tetőtől-talpig. Mert tartani lehetett tőle, hogyha Jánoskára magára bizták volna az öltözködést, még kiforditva találta volna felhuzni a nadrágját...
Akkorára a reggelivel is elkészült Bozzay Pali.
Reggelizés közben közölte velük a vezető-tiszt a mai programot: kényelmes menetben estére szeretné elérni a hortobágyi nagycsárdát. El lehetnek rá készülve azonban, hogy egész napon át egyetlen fa nem nyujt majd nekik árnyékot, pedig felhőtlenül kapaszkodott följebb-följebb a nap. Legyenek hát elkészülve a leggyilkosabb hőségre.
Körülöttük régesrég fölkelt már a Tisza-kiöntés vadonjának madárvilága s bogarak és legyecskék dönögtek szakadatlanul. Fölpakkoltak aztán s nekikerekedtek az utnak. Mert a hortobágyi nagycsárdáig állt előttük harminc kilométer. Ha nem több.
A vezető-tiszt aggodalmaskodva nézett a leendő farkaskölyökre:
- Attól tartok én, testvér, hogy aligha ki nem dülsz a mai napon!
- Ne tessék félni, Ede bácsi - biztatta Jánoska -, mert jó a bakancsom...
Elindultak hát.
Délelőtt kilenc óra lehetett ekkor. Jódarabig a vasuti töltés mentén baktattak, kétoldalt óriási fáktól kisérve. Egyszerre csak kibukkant előttük a hid s a hid szélénél megálltak keveset, hogy elandalogjanak a legmagyarabb folyón, amely merengve mendegél a tájon. Kanyargó partjait füzesek és nyárfák szegik be vad sürüségben s a kiáltás messzire száll fölfelé a vizen. Az északi kanyarodó mögül éppen akkor fordult be egy tutaj, de messzebb volt még, semhogy megvárhatták volna. Mert lassan ereszkedett alá, mint aki nagyon ráér.
Az országos vezető-tiszt a fiukhoz fordult:
- Lássátok, fiuk, hiába szabdalták fel hazánkat, ezek a tutajok örök tiltakozás maradnak. Magyarország mellett. Mert a Vágon tót atyánkfiai, a Tiszán rutén testvéreink csak mifelénk jöhetnek mindenkor, hisz az Isten erre irányitotta minden folyó utját... Hát ezt se felejtsétek el soha!
A tulsó parton rövid menetelés után kiértek az erdős részből s Tiszafüred nagyközség bukkant ki eléjök. De csak éppenhogy érintették. Estére ugyanis a hortobágyi nagycsárdánál kellett lenniök és ha félórát találnak késni, vagy a pusztaság közepén kell kihuzniok az éjszakát, vagy - ha mégis tovább találnának merészkedni - a csillagoktól remegő égbolt alatt akár virradatig csavaroghatnának a Hortobágyon, cél és irány nélkül. Tiszafüredről ezért mindössze annyit emlitett meg nekik a parancsnok, hogy az 1849-iki tavaszelőn itt gyülekeztek Kossuth honvédjei Görgei kardja alatt, hogy rárontván innét a németre, világraszóló győzelmek között kergessék maguk előtt az osztrák császár csapatait, egészen a nyugati határig.
Hátuk mögé került már Tiszafüred s egy darabig az országuton poroszkáltak előre. Az országuttól nem messze kerek halmokat vettek észre. A vezető-tiszt megjegyezte, hogy azok a halmok - a nép hite szerint - ugynevezett hun-halmok.
S odafordult két nagyobbik társához, meg Jánoskához, aki hősi lélekkel rugta a port:
- A hun-halmokról egy különös dolog jut eszembe... Fiuk, hallottátok-é a hirét Bolond Jancsinak?
- Nem hallottuk, - mondta Bozzay Pali, meg Tóth Gyurka.
Jánoska utólag felelt, mivel - ugylátszik - másutt járt az esze:
- Én is semmit se nem hallottam, Ede bácsi.
- Akkor elmondom nektek...
S elbeszélte, hogy a Tiszafüredhez legközelebb eső hun-halomban több mint ötven esztendeje ás már egy szegény ember, aki bele talált zavarodni egy régi-régi álmába s akit csak Bolond Jancsinak szólit a nép. Tizenötesztendős legényke sem volt még Bolond Jancsi, amikor köszönés nélkül elhagyta szülei házát Miskolc mellett valahol, talán Heőcsabán s nekiindult a világnak. Néhány nap mulva erre a vidékre vetődött el s a ráereszkedett éjszakában az első hun-halmon bocsátotta álomra fáradt fejét. S hihetetlen álmot látott! Azt álmodta nevezetesen, hogy alatta megnyilt a halom s látta ekkor odalent Attila arany-ezüst-vas koporsóját, mellette Réka királyné feküdt egy másik koporsóban, körülöttük pedig tizenkét szörnyü nagy kádból nappali fényt árasztott a teméntelen arany és gyémánt... Ötven esztendőnél több ideje már ennek s Bolond Jancsi azóta egyre is csak ás Attila hun király kincsei után... Azóta ősz emberré vált, de toronymélységben is csak ás, csak ás lankadatlanul. Ha olykor feljön a mélységből s megkérdezik tőle, mit fog csinálni a temérdek kinccsel, kalaplevéve mondja el, hogy első harmadát magának tartja meg, mert megérdemli, második harmadát azok között a jó emberek között osztja széjjel, akik enni adnak neki könyörületből, harmadik harmadát pedig az ország megsegitésére ajánlja föl majd. Hallomásból tudja ugyanis, hogy nagy szerencsétlenségbe esett a hazája... Akkor maga elé motyogva, ujból a szédült mélységbe ereszkedik alá és ásni kezd, ásni, megállás nélkül.
A vezető-tiszt, ahogy befejezte volna, sóhajtott:
- E szegény ember rögeszméje a magyar sorsot is jelképezi egyuttal. Mi magyarok ugyanis inkább szeretünk álmok és délibábok után futkosni, ahelyett, hogy inkább a kézzelfogható valósággal törődnénk többet. Szegény Bolond Jancsinak is az lesz a vége, hogy felülről rároskad egyszer a föld s ő ottmarad örökre a harmincméteres mélységben.
Akkor már rég letértek a gyepről s a puszta legszélén meneteltek.
S elszorult a szivük az elibüktárult látványtól. Mert abban az irányban, amerre előnyomulni próbáltak, nem láttak egyebet egyetlen kerek földlapnál, melynek széle az ég legaljával ölelkezett a talán soha el nem érhető messzeségben... Kissé balról egyetlen torony látszott: az volt ott Egyek község. Láttak aztán távolabbról kutágasokat, melyek pókháló-vékonyan ültek a mennybolt szélére rajzolódva... Itt-ott, de szörnyü messzeségben, mintha valami tanya villant volna elő, ám lehetséges lehetett, hogy képzelődtek csak... És amint egyre beljebb törtek volna bele a Hortobágyba, mind szélesebb lett körülöttük a kerekség. Égen és földön.
A nap feltünő élesen vert már. A fü minden lépéssel szikadtabb lett s itt-ott porzott a lábuk alatt.
Az országos vezető-tiszt sürü aggodalmak közt pillantgatott Jánoskára, akinek apró bakancsai mintha lisztesek lettek volna s pufók két arca pirosra gyulladt ki:
- Birod-e még, testvér.
Jánoska kimelegedve lihegte:
- Birom, Ede bácsi.
S baktattak tovább a káprázatos hőségben.
Ujabb egy óra mulva elvergődtek a kutágashoz.
Itt mindenekelőtt Jánoskának választottak helyet, a kutkáva kurta árnyékában. Elbeszélésünk hőse nyomban le is telepedett és kinyult az elteritett pokrócon. Bozzay Pali melléje feküdt le, az országos vezető-tiszt és Tóth Gyurka pedig a kutgém mögött próbáltak elterülni, mely alig vetett árnyékot.
Félóráig maradtak igy, hogy lehüljenek keveset. Volt pedig ekkor déli tizenkettő.
Akkor lehuzták bakancsaikat, hogy először megmossák és szellőztessék a lábukat. Vederrel huztak föl a kut hüs vizéből s jót ittak belőle. Megnedvesitették tiszta zsebkendőiket, a fejükre takarták s akkor rányomták széleskarimás cserkészkalapjaikat, illetve Jánoska a cserkészapródi sapkát. Napszurás ellen próbáltak védekezni.
Jánoska felsóhajtott az árnyékosban:
- Egy kicsit elfáradtam, Ede bácsi, de nem nagyon.
- Eddig katonásan viselted magad, testvér, - dicsérte meg a parancsnok. - Meg vagyok veled elégedve éspedig a legnagyobb mértékben.
Enni kezdtek aztán. Az ebéd soha talán még nem esett nekik olyan jól, mint ezen a napon. Ittak utána a kut vizéből s ujból lepihentek. Hallgattak, hallgattak, mert nyomta kedélyüket a puszta egyedülvalósága, amelyben mégis sok fönség volt. Mindössze egyszer szólalt meg a vezető-tiszt:
- A nagy csárdáig jókora ut áll még előttünk, fiuk. De azért nyugodtan heverhetünk délután háromig.
Később föltápászkodott Jánoska, mert kis dolga akadt, ámde ahogy körülpillantott volna a hőségben izzó pusztán, megszeppenve kiáltott föl:
- Ede bácsi! Ede bácsi!... Tessék csak nézni: ott messze látni az Indiai-Óceánt és nagy lovak szaladgálnak benne!
Ők hárman talpraugrottak s déli irányban tekintettek el. Megbüvölten álltak néhány pillanatig s akkor lelkesedve szólalt meg a vezető-tiszt:
- Nem óceán az, testvér, hanem a délibáb!
Mintha csak az ő kedvükért játszott volna, hogy elragadtatott csodálkozásra késztesse őket. A puszta déli végében tajtékzó tenger látszott, a szemhatár fölé tornyosodva s ebben a tengerben mesebeli nagyságu s ferdén eldült lovak lubickoltak vagy vágtattak fergetegben...
A vezető-tiszt azt a megjegyzést tette rá, elfogódott hangon:
- A ménes táboroz arrafelé.
Néhány szempillantással később elmosódott a ménes, helyette egész falu emelkedett ki a vizből. Szabad szemmel is jól látták a falu uccáit, a házakat, a templomtornyot s az uccán végigballagó embereket. Csakhogy kisértetien megnagyitott alakja volt mindennek, ijesztően suta tartásban.
A parancsnok előszedte térképét, kiteritette maga elé s néhány szünettel rá annyit mondott halkan:
- Az ott Nádudvar.
Lélegzetfojtva ámuldoztak a soha nem látott természeti tüneményen. Később Nádudvar képe is összeomlott, de akkor játszani kezdett megint a délibáb s ők négyen megszédültek ettől a titokzatos játéktól.
Jó későcskén keltek utra. Porosak voltak a bakancsok, fáradtak a lábak, de menni kellett, mert a hortobágyi nagycsárda még mindig nem látszott semerre sem és mert a Hortobágyra hirtelen szokott leszakadni az éjszaka, akár a nagy tengerekre. Szinte átmenet nélkül. Igaz másfelől, hogy a nagy magyar puszta is valóságos alvó óceánja a sikságnak.
Poroszkáltak, valamivel lankadtabb ütemre, mint délelőtt. Egyszer csak azt kérdezte Jánoska:
- Ede bácsi, miért hijják eztet Hortobágynak?
- A Hortobágy-folyóról, testvér. Ezért a debreceni polgár ma is nem azt mondja még: »megyek a Hortobágyra«, hanem: »megyek a Hortobágyho’«. Pedig vize egyre apad s ma már alig van folyása, olyan fáradt... De mi volt itt régen!... Idefigyelsz, Jánoska?
Jánoska bólintott:
- Nagyon figyelek, Ede bácsi.
- Akkor elmondok nektek egyet-mást a letünt világból. Mert sohasem tudhatja az ember, hol veszi hasznát mindannak, amit régi irásokból olvas vagy régi emlékek után hall...
S elbeszélte a parancsnok, hogy mindaz a tengersik, amely hallgatag unalmával csodálatra ragadja a nézőt, valóságos tenger volt valamikor. E néhai tengernek ma már csökevénye van meg csak az Alibunári-mocsarakban. Olyan világ volt az, ahol halászon, pákászon kivül minden más emberfia örökre odaveszett volna. Uszólápok, zöldszigetek, ingoványok, kopolyák, tocsogók és feneketlen nádasok élete volt ez, ahová a török sem merte követni a bemenekült népet s ez volt igazi világa a szilaj pásztoroknak. Aki meg akarja tudni, kik és mik voltak ezek a szilaj pásztorok, olvassa el tudós Györffy Istvánnak róluk irott kis munkáját s beleborzong az ámulatba, (micsoda fene-fickók voltak egytől-egyig. Ugynevezett rideglegények, kik a ridegmarhát őrizték télen és nyáron. Széles és felkunkoritott karimáju kalapokban, csüngő hajjal, szinte elvadulva éltek s ingük csak a mellbimbójukig ért le, ugy, hogy emiatt szabadon maradt hasukat égette a nyári nap s égette a kegyetlen téli hideg. Igy válik érthetővé aztán, ha a hasuk fölött valóságos bőrpáncél keményedett ki a testükre. Állataik inas-husu, lomposszőrü elvadult marhák voltak, amily féktelen szilajságuak maguk a pásztorok is. Ha leszakadt a téli időjárás, befagytak a lápok és tocsogók, s magasra emelkedett a hó, a nádasokban megsürüsödtek a farkasok. A ménes, a gulya, a nyáj fejjel bujt össze olyankor, hogy hátsólábaival védekezzék a zöldnyálu toportyánok ellen. Az ilyenfajta védekezésre azonban nem igen volt szükség a legtöbbször. Kéznél voltak ugyanis a szilajlegények, akik sulyos bunkóikkal csattogó csatákat vivtak a csüngőnyelvü ordasok ellen s megforgatott furkósaikkal forgácsba verték szét e duvadak koponyáit... Nyaratszaka pedig a viziszárnyasok s egyéb vadmadarak oly felhői csaptak föl a magosba, hogy órákra elfödték a napnak arcát s alkonyati szinek ereszkedtek a táj fölé...
Merengő buval fejezte be a parancsnok:
- Ennek az örökre elmerült világnak vékony emléke még a Hortobágy folyó. De olyan sekély már a vize, hogy alig mozdul... Kiszárad egyszer a Hortobágy és az emberek ócska könyvekből fogják tudni csak, mi volt itt kétszáz esztendővel előbb...
Lassan haladtak, mert igen-igen ellankasztotta őket a nap s lábikráikban is érezni kezdték már az ut fárasztó egyhanguságát. A vezető-tiszt egyszer-egyszer odafordult a leendő cserkészapródhoz:
- Birod-e még, testvér?
- Birom, Ede bácsi, - s összevágta kásafogait.
S csakugyan, elég frissen váltogatta még bakancsocskáit a babszemjankó-alak.
Aközben megfigyelték, hogy messzebb balkézről haragoszöld szin kezd föltolulni a szemhatár alól s ez a zöld szin mindszélesebbé terülve, közeledett feléjük. Bozzay Pali meg Tóth Gyurka csaknem egyszerre mutatott arrafelé a karjával:
- Valami nagy nádas lesz az ott, Ede bácsi!
A vezető-tiszt megállt, térképet vett elő s pillanattal rá annyit mondott:
- A hortobágyi halastavak.
Megjegyezte, hogy észak felől nyilegyenes csatorna táplálja vizzel ezeket a tavakat. A csatorna a Tiszából indul ki... És miközben magyarázott, a nádas irányából, de kissé lentebb, mintha gulya bukkant volna elő. De messze volt még igen. Azalatt egyre sürüsödtek a gémeskutak is, olykor három-négy kutágas is állt egy csoportban, szemközt egymással s gém-nyakukat egymásra hajtották. Egyszer csak fölkiáltott Jánoska, akinek igen jó szeme volt:
- Ott van egy ház!
Az éghatár alján csakugyan valami épület szendergett. Ahogy alaposabban szemügyre vették volna, ugy látták, hogy egész házcsoport az ottan. A házak közül pedig fák koronái setétedtek. S most már a vezető-tiszt kiáltott föl lelkendezve:
- A nagycsárda, testvérek!
De mennyit kellett még talpalniok odáig, Teremtőm-Uram! Mentek-mentek, ám az épületcsoport csak nem akart közeledni s ekkor jöttek rá, hogy a távolság megbecsülésénél mennyire csal a puszta... Akkorára alkonyati szinek kezdtek előlopódzni mindenünnen...
A vezető-tiszt aggodalommal figyelgette Jánoskát:
- Birod-e még, testvér?
- Birom még, Ede bácsi, - válaszolt az elszánt lurkó, ámbár látni lehetett, hogy alig-alig huzza már csak kurta lábait... Setétedni kezdett s ők lankadatlanul mentek afelé a világosság felé, mely a nagycsárda irányából hivogatta őket maga felé... Csillagok lobogtak már a pusztai égen, amikor átvonszolták magukat a Hortobágy kilenc lyukra állitott hidján. S megálltak és nagyot fujtak a csárda udvarán.
Az ivóból rekedt nóta vert ki. Cincogva játszott valaki egyszál hegedühuron s valami nekibúsult juhász hozzádalolgatott:
Igyál betyár, mulik a nyár,
Megkérdik, hogy kit szógáltál...

KILENCEDIK FEJEZET
Egy nap a Hortobágyon.
...Másnap, késő délelőtt már, alig lehetett fölverni Jánoskát az ágyból. Az este, ahogy fáradtan bevánszorogtak volna a nagycsárda udvarába, a leendő cserkészapród alig evett valamit, mert vacsoraközben váratlanul csak lebillent a feje. S ásitva szólt oda pártfogó két barátja felé:
- Igen álmos vagyok...
Ugy vetkőztette le aztán Bozzay Pali meg Tóth Gyurka, hogy félig már aludt a merész fiatalember, akinek aznapi hatalmas gyaloglásával különösen meg volt elégedve a vezető-tiszt s halk hangon utasitotta a két derék cserkészt, hogy föl ne ébressze Jánoskát:
- Takargassátok be gondosan s tegyetek székeket az ágya mellé. Különben még le talál pottyanni a kisöreg...
Bozzay Pali meg Tóth Gyurka pontosan eljártak a parancs szerint, sőt még meg is simogatták apró barátjukat, akivel ekkor esett meg első alkalommal, hogy öt-hat esti imája közül nem mondott el egyet sem. Aludt mélyen, akár egy kis bunda.
Ők hárman fentmaradtak még keveset a csárda ivójában. A két cserkész szódavizet kért, a parancsnok - tisztesség kedvéért - két deci borocskát rendelt. A tulsó sarokban mezitláb, feltürt kalapkarimáju juhász búsult a félkönyökére dülve s aközben vagy ötvenedszer ismételgette már rekedt hangján:
Igyál betyár, mulik a nyár.
Megkérdik, hogy kit szógáltál...
Mellette keszeg muzsikus cincogott az ócska hegedüjén, szegény és száradt ember, aki mintha abból a világból felejtődött volna ide, amikor a csárda tornácában Jókai hallgatta még a cigányok nótáit. S a vezető-tiszt odasugott két fiatalabb társának:
- A vén Rimóczi...
Mert az országos vezető-tiszt előbb is megfordult már a Hortobágyon s ezért sok mindent tudott a puszta világából. Elmondta a többi közt, hogy Rimóczi minden hétfőn hajnalban gyalogszerrel vág neki a csárda irányának Nádudvarról, hol a családja éldegél (pedig a távolság megvan huszonnyolc kilométer is talán) s szombat este ugyanazt az utat teszi meg visszafele ösztövér lábaival, hogy otthon átadja heti keresetét. Mert keres azért a kopott muzsikus. Magyar urak, más országbeli cifra vendégek járnak ki gyakran pusztát nézni, Rimóczi nyomban ráránt egy nyekergő hallgatódalra s innét is cseppen, onnét is csurran valami. A kiaszott muzsikus valóban ugy hat a csárda ivójában, mintha a multak visszajáró lelke volna...
Kevés ideig maradtak fenn csak ezen az estén, mert holtfáradtak voltak valamennyien. Hamarosan a szobáikba vonultak hát vissza. Tóth Gyurka Jánoskával feküdt közös fedél alá, aki mélyen és szabályosan lélegzett már.
Pompásan aludtak valamennyien, mert a Bükk és a Mátra felől áramló pusztai levegő valósággal leteritette őket a lábukról. Valamivel hét óra után az országos vezető-tiszt, Bozzay Pali meg Tóth Gyurka a csárda tornácában ültek reggelinél s arról folyt a szó, hogy igy egyszer sem aludtak még, amióta elhagyták Pestet. Jánoska még mindig a csendest huzta az ágyban.
Váratlanul csak elmosolygott a parancsnok:
- Fiuk, egy vallomással tartozom nektek s őszintén szólva, bánt a lelkiismeret, hogy kettőtöket is nem vittelek magammal...
- Ede bácsi virradat előtt a pusztán járt! - kiáltott fel Tóth Gyurka.
Bozzay Pali neheztelve szólt ugyanakkor:
- S mirólunk persze megfeledkezett...
A vezető-tiszt egyre mosolygott még, egyuttal azonban megnyugtatni igyekezett két kitartó utitársát, akik tüzbe-vizbe mentek volna a parancsnokukért:
- Eltaláltátok, gyerekek: a pusztán tettem némi kerülőt, mielőtt virradni próbált volna még. Ti ketten azonban oly jóizüen aludtatok, hogy nem volt lelkem fölverni egyikőtöket sem. Különben mindent pótolhattok holnap éjfél után, amikor pihentebbek lesztek. Mert éjjel egy órakor talpon kell lenni legkésőbb. Csak aztán pöttöm-barátunk előtt el ne kottyantsátok magatokat, mert ahogy őt ismerem, bizonyára kétségbeesne, ha nem vinnők magunkkal. Már pedig neki éjjel ágyban a helye!
Maga elé beszélt, feltámasztott fejjel:
- Fiuk, látni kell a hajnalt a Hortobágyon. Mert elmondani ugysem lehet azt...
De azért megpróbálta, hogy két társa előtt lefesse ezt a szineiben utolérhetetlen virradatot... Éjjeli egy órakor élet alig mozdul még a tengersikon, csak a csillagok égnek s idelent sürü feketeség hallgat... De e feketeségből egyszer kiválik egy sötét pont: talán valamelyik számadó mozdult meg a nagy mozdulatlanságban... Utána csönd áll be ismét... Később egy magános kolomp rázkódik meg a messzeségben s utána még ijesztőbb hallgatásba süllyed minden... Sokára ugy rémlik föl, mintha pala-szin szeretne földerengeni az ég legalján s ugyanakkor öreg juhász huz át egymagában a szendergő pusztaságon... Nem sejteni, honnét jön és hová huz nesztelenül a halott némaságban, csak rémlik mindössze, hogy kampósbotját maga után vonszolja a harmattól-nedves füben... Később - Debrecen felől - megpirul keveset a szemhatár s ha valaki nesztelenül igyekszik át ilyenkor a Hortobágy sima óceánján, olyan szurokárnyékot huz el maga után, hogy maga is megretten tőle. Mert nem tud szabadulni a gondolattól, hogy a másvilágon jár... Akkor opálszin borul a sikság fölé, aztán más-más szinben remeg minden a szürkületi szürkeség fölött... Akkor - döbbenetes hirtelenséggel - szörnyü és véres napkorong pattan ki az égperem alól s forog-forog rozsdaszinben, a Hortobágy fölött pedig a szinek oly tomboló orgiája indul meg, hogy belerázkódik a lélek... Akkor - villámszerüen - földöntuli küllőket térit szét a nap föl-föl, a firmamentum legtetejéig. Egyszerre világos lesz, ugyanabban a pillanatban tizezer marha bőg fel a sikon s felzúgnak a kolompok.
A vezető-tiszt elgondolkozva folytatta:
- Nem lehet azt elmondani, fiuk! Látni kell s összekulcsolt kézzel, megrendülten imát suttogni magunk elé...
És mig a csárda tornácában eszmét cseréltek volna kölcsönösen, reggeli kilenc óra is elmult már. A csárda udvarán két szamár búsult kivárhatatlanul, mialatt gazdáik iszogattak. Később fölálltak, hogy körülnéznek a csárda tájékán. Az udvarfelőli falban hamarosan fölfedezték az egyszerü emléktáblát, amely régi idő óta hirdeti a puszta népeinek, hogy Petőfi is járt errefelé valamikor, valamelyik kóborutjában s bizonyára sápadt és sovány volt akkor is, mivel koplalnia kellett... Nehány lépéssel tovább megálltak a Hortobágy kilenc lyukra állitott hidjánál, mely alatt palaszinben csillog a viz, az egykori nádasvilág elsatnyult emléke gyanánt... S bent, a puszta mélyén, nem látszott még mindig semmi sem, csak a fény zuhogott köröskörül s villogott-vakitott minden. Csak a kerek ég s a kerek föld mindenfelé...
Ott álltak a Hortobágy kőhidjánál, mikor a csárda egyik szobája felől gyerekhang verte fel őket:
- Bozzay Pali meg Tóth Gyurka, hol vagytok? Most nem tudom jól befüzni a bakancsomat!
Persze Jánoska kiabált.
Azonnal a csárda udvarára siettek vissza, melynek tornácában ott álldogált a leendő farkaskölyök, félig hiányos öltözékben. Még neki állt feljebb, miközben alig tudott nézni a bántó fényözönben:
- Hol jártok mindig és én meg magam vagyok itten?
- Mindjárt rendben leszel, Jánoska, - biztatták azok ketten.
És mialatt méltatlankodni próbált a mindenre elszánt s még nem egészen hétesztendős ifjuember, a vezető-tiszt jókedvüen nyujtott neki kezet:
- No, hogy aludtunk, testvér?
- Jól aludtam, Ede bácsi és aztat álmodtam, hogy otthon játszottam Ágival, a nénémmel, - szólt készséggel Jánoska. - Meg anyukámmal is beszéltem és kikérdezett mindenről. De most igen ehetnék.
Mivel ők utána-voltak már a reggelinek, az elszánt ifju egyedül ült asztalhoz a tornácon. Kávét hozatott neki a vezető-tiszt, hisz száraz reggelit ép eleget evett már s különben is nagy bolondja volt a kávénak. Végzett is vele egykettőre s akkor - keze visszájával törölvén meg kétfelől a száját - tanácstalanul nézett a parancsnokra:
- Ede bácsi, még kérnék egy kávét, ha lehet. Tessék megfizetni abból a pénzből, amit apukám adott Ede bácsinak.
- Rendben van! - kiáltott föl a vezető-tiszt, aki kedvét lelte ebben a soha nem látott kávépusztitásban. S a pincér hozta is már a második számu csészét.
Miközben pedig az udvaron ácsorogtak volna s Jánoskára vártak, a hortobágyi kisvasut közeli megállója felől egy tagbaszakadt uriember közeledett a csárdának s már messziről szemügyre vette a társaság tagjait. Turistának volt öltözve, brontesz cipőkben... Jött nyilt arcával, széles homlokával, kemény tekintetével. Ahogy az udvarra ért volna, az országos vezető-tiszt elé lépett, odanyujtotta neki csontos markát s bemutatkozott:
- Megbocsáss, kérlek, de ha nem tévedek, ti vagytok azok, akiket keresek. Ecsedi István dr., a Déri-Muzeum igazgatója vagyok Debrecenből.
- Isten hozott, testvér, - szoritott vele kezet a parancsnok. - Hirből rég ismertelek már és voltam tisztelőd mindenkor...
A még fiatal tudós igazgató most végignézte Jánoskát, tetőtől-talpig:
- Ez az a hires fiatalember?
- Én vagyok, - ugrott fel a második findzsa-kávé mellől Jánoska s tisztelgő-állásba pattant. - Hát a bácsit hogy hivják?
A tudós igazgató szája körül mosoly villant el:
- Én Ecsedi Pista bácsi vagyok és édesapád jó barátom. Irt nekem Pestről, hogy nézzelek meg, mint vagy s majd értesitem őt...
Érdekes dolgok derültek ki rövidesen.
Jánoska tudvalevően megirta haza még Parádfürdőről, hogy Eger városa után a Hortobágy irányának kanyarodnak le. Édesapja erre - még azon a napon - ajánlott-expressz levélben kérte meg Debrecenben élő tudós barátját, hogyha ráérne, egy-két napon belül nézzen ki a Hortobágyra s ott, a nagycsárda tájékán valahol, nézze meg az ő országjáró fiát s tudósitsa majd a pöttöm-fickó sorsáról. Ugyanakkor egy másik levelet is tett a boritékba, mely Jánoskának szólt. A levél tegnap érkezett meg Debrecen városába, az igazgató ur késő este nyomban telefonon érdeklődött a nagycsárdában, ahonnan azt az értesitést kapta, hogy a kis csapat bevánszorgott immár, éhesen és porosan. Ecsedi Pista bácsi külön meghagyta még a csárdabelieknek, hogy jöveteléről semmit el ne áruljanak előre s igy meglepetésszerü volt nemvárt felbukkanása...
Ahogy mindezt előadta volna, benyult a belsőzsebébe s levelet kotort elő onnét:
- Ezt meg az édesapád küldi!
Jánoska felcsillanó szemmel kapott utána:
- Hogy irta apukám? Irógéppel vagy pennával?
- Irógéppel, - nyugtatta meg a tudós bácsi.
A leendő medvebocs egyet szippantott az orrán:
- Csak azért kérdeztem, mert az én apukám, ha pennával ir, akkor olyan kisbetüket ir le, hogy még a király se tudná elolvasni!
S azzal nekilátott a levél kibetüzésének, mialatt azok négyen egymásra néztek s összemosolyogtak.
Hangzott pedig ez a levél a következőképpen:
»Kedves János Fiam!
Egy hete ma már, hogy eltávoztál közülünk s bizony igen-igen nehéz szivvel váltunk meg tőled. Mert nem lehet tudni előre, mi történhetik veled az idegen világban. Ámbár megnyugtat másfelől, hogy Ede bácsi, Bozzay Pali meg Tóth Gyurka vannak körülötted, akik vigyáznak minden lépésedre. Meg aztán mi lenne belőlünk, ha örökre odahaza ülnénk, a kuckóban? Utazni kell a világban, látni és tapasztalni s megszerezni más népek megbecsülését, mert ezek az idegen népek is csak igy tudják megismerni és megbecsülni elhagyott nemzetünket. Ezért örülök, hogy volt benned elszántság nekivágni ennek az utnak. A népek és nemzetek mai tülekedésében csupán ugy állhatjuk meg helyünket, ha tettrekész, bátor férfiakat nevelünk, akiknek emellett arra is jut gondjuk, hogy minél többet tanuljanak.
Anyád gyakran bánkódik miattad, hogy nincs-e valami bajod? Dehiszen mindig ugy volt az, hogy a mamák bánkódtak és epesztették magukat egyetlen fiok után. Ezért a gyerekek sohasem lehetnek elég hálásak a szüleiknek s magam is örök kegyelettel őrzöm meghalt édesanyám, a nagyanyád emlékét, akit ti soha nem láttatok, mert magam is tizenhároméves legényke voltam mindössze, amikor árvákul hagyott itt négy apró testvérkémmel. Hát ezt ne felejtsd el, János fiam!
Ágneske nagyon vár haza s amióta elmentél, rég elfelejtette neked, hogy mennyi bosszuságot okoztál neki azelőtt. Megbocsátotta neked azt is, hogy meggondolatlan indulataidban annyiszor megboxoltad s ezáltal megkeseritetted napjait. Multkoriban, mikor az orkánt láttuk a Mátra fölött, nagyon megsiratott. Lapodból értesültem egyébként, mily friss lélekkel álltad ki a fergeteget s pillanatig sem tántorodtál meg. Ez tetszett nekem! Elvégre aki katonának készül - márpedig előbb-utóbb katona lesz minden magyar fiuból, - nem pityereghet az anyja szoknyája után, hanem bátran szembenéz a veszedelmekkel s fittyet hány nekik.
Ezt a levelemet Ecsedi Pista bácsi cimére küldöm, mivel ugy veszem észre, hogy egy-két napon belül a Hortobágyon lesztek. Megkértem őt levelemben, hogyha csak teheti, menjen ki elébetek a nagy pusztára. Figyelj majd oda minden szavára, mert Ecsedi bácsi igen-igen okos ember: ösmeri a Hortobágy minden zugát, az állatokat, embereket, viseletüket, ösmeri a szelek futását, a füvek növését, csillagok járását, idők fordulását... Ha odafigyelsz mindenre, amiket mondani fog nektek, sokat tanulhatsz tőle. Ezt igen a lelkedre kötöm, fiam!
Alkalomadtán értesits, hogy nem Miskolc felé mentek-e tovább? Mert abban az esetben irnék miskolci jóbarátaimnak, hogy keressenek föl ott, ahol...
Abban a szilárd hitben, hogy az Isten továbbra is gondot visel rád a messzeségben s megtart testi és szellemi erőid birtokában, sokszor köszöntjük Ede bácsit, Bozzay Palit, meg Tóth Gyurkát, téged pedig ölelünk-csókolunk. A jó magaviseletre és a további kitartásra szeretettel kér
Édesapád.«
Jánoska átolvasta a levelet s lehajtotta a fejét. A vezető-tiszt észrevette, hogy az elszánt legénykének elborult a homloka s részvéttel fordult hozzá:
- Csak nincs valami baj, testvér?
- Baj nincs, Ede bácsi, - nézett rá nagy barna szemével Jánoska, - csak anyukám szomoru miattam, hát én is szomorkodok. Tessék elolvasni!
S átnyujtotta a levelet.
Az országos vezető-tiszt átfutott az apai intelmeken s e szóval adta vissza a levelet:
- Édesapádnak igaza van mindenben, amit ir. Édesanyád pedig azért búsul, mert szeret s ez okból aggódik érted. Neked ezt azzal kell meghálálnod, hogy jól viseled magad ezentul is, jól fogsz tanulni állandóan s mindenekfölött engedelmes leszel a szüleiddel szemben. Megértetted?
- Igenis, Ede bácsi!
Most aztán előlépett Ecsedi bácsi is és igy szólt a parancsnokhoz:
- Én pedig ezennel bejelentem, testvér, hogy rendelkezésedre állok.
A vezető-tiszt kezet fogott a fiatal tudóssal:
- Nagyon köszönjük, testvér.
Előbb persze a leendő cserkészapródot kellett rendbehozni. Hátizsákjaikat a nagycsárdában hagyták vissza azzal, hogy ebédre visszajönnek. Negyedóra mulva készenállt a csapat s Jánoska tisztelegve jelentkezett a parancsnok előtt:
- Mehetünk, Ede bácsi, csak vizet is akarok vinni a kulacsba, hogy legyen miből inni.
A vezető-tiszt rábólintott, Bozzay Pali pedig szinültig töltötte meg a Jánoska kulacsát. Ede bácsi megnyugtatta különben, hogy nincs ok tartani semmitől sem, mert gémeskutakkal van tele a Hortobágy.
Vakitó napfényben vágtak neki.
És hogy merre jártak és mit láttak attólfogva? Szinte nem is lehet azt elmondani.
Jártak és lihegtek a karimátlan pusztán, melyen fehér és piros virágok nyiladoztak. Megfordultak a különböző gulyáknál, méneseknél, nyájaknál és kondáknál. Elvetődnek olyan helyre, ahol lovak vágtattak el robogó patákkal s mig a pusztai paripák horkanva és csattogó sörénnyel dobogtak, a csikósok oly mereven ültek szőrén, hogy a kis csapat nem győzött álmélkodni. Akkor a karikás egyetlen konditására földbecövekelt lábbal állt meg valamennyi ló. Majd pányvát dobott a számadócsikós oly ügyesen, hogy nem tudtak eleget gyönyörködni benne s Jánoska ki is jelentette tüstént:
- Ha leteszem az érettségit, én is csikós leszek!
Ecsedi Pista bácsi a fejét csóválgatta mosolyogva erre a kijelentésre. Pedig az igazán komoly ember volt.
Később megfordultak a halastavaknál, ahol Jánoska azzal lepte meg az országos vezető-tisztet, hogy érettségi után talán mégis a halászmesteri pályára fog lépni inkább... Ugyanakkor a halastavak gátjáról szét talált tekinteni a pusztán s ijedten kiáltott fel:
- Ede bácsi! Ede bácsi! Milyen nagy óceáni tengerek vannak ott messze!
Csakugyan, a szemhatáron köröskörül valóságos óceán hömpölygött... És szédülni kezdtek attól, amit láttak.
Nádudvar irányában ismét földöntuli nagy lovak látszottak csobogni a tengeren, eldült testtartásban... Egyek irányába tanyák süllyedeztek a vizben, keletnek meg Balmazujváros tornya emelkedett föl az égperem alól s odaragasztva látszott a mennybolt legszéle fölé. Jánoska pillantotta meg elsőnek s elragadtatva ujjongott föl:
- Ede bácsi, nézze csak: az a templom el akar menni a földről!
Ugy volt, ugy volt... Virradatnál még csak a torony csücske bökött ki a szemhatár fölött s most a torony templomostul lebegett fönt-fönt és alatta áradás hullámzott...
Álltak a puszta közepén s az áhitattól nem tudtak szóhoz jutni.
Nyugat felé, a csalogató vizeken is tul, a Mátra és a Bükk gyenge sávja futott el az ég alján, észak felől a tokaji hegy kupjának legcsúcsa bujt ki a szemhatár alól, de csak alig... Köröskörül a Hortobágy kerek korongja, afölött pedig a teméntelen kék ég, melynek iszonyu burája mintha minden pillanatban le akart volna roskadni reájuk...
Jánoska suttogott föl először, miközben szemeit tudós Ecsedi Pista bácsira emelte:
- Ecsedi bácsi, kérem szépen... mik azok a... vizek, amelyek... mindig csak szaladnak?... Délibábok?
- Ugy van, öcsém: a délibáb, - mondta a feneketlen tudományu ember.
A reménybeli cserkészapród tovább-faggatódzott:
- Ecsedi bácsi, kérem szépen... mi az, hogy: délibáb?
Tudós Ecsedi István muzeumi igazgató ur magyarázni próbált erre, ám az apró ember vékony értelmével csak nem tudta felfogni a dolgok lényegét.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Rég ebédnél ültek már s Rimóczi mester cincogott hozzá ócska hegedüjével. Cincogott-cincogott s dudolgatott is reszkető hangján:
Hortobágyi pusztán fuj a szél,
Szegény juhászlegény utrakél...
Aztán egyéb pusztai nóták következtek.

TIZEDIK FEJEZET.
Jánoska hosszu távolléte miatt otthon keserüre válik a hangulat; a kis csapat tagjai 
negyednap estére a Jávorkut felé nyomulnak előre elszántan; a cserkészet első hősei; 
a Jávorkut s egy hegyifalu leirása; a szentléleki romoknál cserkésztáborba ütköznek 
s még aznap megmásszák az Örvénykőt, ahonnét meglátják a Tátrát s felujjonganak, 
de ugyanakkor nagy bu veri le őket a lábukról; a Garadna mentén Lillafüredig 
menetelnek, melynek megtekintése után elérik Miskolcot; ismerősök között.
Odahaza, Pesten, nyomott lett eközben a hangulat.
Akkor már rég megérkezett Jánoska értesitése Egerből, hogy megkapta a csomagot s csókol érte mindenkit. De ugyanakkor azt is megirta a képeslapon, hogy legközelebb a Hortobágy felé tesznek némi kitérőt.
S ez volt az ok, mely keserüségre fakasztotta Jánoska édesanyját. Szemrehányón nézett a férjére:
- Minek is engedte el a nagyvilágba? Valami megvadult bika halálra-ökleli még szegény, egyetlen fiamat!
- Ugyan már! - szólt mentegetődzve Jánoska édesapja. - Hiszen most is azt irja, hogy a legjobb egészségben van, hála Istennek!... Aztán a mai legények nem arra születtek, hogy anyámasszony-katonákat neveljenek belőlük. Csak hadd edződjön az életre!
De a szegény mama tovább sóhajtozott:
- Kedves kisfiam... Édes kisfiam...
Itt már közbeszólt az Ágnes kisasszony is, aki - mióta távoli utakon poroszkált Jánoska - életre-halálra az öccse pártján volt mindenben:
- Bizony, apukám, utánamehetnél már és hazahozhatnád! Még valami baja lehet: kigyó csipheti meg valahol, vagy a bakancs feldörzsöli a lábát s amire be meri vallani a cserkészparancsnok-bácsinak, vérmérgezést kap s Istenem...!
Apjuk mindazonáltal kérlelhetetlen maradt:
- Egy vezető-tiszt keze alatt soha semmiféle baj nem fordulhat elő, tanuljátok meg végül!
Szerencsére a legkellőbb pillanatban érkezett meg Jánoska képeslapja a hortobágyi nagycsárdából. Lelkesedve irt a magyar pusztáról s odabiggyesztette még, hogy egészséges, mint a makk és hogy látott három olyan bikát, amelyeknek be volt kormozva a nyaka. Utóirat is volt a lapon s hangzott igy:
»...mozst a bükbe Megyünk aholl Apuka meg Anyuka is vót már...«
A helyesirási hibák ellen ezegyszer egyetlen szónyi ellenvetése nem volt az apának, ahelyett ujjongva fakadt ki:
- Ez aztán a legény! Ti persze pityeregni tudtok csak! Nézzétek, mit ir róla a parancsnok meg az én tudós Pista barátom!
Mert két másik lap is jött ugyanakkor a postán. Az egyiket az országos vezető-tiszt, a másikat Ecsedi István dr. ur, Debrecen szabad királyi városának muzeumi igazgatója küldte.
Hangzott pedig az első képeslap tartalma, amint következik:
»Kedves Barátom! János fiadról csak a legjobbat irhatom neked: engedelmes, tanulékony gyerek s ugy birja az utat, hogy minden aggodalmamat egyszerüen elseperte a két kurta lábával. Forgatom is a fejemben, hogyha hazáig segit bennünket az Isten, kivételesen már szeptemberben fölvétetem a cserkészapródok rendjébe.«
Jánoska apja büszkén szólt oda a feleségének:
- Ebből lesz csak az igazi katona!
A mama hallgatott, mert titokban neki is jólesett az az elismerés, melyet a kisfiáról küldtek haza. Ágneske persze most sem hagyta a magáét:
- Igen, apukám... De biztosan ugy lefogyott szegény, hogy csontváz lehet már!
Édesapjuk oda se hederitett többé az ilyen nevetséges ellenvetésekre, ahelyett fenhangon kezdte olvasni azt a másik levelet, amelyben tudós Ecsedi István igazgató ur számolt be Jánoska magatartásáról:
»Nagyrabecsült Barátom! Szives fölszólitásodra kijöttem a Hortobágyra, ahová ép előző estén rukkolt be a négy főből álló nagyszerü csapat. Egész röviden csak annyit most, hogy gratulálok a fiadhoz! Pompás vasgyuró s kérdéseivel annyira össze-vissza zaklatott, hogy sokszor azt sem tudtam, hányadán vagyok. Ugy gyalogol, mint egy magyar királyi bakancsos s legképtelenebb kérdései után jósolni merem, hogy hires utazó válik belőle valamikor. Többet fog ez tudni, mint mi valamennyien, egyenkint és együttvéve...«
Jánoska apja, ahogy felolvasta volna tudós barátja levelét, kárörvendve kiáltott fel:
- Hát ehhez mit szólnak, tisztelt hölgyeim?
Anya és leánya hallgatott azontul. Kimentek a szobából, miközben egy nagyot sóhajtottak. Az apjuk viszont nyomban leült s levelet intézett két miskolci barátjához, akikhez testvéri barátság füzte és akik sógorok voltak egyébként: hogy két-három napon belül, mint turisták, gyalogoljanak el Lillafüredig, esetleg Ómassáig, mert azon a ponton kell majd kibukkania a hegyekből János fiának, irják meg róla őszintén, milyen állapotban fogják találni.
Aztán föl és alá kezdett járkálni a szobájában, hátul összefogott kézzel. És bármekkora büszkeség feszitette is a mellét fiának nagyszerü magatartása okából, amikor senki sem látta, ő is sóhajtott egyet.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
A kis csapat rég a Bükkben bolyongott akkorára.
Harmadnapja mult már, hogy elhagyták a Hortobágy világát s vonatra ülve, csak a Miskolc előtti állomáson szálltak le s nyomban nekivágtak a Bükknek, keleti oldaláról. Érintették Tapolca gyógyfürdőt, ahol érdeklődve fogadta őket a fürdőcske közönsége. Itt, Tapolcán, melegforrások törnek föl s van egy meleg tava, melynek szigetecskéin égerfa-óriások nyulnak el minden más fa fölé. A tó déli szélén őstölgyes hallgat a csöndben.
A tölgyesben megállt egy pillanatra az országos vezető-tiszt s fölsóhajtott:
- Gyerekek, a közelben pihen valahol Bors vezér. Ezer esztendeje fekszik és csak olyankor neszel föl, ha az Észak felől érkező szélben zúgni kezd a Bükk.
Negyedóra mulva fölfelé kapaszkodtak már a harsanó erdők között, a keskenyke ösvényen és noha messze volt még a cél, amelyet el akartak érni ezen a napon, egyremásra meg-megálltak, hogy kigyönyörködjék magukat csonka hazánk legcsalogatóbb hegycsoportjában.
Mert a Bükk a legszebb mégis!
Ugy tervezték, hogy későn délre elérik Ujhutát s alkonyattájt a Hollósforrásnál vernek majd tábort.
És mialatt a táj szépségei lépten-nyomon örömkiáltásra ragadtatták őket, Jánoska, aki legelől fickándozott, azt kérdezte egyszer a parancsnoktól:
- Tessék már megmondani, Ede bácsi, mióta vannak a mi országunkban cserkészek?
- Nagyon szivesen, testvér, - válaszolt a vezető-tiszt, - mert örülök, hogy érdeklődöl minden iránt. Ez annak jele, hogy szeretnél tudni minél többet.
Félszünetre maga elé nézett, mintha maga is megilletődött volna, mikor a cserkészet hőskorát szerette volna életre támasztani egy félórára. Majd igy kezdte:
- Huszesztendős a magyar cserkészet... E husz esztendő elején nehány férfiu lép föl, akik vállalkoztak a heroikus feladatra, hogy szembeszállnak legiszonyubb betegségünkkel: a magyar közönnyel. Az első cserkészcsapatot Szilassy Aladár hajóorvos szervezte meg a Budapesti Keresztyén Ifjusági-Egyesületben. Ma már az emlékét áldhatjuk csak, mert nem él többet. Szerencséjére olyan segitőtársat kapott, amilyen Megyercsy Béla református lelkész volt, aki irásban is ébresztgette a cserkészet iránt való mozgalmat. Ma már az ő fürge és örökké nyugtalan alakját sem láthatjuk többet, mert elfáradt szemeit Svájc havasai között zárta le egy napon és nem is nyitotta föl azután, szegény... Emlékük itt fog járni közöttünk, amig egyetlen magyar cserkész él e földön!
Itt elakadt kissé a vezető-tiszt, mintha az emlékek oly tömegei rohanták volna meg, hogy pillanatokra elvették a szavát. Bozzay Pali, Tóth Gyurka meg Jánoska visszafojtott lélegzettel haladt a sorban. Aztán folytatta a vezető-tiszt:
- A cserkészmozgalomnak az 1913-as esztendő adott nagyobb jelentőséget, amikor nehány vakmerő cserkészvezér kis csapatával - akárcsak a vikingek valamikor - megkezdte hires tutajutját a Vágon. Olyan merész vállalkozás volt ez, hogy fölfigyelt reá az egész ország s attól kezdve nem volt megállás többé a cserkészet példa nélkül való terjedésében. Igaz is, hogy olyan vezérek támadtak egymásután s állnak az élen ma is, akik csak megbecsülést szereztek a magyar cserkészet számára az egész világon... Itt van Sik Sándor, a Kisfaludy-Társaság tagja, a legnagyobb cserkészköltő s a cserkészpedagógia kialakitója, egyben a Vezetők Könyvének irója, amely nélkül a cserkészparancsnokok mozdulni sem tudnának. Ma már egyetemi tanár Szegeden... Valamennyi cserkész aggódó édesapja főtisztelendő Witz Béla ur, az országos elnök, akiről minden cserkész tudja, hogy amennyire szereti a maga széleskarimás-kalapu gyerekeit, époly imponáló képességü diplomata is. Elsősorban neki kell köszönnünk azt az előkelő helyet, melyet a cserkészmozgalom mai társadalmunkban foglal el... A legrégibb vezetők közül való Shvoy Lajos, aki ott volt a vági tutajozáson s akit tündöklő emberi és szellemi tulajdonságai a nagy Prohászka Ottokár örökébe emeltek. Ő az első cserkészpüspök, aki magas méltóságában is szerető pártfogója minden cserkésznek...
Bozzay Pali, Tóth Gyurka meg Jánoska hangtalanul haladtak a sorban. A vezető-tiszt tovább beszélt, átugorván a sajátmaga személye fölött:
- A cserkészmozgalom egyik legnagyobb oszlopa Temesi Győző dr., aki a Magyar Cserkészt és a Vezetők Lapját alapitotta meg s szerkesztette tetemes időn át. Keményakaratu cserkészvezető, magyar részről ő szervezte meg az 1924-es nagy nemzetközi cserkészversenyt Kopenhágában, amelyben világeredményt értek el derék fiaink s ő vezette ki a nagy angliai mérkőzésre nyolcszázötven cserkészünket az 1929-ik esztendőben... S ne feledkezzünk meg Molnár Frici bácsiról sem, a Cserkész-Szövetség külügyi főtitkáráról, aki e minőségben nagyon sok jóbarátot szerzett már nemzetünknek. Ő az egyetlen cserkésztiszt, aki monoklit visel s ez a monokli fenyegetőn szokott villanni fejének egy-egy mozdulatánál. Pedig Frici pajtásunk egyike a földkerekség legszelidebb embereinek... És semmi körülmények közt sem szabad kifelejtenünk a sorból Major Dezsőt, a Cserkész-Szövetség mai gazdasági helyzetének megalapozóját s egyuttal a legrettegettebb cserkész-szaktekintélyt. Tulzás nélkül állithatjuk, hogy ez a tekintély szinte vetekszik egy miniszter dignitásával. És ha a cserkésztisztek mindent jól tudnak általában: Major Dezső mégis mindent a legjobban tud!
Itt közbeavatkozott Jánoska:
- És Polcsi bácsiról nem tetszik mondani semmit, Ede bácsi?
Az országos vezető-tiszt ránézett a kiváncsi kiscserkész-jelöltre s attól fogva egyideig hozzábeszélt:
- Hogy Polcsi bácsiról mondok-e valamit? Hát már hogyne mondanék? Polcsi bácsi mindenekelőtt az én helyettesem, tehát én ismerem őt leginkább s csak a legnagyobb elismerés hangján szólhatok róla. Ő a nagymestere a táborozással járó összes tudományágaknak, ő a Cserkészpark teljhatalmu parancsnoka s ahol ő megjelenik egyszer, szivbőlfakadó kacagás fogadja. Indiániskoláját mindenfelé ismerik és rajonganak érte... Avagy itt van Éri Emil bácsi, a komoly tanár ur, aki azonban a legvigabb pajtássá válik, mihelyt cserkészei közé lépett. Kisujjában vannak az összes cserkész-szabályok... A legelsők közt kellett volna emlitenünk Zsembery Gyula bácsit, akiről ha először találkozol vele, azt hiszed, hogy haragszik, de már a rákövetkező pillanatban megnyitja előtted a szivét s szikrázik a szellemességtől. Gyula bácsi a legfáradhatatlanabb ember Csonka-Magyarországon: télben a hegyek közt siel, nyáron vizicserkésznek csap föl, tavasszal és ősszel motorbiciklin jár s turistáskodik, igazgatója a Cserkészvizitelepnek, akinek nem csupán a haja fehér, hanem a lelke is az... Koszterszitz atya a Vezetők Lapját s Vidovszky Kálmán bácsi a Magyar Cserkészt szerkeszti szeretettel és féltő aggodalommal. Borsitzky Sándor bácsi rendőrkapitány a polgári életben, ezért ő a cserkészszabályok legfőbb ismerője és ellenőre, Achtzehner Józsi bácsi pedig hazánk legöregebb cserkészei közé tartozik...
Itt felsóhajtott Jánoska:
- Mennyi sokan vannak!
- Tévedsz, testvér, - jegyezte meg az országos vezető-tiszt, - a harmadrészük felét sem emlitettem meg eddig. Sokan, igen sokan vannak szerte az országban cserkészvezetők, mind-mind a legjobb és leglelkesebb magyarok, akik, noha ép eleget tépik őket a napiélet gondjai, egytől-egyig azon törik magukat éjjel és nappal, mint vihetnék előbbre nemzetünk ifjuságát...
- Én is nemzetünk ifjusága vagyok, Ede bácsi? - vetette közbe Jánoska.
A parancsnok fejet csóvált, de mosolygott is:
- Hát persze... Csakhogy te még a legkisebb ifjusághoz tartozol.
...Jódélután volt, amikor megpihentek az Ujhutánál. De alighogy ettek volna valamit, ujból fölkerekedtek. A Hollósforrásig tudniillik ugyancsak ki kellett lépni még, márpedig alkonyat előtt szerettek volna ott lenni. Mert ha utközben talál rájukszakadni a setétség, könnyen eltévedhettek volna a sürü vadonban.
Kiléptek hát. Voltak persze azért utrészek, ahol nem kellett fölfelé fujtatniok s olyankor lassubbra fogták a lépést. S olyankor a vezető-tiszt odaszólt a kis csapatnak:
- Testvérek, fujjunk el egy hazafias dalt!
S már kezdte is:
Kitárom reszkető karom,
Ölelni földedet
S reá záporként hullatom
Fiui könnyemet...
Szülöttidben csalatkozám,
Te hü s igaz valál, hazám...
A vezető-tiszt vitte csengő hangján, Bozzay Pali segitett neki, Tóth Gyurka nyomban tercelni kezdett, Jánoska pedig morgott, mint egy kis mackó. S szállt-szállt a régi bujdosók búcsuéneke:
Hazám, hazám, hazám.
Szegény magyar hazám!
Ahogy elhalt volna a dal, a parancsnok beszélni kezdett:
- Nehéz, igen nehéz időkben született meg ez a hazafias ének, az 1849-iki szabadságharc leveretésére következő őszön. Ezer esztendő óta nem volt még egy másik oly szomoru őszünk, mint az 1849-iki. Kossuth Lajos külföldi bujdosásra adta elárvult fejét, Görgei fővezért fogságba hurcolták az osztrákok. Aradon tizenhárom tábornokunkat végeztette ki Haynau... S az akkori magyar irók és költők, Istenem! Arany János a szalontai határban rejtezett valahol, Vörösmarty és Bajza a szatmári kukoricásokban bujkált, Jókainak nyomaveszett a Bükkben, Vachot Sándor az őrület felé haladt. Tompa Mihály búba-roskadva hallgatott, Sárossy Gyula álruhában próbálta életét mentegetni a gyöngyösi pincék táján, Czuczor Gergelyt kezein-lábain láncokkal vitték a Nájgebájde nevü börtön felé, amiért »Riadó!« cimü költeményét irta. Ki ne emlékeznék első soraira:
Sikolt a harci sip, riadj magyar, riadj,
Csatára hi hazád, kifent acélt ragadj!
Egy mélyet sóhajtott a parancsnok:
- És Petőfi... Ő, szegény, elveszett s olyan csönd állt be eltünt alakja után, hogy ma is halljuk még ezt a csöndet... S van benne valami megrenditő, hogy a költőt, aki huszonhat és fél esztendős kurta élete alatt is csaknem mindig koplalt, ezen a szörnyü őszön minden kasznár és egyéb hazafi várva-várta magához vacsorára. De Petőfit senki nem látta azontul...
Jánoska, Bozzay Pali meg Tóth Gyurka hallgatott, a vezető-tisztnek pedig keserüre vált a hangja:
- Hol vannak mai iróink és költőink a régiektől, akiknek élete egy volt a haza és a nemzet sorsával... Ma?
Nem folytatta.
Azalatt észrevétlenül mintha ritkulni kezdtek volna a fák s amire körülnéztek volna, már a Hollósforrásnál voltak. Ám amire idáigvonszolták volna magukat, Jánoska csak alig-alig vonszolta már törpe bakancsait.
A vezető-tiszt megveregette az elszánt lurkó állát:
- Fáradt vagy, kisöreg?
- Igenis, Ede bácsi, fáradt vagyok, - mondta szolgálatkészen, - s igen nehéz nekem a bakancs.
Láthatta mindenki, hogy ezuttal csakugyan kimerült az apró ember. Az uton nem panaszkodott egyetlen szóval sem, csak összeharapta a fogát. Amint azonban célhoz értek volna, beismerte férfiasan, hogy tovább aligha birta volna.
A Hollósforrás egyik vadregényes része a Bükk világának!
Maga a forrás, ha délnek haladunk, balraesik a miskolc-egri országuttól, mély völgyecske fenekén. Az országut mentén két ház is áll, ugynevezett erdővédlak, mi azonban nevezzük csak kerülői háznak. A felsőházat nagyobb gyümölcsös öleli körül, különben fenyves hallgat mindenfelé. Nagy errefelé a csönd, igen nagy.
Alkonyatra állt az idő, amikor letáboroztak a forrásnál. Mindenekelőtt sátrat vertek, majd a felső kerülői házba nézett át Bozzay Pali meg Tóth Gyurka, ahonnét egyikük tejet vásárolt, másikuk viszont zsupszalmát vett, amelyet aztán maguk alá hintettek a sátraikban. Jánoska akkor már lábát áztatta a forrás csurgójánál, ám amint megtudta, hogy friss tej került a táborba, élénken rikkantott egy nagyot:
- Ede bácsi, én is kapok belőle?
- Mindenkinek kijut a része, - nyugtatta meg a parancsnok.
Fáradtak voltak mindnyájan. Jánoska nem is késlekedett sokáig, hanem egy-kettőre végezvén a vacsorával, levetkezett. Ahogy ruháit is rendberakosgatta volna Tóth Gyurka, elmondta összes imáit a szabadban s be akart bujni a Tóth Gyurka sátrába. De a vezető-tiszt annyit mondott halkan:
- Ma velem alszol, testvér.
- Miért, Ede bácsi?
A parancsnok fölpillantott az égnek arra a keskeny sávjára, melyet az országut csapása hagyott szabadon s annyit szólt azután:
- Azért, mert éjszakai vihar igérkezik.
S csakugyan, a fenyők csúcsain tul mintha felhők élei kezdtek volna megmutatkozni.
Nyomott csöndben mult el ez az este. Gyujtottak ugyan tábortüzet, de csak éppen-hogy s nagyokat hallgattak a tüz mellett. Ki voltak merülve s érezték azonfelül, hogy igen magukra vannak hagyatva a vadon mélyében. A két kerülői ház nehány magányos lakóját leszámitva, félnapi járóföldre nem akadt emberi lélek a rengetegben. Közbe-közbe pedig távoli és tompa dörgés remegtette meg az égbolt északnyugati negyedét. Fölöttük ugyanakkor bánatos sóhajba fogott a fenyves, oly tulvilági fájdalommal, hogy lecsuklott a feje mind a hármuknak. Jánoska akkor már mélyen lélegzett a parancsnoki sátorban.
A tüzet nézték hárman, amikor - sokára - a vezetőtiszt törte meg a csöndet:
- Valamit elfelejtettem ma délután, mikor a cserkészet hőskoráról beszélgettünk. Alig husz esztendő választ csak el cserkészetünk bölcsőjétől s ma már nyaranta harmincezer cserkész táborozik megcsonkitott hazánkban. S ezek a fiuk, mint jól tudjátok, ma már a világ legelső cserkészei között állnak...
Elmondta azután, hogy a kopenhágai cserkészvilágversenyen harminchárom nemzet csapatai közül Amerika és Anglia után következtünk, Európa földjén tehát nem akadt versenytársunk. Három évvel reá a dániai Helsingörben rendezett nemzetközi viziversenyben elsők lettünk a tengeren végbevitt merész mutatványokban, magunk alá gyürve valamennyi vizi-országot. Cserkész-sijárőreink egymásután három éven keresztül viszik el más nemzetek cserkészei elől a vándordijat Kanderstégben s ezzel meg is tartják a dijat végleg.
S itt igen komolyan nézett két fiatalabb társára a parancsnok.
- Nem győzöm ismételni eleget, fiuk, hogy minekünk különbeknek kell lennünk más népek fiainál, mert kicsinyek vagyunk. S erőfeszitésünk, tudásunk, tisztességünk mind-mind azért van, hogy fölhivjuk a figyelmet boldogtalan hazánkra. Mert ez a föld fogja betakarni valamikor csontjainkat.
Igy beszélt ezen az estén a vezető-tiszt, nagy magábaszállással. Aztán nem szólt többet s attólfogva csak a fenyves sóhajtozott és nyögött. Nyugat felől mintha fémszinben próbált volna derengeni valami s gondolták nyomban, hogy az első negyedben álló hold himbálódzhatik ottan. De később elhalt ez a fény is, mert elnyelték a föltolult felhők. S azalatt egyre közeledett a dörgés.
- Égiháboru lesz, testvérek, - szólt a parancsnok s felállt a fatönkről, amelyen addig üldögélt. - Talán aludni mennénk... Előbb azonban oltsátok el a tüzet!
Tiz perc mulva jóéjszakát kivántak egymásnak s nyugvóra tértek. Bozzay Pali meg Tóth Gyurka közös sátorban huzódott meg ezen az éjszakán, a vezető-tiszt pedig Jánoskához csuszott be. Az elcsigázott lurkó szabályosan szuszogott odabent.
Az országos vezető-tiszt betakargatta s akkor maga a hátizsákra engedte le a fejét, mely vánkosul szolgált. Egyszer ugyan fölébredt még, mert nagy csattogások lobogtak a rengetegben s döngették végig a Bükköt, ugyanakkor pedig sulyos esőcseppek kezdtek potyogni kivülről a sátor falára. De aztán visszahajtotta fejét a parancsnok s csak késő-reggel nézett ki a sátor ajtórésén.
Akkorára zuhogó napfényben uszott a fenyves.
Körülöttük élet és öröm harsant mindenfelé... Jókedvüen ugrottak talpra s derékig mosdottak a vihar után megtisztult levegőn. Azazhogy Jánoskát Bozzay Pali mosta le, ami ellen eléggé tiltakozott az ifjuember, amellett kardoskodván, hogy elég lesz a fejét is, de a nyakát már nem muszáj. Persze, mit sem használt a kétségbeesett érvelgetés.
Vidám hangulatban költötték el a reggelijüket is, miközben madarak énekétől csattogott a Bükk. Fölkerekedtek aztán, de kalapjaikkal sokáig integettek még a két kerülői ház lakói felé, akik visszaintegettek nekik.
S akkor nekivágtak a vadon olyan részeinek, amelyekben csak ritkán szokott megfordulni az ember. Aznap a Jávorkutat, a Bükk egyik legköltőibb nagy tisztását akarták elérni a vadászházzal. Nem a távolság, hanem az irány miatt dobbant meg hevesebben a vezető-tiszt szive. Mert itt nem csatlakozott hozzájuk kalauz, mint a Mátrában s ráadásul olyan utvonalat kellett választaniuk, amelynek mentében forrásvizre bukkanhattak majd. Emlitettük valahol, hogy a Bükk vadonja szükölködik vizben és ha valaki elvetné egyszer a szigoruan megszabott irányt, napokig bolyonghatna lakatlan helyeken, mignem végül éhen-szomjan esne össze...
A kis csapat bátran tört ezalatt előre!
Eleinte lassu lihegéssel kapaszkodtak fölfelé, mialatt többször is megállt a parancsnok s a Borsodi Bükk-Egylet tervezésében készült térképet nézegette nagy elmerüléssel. Később hegygerincen meneteltek, a hegygerinc hosszában s mivel lépten-nyomon sziklák csikorogtak bakancsaik vasfogai alatt, a vezető-tiszt odaszólt Tóth Gyurkának:
- Jó lenne talán, ha kézenfognád Jánoskát!
Tóth Gyurka kézenfogta hát a vállalkozó természetü cserkészapród-jelöltet, akin ugyancsak meglátszottak az előzőnapi ut fáradtságának nyomai. Meg is kérdezte egyszer:
- Ede bácsi, kérem szépen, ma is olyan sokat fogunk menni, mint tegnap?
- Nem, testvér, - biztatgatta a vezető-tiszt. - Délre legkésőbb a Jávorkutnál leszünk, lassu menettel pedig s egész délután pihenünk majd a csodaszép tisztáson...
Jánoskának felcsillant a szeme:
- Akkor én játszani fogok a mackómmal... S meg is mosom, mert igen poros már... Jó?
- Rendben van, testvér!
Mert a mackó hihetetlen lelkierővel tartott ki Jánoska hátizsákjához odakötözve és soha egyetlen zokszava nem volt az időjárás viszontagságai ellen. Valóban: a rárakodott portól szürke lett a pofácskája. Itt volt a tizenkettedik óra, hogy alapos fürdésben részesüljön végül...
Később leereszkedtek a hegygerincről s hangulatos völgyben haladtak jódarabig. A térképről megtudták, hogy a Bükk eme részét Lustavölgynek hivják... Ugy félóra mulva azonban meredekebb következett ismét s mélyen kimosott hegyiuton lihegtek fölfelé. Egyszer csak hegyifuvarosokkal találkoztak, kik a meredek ereszkedőn fát szállitottak lefelé, messze jobbkézről pedig tompa csapásokat hallottak időközönkint. A rengeteg méhéből jöttek feléjük ezek a tompa ütések s tudták nyomban, hogy kemény-inu favágók irtják ottan serény baltáikkal az erdőt... Köszöntek a fuvarosoknak s a szegény emberek barátsággal üdvözölték valamennyiöket.
- Milyen messze még a Jávorkut, jóemberek? - érdeklődött a vezető-tiszt.
Az egyik sovány és feketére sült fuvaros készséggel mondta rá:
- Van harmadfélóra, tekintetes ur.
Továbbnyomult a kis csapat. Egyórai szuszogás után széles és igen hosszu hegyirétre értek ki, mely már magaslati helynek számitott. Mert ahogy kiléptek volna a szélső fák közül, hüvös levegő csapta meg mindnyájukat. Pedig élesen tüzött a nap. Itt-ott elpusztult szénégetőtelepeket hagytak el. Madár nem szólt semerre, ahelyett soha nem látott virágok feslettek száz és száz szinben. Szótalanul mendegéltek libasorban, mert a szent magány érzése hatalmába keritette mind a négyüket... Mentek-mentek a kurta füvön, melynek májusvégi szine volt még ezen a tájon... A siri csöndet Jánoska törte meg elsőnek:
- Ede bácsi, kérem szépen, muszáj megállni...
- Miért, testvér? - fordult hátra meglepetve a parancsnok.
Jánoska tisztelgő-állásban jelentette:
- Azért, Ede bácsi, kérem szépen, mert olyan éhes vagyok, hogy mindjárt meghalok!
- Persze, persze, - mosolygott a vezető-tiszt, - a magaslati levegő teszi. Jól van: félórai pihenőt rendelek el!
Letelepedtek hát s egész utjok alatt talán soha olyan jóizüen nem falatoztak, mint ezuttal. Friss vizet ittak rá, kulacsból, mert a kulacsokat jól megmeritették. Köröskörül csend volt. Nyugalom csöndje. Még csak egy kakuk sem számolgatta a parasztok éveit a távoli fák mögött...
Már bekattantották a bicskáikat, amikor Jánoska a vezető-tisztre pillantott föl. Szerényen, csaknem szomoruan:
- Ede bácsi, kérem szépen, mikor megyünk haza?
- Mért kérdezed, testvér?
- Azért, mert igen régen nem láttam már anyukámat.
A vezető-tiszt megpaskolta a lurkó gömbölyü állát s vigasztalni próbálta:
- Negyednapra, ha Isten éltet addig, talán elindulunk Miskolcról... Erre különben ugy is ki fogok térni legközelebbi alkalommal...
- Igenis kérem szépen, Ede bácsi, köszönöm, - szippantott egyet az orrán a reménybeli medvebocs.
Hogy im a medvebocs kifejezés került szóba ismét, Jánoska ezuttal is kérdéssel zaklatta a parancsnokot:
- Ede bácsi, már akartam kérdezni sokszor, mi leszek én egy év mulva: cserkészapród, farkaskölyök, kiscserkész vagy medvebocs? És miért van négyféle is egy helyett?
- Majd elmagyarázom, testvér, - mondta a parancsnok.
S a magyarázatból kiderült, hogy a cserkészsüvölvényekkel: e nyolc és tizenkét esztendő közötti nebulókkal négyféle próbamozgalom is van, e mozgalmak közt azonban inkább csak árnyalati különbségek vehetők észre. Az aprócserkészek egyik válfaja a medvebocsok rendje, e válfaj azonban kihalóban van Csonka-Magyarország területén... Egy másik kaszt lenne a kiscserkészeké, akiket már ilyen babszemjankó-korukban is rendes cserkészek gyanánt kezelnek, aminek külső jeleként cserkészkalapot viselnek. Ezek a kiscserkészek azok, akik ugy festenek táborozások alkalmával, mint a két lábon járó gomba. Tudniillik egészen elboritja őket a cserkészkalap... Következnének ezután a farkaskölykök, akiknek fején zsokészerü sapkát lehet észlelni s a dzsungel mesevilágán nevelik őket... Vannak végül cserkészapródok. Ez a mozgalom a legmagyarabb és legnemesebb elgondolásu. Ezek fantáziáját ugyanis a hun-magyar mondavilágból vett mesékkel szokás hizlalni...
- Az az érzésem, hogy előbb-utóbb a cserkész-apródmozgalom marad győztesen... Különben ez a négyes árnyalati tagozódás sem baj, mert ezáltal még több szint és elevenséget kap az apró cserkészek világa.
S Jánoskára nézett:
- Aztán megértetted-e, amit most mondtam, testvér?
- Igenis, Ede bácsi, - válaszolt az ifjuember. - Megértettem, csak nem egészen.
- Hát akkor mondd meg, mi leszel jövőre?
Jánoska készséggel mondta rá:
- Cserkészapród leszek, Ede bácsi.
- S miért éppen cserkészapród?
- Mert ott Botondról beszélnek, meg Toldi Miklósról, meg Kinizsi Pálról. Én pedig éppen olyan erős vagyok, mint Botond, meg Toldi Miklós, meg Kinizsi Pál.
A vezető-tiszt nem szólt semmit, mindössze a fejét csóválgatta jókedvüen. Akkorára azonban csak alig vonszolta már apró lábait a leendő cserkészapród, de összevágta a fogát s nem panaszkodott. Az előzőnapi nagy ut mégis megviselte. Ebben az időben egyébként olyan volt már a naptól meg a levegőtől, mint egy tökmagszerecsen.
Szerencsére a Jávorkut előtt voltak már.
Először növendék-fenyők közé hajlott az ut, majd sürü fenyves következett. E fenyves tulsó szegélyéről elibüktárta magát a Jávorkut téres tisztása... S a meglepetéstől alig tudtak magukhoz térni nehány pillanatig.
Ilyen igéző tisztást sehol nem láttak eddigi utjokban.
Területe több hold s levegője még kánikulai hőségben is hüvöskés, mert fölötte alig ötven-hatvan méterre vannak a Bükk ormai. Erdők fogják közre minden oldalról s nagy némaság hallgat ezekben az erdőkben. Egyik részén fenyves merevedik a magasba, szép vadászlak meg vadászkastély huzódik meg a fenyves sürüjében, oldalt két kerülői ház. Az egyik ház előtt a Jávorkut elnevezésü forrás, rendben és tisztaságban tartva, mert nagy kincs a viz ezen a tájon. A kutacskából erecske csoronkál tovább, átszeli a széles pázsitot s tulfelől mély gödörben tünik el a fák között, hogy valahol a hegy tulfelöli lábánál bukkanjon ismét napvilágra. S a Jávorkut nagy tisztásán csoronkáló erecske két partján tompaszinü hegyi virágok viritanak.
A tisztás szélén, fáknak árnyékában, egykettőre sátrat vertek s mindenekelőtt övig mosdottak az erecske vizében. Délfelé járhatott az idő s a pázsitnak ebben a szegletében is, abban a zugolyában is turisták heverésztek és falatoztak a hüvösben... Ők négyen is ebédhez akartak látni éppen, amikor Jánoska csak fejebubjára taszitotta cserkészapródi sapkáját a nagy tollal s szétvetett lábbal kérdezte:
- Ede bácsi, kérem szépen, hány nappal ezelőtt mentünk el Pestről?
- Annak bizony éppen tizennégy napja, testvér, - mondta a vezető-tiszt.
- És ma hányadika van, Ede bácsi?
- Julius tizedike, testvér.
Itt egyszerre nagyot kiáltott az elszánt utazó:
- Akkor ma vagyok hétesztendős!
Abban a pillanatban felugráltak hárman, hozzáléptek, megölelték s miután gratuláltak eddigi kitartásához, minden jót kivántak neki. S ugyanakkor - az ünnepelt kifejezett kivánságára - azt a két nagy konzervet nyitották föl és melegitették meg, amelyet édesanyja külön erre a napra csomagolt be neki. Jánoska megmagyarázta azalatt, hogy ugy az ő születésnapján, valamint az édesapjáén nekik kettejüknek gyalogsági konzerv az ebédjök. Mert kemény katona volt valamikor az édesapja, ő azonban még keményebb huszárönkéntesnek készül. Ha aztán leszolgálta önkéntesi esztendejét, nyomban fővezér lesz.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Másnap, jókor délelőtt még, óvatosan ereszkedtek le a Jávorkuttól kanyarodó meredeken. Lépést kellett ereszkedniök, mert elegendő egy elbotlás, hogy a vigyázatlan hegyivándor a szörnyü mélységbe szédüljön az utról. Közel egy órája ereszkedtek már le igy, megfeszitett lábinakkal, amikor végül zúgás ütötte meg a fülüket s erre a zúgásra visszhangot vertek a hegyek. Tudták, hogy a Garadna-patak lesz az ottan, mely sietve törekszik a Hámori-tó felé s amelynek partján, közvetlenül a lábuk alatt, de lent-lent, kell szorongania valahol Ómassa hegyifalucskának.
Ujabb negyedóra erőlködés után kibontakozott előttük Ómassa.
Érdemes elidőzni ebben a falucskában, mert az övéhez hasonló elhelyezkedést aligha gondolt ki még a Nagy Természet egy másikat. Harminckét skatulyaházacska az egész helység s több aligha lesz valaha is, mert nincs merre terjeszkednie. Körül-körül ugyanis vakmerően szöknek föl a hegyek s az első pillanatban az a látszat, mintha kijárata sem lenne semerre az apró falunak. De a Garadna-zugó vágtatása irányt jelez, hogy merre lehet menekülni a körülzárt liliputi-falucskából. Mert itt tör ki a Garadna egy hegyláb alól, teljes szélességben, kavarogva rohan el a házacskák mellett, hogy csak Lillafürednél csillapodjon le... Talán azért is annyi a szépség és báj Ómassa világtól elrejtett fekvésében, hogy a Természet nagy-nagy szegénységükért kárpótolja a lakosokat... Mert szegény emberekből tevődik ki a falu népe, amely kifulladásig huzza az igát születésétől összeesése percéig s mégsem panaszkodik, hanem zokszó nélkül vonja-vonja a jármot... Minden kicsi ebben a falucskában, melyet szelid zsongásba altatnak el a körülözönlő hegyek és erdők fái. Schmitt uram kocsmácskája is alig talpalatnyi benne.
Ómassán csak éphogy körülnéztek, mivel estetájt ugyis ide kellett visszatérniök. Friss kedvben haladtak tovább, a szentléleki romoknak.
Az ut most már emelkedni próbált, elég keskeny hegyszorulatban. Nem messze Ómassától madárdaltól hangos völgy ágazott el balra, amelyből csevegő patak futott ki s ölelkezett össze valamivel arrébb a Garadnával. Az országos vezető-tiszt megjegyezte itten, hogy ez a völgy balkéznek a Szárazvölgy s egyike a Bükk legkiesebb részeinek, mely a Bánkuthoz visz föl s onnan tovább a Bálványhoz. Ez az orom a Bükk legmagasabb pontja. Majd igy beszélt tovább:
- A szentléleki romokhoz kapaszkodunk föl ezuttal s onnét az Örvénykőt másszuk meg, mely alatt szörnyü szakadék zuhan alá s amelyről ugy látjuk az elrabolt Észak-Magyarországot, mintha a tenyerünket néznők. Ha kis szerencsénk akad, talán megmutatkozik nekünk a Tátra is.
Azontul hallgatagon mentek tovább az ujjongó délelőttben. Elől igyekezett a parancsnok, utána Tóth Gyurka, utána Bozzay Pali s legvégül - és kissé elmaradva - Jánoska szuszogott, mintha az előző napok fárasztó gyaloglásai után kezdett volna végleg lemaradni. Talán azért is voltak annyira szótalanok, mert megérezték körülbelül, hogy vége felé járnak immár a nagy vállalkozásnak. Hiszen elindulásuk óta beléptek a harmadik hétbe s olyanok voltak négyen, akár a szerecsenek.
Jó egy óra mulva fent voltak a szentléleki romoknál, melyeket csaknem betakarnak a fák és bokrok s amelyek alatt, a szemközti hegyoldalról lenyuló pázsit lábánál forrás buzog föl s mint vékony erecske siet le aztán Ómassa felé, hogy elhaljon a Garadnában... A romok közül csak egy-két falrészlet, néhány csúcsives ablak s boltiveket tartó gyámkő mereng még a multon. A romok maradványaiból ma már mindössze egy kisebbszerü templom, a szentély és a sekrestye nyomai fedezhetők föl.
Ahogy megálltak volna, a parancsnok magyarázatba fogott:
- Egy 1240-ben, tehát közvetlenül a tatárjárás előtt kelt tardonai határjáró oklevél emliti, hogy már abban az időben is remeték éltek ezen a tájon...
Elmondta aztán, hogy a kolostort 1312 körül épittette István nádor, az Ákos-nemzetségbeli Ernye bán fia, a Szent-Lélek tiszteletére s pálosatyákat telepitett a kolostorba, akiknek nagy szerepük volt a környező falvak népe vallásos hitének elmélyitésében. A mohácsi vész előtt egy följegyzés emliti meg Tamás dédesi perjelt, attólfogva azonban semmit sem tudunk Szentlélekről egészen 1755-ig, amikor »a rég elpusztult kolostorok jegyzéké«-ben szerepel. Valószinü, hogy a törökvilágban pörkölték föl s állitólag Balassa Zsigmond, a diósgyőri vár ura romboltatta volna le 1540 körül. Vannak adatok azonban, amelyek azt igyekszenek bizonyitani, hogy a klastrom csak a tizennyolcadik század első felében lett lakatlan s került az enyészet karjai közé...
S mélyen sóhajtott a vezető-tiszt:
- Ennyi az, amit mondhatok nektek, fiuk...
S kiléptek a fák és bokrok közül. De ugyanabban a szempillantásban nagyot kiáltott Jánoska:
- Ede bácsi, tessék nézni, cserkészek vannak ott!
Ekkor jöttek csak rá, hogy táborozó cserkészek közelébe értek. Szemközt, a forrástól hegyoldalnak nyuló pázsit félmagasságában, a szélső fák közül zászlócska kandikált ki s egy sátor oldala látszott. Itt-ott élénk nótaszó avagy egy-egy kiáltás vert át a csöndön...
Mert ezekben a napokban a csonkaország minden tájain megindult a tábori élet: a Duna és az Ipoly partján, a messzire kéklő Dunántul erdeiben, a Balaton szélén, a Tisza maradék-nádasainak mentében, a zempléni sátorhegyek zegzugosai mögé megbujva a világ elől... Harsány kedvben szálltak vakmerő dalaik s napok óta nyüzsögtek, a tábori munkától elfoglalva... Az Uj-Magyarország kint élte napjait Istennek nyilt ege alatt!
Öt perc mulva a tábor felé kapaszkodtak már öten. A táborparancsnok ugyanis messziről ráismert az országos vezető-tisztre s eléjesietvén, tisztelegve adta le jelentését. Érkezésük hirére mindenki köréjük sereglett s elsősorban Jánoskát ujjongták körül, aki tisztelettel bár, de kijelentette a vezető-tisztnek, hogy ő egyelőre nem megyen tovább, hanem itt marad, miután táborban soha nem volt s ettől eltekintve is alig birja már a lábát... Volt ott ismerkedés aztán!
De a nagy barátkozásnak hamarosan végét szegte a vezető-tiszt, aki először a tábort tekintette meg s tett néhány találó észrevételt emberekre és dolgokra s akkor kiadta a parancsot:
- Fel, az Örvénykőre!
Többen ajánlkoztak a tábor cserkészei közül is, hogy csatlakoznak a vezető-tiszthez, Bozzay Palihoz meg Tóth Gyurkához az alig háromnegyedórai utra, Jánoska viszont önként visszamaradt a táborban. A reménybeli cserkészapródot a vezető-tiszt a táborparancsnokra bizta, miközben mosolygott. Tisztában volt vele tudniillik, hogy Jánoska azért tette le hátizsákját olyan szivesen, mivel játszani szeretne... Istenem, több, mint két hét óta nem akadt már játszópajtása!
Ők nekivágtak aztán vagy tizenketten s háromnegyed óra mulva ott álltak az Örvénykő csúcsán, egy iszonyu szakadék szélén... A kilátás olyan volt innét, mint még a Kékesről sem. Közvetlenül a lábaik alatt terült szét a leláncolt Észak-Magyarország s valamennyien meredt szivvel álltak meg ez előtt a kilátás előtt... Akkor egyszerre északnyugati irányba mutatott karjával a vezetőtiszt s felkiáltott:
- Fiuk, a Tátra!
Csakugyan, a Magas-Tátrát látták szivfájditó fenségében... A délelőtti nap fényében élesen rajzolódott ki az égre minden körvonala, mialatt havas vállai fel-felvillogtak. Olyan volt az, mintha villámokat szórt volna haragjában... Nézték-nézték Nagy-Magyarország határhavasait... Addig nézték, mig könnytől nem lett nehéz a szemök...
Akkor beszélni kezdett a vezető-tiszt, a meghatottságtól fojtott hangon:
- Fiuk, mi most két hét óta Maradék-Magyarország legszebb helyeit járjuk. Vannak persze más szépségei is. Kőszeg mellett, az Irottkőről beláthatni az elszakitott nyugati végeket... Battonya mellől szivszakadtan lehet elmerengeni a világosi hegyeken, amelyek Erdély elővédjei... Börzsönyig odakéklik a zólyomi hegyvonulat s még azok határa megől is a megölt tótság hegyláncai... A Magas-Tátra pedig fölvillámlik, ha a Mátra vagy a Bükk ormairól nézünk vissza feléje...
Megállt keveset, mintha a megindultságával viaskodott volna, majd ezt mondta a halálos csöndben:
- Fiuk! Szép ez a Töredék-Magyarország is, de százszor szebb minden, ami elveszett... Egyszer megindulunk még valamennyien: nagyapák, fiak és unokák, hogy visszavegyük, ami a miénk... Hát soha ezt ne feledjétek! Mert ha elfelejtenők egyszer, hogy visszavár bennünket a Gerlachfalvi- és Lomnici-csúcs, a Verhovina, a Negoj és a Bucsecs, akkor végünk lenne... Soha többé nem engedne föltámadnunk az Isten!
Ott álltak tizenketten előreszegett arccal, levett kalappal s megbüvölten meredtek a Tátrára. A Tátra pedig szakadatlanul villámlott aközben.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Lefelé bandukoltak ujból négyen: a vezető-tiszt, Jánoska, Bozzay Pali meg Tóth Gyurka. Ómassa felé ereszkedtek vissza. De most már azzal a tudattal, hogy egy-két napon belül hazafelé zúg el velük a vonat.
A tábor cserkészei közül többen elkisérték őket jódarabig. Aztán elváltak egymástól. A visszamaradók háromszoros huj-huj-hajrá!-t kiáltottak rájuk, amire cserkészüdvözléssel feleltek. Ők négyen azután is visszatekintgettek még s olyankor a kalapjaikkal lengettek búcsut egymás felé.
Jókor délután Ómassán voltak ujból.
Itt lerakodtak a Schmitt bácsi liliputi-kocsmájának pirinyó udvarán, hogy megpihennek keveset. A vezetőtiszt azon tünődözött éppen, hogy ittmaradjanak-e éjszakára, avagy továbbmenjenek Lillafürednek, amikor nagyot kurjantott Jánoska:
- Jön Bandi bácsi, meg Pista bácsi!
S azzal, mint a puskagolyó, már vágtatott is két közeledő turista felé. Sulyos hátizsák alatt közeledett a két ismeretlen ember. Az országos vezető-tiszt annyit látott csak, hogy a két turista lehajlik Jánoskához s mialatt egyikük a lefogyott kiscserkészjelölt arcát simogatta, a másik megölelte szeretettel.
Kiderült a bemutatkozásnál, hogy Bandi bácsi az egyik miskolci gimnázium tanára, Pista bácsi meg országoshirü csellómüvész, különben sógorok egymásközt. Jánoska apja régi barátja volt a két sógor-turistának s megkérte őket levélben, nézzenek utána keveset a Bükkben, nem kergette-é meg a fiát valami medve, esetleg mókus? Nekivágott erre a két sógor, természetesen sok-sok süteménnyel a hátizsákban, melyet a feleségeik készitettek sebtiben Jánoska számára. Mert tudták jól, hogy gyönge oldala a sütemény.
- Nem fáradtál el a hosszu uton, öcsém? - kérdezte Pista bácsi.
- Egy kicsikét, de nem nagyon, - felelte illemtudóan Jánoska.
Erre aztán Bandi bácsi ütött a vállára:
- Mondhatom, hogy még egy másik ilyen hétesztendős leendő fővezér nincs több Magyarországon!
- Igenis, Bandi bácsi, kérem szépen... De nem tetszik tudni, hogy van az édesapám, édesanyám, meg Ági?
Egyszerre mondták mind a ketten:
- Nincs semmi bajuk, hála Istennek! Csak igen várnak haza, mert nagyon-nagyon szeretnének már látni...
- Holnapután estére otthon leszünk, - szólt közbe a vezető-tiszt, aki abban a pillanatban ért oda s adott kezet az utánuk nyomozott két sógornak.
Egy-két percen belül összebarátkoztak valamennyien. S akkor a Schmitt bácsi kocsmája udvarán, a kecskelábu asztal mellett, kiteregették a sok süteményt meg szárazkolbászt, amit Miskolcról hoztak magukkal. A találkozás örömére némi borocskát is rendeltek a csaplárosnál. Jánoska persze szódavizet kapott mindössze.
Nagyszerü hangulatban telt el a délután egy része s erre a másfél órára sokáig visszaemlékeztek azontul is.
Beszéd közben Jánoskára nézett Bandi bácsi:
- Az én Andris fiam, akit Fityerának hivunk odahaza, szintén velünk akart tartani, hogy minél előbb kezet szorithasson veled, barátságának és elismerésének jele gyanánt...
- Hát mért nem tetszett elhozni, Bandi bácsi?
Bandi bácsi jókedvüen mondta:
- Mert ő annyira apró legényke még, hogy ki sem látszik a földből. De majd megismerkedtek nálunk. Mert remélem, jóbarátok lesztek.
- Igenis, Bandi bácsi, - s szippantott egyet az orrán.
Azon kapták magukat, hogy a vezető-tiszt nesztelenül eltünt a soraikból s amire körülnéztek volna, látták, hogy valamivel odébb, a Garadna-patak füves szélén falusi nebulóknak mesélget odaadón, megfeledkezve magáról és a világról. Itt-ott édes kacagás vert föl az apróságok karéjában, néhány összeverődött öreg viszont jókedvüen csóválgatta a fejét, annyira tetszett nekik, amit most hallottak.
A két sógor, Bozzay Pali meg Tóth Gyurka meghatottan figyelt arrafelé, miközben Jánoska a sütemények között vitt végbe szertelen pusztitást.
Abban a pillanatban megértettek mindent.
Mert ki nem téphető álma volt az országos vezetőtisztnek, hogy csak akkor lesz nyert ügye a cserkészetnek, ha a falut is maga mellett fogja látni. Ahol csak szerét ejthette, ott termett a falusi legénykék és apró kisasszonyok között, mesét mondott nekik a cserkészet bübájos világáról, amit szájtátva figyeltek e babszemjankók, velük dalolgatott, soha nem hallott nótákra tanitgatván őket, velük bukfencezett s az ártatlanságok társaságában gyerekké vált maga is. Égő képzeletében pedig látta, egyre látta a közeli jövőt, amikor egyetlen nagy cserkésztáborban lesz Magyarország minden ifjusága.
Bandi bácsi félhangon szólt maga elé:
- Csodálatos lélek ez az ember...
- Az, - mondta rá Pista bácsi, a sógor.
...Félóra mulva vigan meneteltek már az országuton, a zúgó Garadna mentén.
És itt kevés elmondani valónk van már mindössze.
Ujabb félóra mulva igézettől eltöltve álltak meg a Hámori-tó szélén, látták azt a tündérpalotát Lillafüreden, mely az ország pénzén épült; megbámulták a Szinva vizesését, a keskeny és hüvös lillafüredi völgyben néhai tudós Herman Ottó villáját s jóidőt töltöttek el a Szeleta-barlangban, az ősember egykori tanyáján.
Aztán Miskolc felé indultak meg a hegyi vasuton. S este kilenckor Bükkország fővárosába értek. Itt a vezető-tiszt, Bozzay Pali meg Tóth Gyurka a turisták szállójába tért meg, Jánoskát ellenben magukhoz kérte ki Bandi bácsi. Már csak azért is, hogy személyesen is megösmerkedhessék Andriska-fiával, mármint a kis Fityerával.
A vezető-tiszt még akkor este táviratot küldött a feleségének, Jánoska édesapjának, Bozzay Pali meg Tóth Gyurka szüleinek, értesitvén őket, hogy ekkor és ekkor fognak elérni Budapestre, gyalogosan. Gödöllő felől pedig.

UTOLSÓ FEJEZET.
Hazafelé... Hazafelé...
A miskolci vendéglátó egy nap után Budapest felé vágtatott velük a gyorsvonat. Elhagyták már Hatvant s Aszód felé közeledtek. Tiz óra lehetett ekkor délelőtt.
A vezető-tiszt kinézett az ablakon s igy szólt:
- Gödöllőn kiszállunk, az állomásnál nyomban átülünk a cinkotai villamosra s valószinüen csak Kerepesen szállunk ki megint. Ugy illik, hogy onnét gyalogszerrel tegyük meg a végső utszakaszt hazánk fő- és székvárosáig.
Jánoska fölfigyelt:
- S fognak-é várni bennünket valahol?
- Azt hiszem, testvér, - bólintott a parancsnok. - A táviratban pontosan jeleztem, hány óratájt és merről fogunk közeledni a pesti vámhoz.
Az az egy napjuk nagyszerüen telt el Miskolcon. Megtekintették a többi között a hatszázesztendős avasi református templomot, kint voltak az avasi temetőben, hol Dérynének, az uttörő magyar szinésznőnek csontjai pihennek s levett kalappal álltak meg Kossuth Lajos szobra előtt. Itt megjegyezte a vezető-tiszt:
- Ez az ország legelsőnek felállitott Kossuth-szobra s egyuttal az egyik legszebb Kossuth-szobor is.
Azt azonban már nem tudta a vezető-tiszt sem, mi hibája van a számüzött kormányzó bronzalakjának? Természetesen az egyik miskolci csizmadia fedezte föl, akinek éles szemét nem kerülte el, hogy Kossuth csizmája hátul-varrott és nem kétfelől oldalt, minélfogva németvarrásu a csizma. A fölfedezés nem lepett meg senkit, mivel mindenki tudta anélkül is, hogy a magyarhoni csizmadiák mind kitünő kritikusok, lévén a voltaképpeni kritikusok egytől-egyig csizmadiák.
Miskolcon Jánoska eljátszadozott Bandi bácsi fiával, a kis Andrissal, akit Fityerának szólitgattak a szülei s a búcsuzásnál sirigtartó barátságot fogadtak egymásnak.
Jánoska azzal adott kezet fiatalabb kenyerespajtásának:
- Majd irok neked, Andriska!
Andriska azt felelte rá, hogy helyette az édesapja fog válaszolni. Ő ugyanis apró legény volt még s ezokból nem sajátithatta el egyelőre a betüvetés alapelemeit.
Most tehát hazafelé zúgott velük a gyorsvonat.
Gödöllőn csakugyan leszálltak, valamivel később a helyiérdekü villamosra ültek át s féltizenkettő után ráléptek a pesti nagy országutra. Kerepesnél.
Először ettek valamit, ezuttal utoljára az egymás társaságában. Közelről fölkéklettek már a budai hegyek, elmosódó körvonalaiban látták a gellérthegyi citadellát, a Várat, a Szent István-bazilika kupoláját s a város szélei körül a gyárkémények kormos füstjét. Csaknem egy óra volt már délután, amikor felállt a vezető-tiszt:
- Indulás, fiuk!
Fölszedelödzködtek s nekivágtak mégegyszer. Hazafelé... Hazafelé...
...Pest városában pedig nagy készülődés folyt ugyanakkor. Jánoska mamája reggel óta sütött-főzött, édesapja izgatottan járkált föl és alá, Ágneske viszont édesanyjának segitgetett, mialatt egyre sürübben sóhajtott föl:
- Bizonyosan éhes lehet már szegény öcsém!
Délután négykor itt volt az indulás ideje. S félóra mulva a gödöllői villamosvasut állomásával szemközt várakoztak már, közel a keleti pályaudvarhoz.
De várakoztak ott akkorára mások is. Egy nyurga és élénk fiucska a mamájával, meg a nagymamájával. Kiderült azonnal, hogy a ficánkoló legényke senki más, mint Csongor, az országos vezető-tiszt fiacskája. Hamarosan összeismerkedtek s Csongor mamája a legnagyobb elismeréssel nyujtott kezet Jánoska mamájának:
- Az uram elragadtatva irta többször is, milyen pompás fickó a fiad!
- Csak itthon lenne már! - sóhajtott fel a Jánoska mamája.
Később Bozzay Pali meg Tóth Gyurka szülei érkeztek ki. S vártak-vártak valamennyien.
Széles ut a pesti országut... Azon fut be a helyiérdekü villamos Gödöllő és Rákosszentmihály felől, gépkocsik, teherautók, szekerek, magánosok járnak rajta ki és be. Mégis ugy öt óra tájt feltüntek rajta hőseink, mert Ágneske magánkivül kiáltott fel:
- Ott jönnek!
Csakugyan négyen közeledtek a messzeségből. Egymásmellett jöttek, szélről egy olyan babszemjankó, aki alig ért föl csipőjéig a másik háromnak. S Jánoska mamája egyszerre könnyezni kezdett:
- Kisfiam... Kisfiam...
Mindenki meghatottságot érzett.
Azok pedig jöttek... Negyedóra mulva jól ki lehetett venni mind a négyüket. Jánoska cingár lett, mint egy agár s fekete, mint a szerecsen. Édesanyja sirdogálva ismételgette:
- Fiacskám... Fiacskám...
Jánoska ugyanakkor fölvágta a fejét s kemény tartásban közeledett az országuton, hadd bámulják meg a nagyok!
Hanem ezt már a kisnénje sem birta tovább. Eléjeszaladt s mialatt fölsirt, lehajolt hozzá s átölelte. Igy maradtak sokáig.
Hogy mi volt ott aztán, talán jobb hallgatni róla... Ugysem lehetne azt elmondani. Mialatt a nénik sirvafakadtak, Ágneske az öccsét tapogatta végig:
- Nincs semmi bajod, kedves egy öcsém?
- Én fiu vagyok és nem jány! - válaszolt tultengő önérzettel a fiatalember.
Ahogy lecsillapodtak volna valamennyire, az országos vezető-tiszt Jánoskához fordult:
- No, testvér, a legnagyobb mértékben meg vagyok veled elégedve, mert kemény próbát álltál ki. Ezért kivételesen megengedem neked, hogy viselhesd a cserkészapródi egyenruhát.
- Igen szépen köszönöm, Ede bácsinak, - hálálkodott a mindenre elszánt tökmag-alak. - Meg aztat is köszönöm, hogy tetszett vigyázni rám. Bozzay Palinak meg Tóth Gyurkának is köszönöm...
Akkor az édesanyjára pillantott föl:
- Anyukám, van otthon káposztásgaluska?
- Van kisfiam, van, - nyugtatta meg könnyezve és mosolyogva az édesanyja, miközben szivükből kezdtek kacagni a többiek.
Búcsuztak egymástól. Jánoska édesapja köszönetet mondott jóbarátjának, az országos vezető-tisztnek, Jánoska viszont kezet szoritott legujabb barátjával, a kis Csongorral. Akkor négyfelé indult meg a négy csoport, autótaxikon. Jánoska eltelten mosolygott maga elé, hisz álmainak-álma várta odahaza: a káposztásgaluska. Legalább négy tányérral.

Vége.