NTK HORVÁTH SÁNDOR

A próba ideje

KAPOSVÁR  2011

Köszönetemet fejezem ki azoknak, akik anyagi és erkölcsi
támogatással segítették a könyv megjelenését:

  

Technikai szerkesztő:
Ifj. Horváth Sándor
Címlapkép: ifj. Horváth Sándor

ISBN 978-963-9846-38-8 

Kiadó: Bogárd és Vidéke Lapkiadó és Nyomda
Sárbogárd - 2011
 
Copyright ©NTK Horváth Sándor
A próba ideje
2011 Kaposvár
Szerzői magánkiadás

ik

Aki szíveket kér

A csend  gyümölcse 
                        az Ima
Az ima gyümölcse  a Hit
A hit gyümölcse  a Szeretet
A szeretet gyümölcse a Béke

Teréz Anya

Olyan akarok lenni…
Újszülött, semmit ne tudjak ...
A világról, éppen semmit ne,
Közöm se  legyen semmihez!
Legyek a kezdet kezdete…

                      

A jutalom Te vagy

Te sem lehetsz szabad, talán soha,
Ha szolgálni nem tudsz? Szolgálni Őt,
Szabadon, áldva mindenek előtt,
Nem is remélve, lesz e valaha
A gyermeki Hűségnek jutalma –
E szolgálat lehet majd éltetőd,
Ez gyújt dúlt szívedben életerőt,
És a lemondás rejtett hatalma
Életet ad, árad akár a Nap –
Lelked álma, az ígéret, Te vagy –
Jutalma is –, ha lelkes, hű szavad,
S a benned égő lélek égig ér,
    Megláthatod, int-e a messzeség?
    A Jó szomjazza magát, s ez elég.

Valami fény

Valami tegnap ránk sugárzott,
Suhogott lágyan vállunk felett,
Ne keress mégsem angyalszárnyat,
Ha fejünk körül is fény lebeg.
Csak volna elég egy kívánság,
Vagy biztosan tudni, érdemes –
Ne kínozzon bizonytalanság,
Elmúlik céltalan – vége lesz.
Kilendül, s visszatér az inga,    
Kételkedni, többé nem szabad,
Hitünk, ha mégis meginogna,
Szeretet emel körénk falat,
    S míg fény rakódik csontjainkba:
    A Parakléta ad jutalmat. 

Csillagszemek

Már ezután, nem csak árnyat adó
Kertem Szépasszonya leszel Kedves.
Életemé, mely titkokkal terhes,
Zendülő, szépszavú tárogató.
Fényköreimben az álmodozó,
Lassú idő, tündérmosolyával
Befogad, megölel lágy hullámmal:
Üdvözlégy Kedves Időutazó!
Köszöntelek e kék ragyogásban,
A béke derűs, tündér szigetén,
Most a dalom Veled égbe szárnyal,
S repülünk szabadon, kézben a kéz.
Opálos fátylak fénylőn lengenek,
    S intenek nekünk hű csillagszemek.

Szeretet a jutalom

A fajtámra fájva, félve nézek:
Remélek újra, s megcsalattatom,
De Jób fiakért lehet-e okom
Hinni az idő ígéretének? 
Már nem kérdem, miért vert az élet,
Hozzád hajolok Drága Asszonyom:
Kérlek téged, légy társam utamon,
És mindent kárpótol kedves lényed.
Már nem kápráztatnak hamis fények,
Mégis fénylő világ az otthonom,
Ahol felmagasztosul a lélek,
Ahol törvény az igaz ítélet:
    A hittel meghódított partokon, 
    Tudom, szeretet vár és jutalom.

Húsvétra várva

Jöttem általdöfve – s csak harmadnapon
Nyit ajtót az éjféli telihold –
Csodára vágyva gyermekek születnek,
Nem kérdve a Reményt – hol kóborolt?
És jöttem általdöfve rút szavakkal –
Ajtót mutatva – “Ki vagy Te Bolond?”
És mert megölték lelkét a világnak,
A Júdás most is Jézust káromol.
Jöttem árulást, bűnöket feledve,
Mert a Megtöretett feloldozott –
Veletek együtt – megtisztult lélekkel
Áldva az Urat és a Templomot –
   Jöttem új életért – Jézusra várva,
   Jöttem a húsvéti feltámadásra –

Az édentől keletre

sóváran s mindenektől elhagyatva
lopva kölcsönfényt a gyertyalángtól
Pálos remények bilincsébe fonva
szívünk mélyén ősi múlt világol –
oly régen vége már a szép napoknak
elvágtatott a fényes napvonat
de itt maradt a vágya mindazoknak
mi élet volt – remény és akarat –
élünk nem feledve Krisztus menhelyen
felettünk a sugárszemű ablak
ne mondd hát! cél nélkül és reménytelen
szép álmainkból semmi nem maradt –
    mert Ábelt siratva sem feledhetem
    mi volt a tét az almafák alatt…

 A Szent Korona

Szent kartusod köt már kétezer éve
Hű magyarjaidhoz ékes talizmán.
Hiába tört éj, balsors nemzetünkre,
Nélküled, bitorló, nem lett itt király.

Benned ég még az ősi hit visszfénye,
Mély titok zár körül és száz legenda.
Mikor, hol készült szerencsénk edénye?
Hő-, glóriás vágyak attribútuma.

Ész, szív, virtus, képzelet, ős Napkelet
Költészete, szépsége jött el veled,
Bő örökséggel, távoli Szkítia.

Ahol megszületett szittya nemzeted,
S lettél immár magyarok híres fia,
Levédi, Magna-Hungária ura…

Atilla, Buda, Szent Babba Mária
Szellemi delejét őrzi még a pánt…
Hát gyógyítsuk végre rontott Korpuszát!   

Árnyékvilágban

   Menjünk hát vissza az ősi Földre,
   Mikor királyi pár volt Nap és Hold.
   Ahol a Szépség és Erő lakott,
   A mának éltünk, mégis örökre.

   Szívünkben is bilincseket törve,
   Szemünkben sugárkéve lobogott,
   Mégsem volt közöttünk egy se’ boldog,
   Ha lelkünket félelem gyötörte.

Mánit kell keresni, ki elveszett!
De életet váltani nem lehet.
Már régen nem értjük, mit mond a Hold,

Bár, fejünk felett tűz ragyog, s égi
Csillagport szór reánk az éj, mégis,
A lélek árnyékvilágban bolyong.

Valami készül

Az Idő lavinái mit tornyoznak
A Kárpátok gyászkoszorúi felett?
Ünnepelni kellene, de nem lehet:
Fogva tartanak az élők és holtak.

Lesz-e gyümölcse a vajúdó kornak,
Amit kárvallottan is elviseltek,
A préda vágynak, mit úgy megszenvedtek? 
Vagy nem várt kataklizma gyújtópontja

Lesz majd újra, a feszültség és harag,
Amit a lelkek mélyén felhalmoztak?
S ha a csalódás szikrája fellobban?

A trianoni ármányos szavak
Sírokat ásnak a forradalomnak,
S megtörténik a megbocsáthatatlan.

A Nap fiai

Vannak helyek a Földön, ahol szeret
A Nap, és gyógyító sugara alatt
Az emberi géniusz szárnyakat kap, -
És szíve tudja, mit akar, ha keres:

Ahol újjászülethet, azt a helyet!
Testvéreket talál, lelkes társakat,
Érzi erejét – nevet, ha elakad –
Legyint, józan földön áll és nem lebeg,

Nem kerget éretlen, dőre álmokat, 
A mesekönyvből sem tép ki lapokat, 
Jósorsa harc, remény, vállalt áldozat:

Követi hitét, teremtő értelmét:
Szépségét, igazát, a forrás helyét:
Ahol Szövőszéken jár a Mindenség.

Fények járnak a Tejút felett
Holdfogyatkozás: 1997

Nem látom már az égi szempárt,
Lenyűgöz az űrvilági terv:
Őrlődik a Hold, titkokat rejt –
Némán tűri fogyatkozását.

“Szűzi reményünk elrabolták” -
Zizeg, száll az emléktörmelék,
Lehull szememről a törpe-lét
Varázsa – kísért egy régi nyár?

Emese álma – mennyi emlék?
Fehér lován Árpád lép elénk,
Álomidőt hoznak friss szelek,

Erdélyből hun-könnyet, felleget –
Reszket a fény, a Hold udvarán
Emese vár, s hoz álmot reám.

Kalapács alatt

Nem, nem a tehetetlen szomorúság,
Csak a harag csal könnyet a szemembe,
Ha már szétszakadhat minden: ágra ág, 
Hazugság dúl a megrabolt szívekben.

Mondjátok meg! Hallgathat-e a költő?
Mikor ebek harmincadján az ország?
Látván, nem lesz elég egy emberöltő,
Túlélni bajt és hűtlen meghasonlást.

Koncért, vagyonért és hamis eszmékért
Hagyja cserben újra, testvér a testvért, 
Mert bűnrészes, ki bűnben szerzi hasznát,

Elitek mérgezik a nemzet lelkét,
Feledve mit jelent hűség, igazság:
Újra cserben hagytak szép meseország!

      Bolond Istók

Híg elevenség balga szava,
Vidám, szépapjára ütött,
Mert szelleme, ha volt is szaga,
A világűrbe megszökött.

Mi volt tegnap? És jó, ha volna?
Örömét is elfeledte,
Mert lenne minden, ámde gondja?
Szépszóval csak cseperedne.

Léte titok, miként a hold:
Lassan tisztult öntudattal,
Már nem zavarja más, csak az ész.

Mindegy mitől múlik, a volt,
Mindent csudál ámulattal,
Mindegy miért pusztul, ami ép,

Ő nem tudja meg, mi szép, a szép,
Értelmes emberi beszéd,
Hát csak ezért, s a többiekért…

Kifosztva nyomorultan

Rekviemet mondok az emberért.
A megcsalt, megcsúfolt reményeknek,
Téveszméknek fanyar búcsút intek,
“Torzszülött Trianon” gyermekeként.

Lelkesültünk, azt hittük van remény,
Vártuk az Édent teremtő embert,
De Gnóm és Szörnyeteg telepedett
Mellénk, a régen várt vendég helyén.

Csúf szégyen, szégyen, szégyen e század,
Bűn, s megbocsáthatatlan gyalázat
Embertelenségének emléke:

Megaláz Múltunk, s Ábelünk vére…
Így állunk itt hétszer meglakoltak,
Trianoni élők, és a holtak…

Az ezredforduló

Amint elkezdte, úgy jött el a vége,
Csörömpölve, hangos katonákkal,
Kezében új, csillogó fegyverével, 
Most elvonul az utolsó század.

Az Ego, ma a Homo mohó Réme:
Csömörig harácsol, kíméletlen
Természetünk megrontott teremtménye:
Rosszabb magát ismétli szüntelen.

Nagy-háborúk, nyomor és új szenvedés:
Mindent megront az okos érdek-ész:
Pusztít, öl, ha érdeke úgy kívánja –
Pénze törvény, s bűn az etikája?

Már-már elveszíti ember-nevét?
Jobb, ha Isten elfordítja a fejét.

Voltam mi nem lehettem

Repültem álmomban, a régi kertben,
Magasan, fent, a fák csúcsa felett.
Megállt az idő, reszkető szívemben,
Idézve múló dajka éveket.

Voltam, mi nem lehettem többé soha:
Rét éneke, csillag-álom, olykor
Patkó-betyár, máskor, fogoly katona, 
Ki távol, a gyermekére gondol.

	Repültem mindig, mint Te is, nyugtalan,
A rózsa-alkonyatban láttalak,
Kiáltottam feléd: várj reám uram!

De Te, sebesen nyargaltál – úttalan.
Oly árván, elhagyottan vártalak,
Míg éjbe tűnt az álom árnyalak.

Szólítanak

Ki az? Ki szólít, ismétli nevem?
Ki vagyok? Nem tudja azt senki sem.
A Liszt vagyok, megőrölt búzaszem,
Ledarált időm, kisült kenyerem.

Majd, úgy ismer aranyló gyermekem,
Mint göröngyöt az érett szőlőszem.
És ha jó termést hozott a tőke,
A földre lehanyatlok csendesen.

Magamba zárom a napsugarad,
Az égre emelem tekintetem,
Ím eljött az idő, szólítanak,

Már látom is fénylő csillagjegyem,
Mélyből szállok fel az Égi fényre,
Áldozatnak voltam hű edénye,

Uram szólít, elég is lesz nekem,
Tudnom: betöltöttem a szerepem.

Tél: 1956

Fagyott: “A Hold, mint téli kobold”
Ragyogott a fekete égen,
Mutatta, hogy az agyhalottak 
Közül nem menekülök én sem.

Bolyongok, és ha majd’ megfagyok
A roppant Tél jég-vitrinében,
Tüzet gyújtok és jelet adok,
Itt halt meg minden reménységem. 

Buda és Pest, “Te bűnös város”,
Lyukas zászlókkal meggyalázott,
Rőt egedre írom fényjelem, - 
Elátkozva és reménytelen,
Felírom október egére:
Meghalt a szabadság reménye. 

Töréspont

Tolvaj járt az éji kertben,
Letört virágok halnak némán.
Örvénylő csend és sápadt reggel
Koldul a Télben - felsír a magány.

A Hold ezüstje rezzenetlen,
Az ezredvégi csillagórán,
Már gyűlöletben megkövülten,
Ős-átok ül az ember-fián.

Káin és Ábel: kés a kézben,
És hány féltékeny törzsi Isten
Őrködik most a csillag-éjben?

Mert csábít az éj - árnyék és vér -
A Káin ősök öröksége:
Fellázad, gyilkol szívünk mélyén.

Mosolyod árnyéka

Eliptikumban rohan életem,
Felvillanó direktrisze Te vagy:
És űz, hajt minden fordulón szavad,
A mind ridegebb, roppant tereken.

Miért nem hihettem benned soha?
És mért gyötör a mostoha volna?
Miért, hogy éjszaka, a tétova,
Tűnt vágy, még most is, kifeslik újra?

Lehettél volna ünnepi sátor,
De elmúlt az idő - most már tudom -  
Lassan tovatűnik, ami szép volt,
Mindent átkölt a szomorú távol.

Lázas napok, süket csend, kerge éj:
Emlékroncsok nagy időnk peremén,
De áttör fényed, és arcomra hull
Mosolyod árnyéka, s szívem kigyúl…

A költő emlékére

Mint harangszó hangzik neved,
A harangod messze hangzó,
Emléktartó: fényes, nemes,
Igazhangú, szép, énekes
   Magyar szót ád, s menedéket.

Vigasztaló, bús lélekkel:
De megvert az Isten Téged,
Magyarságért vert szegeket
Dobos, nagy szívedbe érte,
   Mégsem kértél menedéket.
 
A szívedre hullott könnyek
Szerelemért fájtak, égtek.
Szép’ hajósa száz öbölnek,
Mégsem kaptál menedéket,
    Mégsem kértél menedéket.

Valakiért nagyon fájtak                                                                                                                                                                                                                                         Hamvába’ hullt, szép-remények,
Dalból fontál Istenálmot,
És ostort az ölelésnek,
   Mégsem kértél menedéket.

Lelked fázott, lánggal égett,
Mindig napkeletre vágyott.
Szánt magyarja száz reménynek
Kerestél egy jobb világot,
   Mégse leltél menedéket.

Nálad méltóbb nem volt még, sem
Szebb dalnoka ölelésnek:
Bukott Angyal, Nap-szívéből
Fény-dalokat téptél éjjel,
   Mégsem kértél menedéket.

Csak félig voltál küldetéses
Magyar költő, vagy egészen?
Élet voltál: vad, fölényes,
Félig Isten, költő-ember:
   Mégsem kértél menedéket.

Százszor elátkozott élet
Százszor elvette reményed,
De újra feltámad érted:
Lobogózza dalát néked,
   Mégsem kéri menedéked.

Epilógus:
A Szent és a Tanító közt, a Költő:
Mindkét oldalra egyszerre kitekintve,
Feszíti magát ama fakeresztre,
Hogy világát teremtő Istenétől, 
A Hit keresztlevelét megszerezze.

Időnk meghasadt

és az Ő sebeivel gyógyulunk
Pünkösd ünnepén…

- Izajás -

z

Fohász

Uram  engedd meg,
 Hogy erőt vegyen a lélek
Öröme mi rajtunk. 
Fák, virágok, kék ég,
Hűvös csöndek:
Int körülünk ama szép természet.
Tavasz, nyár jön, őszre a tél -
Mi él, mind-mind tanítja szívünket -
Arról mesél:
Közel a segítség, 
Mindig van Remény. 

Az Utak változnak: fény, mélységes éj,
De minden kegyelem Testvérem,
 Miért is sietnél?
Éltet a Hit, az örök Remény -

  Veled a Szeretet, már ne félj!
  Szelíden emeld rám a tekinteted -
Jöjj Testvérem!  Add a kezed! 
 Jézusra vár a Gyülekezet.

c

Kérlek, vezess!

Kérlek, ne vess meg,
Vezess oda engem!
Kérlek, mutasd meg,
Ki függ a kereszten?

Hadd lássam meg végre,
Ki szenvedett értem,
Miért hullott vére,
És átok fejére?

Mert ha titok marad?

Mily végzet vezette
Szenvedéshez utad,
Mily tudás nemzette
Látnoki valódat?

Mit jelentett Néked,
Mélységes magányban,
Emberek közt élned
E pogány világban?

S Jézus szentelt éjén?

Az emberi szellem,
Ha Feléd, közelít,
Eléd áll az Isten,
És fénye elvakít.

Isteni megértés,
És ember-valóság, 
Kettős megfelelés:
A sorsunk: iker ág.

A fenyő része

Ha meg nem kérnek? 
Se földnek, se égnek,
Sem a feledésnek
Ne légy pásztora - A népek 
Ne ítéljenek meg -
Nem lehetünk kéretlen’ tiétek.

Csak példánk lehet: példa -
Kívánságod csak a Tied -
Nincs jogod kimondani vágyad,
Hogy Isten szól Teveled.

Nincsen a Hitben töredék,
Ha a jó úton haladsz?
Bármerre mész? a Lelked egész.
De mondd, Te miért is sietnél?
És mi lehetnél?  ami maraszt.

Mondd!  Mi lehet több annál,         
Hogyha mész, pedig Te maradnál?                                                                             Ha elfárad, s botlik lábad,
De a szenvedést megálltad?
Mégsem lehetsz több magadnál.

Semmi sem oly védtelen,
Mint a kagyló emberi szellem,
Ha ága-boga leigázza,
És megalázza a Bűn - kétségbeejtő -
Elbukik, miként az Első.

Fa alatt a Remény, lesz a béred, 
A Te erőd és az erényed -
Ez a Fenyő része a Tiétek - 
Nekünk adja Szívét: vegyétek!

Ars poetica

Hogy az Ő kegyelméből, megigazulván,
Örökösök legyünk az örökélet reményében
                 Pál levele Titushoz 2. 3.
                        
Majd áldanak
Kik neved sem tudták
Ám lehet egy másik nap
Megtagadják
Jahve maradékát  
És a mérges Ég alatt
Népedet majd meghurcolják
Ahogy régen – diaszpórád szélbe szórták.

Tudom súlyos szavakat mondok
De oly időket élünk meg most
Mint egykor – mély titok
Amit az idő nékünk alkotott –
A sors még csak várakozás volt
Húsvéti ígéret –
Bízott a jóakarat és a rossz
Még hallgatott
Alig kezdődött el a történet –
De a konkoly és a rozs is kikelt
Ahogy illett együtt növekedett:
Megtelt a szem
Amit a Nap megérlelt
Fejet hajtott a kalász
Szerényen földre nézett
Nem látta a Kaszást mikor közel lépett.                                                                  És csak akkor – valahol az idő alján 
Véget ért egy élet
Kihunyt a láng – vagy átalakult csupán?
Elmúlt a tavasz és helyén a nyár

De áttört az Égről egy léleksugár
És addig? Míg eljön az utolsó ítélet 
Csak élet ez: édes-bús regényes kísérlet –
Nem fontos itt van-e közöttünk a Rossz?
S szüntelen a gyengék fülébe sugdos?
Kétled?
Erőszak üzérek mérgezik a lelkedet
Nem kell az erényed
Ez az üzlet: a vétek – vélheted –
Még nincs elég Szeretet
Ez az üzenet:
Az ember okos
De gondatlan sáfára a Hitnek
Júdáscsókért hamis pénzért
Az igaz útról letérhet
Könnyen félre léphet 
Önmagától ki védi meg? 

Testvérem ne feledd!
Minden útelágazásnál szüntelen les reád
Elámít s tévútra vezet rossz szellemed 
Neki köszönheted a bajokat
A Kudarc keresi gyenge pontodat
És ha rálel? – lecsap 
Lelkedért folyik a harc
De kettőn áll a vásár
Minden keresztútnál
Lelkiismeret őröd áll a vártán –

Testvérem ne feledd!
Megóv a Szeretet
Az Úr lelke veled
S ha kéred? – segít egy Fohász –
Hát jól vigyázz!
El ne vessz a hamis világban
Ahol megkísértenek
És ezüsttel fizetnek.

     Ha búcsút int a Nap

Talán holnap, vagy holnapután?
Gyermekkori szívünk          
Uram, hozzád hazatalál -
Végérvényesen - majd ha kihűl
Minden cél, remény, bűn: alámerül

Búcsút int a Nap
S az utolsó sugarak
Tudom, már nem vakítanak.
 
Bármilyen én-lélek átlényegül
Elfoglalja helyét a fagy 
Türelmetlenül -
Csak a fény, vagy a hiány
Ami megmarad
Mert elárul, ami vagy -
Befogja éned sugarát a túlvilág 
Jeled elragad, odaránt
Ahol már várnak rád.

Pokol, vagy Mennyország?

Majd megszólítanak:
Megérkeztél hozzánk
Ébredj!
Térj meg magadhoz Testvér!
Lelked velünk él rég:
Hazajöttél közénk…

k

Quo vadis?               

Olyan szelíd volt kívánsága,
És mégis mind ütötte-vágta:
Aki csúfolta? – akarta fájjon:
Ne legyen jóság a világon!

Ha eljön majd a rontás éje, 
És nem leszek már köztetek?
Ha felhangzik a lázas ének?
Ti szelídek ne feleljetek!

Ha meghal a Nap és rám szakad
Az örökké tartó éjszaka?
Az égbolt fekete szegletén,
Fényre gyúl a pokol csillaga.

Magához int a vén Kharón:
Nevetve szól: “Itt egy kis ladik,
Légy te vakmerő bátor hajós:
Harcolj életedért hajnalig!”

Nem kívántam birokra kelni,
Jákobként harcolni nem fogok,
Szelíden tűröm a kísértést,
És most csillagok közt ballagok.

Oly tiszta volt szűz ifjúsága,
Ha bántották is, megbocsátott:
Bűneitől tán hetvenhétszer
Megváltotta a zsidóságot.

Örökös példa tisztasága,
Mégis nevetnek rajt’ a “mások”,
Ma is Júdások szidalmazzák,
	     Te mégse hagyd el Messiásod!

Jeremiás

Fáradhatatlan zsongott, körülöttem az élet,
Csak ültem helyemen, egy pontra meredten. Tudtam,
Valami történni fog velem az éjben, hiszen én,
Pengeélen éltem árván, nem hiába
Várakoztam. Tudtam, most megnyílik az örvény,
És minden elenyészik. A törvény darabokra hull:
Minden széttöredezve porba terül. Szél tombol,
Szörnyű ereje lesz az ítélet, és valóban,
Törékeny az élet, és gyenge az ember világa.
Ez a nap lesz a városok pusztulása, s lőn sivatag,
Tűzvész fénye lobogva világít és árad a szenny.
Iszonyat görcse rázza kezem és  könny marja szemem: 
Agyamat a lázban a téboly gőzei galvanizálják,
Kétségbeesett, szomorúság szedi szét eszemet –     
Torkon ragad a sírás és a néma kiáltás,
De nincs, és nem lesz segítség – soha már –

Megállt az idő, égre meredten, értek mindent:
Szívem volt hű társam, s nem hallottam szavát.
Figyelmeztetett, de csak játszottam az éjben:
Démonok játszottak velem, elbűvöltek a lázak.
Édes zene volt a fülemnek a farkas üvöltés –
A sakálkacagás – teli hold tűzött a szemembe, 
Nem láttam a patkány torlaszokat a város alatt,
Pedig sajtként rágta a mélyben házaimat –
Nem napnyi idő végén jött el az ordas végzet:
Százados bűn bűnre rakott itt, rég alapot – 
Már életünk mélységeiben rontottak meg: 
Megromlottak az ősgyökerek, (szegény emberek!)
Gúzsbakötöttek az engrámok árnyai, a démoniak,
Elenyészett a Jó, markába gyúrt a gonosz –
Ösztönök rabja voltam: fogva tartott vágyam – 
Nem szabadultam, nem menekülök, most sem, 
                                                                       soha már.    
                          Meghasadt időnk

        És az Ő sebeivel gyógyulunk meg
                 Pünkösd ünnepén…
                             - Izajás -
                           
Az idő egésze
már félig készen 
vár fészkében eltökélten –
áll csak áll a hangverésben
verőfényhez szegezetten – 

Életéért koplal a Nap
ítéletre vár – 
arcokba harap –
fáj minden a sajgó ég alatt.
A választott nép
elhagyta hűsége rejtekét
láncokat csörgetnek arcukon harag
kezek fenyegetnek – feszítsd meg!
feszítsd meg – kiáltanak.

Elfúló lélekkel-torokkal
tombol a forró indulat –
az izgatott tömeg: sír kacag
holnap ünnep lesz: szabadság-ünnep
de megalázva nem mulathat 
római jelvények alatt.

A Templom népe hiába tekint az égre
elhagyta a hűség reménye
leleménye? – nem kötött békét vele –
nem védi meg életét sem
a szabadulás Pászka ünnepe.

Hiába tett annyi csodát a Messiás
két éven át – panaszolják – nem jött el
a várva várt szabadság:

Sión nem rázta le a római rabigát.
Ábrahám népe haraggal tekint az Égre –
hová tűnt híre pénze szerencséje?
régi poéma Káin csalódott reménye:
“égő áldozat füstje száll fel
de néma az Ég, nem felel”.

Mohó tekintetek kereszttűzében
áll csak áll a napverésben
mint rozsdás szegek tépik a tövisek
véres sikamlós testét ellepik a legyek 
szúrós tövis-tiara-fejék
tűztövis korona koszorúzza fejét:
nem törli le semmi szép arcáról 
a fájdalom bélyegét:
bőréről szakad a veríték –
ne feledd soha a leplet
mely sebeiről tanúságot tett! 
arcán fekete bánat
szégyen ez az óra Ábrahám fiának.

Áll csak áll a napverésben
szemében fényember szenvedéssel 
ajkát nem hagyja el panasz
tudja – közel a pillanat
törleszteni kell az adóságokat –
amikor megölik Isten fiát
a régen várt Messiást – beteljesedik az Írás.

Szégyen!
felszegezetten a bűntelen
ott függ a krisztusi kereszten!

Lett légyen bárki az idő végezetéig
ember – élő keresztségben – most már 
tanúja lesz mindenképpen –
a liturgia tanúsítja:
	nem halt meg a fájdalom férfia!

A szenvedésben csak újjászületett
vére-borát test-kenyerét örökül hagyva –
így tanítja az eukarisztia –

    Az Írás, ím beteljesedett!

Küzdelem harc tragédia
az ember életútja –
de nincs nagyobb szeretet
mint aki életét másokért adja.
Istenné lett az emberfia 
a vallásalapító Messiás
kinek szűz-anyja Mária és mestere Izajás.

Önmaga volt a hit ura és koldusa
de elárulta Júdás Hannás és Kajafás
kiknek nem kellett a lélek primátusa
és a mennyország…trónusa.

Jézus volt a fájdalmak férfia –
nem gondoltak vele
pedig betegségeinket Ő viselte –
kínoztatott pedig alázatos volt –
fogságtól ítélettől megtagadtatott –
de feltámadott harmadnapon
hogy a bűnt megjelölje és a Gonoszt
legyőzze mindörökre: 
  
                                       -  a Messiás                                                                                                                                                                                                  
emberként élt: 33 évet és 40 napot
midőn Galileában pünkösd ünnepén
elragadták Őt az angyalok.

a

Már rég kihajoltak

                                 Nem tudjátok,
           hogy Isten temploma vagytok,
           és szent lelke lakozik bennetek?
                         Pál 1. levele a kor.            

Ki mondja meg, milyen utakról
Közelít feléd, s mutatja meg magát,
A csapongó
Képzelet hordozta igazság?

Szavaknak, ugye Te nem hiszel?
Hiszen a hangok, mind elámitanak,
S az értelem 
Sánta kutyái, megugatnak.

Káprázat bűvöli el szemed:
Kontakt-, állhatatos, lárva-mosolyok,
Az önzések
Jéghideg résein, kivillog.

Alpári lóvásár folyik itt,
Hát ne szórj közéjük drágagyöngyöket!
A gaz virít,
S a pimasz meglopja életed.

Kufárok sürögnek, forognak,
A szeretet kútjai elapadnak:
Elárvulnak  
A jók, szívük egyedül marad. 

Lármás lócsiszárok ágálnak,
Hamis-kutyák csaholnak, de Te ne félj!
Szíved igaz,
Majd elvezet hozzánk, és megért.

Sokan vagytok már, jövőtöket
Másra ne bízzátok, csak zörgessetek!
S a szívetek,
Egymáshoz közel, majd megpihen.

Őrizzétek tisztán szemetek,
S lássátok meg végre, milyen a világ!
Hol az ember
Bambán ballag balsorsa után.

Már rég kihajoltak elétek
A rózsák és a szelídszép mosolyok,
A tiétek,
Vegyétek el, mit Jézus adott!

    Pieta

halál legel a szomorú arcon
bárki bármit mond
a könnyek befelé hullanak
megfagyott időtlen pillanat
mit a szobrászköltő
a kőből kitépett…
kimondhatatlan: vonaglanak a szavak
hurkokat sír a dal...a kő
összedőlt az idő
az értelem is megvakult
oly meztelen a szenvedés
elbírhatatlan a gondolat
érintetlen oldhatatlan kötés
a bilincses néma ég alatt...

két arcon kőbezár a fájdalom
gyűrűket tükröz az elalélt magányról…örök
elérhetetlen táguló fájdalom
elrabol és fogva tart a csillag-távol

az űrt senki nem töltheti be
elnyel az embertelen
semmi sápasztó méhe
elemészt fehére

vigasztalan próbatétel:
a hold-fehér keresztek
oszlopok nyögve összedőlnek
kín-paloták temetnek
elmerül az időtlen
az örvénylő mélybe
a semmi sápadó éje –
az árnyéknélküli visszhangtalan nem 
a fájdalom bélyegét égeti
az anyai szív sebére…

ott még nincs megbocsátás most
meghasad a csend
befelé hullanak a sóhajok
a nem vakon kereng
míg fennakad: elvégeztetett – 
a szem hiába kutat árnyakat
hófehér a szenvedés 
jeltelen az áldozat
csak peregnek a könnyek
némán peregnek:
Ím elvégeztetett

W

Nem tanul a világ
                                                   
      Immár beteltetek, immáron
  Meggazdagodtatok…
                          Pál 1. Lev. a Kor.

Kint és bent -
Kettős világban, magányban élünk
Félünk: kint is, bent is, - hit nélkül
Csak koptatjuk életünk -
Néha az ég itt meghasad -
Fejünkre borul
Arcunkba harap
Majd kiderül -
Ami rossz volt tegnap,
Rossz maradt -
Nem javul
És nem tanul a világ! 

Nincs a Jónak
Eszköze, hatalma
Szívetek hangszere
Néma
Rég repedt, nem szól már
Értetek
Hűség és szeretet -
Megtelik a pohár
Igaz lesz a jóslat:
Amit kínnal, vérrel, könnyel
Teremtett az ember
Azzal zúzza magát, 
Töri, mérgezi szüntelen -
Nem tanul
És nem javul a világ! 

A Hit attribútuma

Nem lehet azt csak lelki erővel 
Kényszeríteni sem lehet: csak
Szeretet ébreszt szeretetet
És az Igazság napjának kell 
Felragyogni az Éjszaka sötéte felett
Hogy megértsék végre az emberek 
Miért nincs béke az “olajfák felett?”

Nincs kiút más – csak a szeretet
Győzheti le a Homály vadonát – Nem
Nem kellenek égi-földi csodák
Csak tiszta emberi szeretet kell
Mit kétezer éve küldött el hozzánk
Megváltó kegyelmével az Isten –
Mikor megszületett Jézus Betlehemben.

Az első reggel

	 kivérzi szívéből a reggelt
    szemében jég-üveg cserép
	 az éji jaj hajába markol
    szilánkot tör a kőütés

a partra lépve felkiáltott
a Hold homálya feldereng
az éjben szerzett önuralma
a reggelt várva megremeg –

felállt a szürke pirkadatban
nem látta még az új csodát
szivárványt lát a kelő nappal –
felsírt de nem tudta okát –

felnéz a pillanatnyi csendben
arcán öröm és döbbenet
az idők magja lám kihajtott
létét Ádámként kezdi meg –

fejét lehajtva földre lépett
szívébe tolult az ige
hangot hall lelkében motozva:
tied lehet Fiam - Tied!

és leborult a kelő napban
új életét üdvözölte
fák virágok Hold és csillagok –
mennyi szép tolong körötte?

evoé Héliosz! Evoé!
kiáltott és még halkan ezt:
tiéd a szerelmes születés:
Teremtőm! Légy érte áldott!

Ébredés

lebben a hang a semmiben
csapódik és fennakad
     nem érheted be ennyivel
     magad vagy vad s áldozat

hiába fáj a hallgatás
bilincsbe zár a léted
    szemedben tőr a néma vád
    elárul büszkeséged

akár a kő olyan vagyok
már szürkeségbe vásott
    csak hullnak rám a csillagok
    hallgatok s megbocsátok
arcpirító kemény présben
újra teremtem magam
    dacolok a hazugsággal
    s gyűlölettel egymagam

kétely reám nem ragadhat
átkod hulljon vissza rád
    minden áruló szavadnak
    mérge szíved járja át!

lebben a fény a semmiben
árapálya kavarog
    nincs kiút?  a sápadt reggel
    partot ér de visszafut?

kő kövön így nem maradhat
ártatlan itt a vádlott
    fényes nappal kifosztanak
    arcoskodó kufárok –

segítség! – kiált a tolvaj
de a törvény mit se kér
    színjáték az egész világ
    mi “30 ezüstöt ér…”

z

Szilveszteri meditáció 

Mint félelem hosszú éjszakája
Takar testem kopott bőrruhája -
Még lelkembe fonódik kegyetlen
Kötelékével a régi ember.

Bár nem voltam adósa senkinek
Enyém volt Laokoón szenvedése
Béklyót vert rám hűség és szeretet
Szívembe szúrt töviseket érte.

Már nem vagyok adós sem köteles
Lehullik nehéz bilincse rólam
Kikopik az idő is alólam:
Nem vagyok fontos többé senkinek.

Nem érdekel világ kincse-nincse  
Mint hosszú gyötrelem éjszakája
Foszlik énem régi rabruhája
S hullik az élet szörnyű bilincse
De nem érdekel már ez a nincs se.

Már nem hajtanak ösztönök vágyak
Megfizettem az ember-világnak
Indulok Tehozzád lábadozva
S leszek ha kell az áldozat útján
Jézust hívó “Jáve maradéka”.
       
                                   (1989’)

Vér a havon

Amíg bűn van a világon,
csak az ártatlanok szenvedése 
válthatja meg a világot…

       Simone Weil

Az orleáni

Árad a szüzesség kagyló szomorúsága 
A has horpadt
A medence árbocai közt feszülő bőr
A laza vitorla
Rőt hajad krétázza üszökkel a hamuszín eget
És e fáklya vak holdként világítva remeg
Által lépve a krisztusi poklot
Elsüllyedt szigetek felett jársz
Körötted a lobogó láng
De még nem érinthetett meg forró csókja

Sápadt tested fehér viaszába égett a lázas remegés
Melletted vad táncot járva pávázott a halál 
De hiába
Mert elragadott tőle a Boldog Öröklét.

Gyűrt szárnyú pilleként megperzselt a láng -
De az emberi bűnben elégve Főnixként
Újjászülettél a sátáni gubóból -
Álszentté taszított az utókor
Mert nem kellett a szívednek se éj
Se sötét szerelmek kívánt bizánci csókja:
Melletted a Király pojáca 
Bábu volt csak

Te láttad a kármin vértenger apályát
És a szörnyű ragályt -
Csodákra kárhoztatott Téged tisztaságod -
Megszégyenült körülötted a pőre világ
És most elapadt versként állsz magadban
Tetőtől talpig lecsupaszítva a máglyán
Letört virág: et cetéra, et se terra
Te földre szállt angyal

A próba ideje 

Pőre lovasok suhannak az égen
Lenge forgatag tajtékzik bomoltan
Csahos kobold bucskázik át setéten
Ki gyenge most? - magától összeroppan.

Ne félj! Ne félj – hisz’ dereng már a hajnal
Majd átsegít szerencséd vad partokon
Fátyolt sző időnk a hamis alkonyatban
Oly sok év árnyakat fon szép arcodon.

Lefoszlott rólunk a hamvas ifjúság
Időmarta parton pusztul életem
Nem ölelsz már forrón – nem csókol a szád
Apályok útján fizetünk szüntelen.

Az utak végül mind-mind összefutnak
A Korpusz alatt lábadhoz hervadunk
Lásd! Így lesz vége minden életútnak:
Elhulló virág a zarándoklatunk…

A kereszt alatt lábadhoz omoltan
Kérünk Téged s ím feltámadhatunk…

Megvilágosodás

ugye már tudod?
nem akkor voltál a legnagyobb
mikor kiáltottál
s öklöddel átkoztad a Napot

bizony ha megvallod
elkészíted a mérleget - megtudhatod:
nem több-e?

mikor gyermeked rád nevet
megsimogat
feléd nyúl keze
vagy  épp’ csak hozzád ér?
kérdez Tőled - valamit kér?
és Te meglett ember
konok törődött férfiként
mosollyal szemedben
gyermekedért
a világ gyűlöletét elfeleded
tiszta szívvel
gyermekként gyermeked becézed                                                                                                       mondd! van-e mi ennél többet ér?

Ihlet

Még
sohasem érzett éteri béke
száll fel a szívbe
aminőt földi kívánság teljesülése
nem adhat meg.
A megértés világossága dereng fel benne
ám inkább csak érzi a lélek
mintsem látja a nagyszerű célt.

A káosz és a harc eltűnnek a tudatból
emlékezetük nem élhet meg
az isteni fényben -

A Szép és az Igazság megérinti a lelket 
Újra meg újra kísért ez az érzés 
Vágyódik a szív a pillanat élménye után
Nem számít hogy e pillanatok csak morzsák
mik az isteni lét teraszáról hullnak alá.

Bizánci csók

Egy ablakot kinyit a szél
Ős pán szerelem gyermeke
Bekukkant majoli vázák mögé
Lebbenti lila fátylait – feledve
Mit rejtenek a szegletek –

Megelevenedik minden árnyék
A régvolt  súg-búg a magasban
Halkan motoz a homályban
Egy arcnélküli dallam

Egy ablakot kinyit a szél
Árnyék és fény
Életről napfényről reményről
Halálos élet-szerelemről mesél

Hadifogoly

lassan jött meg. Bibliásan
árnyak suhantak át a városon
régi emlékek vadvirága
kísérte Őt és fájdalom

jött- jött a növő alkonyatban
hátán viharzó fellegek
az utak mellett szemlesütve
álltak némán az emberek

elszántan életre-halálra
hét éve s nem ért még haza
de nem hitte most sem igazán
lehet még boldogabb nyara

és mintha sírást hallana
forogni kezd az éjszaka
az ajtóhoz lép s ím egy árnyék
drága arca arcához ért

Édesanyám! – csak ennyit mondhat
mikor anyja karjában földre roskadt

Carpe diem

lombsátorába csábító nap susog
ragadd meg éld át a pillanatot!
nézz körül! hogy zendül az élet
az elmúláson diadalt ül a szép természet
csontvázak ketrecében
giliszták csigák
vak koponyák üregéből kinéz
a kíváncsiság - mi újat talál
a rég kiköltözött nyugtalan halál?
helyén - csontházából kinőtt egy tulipán -
a mohó élet tüstént felzabál
szétrág elbont elhord mindent
a volt fogolytábor helyén
a természet így teremt rendet
de megcsúfolt értelmünkre
az emlékezet
örökös bilincset rakott - Herszon
vádol valahol sok százezer halott

k

Az emlékek útján
osztrogorzsszki kitörés
- Don: 1943 -

Már a gondok nyűgét eltemettem,
A karzatok felett koppant a zár,
Vér dobol itt benn, zihál a testem,
Vállamra ül egy, roppant-nagy madár.

Lám a kínok nyűge rám telepszik,
És marja csőre majd a májamat –
Már várnak rám új rémkelepcék.
Hiába építettem várakat.
Zuhanva omlik két talentumom,
Kopár kövekre pattan szét a táj,
Örvénylő csillagfényes fórumom,
Ma oly süket, mint Gorgó, néma száj.

Tombol a tél, az idő kicsorbul.
Mennyi hó? – sarjad a jégrianás –
Robban a Don is, jajra csikordul
Az acél-kemény roham! – támadás!
Harcra biztat, elszánt kitartásra, 
Már nincs remény, de egy sem földije –
Szégyenét a hómező kaszása
Hatalmas csontkezével törli le.
                                       
A végső bajra készül a lélek –
E fehér árban vesztettünk hazát?
Kapkodva nézel, döbbenten kérded:
Ki élte túl a vad kigázolást?
Tombol a Tél – az idő kicsorbul,
Mennyi Hó – reccsen a csöndrianás,
Robban a Don is – jajra csikordul
A megfagyott, bádog-kemény száj:                                  Senki nem éli túl a Vég rohamát... 

Téli vázlat
 
A fákon glóriás fagyöngy fibulák,
Áttetsző jégszemek csüngenek,
Pszeudo cukormáz – téli varázs:
A lyukas ég zúzmarát permetez.
Visszautasítja a hamis könnyeket,
De én látom a hegyek sörénye felett
Az áttetsző sereget:
Kétszázezren menetelnek –
Szél terít gubát a legelőre,
Vigyáz a rendre a csend őre,
A folyó partján a jég,
Mint szűz karján a gyöngy,
Pattog, csörög,  még fel-fel
Csillan a megfagyott göröngy,
A föld felett köd füstölög,
Ropognak a fák, a gyökerek – a folyó,
Mint óriás-kígyó új medret keres.
Búg,  Szeret,  Don,  Herszon,
Végállomás az a fogolytábor.
Megsemmisítő tudás –
Nem fakó fellángolás ad
Örökérvényű feleletet –
A gyűlölet televénye felett
Egy halott sirály kereng –
Mit keres? Kit keres?
Elfeledett, ismeretlen neveket?
A foglyok tömegsírja felett,
A hóbuckák között, síró porhó zizeg:
A halottak énekelnek – már ötven éve,
Szent Gellért viszi a keresztet. 
Fagyott mocsarak alján bolyonganak, 
Míg a III. évezredben végre,
Halottak napján az Úr kegyelme,
Elbocsátja a fantom sereget.

1 9 5 6

Európa szívében, Budapesten
Jajveszékel, dübörög az ég -
A Corvin közben, Széna téren,
Ember-írtó verőfényben
Írt köveken járok ünnep reggelén.
Vérfövenyen - sápadt arccal,
Mély, zavaros kábulatban
Hallgatom a gránátok hogy zuhognak,
Az ünnep-hangú késő őszben
Vérpad épült - vesztőhely az áldozatnak.

A Corvin-közben, Széna téren,
Mit üzennek
Gyermek arcú sebesültek?
Büszkén törtek tetem országon át,
Álmot szőve keletről nyugatnak,
Ám cserbenhagyta őket a világ –

Már negyven éve. 
Virágba borult a nép minden reménye,
Most szemlesütve állnak hideglelősen,
Oly közel a vég  – kísért ama régi kép,
Szólít az a másik valóság,
Hiába a segélykiáltás,
Elrabolták és meghalt a megvasalt szabadság.
A Roosevelt téren – Moszkva egén,
Nem kellett magyar élet és igazság!
A novemberi hideg őszben,
A város minden szegletén,
Még ragyogott a megváltó remény,
Megszületett és eljött a régen várt tavasz!
Virágba borultak a megőszült szigeti fák,
De egyetlen éjszaka alatt,

Megjött a Tél és november negyedikén,
Megfagyott minden virág!
Az ország gyászban és romokban állt,
Eltaposott mindent a pufajkás csizmaláb!
Ajánlás:
Herceg ugye tudod mi az igazság?
Ha húsába vág, hallgat:
Nem akar tudni róla a világ…

z

Októberi hajnalok

Körbezár az éj
Mint börtönét a rács
                                          Görbül a tér
De nem beszél hozzám a szél
Csak bámul rám
A süketnéma      sápadt Hold      karéja
Csak néz
                        mint pap    az  ördögére
Csak néz
                    mint Buddha     köldökére
A holdsugár         derengő           fénye
Az  éj  mint ócska bazár   züllött   sivár
Hamis    kerítője:    
                               tolvajok menedéke
A vaksötétben        
                               fantom árnyak közt
Gubbaszt         a                             köd
        Elvenni tanít az      éjszaka
Sok-sok                    éhes         csillaga
Fázik az ég   vastag a csend
                     Ínséget   teremt  a   Rend

E tájon tallózva jár   és  nyomor kaszál
               s az        istenadta          nép?
Lehorgasztva fejét?        
          
 	Ínségét 	
                                     takargatja még
Bár elvették mindenét
                                csak akkor  morog
                    ha gyomra korog                
De nem beszél szegény
                                  csak az égre néz
Övé a remény 
                de egy sem bírja már sokáig
Az otthontalan világban 
           egy kivert kuvasz vonít a  tájban  
Az éjszakából eljönnek a  hajléktalanok
Az élet megvert hadaival
Vaksin hunyorogva
                                                jönnek el    
Az októberi hajnalok
    
k

     Angyalra várva 

Ostorcsapás a hideg esti szél,
Fagyos ujjakkal bogozza hajam,
Fegyvert ránt hamar a gyáva szeszély,
Arcomba sújt, hogy adjam meg magam.

Ököllel vár reám e vad vidék,
Klondájk rózsája nő a flaszteren,
Ha látod? – ne kérdezd miért?
Gyilkol az ösztön és a félelem.

Büszkén török börtön-országon át,
Vadul kérdem önmagam sebezve:
Ki csapszékek mélyén Angyalra vár –
Miért él itt? – már mindent elfeledve.

Ha az idő, mint mozgó sír elér,
Nem fejtek titkot már e szegleten,
Hisz’ túl az élet már a jó-felén,
Gyenge a szív – csorba a fegyverem.

Várok ünnep arccal hideglelősen,
Ki bűntől szűzen mindent birtokolt,
Túlterhelt hajón élek sietősen,
Lám titkokat súgva, akár a Hold.

Már vágytalan, kopár, akár a kő,
És vajúdva is e kocsmaléten,
Régen túl az ismert határokon,
A vér s a szellem igézetében.

Vagyok fodor az elfutó vízen,
Vagyok sorskérdés és balsejtelem,
Itt élek köztetek magányosan,
Míg érbitón legyűr a Végtelen.

Bilincsek közt nem élhetek híven,
De leszek lélek: új nap, kegyelem,
Nem vetek már szilaj hullámokat,
Levél vagyok Uram – nem áradó patak.

Végül vagyok ok – Néked okozat, 
És haszontalan emberáldozat,
És ha volt szívem? – Tiéd volt Istenem:
Igen – Tiéd – ennyi volt életem.

                                           Kaposvár, 1988.

Í

Az utolsó szó jogán
Egy ismeretlen költő emlékére

A költő: humusz
Belőle sarjad az élet.
Tudom, hiába beszélek
A la carte posztumusz.

Menyhárd Alfréd költő: névtelen,
Magányos, útszélre szorított szellem,
Elszívták előle a levegőt,
Alig ismerték néhány versét - 
Így mondják, akik Őt ismerték. 
Nem is érte más csak csalódás.
Annyi éven át –
“Nem lehet”
Sütötte rá bélyegét a tébolyult holdvilág.
 Emésztette magát –
Összeszorított foggal járta élete vadonát,
Űzött vadként kergették 
Fekete tűzben lobogó éjszakák –
Ott élt peremre szorítva,
Patkány-vidék korma bénította,
Ahol bamba önkény szabta meg a rendet,
Ahol levegőtlen présben,
Alkohol gőzben égett az elme,
Vagy gyógyszerezett hogy elviselje,
Feledje, mi volt élete keserve. 

Valami eszelős remény éltette,
Majd megjelenik egyszer,
Minden igaz gondolata bekötve,
Egy valódi kötetbe.
Nem élhette meg,
Nincs vigasz,
Hiába az áldozat,
Elpazarolt élete kudarc –

Hisz’ ma sem ismeri költészetét a világ –
Született bár hitben-erőben ihletett,
Sugárzó gondolat, ajkára 
Forr a szó az elmúlásban:
Proskribált a rosszindulat! 
       A hallgatás vesszőző éje alatt,
                       Nem érhette meg – 
De ma sem akad annyi akarat,
Hogy igazságot remélve feltámassza,                                                                                               
Azokat a tetszhalott szavakat –

       Ugye mégis érdemes volt?

Az utolsó szó jogán,
Kérek helyette tőletek:
Jelet elégtételt jogot,
Levett kalappal áldozunk Reá néhány percet,
Figyelmet, keressük az okot –
Tűnődve az ajándékon – amit lelke,
Az Időtlenből nékünk átadott.

Ismeretlen Költő,
Akit hallgatásba burkolt, 
A mostoha emberöltő –
De megjelölte Őt az idő,
Balsorsunkba fonva élete fonalát,
Hogy el ne vesszen az igazság –

Megőrizte hitét, hűségét – 
Szeretetét némán őrzik a szavak –
De emlékeink közt feltámadnak,
Pünkösd ünnepén,
Majd lobogva világítanak,
Megújult nemzetünk kegyhelyén...

e

Mementó móri
Egy csepp a lélek-tengerben

Ütött az óra!
Szívemben a dal, oly kopáran szól ma.
Feléd űz: jajszó, baj és száz féle ok,
Mint hóleve, ha olvad: elszivárog,
Ma útra-vállnak virradóra,
Elbocsátanak a gyengéd, földi álmok.

Az égre nézek vágyakozva,
Készülök hozzád: hullnak már a láncok,
Elmúlik rossz kedvem rút tele,
Elszáll lelkem súlytalan fele,
Életemben bárkit is szerettem,
Nem követhet végül senki se -

Míg jeges űrben, félve, alig látok,
Téged hívnak reménykedő, halk fohászok.
Lelkem lobog, mint olcsó gyertya lángja,
Ajtód előtt Uram - szavadra várva,
Reszketve siklik lényem át,
Egy ismeretlen éjszakába.

Jelek terelnek égi jelben: Jel,
Míg visszhang felel,
Hull a könnyem csendesen,
Sorsom felolvad,

Mint egy csepp a lélek tengerben.

z

Nem alhatom többé

Tölgyek közt bolyongok órákon át,
Avar zörg, roppan a fák nyögése,
Szíven üt a baljós, éji láz,
Ónfonálon szisszen már az idő kése,
Szívem nehéz,
Megvisel lüktetése.

Közelg a Tél,
Fogam között fohász és szószilánk,
Torlódva sírnak marólúg szavak,
Tajtékkal zúgva egymáson át - 
Ajkam remeg, - az éjszakák
Rólatok vallanak.

Fejem körül szitok és szóvirág,
Itt élek köztetek vajúdva rég,
Elbukom egy szó könnyes tövében,
Legyűr és összetör egy semmiség.

Ajkam dadog,
Khámort megölték Jákob fiai.
Minden, ami bűn volt, újra éled,
Vörös iszap hull az égről -
Sír az Isten - szörnyű végzet.

Ájult csendben csillagok zuhannak,
Hiába minden,
Sarjad már a Bűn vetése,
Vonóját tördeli egy vén cigány,
Átkot szór, perelve az éggel:
Pusztuljon, s jöjjön el a világ vége!
 
g

Angyalravárva

Ne feledd!
Egy Angyal mindig készen áll,
Hogy érted jöjjön, ha szólítod...

                 Rónay György

A mediátor

Egy láthatatlan
Tiszta gyermek áll utadban
Szomorú
Nézi-nézi mint osztasz
Jóra gonoszra önmagadra ádáz csapásokat
Jákob őrült harca ez Őrangyalával
Íme
A birokrakelt emberfia
Járja a tagadás lázadó processziómát
Jaj - jaj!
A gyermek tudja
Nincsen annál nagyobb baj
Mintha elhiszi az ember
Van bűn
Mely legyőzheti Istent

z

Időjáték

Kitüremkedett az Idő
és a holtágban
megszültem magam
nem vártam
míg mások megváltanak
csak az Úr ismeri titkom
Istenem
én önfeledten hallgatok:
lettem
lettem aki vagyok
és nem adom könnyen
mert meghalhatok 
nektek köszönhetem
és magamnak
hogy nem csak múltak
egyformán a szomorú napok
és nem volt hiábavaló
a sok átok szitokszó
mert meg sem láttatok

faragtam magamat mint az “asznatok”
napról-napra mint egy kőfaragó
ahogy hajtott az akarat
csak faragtam és építettem magamat
magamé maradtam magamra
magasodtam…

és most itt nyaralok - amint láthatod
már lábadozom
mert játszhatok és választhatok
várnak a szép napok
elvagyok  mint az ok:
Ott fenn  - Azok

Ó

Pályám emlékezete

A baj nagyobb már nem lehet
Nem tudom miért is kérlek?
Hádész poklában vándorolva
Kérdem én –  hogyan lehetne
Feledni az egészet?

Tudom az Úr kezén vagyok
Felettem leng a végzet
Vigyáznak rám a csillagok
Hogy magamtól se féljek.

A város kopár peremén
Mindig Isten útján jártam
Köröttem vad ordasokkal
Valahol az idő alján
Arany középen álltam

Már a sínek útját járva
Vaspóznákat számolok
És szemben a láthatárral
A végzet rajtam átrobog

Akár a kő olyan vagyok
Csak hullnak rám a csillagok
Már tudom  hogy nincs tovább
Nem vált meg semmi szenvedés
Nem vár rám szép hervadás

Tudom  hogy nincs bocsánat
Hisz’ mindent megbocsátasz
Hiába minden szószegés
Nem érhet vád csak szenvedés

k

Spleen

Háttal a víznek
                      mélyül             a       csend 
                                    alig roppan a nád
amint egy madár  
megrebben       és felveri  a     nádas
                                  ájult       hangulatát
 			valami  vízi jármű
                                    halkan
                                nyikorog  az    éjben                                                             
égig nőnek
                    az árnyak         estharmatok  
fényezik   a    boka          csillagát        
                                                          már
köd lebeg
          a    füzes    felett       a  dombtetőn
                                       fények villannak
ahogy  fordulnak
                                            a         gépek
                        nagy   ívben     nyugatnak
Háttal a víznek
                  egy  nehéz élettel    vállamon
a világvégi
                                             csillagéjben
                          a  tűnő időt       vallatom:
megtalálom-e régen keresett  csillagom?

                   Az   (elképzelt)   éjszakában
Platón és Szókratész
                                      imáját hallgatom
                               Térdig    a     ködben
a leeresztő árok
                       árterében              gázolok

a fénylő patak
            mintha a múltba          csalogatna

 Háttal a víznek
     felvillannak         a lidérces          őrtüzek
                                                               már
                              alig sejtem
mit üzennek                            a csillagok
                        cserbenhagy  a  képzelet
részeg lelkem  meginog
                             megmártom magamat 
az  önfeledt létezésben
                                                 az égbolt
magasba  vonja            tekintetem
                                                  örvénylik
a milliárdnyi csillag         felettem
                                                    kitárom
a nyári éj
                       égre nyíló              ablakát
alig érzem
                               létezésem                            
                                                 nesztelen
suhan    lelkem                              
                     az                 
                                égen      át       

b

Örvényben

Miért nem lehet
Elszakadni Tőled?
Megigéz alakod:
Szeliden számonkér a fény
Mintha a kezdetek -
De előtte is csak Te lehettél?

“ÖRÖKTŐL   FOGVA   VAGY”

Szétfeszít  a  végtelen
Nem emberi lényegű értelem
Tanácstalan  az  Agy
Csillagközi  fagy
És
A határtalan vesz  körül
Ahol elvakít  az űri tűz  

Beléremegek
Tudom
Aki   érti  ezt
Elveszett
Mert
Soha   soha   soha
Ember   emberen
A  határon  túl 
Nem  segít-
hetett

Ú

Ne hagyj pihenni

Ott voltál kopár fa ágán
Ha láttalak? – feléd rohantam
Te voltál – igen – Te voltál
Jó kísértés a vad rohanatban

Te voltál akit kerestem
Halálos csöndű lassú táncban
Hóhullásban nászban-halálban
És árva gyermek-szívemben
Máig hűség és tiszta láng van

Te voltál a rejtett értelem
Feléd szaladtam bomoltan
Nem tudtam betelni szavaddal
Ám nyugalmat mégsem leltem
Az ellenséges alkonyatban

Uram Te vagy a paradoxon
És az antigravitáció
Atilla kezében az ostor
S Te vagy az utolsó stáció

Uram kérlek – ne hagyj magamra!
Bár zuhog rám a sors ütése
Kopog házam udvarán a fa
Már torkomon az idő kése
Mégsem térít el tőled semmi

Ezt nem lehet elfeledni
Ez életem utolsó szava
Kérlek Uram – amíg élek –
Ne hagyj engem megpihenni!

Isten látja

Isten látja: állok a napon
Hideg árnyékom hull a kőre
Ki mondja meg? – találgatom
    Miért hívtak keresztelőre?

Ki tudja azt hogy itt leszek
Az ezredvégi csillagórán?
S bánjam-e ha megrabolnak
    Az idő virtuál valóján?

Azt hittük ifjan ostobán
Majd szerethetünk minden éjjel
S boldog korszak köszönt reánk
    A harmadik ezredévvel –

Látja Isten: állok a napon
Fejem felszegve égre nézek
Félve szorongva imádkozom
    Nem érzem magamat elégnek

Mint Athénben egykor Szókratész
Csak igazságot akarok
Leborulok árnyékomon 
    És a forró kő felragyog

a

Már nem emlékszem

Már nem emlékszem elmúlásra
mely sötét éj volt és hideg
hol csonkolt szárnyú madár árnya
karmolta tépte szívemet

Még serdületlen gyermek voltam
almazöld eleven élet:
rossz népek közt sem haszontalan
Jóanyámnak szép ígéret

Megunt a sors alul maradtam
széttörte csonka otthonom
baljós lett minden alaktalan
s a napszekér elvágtatott   

És milyen nagy volt hallgatása
sápadt árnyék írt a falra
folt lett a Nap a nyári égen
s szám fonnyadt imára-dalra

Földre lökött Apám halála
agyamba írt a fátyol kéz
“szikrázó jégtönk lett a szívem”
s lelkem fehér mint a mész

Már nem emlékszem hóhullásra
mely sötét tél volt és hideg
hol csonttá fagyott varjúlábak
tépték szikrázó szívemet

Azóta végleg elszakadva
és mégis visszaránt a múlt
bár fogják kezem jó barátok
minden reményem porba hullt

Ítélt az idő láthatjátok:
mindig a Jó marad alul
még minden kísért visszajárok
mert szívem semmit nem tanult 
    
z

Értünk jön

Majd ha eljön értünk ama valóság?
Hullám hullámra fut haldokolva.
Vérző szívhez ér az örök éjszaka:
Ígért öröm igék között elszáll
Könnyelmű életünk tündöklő nyara -
Már kész a késő Ég alatti bánat
Ha elmúlt az Élet: vége! – jaj annak
A vágynak mit ily nagyon kívánnak. 

Nem elég szava – a Teremtő maga:
Megváltó remény és égi laboda –
Mit adna mást a gyarló föld fiának? 
(Hidd el elég ez édeni csodának)
Már minden friss és szűzi tiszta minta 
Ismeretlen lesz a Föld panasza:  
Ártatlan idejét az örök “szép volt”  
Hűtelen sem kéri soha vissza.

Értünk jön a rég várt félt valóság
Betakar az idő puha paplana
Alvó ködök alá zúzva meztelen
Már fogva tart az örök éjszaka -
A költő-lelke par excellence
Rejtezik - fél - és mégis él nesztelen
Ha hazahív a reménység szava:
Újjászületik a lélek szüntelen.

z

Fogyatkozásban

elidegenedtél
érzékeny magadtól
puha vattába burkolt az idő
egy lépésre a megértéstől
katatón révedsz a zúzmarás semmibe
téveszmék kergetnek - szemed lesütve
még maradnál mozdulatlan
ám szíved tudja: talmi vágy vádja
csúfol: az olcsó siker -
a világ ígérte csillogásért hittel
égni: nem érdemes – hitetlen
Tamásként osztd szét kincsedet!
add át kéretlenül mindenkinek!
magadért és a világért
lobogó tisztalángú hittel –
hol van az már?
hol van ama ifjú ember?

amint elmúlt a tavasz a nyár
színezüst derűvel
csak ez a józan reggel
figyelmeztet: még itt vagy
de ajakadon már 
a tél kopogtat
(hallod? – valahol érted harangoznak)
szíved fagymarta tarlóján
ahol jeges szél guberál
learatott ábrándokat
ahol az édes ifjúság
szeretet morzsákat keres –
ne feledd! Ifjúkorát díszét sugarát –
egy lélekkel teljesebb életet
amint egykor lehetett
   feledni nem lehet –

Elemészti fiait
Egy antológia margójára

Kedves Mester, ha minden úgy történt,
Amint megsejtetted - nem nagy eset,
Mondtad: könnyedén visszajár közénk
Nagyszerű, zabolátlan szellemed.

Elégedett vagy-e?  - mutass jelet!
Van-e, ki a céltalan bánatot                                                                                             Elcsendesíti? Vagy okod lehet
Kiáltani: váltó, vigyázzatok!

Szívedben a kínzó kérdésekkel,
“Egy-egy kis gyertya ég a szemedben,
Miféle kikötőben lobogtak
Meg-megvillanó fénypénzeivel?”

“Kétoldalt karod tört evezője,
Félig a tenger magzatvízében,
De csak a kezdetben választott út”
Visz a sátoros hegy tetejére.

A féltékeny föld mindenkit beföd.
A megszaggatott és hűséges rög
Semmit nem tilt, nem kér, nem is köszönt:
Csak befogad a vak, közönyös öl.

Mint megszabott adót fogadja itt
Az élet letépett virágait -
Látja nőni, szökni legjobbjait:
A múlt, jövő, - csorba jelen csak int,

S lehullik az idővel egy megint,
Mert itt csak sorsába fonva őrzi
Halhatatlan áldozatát a hant:
Öleli, védi övét ott alant.

Ismerik mind arcod szép emlékét,
Míg éltél, szíved húrjait tépték:
Elirigyelték szívedből a dalt,
Mely riadót vert, midőn elillant.

Miért nem volt elég csak az élet?
Csak a dal? Önsorsrontó remények
Tépték szét az ének szülőhelyét -
S lett, életed jel, drága örökség.

Szabadság - szerelem gyermekeként
Adtál ajándékot a hazának,
S akik fegyvert, vitézt énekeltek,
Égig nőve, csillagokká váltak.

És hány síron nőtt korai virág?
Sajog a lélek és jajdul a száj:
Jaj! Te bolond, de messze futottál?
Gyere! játssz még, játssz csak, ha nagyon fáj!

Elemészti Költő fiait a Kor,
És nem ért még véget most sem a sor,
Még el sem siratott halotti tor,
Már pókhálós feledés takar…és por.

gb

Születésnapi köszöntő

Mint vitorlás: levél
A fényes suhanásban
Láthatatlan örvény ereje emelt
Egyre feljebb
És csak az utolsó napokban láttam
Félelemtől rebbenni szemed
Elfojtottad a szívedet szorító vágyat
Kiáltani kétségbeesetten a világnak
Segítsetek!
Sötét árnyaidat kalodába zártad:
 És melléd szegődött a bölcs alázat: 
Útitársnak 
Én ott voltam és láttam
Mint hozott vissza a földre
A kusza remény öröme
Mint kötött gúzsba - fogott körbe
Az anyai szeretet börtöne
Ám hű szíved tudja
Ama idő mintha kútba hullna
Súlyos útján emlékeid dúlt özöne
Elveszett örökre - elszakadt a húrja

Nem hagytunk magadra
Az örvény mélye felett
Világít a szeretet
És újjászületésed napja
Így szól hozzád a lélek hangja:

Kézen fogott Téged
Életed Gyógyító orvosa
Minden nap láthatod
Lelkedben ott ragyog
Az együttérzés tiszta emberi arca
Színarany - nincs salakja 
Akit a sors kiválasztott
Téged néven nevezett - még ma is Ő vezet
Sugárzó hitét tudását adta
Bíztató szelíd szavát még hallod:
 Meggyógyult Anyuka

     Mindig

                                         Mind    mint
                                      egészre    rész
             ha félre    néz az ész
             és félre    nyúl a kéz
        (megrövidít    a csibész…)
                                      ha félve    élsz?
                                   félve nyúl    a kéz
    már félig    sem élsz
   semmit el    nem érsz
                                   egészre     rész
ki ne mond    mire mész!
                             ne kérj bért    szeretetért
                            mert ami jön    betegség!
                            ki ne mondd    mire kész
    az ember né-   hány petákért!
       és    még
   mindig    mindig
                                    egészre    semmi
       a  macska    hiába egerész
            félre kell    nem félve tenni
    vagy tönkre fog    agy-tönkre menni
                                 a tanulság    semmi?
         ennyiért mennyiért?    lehet feladni?
                  csak annyi    ennyit kell feledni...
    mindig    mindig
                                      ne késs    ne késs
                                  ha eső esik    szakad
                            és  nincs  ernyő    esernyő kalap
                           zeng az ég  Juhé!    szaladj!
                
                                     nyakunkon    a zuhé
                                   avasi  zápor    nyári jég
                                  haragos szél    hideg éj
                                 nem  semmi-    ség

             hideg a kék    harmatos ég 
                                     felhő fodor    szakad
                                 no  már elég    e lég
                        csak  fúj a Nemere    és erre
                   elrepül a    szalmakalap

Életkép

az élet, minden:
anarchikus véletlen
torzó...töredék

Szárszói emlékek

Emlékszik:
Távol fényes ablakokra -
Arra vágtatott a fémes arcvonal
Lámpák rácsok sorompók mögött
Vad robaj:
Különös világvége közelít!
Emlékszik álmában
Már próbálta egyszer
Ugyanúgy feküdni síneken
Zárójelek között közömbösen
Mit rávasalt a félelem -
Fülébe zúgott az a csattogás
Zizegtek már a sürgönyök
Membránja pattogott
A sodrony húrokon
Lelkében rengett már a föld

Nem bírta már!
Megfeszült
A végső pillanatban
Nem menekült
Nem félt Ő sem
Csak felállt -
Állva várta s ölelte át
A feléje zúgó acél paripát -
A rettegés iszonyat mozdonyát!

Bacchanália

Lehet- e büntetlenül
Újraszületni romjaimban?                        
Ladik K.: Hvari cantók

Talán…talán a legszebb
A Cantók
Fejbőröm borzong, bizsereg
Félbetört sirályok, istenek
- Mind kerékbe törtek -
A halovány, néma, hamuzsír
Hadarak a Holdra néznek -

Miért? Kiált ki parázsra lép -
Kié a paradicsom?
Ki vagy te állat?
Hol a kígyó melynek farkára lép?
Már az élet naprakész
De hol az ítélet és a halálra ítélt?
Talán a túlélő már megmarad
De sarkához mindig egy árny tapad?
Minden nyitva
Ikarosz a habokba’
A táj is önmagába dől

Magába zár a céda csapda
Mint az anyaöl
De ha megváltod magad
Mint egy kemény ököl?
Bacchus! – hajnalod meggyötör
De megpirkad
(megjelöl és felemel a pillanat)
Amint könnyet ejt tágranyílt szemed
Ott vár feletted 
'Vénusz-ártatlan sosem volt”
Ádám-Éva hetyke szűz jutalma:
Mirtuszágán két vadalma -

Beethoven süketen vakon veri a zongorát
(Miért sír a dallam?)
Bacchus áll a bajban
Kábítószerűzten
Kényszerképzetekkel  kényszeredetten
Mellének szegezett kérdésekkel
Mint Zagreusz a Panteonban
Szemében termékeny talány
Androgin – Fauna?
Hazudik a lány?

Lehet – lehet
Lehet újjászületni
Lehet azt is
Kőasztalnál merengeni
Borozgatni – felejteni
Selejtesen nevetni
Szeretni   Lehet
Három élet
Kár – érte kár!
Nincs nagy rakomány
Csak a végzet tépi a vitorlát
Lehet Lehet
Még van remény

Csak Beethoven játssza a Sors-szimfóniát
Töröld le a könnyed
És felejts ahogy lehet
Hogy éget a villany
Sápadt éji végzet
Száll át a fejünk felett
Menj! Oltsd el a lámpát
A Bárkán
Forma álom takarja be tested!
Nagyszerű ez a dal
Jöjj végzet! Álom éje…
Ikarosz az égre száll!

Fagyott bársony égen
Fut a téli reggel
Ikarosz az égre vizel
Haldoklik küszöbödön a rend
Csendben haldoklik
Szekrényed mélyén a magány

Te azt nem tudhatod
Ketten a síneken

hajadat a szél kapkodja
arcon simít
mint egy kedves ismerős
meglegyint a fagyal illata

nézed a város messzi fényeit: 
a körutat – a neon-tiarát
s az állomást
mely itt tüzel közel:
dohog  dőzsöl  üzemel
             ég a pokol…
csak nézlek: a figyelő szemed

kése éled: a fényeket nézed
érzem moccanásod -
bekapcsol áramköröd
anionok és kationok
tolonganak a szívemben
rohannak a kilátóhoz
értesülni rólad

érzem a kezed
megered
fejem felett ellopakodik a csend
kimarjul és mozdul a mély
csepereg a csillagos ég
érzem törékeny vagy
térded összekoccan
megtermékenyít majd a hajnal
                                    
gyönyöreink fölött
villanás gyújt gyertyát
gömbjeid között
feléled sóhajod
felködlik a szemed
sötét illat lebeg
felzendül a mély
mandula és fahéj
forró erdeje:
         multidam landisok
         múltimák  multiszoft
baola kantáta – a hajad zuhataga
hajad izzása…
ez az az éj 
fényt szór a tájra
messziről kiált felénk
jön  jön
és szikrát szór már vonatunk
vérzi szívünket ez az emlék
különös itt a pálya mellett

mégis a homályban
heverünk tönkre verten
 a vérző guruló világban
kőerek és vasak között
felettünk robog az őrült gépezet
robaja eláraszt
úgy hogy belehalsz
azt hiszed belehalsz! 
                        
mi ez ha nem a beteljesülés?
a szabadulás döbbenete
riadt idegen földközelben
a boldog félelem: itt vagy velem

miért van itt? miért jött el?
túl korán vagy későn érkezett?
                 tudja vétkezett
                  maga ellen vérzett
                   de ha nem hajtja fejét
                    sínek mellé
                     nem ismeri meg soha
                      mi az iszonyat
 amint elrobog fejünk felett a vonat -
 a rettenet másvilága
                 s nem tudja meg az igazat
                 mi az iszonyat fáradtsága

          hajadat a szél kapkodja
          arcod eső paskolja
          meglegyint bőröd illata
               még itt vagy velem
               mint egy régi emlék
               mint egy drága hangszer
                   ismerős   
                                   múló
                                       dallama  

Salakvirágok

abcdeghikmvzÍZXeúûas

 

Feltámadott

Magam
Vagyok, aki vagyok
Elnyúlt óraárnyak virágában
Virrasztok
Míg megvirradok

Harmadnapon
Vigye a Jóhírt
A csepp kőmadár
Csőrében szívem
Égre nyilallik már
Az élet feltámadott köröttem
De sápadt asztráltestét
És sebeit nem feledtem
Amint végre reám talált
Harmadnapon
Kezéhez szelídült szívemmel
Ő csak ennyit mondott
Jer!
Kövess engem!

Never more

Nem alhatom többé
Hanyatt homlok a bánat
Növekvő jajjal fut utánad
Csak ez marad
Örökkön örökké
Egy mondat
A madár a dal a dobaj
(Sóhaj a baj és az óhaj)
Te magad
Talpfák között

                                     Remegett, ha  ráleheltek
gyermek volt még
                                                     Ladik K. Gyermekrubin

kisvirág a töltésen           nem tudhatod honnan jön   
rezeg a fényben                          hová megy az élet            
szétszórja illatát a szélben        felszállni nem lehet                                        
két állomás között         hiszen itt soha nem áll meg       
kelleti magát  csak vár                  néha látogató jön                       
míg leszáll az alkonyat                       napozni idejár                  
majd eljő a hajnal             egy aranyzöld gyíkcsalád                                 
csak vár-   míg érkezik                                távolabb        
valaki és rátalál                      egy pisztrángos patak                
                                            nevetve   lejtőre szalad   
kisvirág                             körülötte mennyi rejtelem                   
van e nagyobb magány?                  páfrányok alatt
ha elrohan az élet feletted                   békák  csigák
megtép a szele                      millió zümmögő bogár
de nem szakít le senki se’       mind fut a dolga után                     
csak pillanatnyi robaj után          kié ez a öntudatlan        
a süket csendben                                 tündér világ?
még nagyobb a magányod     a töltés-  a várakozás 
mert lemaradtál                         léthatárán nincs élet                          
nem mentél (el) vele                    mezők-vizek felett 
mikor elment a vonatod…        állomástól-állomásig  
                                          visz a  a kettős fémvonal
kisvirág a pálya mellett      soha nem érinti egymást       
éget a nap                                     szünetjel  szignál
elszárad a lelked           elviszi szíved    s tekinteted  
kifakul                                                                néhány nap alatt             fut a sínpár a rengetegben       
időnként elhalad                      mint egy ostorcsapás   
melletted egy-egy vonat         mint acélszalag-kígyó                  
nem hagy nyugalmat  G     fut erdőkön  hegyeken át            
           É  E                                        

mezők vizek felett                             föld közelben 
állomástól állomásig              élnek futnak utaznak
          gördül robogva                                 térben időben
	egymástól távol                         bámulják egymást  
          egymáshoz közel                   ismeretlen idegenek
          a két külön világ                             - kizárta magát                                                                              
          ablakok hideg fénye                   már rég az ember                                                                                                                                                                
          villog a rengetegben     megalvad vére szeretetlen
	a sötétben                                   tükrös szobákban
	egymás mellett               és betölti szívét magánya
külön időben   G            a magány szomorúsága
         É       
- a vágy 
az ember világát
csak mint dühös roham
rántja viszi előre
sikoltva vágtat – 
vakon mindig
télben és nyáridőben
ami marad a síneken
a szomorúság kietlen
csendje em-ber-te-len
                  sebhely 
a töltésen
a sínek mellett
elszárad az élet kisvirág
csak vársz a kettészelt világban
mező illatot sodor feléd a szél
elvágyódsz        mehetnél
de itt halsz meg egyedül semmiért
melletted közel borzong az erdő
suttog körülötted a lét
de te számkivetett vagy
kapkodod arcodat
a robaj áradatban
semmit nem értesz
miért vagy itt? miért születtél?
     hol a te helyed? hová mehetnél?

állsz és virágzol semmiért?

nincs válasz…
de Te érzed a kettészelt időben
a két világ üzenetét…

Ártatlanság kora

     Meghívás:                                   (4)
               (1)                                   Mert sugárzó a Nap                                                  
Mint boldog fuvolaszó               Szabad részeg marad    
Úgy jött el a reggel…                  Csomós lett szegény   
Ártatlan álmok játszottak                Mindenben elakad
Szívemmel önfeledten                    - Micsoda legény?
                                                               Szeme lángol
 Megismerés:                                        Dühe felpuffad 
               (2)                                     Agya-láza horgad                                                                                            
Nézek magamba -                    Nyelvébe harag harap                                             Mint ködhát méla Buddha               Elnyűtten felnevet
Köldökén lomha fantom:                 Csalfa a hegy leve 
Vár ott- csak várok fennakadva       Modora megolvad      
Csodára csendes pillanatra                 Lánca elszakad
Vágyom: Az utolsó csatára -                      Sómadaras
A roham suhintása                               Jég-láng arcán
Míg elveszi életem?                                Mosoly fakad.
Eszem értelmét                   Guruló hangok iramodnak                                                                                                                                                          A napos napra rántom               Orgonák és harangok
Már nem érint rágalom             Piacát elönti a zsargon
Elvérzem magam -           Az ég kék-piszkos levesébe  
Metszetemben nincs szána-        Levitézlett  szalagok
Lom...megalvad a kép                   Csillagok zuhannak                                                                                         
Szemembe-meredten        A rossz tudása megmaradt   Menthetetlen     D          Pállott fátylak szakadoznak   

(3) Számvetés:            Végre - Titkos falak hasadnak
                                        Lábat mosott a listás végzet:                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                            
A költőkre szavazok               Titkokat kapkod a  szél   
Nekem más sors nem kell -        Élet hová mehetnél?
Koszos kosok éhes far-            Kiért kiált a törmelék?
Kasok csonkig rágott csontok           Még sincs selejt  
Döngetik a palánkot                    Mert az idő ma felejt  
Az ablakon nincsen kékség      De pici nem törik meg           
A költő lázas fecseg                     Semmi nem történik 
Könnye szakad                    Nélküle  mulat a Költő fia
Elfut a kétség réme – remek                           Tombol 
Baba sír                                    A banális bacchanália
Részeg mint a Csap  Még sincs botrány   karambol
              F   G                   

Vízió

Őszi vágy,  késő szürettel,
nem hiszel már semmiben,
begombol arcod  két szeme,
és ajkad süppedt árka vádol,
nem érted: ki űzött ide
a forró nyári éjszakából.

Ím a Föld…a Föld,
hol attraktív az emberész,
hol minden életet megölt
a gyilkos, videó szemét.
        
Magfúzió, vagy atombomba?
miként halálos ölelés,
a lélek épít, de romba dönt
az önsorsrontó érdek-ész 
                
Í
Hinta a parton

Mint mikor bőr szíjjal beretvát fennek
Csattogva villog a fénye
Bőrszíjas szegekkel
Agyba-főbe vertek keretlegények

Megtalál a hangom
Nyúzott sápadt arcon
Rémülten bámul a borzalom
Feszül a tükörben képe
Forradalom? – vagy vörösterror?
Ez a történelem kérdése

A vízen “hályogos uszályok”
Fénykarcok szikráznak
Nyomdok vizek felett vitáznak
A szakadt vitorlavásznak – sirályok
Zöld partért kiáltanak
Hártyajég nyilazza karmaikat

Uszadék fákon
Átázott hínáros sátor
Egy öreg manó
Bóklász a parton
Egyik szemében (j)ég
Másik szemével lát
Tintafaló keze tisztogató mohón markolász
Soha ilyen nádaratást -
         (szól  társa a koravén kormorán
         bukdácsol az álszent
         kényesen rátüsszent
         rikácsol a gácsér: sok a vér
         sok az ész – sokat ér…)
Mint a kagyló igazgyöngye
Távoli gyűrődés
Fog heg-koszorút a lagúnák fölé

Porhó könnye zuhog a mélybe
Nádszaggató
Tengerszem Apó
Kövületeket tisztáz
Millió éves ősi minta
A gleccser jegébe fagyva
Izgatottan ráng a szakálla
Guggol meredten
Elmerülten motyog magában
Törnek a kromoszómák
Törnek a gerincek – nyög fel
Olvas az időrengetegben
Mosolyog magán
“Kirakatok a parton”
Mindenütt kincset talál
Ám mindez csak külszín felhám
De mi lehet a mélyben
A Bermudák vízében
    Ahová bújva múlik időnk
            És alá száll a láng…

Minta

Mézgabuborék
Palack posta
Az a megszorult levegő ék
Lehet-e minta?
Bepillanthatunk-e általa a múltba?
Vagy többet őríz-e a szúnyog lárva
Millió éveket bezárva a borostyánházba?
DNS örökség –
Bezár a jég- és légbuborék
Őrzi az idő mélyén az élet lényegét
        De egyszer az újrakezdéshez
        Elég lesz-e majd e semmiség?
Szemed fénye

Hála: szemed tükrében élek
Szerelem és vágy szétfeszítenek
Ám félek: a mélyben mindenütt halál
Csak azt mondjuk Égnek mi földet ér
Csak azt várjuk szüntelen mi véget ér
     Simogató kéznek a tenyér – 
                           Éhezőnek a kenyér

Éji szárnysuhogás a csendben
Hótiszta szűz rebbenő mosolya
Ám nappal életfáklyák lobognak
Itt vannak és Téged akarnak

Csak azt mondjuk szépnek mi megmarad
A szárnysuhogás könnyű rebbenése
A kútba dobott hangok únt szerelme
Tompa moraj…csillogás…sikoly                                                                                                                                                                                                                       A visszhangzó pillanat sötét hullámverése
“Memento dzsoj…”

Hála: szemed tükrében élek
Felitatom könnyed ha törik a szilánk
Félek: elragad Tőled a holdvilág

Szeretet és vágy szétfeszítenek
Ám a mélyben mindenütt halál
Minden ég a pillanatnyi fényben
Nem várja meg a szörnyű robbanást

Legördül a színes filmszalag
Ködfehér éjben bolygók csillagzanak
Tarka mének szaggatják a csöndet
Égen földön sárló ájulat
Még csak az imént érkezett
Minden új és szűzi tiszta
Kezében fóliáns tekercsek
De szíve mélyén bizton tudja
A Földet nem adja…
Nem adja semmi pénzért vissza!

b

Játékváros

Körülvesz a telhetetlen
Lelke nincs tékozló világ
    Ha gyenge vagy eltapos
    Mert ingyen semmit se ád

Őrölnek a hétköznapok
Ezredek óta szüntelen
    Mindenféle ócska álmot
    Háborút békét vegyesen

És csak néha-néha terem
Igazgyöngy a pocsolyában
    Elsíbolják kincseinket
    A hatalom mámorában!

És mennyi vágy kísért ma még?
Éretlen  mind és mérgezett
    Ne hidd el csalfa ígéretét – 
    Drágán adja ki vétkezett

Piacon árul szerelmet
Könnyűvérű Szép Heléna 
    Nincs ára a becsületnek
    Olcsóbb mint a bontott tégla 

Mégis mindig lesz művészet
Míg él teremtő akarat
    Mi változik?  - csak az élet:
    Megfagy olvad - erőre kap

Ezredek óta szüntelen
Játszani kell bár nagy a Tét
    Az ember kicsi esélytelen
    Ám ha felnő már nemzedék…

Túlsúly

kimúlt hangulatok terhét
miért cipelnéd?
nevető szemmel
ne tört szívvel búsulj!
kelj derűsen: veled az Ég
neveld felesleges dolgok vemhét
77
nap-nap után

Szex haiku

szeretkezésünk
két vágyott  félrelépés
akart aggálya

Szerelem

kis benyomások:
örök platóni játék
a szűzi szeren…

Mazsorett

az aszfalt közönye felett
virágzik életünk csodája
igéző formák hívogató völgyek -
magukat ringató hölgyek
finoman ívelt bokája
és szeme gyors jeleket küldött:
Mon Ami…ti-ti-tá…ti-ti-tá
szívem örömtől repdes
- várj reám Kedves -
és tiéd leszek egy tavaszi táncra.

Farkasok beszélgetése

Farkas fegyelemmel
Okos figyelemmel
Hagyd, hogy éljen, megértsen
Megérjen az idő
Hozzád férjen, érintsen
És eljöjjön hozzánk az első:
A mi időnk beteljen…
Hogy léted szabad maradjon
Ne engedd, hogy verem mélybe csaljon
Gyűlöljön az ember – gyötörjön
Minden puska téged öljön…!
Ne kergesd a sorsot
Mindig két esélyt ad
Ha nem kapod meg nyomban
Amit akarsz?  ne sürgesd azt!
Majd ád helyette jobbat – többet
Ne engedd
Hogy a csahos horda
Az okos figyelmet
Mindig magára vonja, bitorolja –
Tudja azt a kutya
Ha kiül a kapuba

Bátran ugathat – moroghat
Tetszik a gazdinak.
Tudod milyen az ember ha éhes?
Ha szorítják fél, nagyon veszélyes
Vagy elveszik játékát?
És milyen sokféle még egy is
Ma nem olyan mint tegnap                                                                                                                   Lénye mindig változik:
Ma valamiért harap
Holnap már csak kacag –
Nagyon nehezen kezelem
Te is légy óvatos!

Különös az ember
Köztünk csak a veszett szeme lobog forog
De ő földre rogy és könnye csorog -
                            A másik korbáccsal bünteti a tengert
                            A harmadik társát máglyára küldi el
Fékezhetetlen
Hatalmas csapatokban útra kel
Ilyenkor kerülni kell!
Nem szenvedhetem
Oly fegyelmezetlen, neveletlen
Pedig milyen szépen énekel?

Üzenet: Eljő a hajnal

Zuhanásos éjszakák után
titokban
titkok után rongyokban
eljő a hajnal
halálraszánt dalok utján dallal
takarják el a tegnapot – holnapot
ezek a nappalok tartják ( ki) a napot
ma holnap kezdődött
furcsa hegedősök járják az utcákat

hócipőben – kezükben fegyver a szó
a szózene szó csendőre is ott van
nem látja a bajt a sötét
csak oson csak oson csak otthon
tüzesen fut a házfalakon
benéz a héttoronyba
nincsen semmi gondja dolga
cirógatja testét – meglebbenti leplét
gyászra festi fecskeröptét
megcsókolja kecske csecskekörmét
nem ad felmentést – rád fújja hidegét
és sarokba ért a sötét (szorít)
felszisszen a szeglet hisz’ repedésbe vérzett
a menyét   
                   
rémálom
egy Ámor-nyilas rém álma
Felsőkakukkváron
nyilát forgatja mérgében
kiskacsákra lövet éppen
ez a senki háza: nincsen benne senki házi
nem akar dalolni kínos futni hagyni
ma kezd szeretni-lenni,  megszerezni sokat
akar megkergetni: akar  akar akar
lét formát kiforgat
perget száraz szentet de az éhes gyermek
mögött egy fakereszt forró-kőre dermedt
nem kér védelmet-kegyet, engedelmet
láza elcsitul
könnye vágya kicsordul
hazavágtat: laza csikó-csókkal rád nevet még
mesés: fuldokol az ég
a humor és a nevetés
gyermeki ölelés:
Al – ex

Holdas éj

	Egészen a földig leér
	A Hold fátyola oly ledér:
Elfedi vagy kitakarja
Amit az éjszaka ígér -

Nyújtózik: mutatja bájait
	Mint érett gyönyörű asszony
Nagy fénye az éji világnak
A tenger szívébe markol -

Oly rejtelmes a Hold udvara
A vágytól szinte lángol
Mint reménykedő szerető
Ha kedvesével táncol:

Rejtené is szerelmét
S élne a világtól távol

g

Metszésponton

Pokolgép ketyeg mellkasomban…
Nem! mondom újra meg újra,
ahogy csillagok a sötétre…
          Papp Árpád: Metszéspontok

Szinte robban a csend
Körötte szilánkok sziszegnek
Feszültséget teremt
Egy arc
Képen a Költő: merő vívódás    harc
Szeme szenvedő
Szívén súlyos a teher
Lelkében keret

Melle közepén a fekete fakereszt
Férfi – rácsok mögött – lehetne halálra ítélt
(Ajka fölött lázadó lázas feszülés)
Lelki életet él: tűzben ég  mindent megítél
Ennyi csak az élet?
Szeme némán kérdez – és a jövőbe néz

Krisztus szomorúsága ül  az arcon
Túl mindenen – élet-halál harcon
Amikor belátja hiába jött –
             Mint aki mindenét odaadta
                     És mégis  csak azt látja
Nem volt elég – hiába  nincs segítség
Néma szája nem beszél
De szeme kiált – az mondja
Bár nem olvastam – ismerem  sorsodat                                       (Könyvmíves lettem)     
Elnézve sápadt arcodat
Nem kérdezem: kellek-e?
 Ábel testvérednek tekintem magamat.

Tettenért hangok

tudják azt a percek órák
nappalok és éjszakák
mit is akarhatna mást?
mikor itt van előtte
 a pici varázs

a megfoghatatlan láng
 beköltözik 
és láss csodát világ
a költemény? – megteremti önmagát

Duett

Vastövisre vásik -
Cafatokra tép a foga
Gazdátlan kutya lopakodik
Lemeztelenítve: cipő  ruha

A Hold fehér lidérce
A holt nyomára lel
Ám hiába kérdik – nem felel

Torkomban még az ütés vas íze
Kezem rándul
Mintha védekezne

De már a mozdulat
Meg sem fogant

Padlót fogva vérzett
Már nem mozdult a sötét sziluett
Mikor lezuhant

Incesztus

az agyába nyúlt -
vegyétek és tegyétek:
ez az én vesztem

Magány

Salakvirágok közt
Porral színtelt poharamba
Hull a könnyem
Sírok

Elnyílt óraárnyak árnyékában
Megvirradok

Míg eljössz értem
Átnyilallik az élet felettem
Kígyólomb hajamra száll
A síró kakukk madár
Még alig éltem
Férges dzsungeledben
Uram
Mikor fejemben
Újjászületett a kristályos értelem
De harmadnapon
Betoppant a magány

1945: Herszon
 
Fogd álomra magadat
De ne olcsó
Holdfénybe szórd
A törött szárnyakat

A semmi képe tovább rajzolódik
Álmodom 
Amiről azt hittem a való
Herszonról 
Mesélnek a puszták
Se hír se
Remény se-
Hold se szél se jajdult értük
Oly bánat zárta le
A szív lakatját

De csitt!  Az élők
Meg ne hallják…

Törik az őszt már

Hull a könnyem
Szemem sarka fáj
Bűnjel az éj pecsétje
Gyógyír a muszáj

Rabsic a gyilkos éji horda
Miolta kezdett lenni
Szarvas ága csontja
Megfelelni látszott
Esendő lomha volta

Kiviláglott
Ám hiába várt ott
A vadász hosszú méla lesben
Kihűlt a kedve
A csodaszarvast eleresztve
Elolvadt rég játék-zsetonja
Alulírott
Állt csak ott
Lovát már rég kifogta
A levegőtlen égen 
Egy madár kaszált
Vérzett és hullt a tolla
Vérzett az ősz vérzett a határ

Állat vére harmatozta
Ne lőjetek ártatlanokra

Soha már!

Ó

Tollas ballada

Itt engem senki nem kereshet
Sziklákhoz vert hullámokon
Teljében zúg az ár s az ég 
(Mely kéktől mely kékebb eredhet?)
Azúr a víz s lazúr a lég…

Repülj hát kéregladik kis csónakos!
Alant a habzó víz zihál
De fent az édes szél kiált
Hahó! Rabol a Hal-király…!

Itt engem senki nem szerethet
Rikolt egy halfaló sirály
Önzésem lidérces halveszély
Alattam sír a jeges óceán
Táncolok ringó halfarokkal
Süvít a szél
Az orkán már tengerre szállt
Eggyé forrva víz viharral
Baljós függönyén kereng
Két kormorán

És zsákmányolva álmodom
Éhes tenger nevelte hullámokon
Én éles csőr
Vad hullámlovas és keszegvadász
A halak ádáz farkasa maradtam
Bőségben élek de rabolni készen
Az édes ég 
A tenger és a vér igézetében.

g
Fényudvar

Bezárva az időkalodába
Csupa zöld kék barna árnyék
Reszket és változik át 
Barokk lilára
Lenge dallamszárnyat ringat
Egy szikár Bach fúga futama
Kérőre várva randevúra hív
Szép szőke Aletta

Egy fél ablakspaletta
A délutáni csendet telesírva
Reflex fényjeleket küld 
A terasz felé

Virágport sodor az éhes déli szél
Trópusokról  szerelemről mesél

Bezárva az időkalodába
Zöld barna kék emlékek
Drága árnya elragad
És a késő nyári délutánban
Veszíteni és szeretni tanít a Nap
Szeress hát  akkor is ha nem szabad!
Amíg tombol a nyár
És csókot éget a napsugár
Csupa-zöld kék hűvös árnyék
Reszket irulva-pirulva
Fényre gyúlnak a vágyak
És a megperzselt szívek
Új társra találnak!
A nyári nap mint boldog zene száll
Nincs holnap se holnapután
Csak ez a sugárzó mai nap
Csak öröm csak ünnep csak
Nyár van és örök

Mikor mindent szabad
Amit az álmok maguk akarnak

Amíg tart ez a nyár
Az ezerszer megvert
Megalázott élet
Magára talál
Üzenet száll –
Az élet: szerelem játék
Minden hív élni tanít
Mind-mind keresi
A nyár örömeit

Az élet diadalmas áradása –
Játék és szerelem
Önfeledt vad futása –

Amíg tart ez a nyár
Talán az idő sem állhat meg
Velünk marad a pillanat
Az álom fényudvarán.

Aki szíveket kér

Ha az Úr elé léphetnék?
-	Nem eszelős kívánság?
                                                         Kérnék Tőle
-	No mit kérnék?
                                                         Négy szívet
         -   Minő badarság?
            Szeszély lenne még (sok-sok)
                                 Pénzt is kérni Tőle ezért?
Minek a pénz gazdagság – hallhatnám
Akinek mindennél többet ér
A szerelem barátság - és négy szívvel él

A tűzjáró

Napokig ül a csendben
Önmagában elmerülten
Készül a lehetetlenre
Honnan születi ereje?
Mindegy
Halálát -  önmagát legyőzte

Visszaszámlálás

Minden kész a változáshoz
Fehér fényben izzó homlokok
A klaviatúrán karcsú ujjak
S a képernyőn szellem-tűz lobog

Az utolsó kapcsolat

különös egyén
kerestem X. Y.  kegyét
most hogy meghalt szegény?
számomra sincs egyéb remény…

Az élet vize: 1999

Bokáig vízben állnak a kertek
Csapzottan futnak el a percek
Közöttünk él néhány hamis pallér
A víz gyilkosa jár a földön: Mr. Arzén
Tiszta tiszai halpénzzel fizet
Sáraranyért kiírt erdőt hegyet vizet

 Isten veled
Ín memoriam: Fodor András

legördült egy könnycsepp
valahol becsukódott a könyved
vagy egy ajtó
és nem volt szabad visszanézned
végül a megmerevedett kép: nagytotál
lobog a nyár
a mólónál
nézed az elsüllyedt házak felett a sebhelyet
a hegyet:  Badacsony tornyát
annyiszor becézte szemed
szád még formálta az utolsó szavakat
még ott lebegett a víz felett a gondolat
tétován
így őrzi az emlékezet
amint életünkből egy darab elveszett

 Életfogytiglan

             Egy sötét árny teletűzdeli
a nyomorúságot sastollakkal -
             Ezek a Napba hulló szárnyak
elégnek kinőnek szakadatlan

A béke kánonja

    A lázadás ártatlan gyermekeit
A bilincses lét-idő igája
          A veszett nemzet százezreit
             A békesség mocsarába zárja

Bizonyosság

hegyeivel felhőzve
már messziről tündököl az ég
ha rád riad az idő ősszel
és megtépi ruhádat a szél
elveszted szíved egészen
amint megérted: közelít a Tél

Enteriőr

Csak a szem
Fehér abroszok
Pohár és ezüst
Az asztalon a kristály
Mindig tiszta
Csak a szem párás – a boldog
Mely a látványt mohón felissza

A hit
P.J. emlékére

bízni a keletkezésben
az áttekinthetetlen tervezetben
elhiszed: 
elég a figyelem a kellő türelem
és megszületik majd                                                                                                                                   az egy
az egyetlen
amiért élni érdemes

Igéző

Jöjj és nézd!
Pecséteket tör az ég
Zeng az ítélet
Nézzed! Így teljes az élet:                                                                                                                           Fehér-lovat áldoz a sámán
Bukj fel az árból Sátán
És iramodj tova
Ahol már pirkad a fény
És beszél a fákkal a bús őszi szél
Nyomában a halál lova
Az éjfekete mén
Szügyig sárban gázol oda
Ahol új felhőket gyűjt
Maga alá a Nap
Kisarjad és él  már újra a remény
Jöjj és nézd!
Pecséteket tör az ég
Fekete lovat áldoz a Sámán
Az élő életet megáldván
Szellemekkel társalkodván
Elfordítja az idő kerekét

Béke van mindenekben
A Sátán szelíden visszatér

Jöjj és nézd!
Most már minden élet
Tudja a helyét

a

Sarjadás
hommage a Pilinszky J.

A semmire koncentrál
körül az üres határolt telek
a látvány egy pohár
először érintelek
s ím keletkezésünk most már
elrendeltetett
megidéztelek
és Te megváltottál

Tudom ezért még megfizetek
ám sarjadó magamnak
nem kérek kegyelmet

k

 
Adj  helyet!

minden jó
mi gondolatot ébreszt
de csak a szépség
tiszta energiáját élesztve
redukálhatod magadat a végtelenre
az örök egészre
húzódj vissza
helyet adva
a nálad többnek
a tiszta szellemi létnek

Mindenszentek

más arcok       gyűrötten          Öregek
nyugtalan       Jelenség        a  korban
Emlékek         virága                feledés
csak élet      nem lesz már   a  Borban 
az egész        Teljesség           eltörött 
Cserepet  hoz nekem   gyöngy helyett
álmaim          Délibáb          becsapnak
Bárkire           gondolok         halottak -   

Ki az? 

Ki azzal eldicsekedne?  - egyedül
Sikátorból királyi termekbe tör?
Csak költőnk szelleme ha elhíresül -
S babér várja Őt vagy bilincs és börtön

A költő rendhagyó kísérlet
Nem hasonlít máshoz semmiben
A kifejezés fegyverével
Perbe száll a létezéssel

Ám a költő nem győzhet mégsem
És nem veszthet csatát semmiképpen
Bár feláldoz szerelmet életet jogot
A Harmónia mirtusz erdejében.

Költőnk tudja: rendhagyó kivétel
Ezért Mindent összetép s újragépel!

Fogas kérdés

Eljössz hozzánk mind a hányan?
Ég veled leszünk már négyen
Így aztán egyedül  Jó-barátom
Kié az érdem?
           Ha élünk együtt békességben?

    Tegnap
                                                 
Először is a lét ritmusát
A kényszerítő bajokat
Féltük – a fényt a sárga házban –
Mégsem hittük hogy áldozat

Így fogytunk végső lassulásban
Kinti - benti határokon
Világelső volt pusztulásban
A magyar és székely rokon

A levegőtlen hóesésben
Ki várt itt gyógyító csodát?
Rávallott társa példaképe
 A tegnapi hamis barát   

A vörös barokk alkonyatban
Nem várt senki jó folytatást
De megteremtjük majd a hajnalt
S az életet ha ránk talál!

k

Happening

Így múlik el minden ami szép:
Az elsőt csak a második s a többit
A perc az órát - sok csillagév…
Lásd! Itt a Földön mindent félre löknek
Ezért a szíved legyen mint a jég.
“Akárhová csak szabadulni innét!”
Arcomba vág az önző rémület
De fogva tart szívem – hát nem lehet
Bolyongok Danteként az alvilágban
Mégsem vesztegetem el az éveket

Krőzus vagyok – üveg órák Krőzusa
Körülzár az őrült kavalkád
Földre ránt az ember-milliónyi érdek
De mind hiába koldul harmóniát!
Nem fáj csalódás: ezen rég túl vagyok
Hidakat vert bennem Tél és jégmagány
Ha tavasz jön a régi szép tavaszra?
Már fogva tart valami új talány.  

Friss szellő fújdogál a Tó körül
Már izzadnak a fák a gyökerek
Jézus szól? – nevemet hallom héberül:
“Kövesd a Gyermeket s az Öreget!”
“Siess a folyón át a fák közé!”
Veled lesz Hénok és a kis Noé
Bátyád vár ott a Nap és Anyád a Hold
De távolabb vigyázz! Vágy les rád valahol –

Menj! Siess! – már a földet szántják az egek
A bárkában túlélheted az ítéletet
Ám megparancsolom: a túlparton
Kezdjetek emberibb életet!

Számvetés

Hétszer hét év volt az iskolám
Az első hétben – zord magányban
Vízre írni tudtam éjszaka
Kőre-fára véstem új imát
   S dacoltam széllel egymagam

A másodikban – országút
Szalagja lett az otthonom
Csak kóboroltam mostohán
Gazt kutatva kerestem gombát
   Út menti árokpartokon

Már kétszer hét év telt azóta
Hogy ismertem kártyát s csaltam is
Rám vártak minden rossz csehóban
Jaj! Hányszor ütöttek átkozódva
   Ha kicsaltam forintjaik?

S csak játszottam játssztam hajnalig!
A börtönt és a szegényházat
Istennek hála elkerültem
Bár jártam néha térdig sárban
   A jó modort sosem feledtem

Szerettem széplányt úri módra
S megcsalt mégis egy jó baráttal
Most itt állok árván megrabolva
Szívemben avas izzó vággyal
   S nincs ki befogad éjszakára

Kincseket? – vagyont nem szereztem
De megmaradt minden álmom
Semmit se tudván – nem tanulva
Mindent mi rossz volt elfeledve
   Ma is a fények útját járom

De tovatűnt kaland s pillanat –
A fényözön vad árapálya
Hol az idő galád királya
   Kioltja most a fényeket –

Napom ma már aláhanyatlik:
Nem lehet – mondd  hogy nem lehet!
Mert semmiért nem alkuszik
   Ki elveszi az életet 

Mert rég csak oly szavakra vágyom
Miket itt senki nem beszél
Rég kihalt a dal a világból
   Ahol hazudni tanul a szél –

Hétszer hét év volt az iskolám
Mégsem tudtam elfeledni
Mire tanított jó Anyám –
   Vízen járni tanultam éjszaka

S kőre fára írtam új imát
De hű maradtam ostobán
S vagyok a szépség cinkosa
   Mostoha életem alkonyán

a

Tanítások
Hommage a Simone Weil

Zárj mindent Istenedbe
Rejtsd el szerelmed Mostoha
Öld meg szívedben a vágyat
Amit Tőled elkívánnak
Add oda!

Minden javadat így őrzöd meg
Magadnak és a világnak
Roppant erők állnak körötted
Szolgálatodra
Ahol minden jelenség áttetsző csoda:
Tiéd a szellem paradoxona

A megvilágosodás pillanatában
Szökevény vagyok
A semmi elől menekülő
Aki rejteket talált és
Magával vitte Istenét
Az idő hasadékba
Ó Istenem!
Azóta villámok közt hallgatom
A falakon túl mint dobol a félelem
És sokkol a jéghideg, érdek-értelem

Ragaszkodásunk szánalmas
Tárgyakhoz, emberekhez
De szeretni Istent a pusztuláson át?
E szeretet nem csak vigasz:
Világosság és roppant kihívás:
Örök áldozat Isten szabad ege alatt

Múlt és Jövő

Az embernek nincs más kincse vagyona
A Jövő az ürességet tölti ki –
Azt mondja múltja emlék:
Harc és véres ártalom
“nessun maggior dolore…”
(Ki itt belépsz…)
Nincsen annál nagyobb fájdalom

Ha a jelen
Nem vált jövendőre virradóra
Ha a jövő újra jelenné apad
Hiába jön el a pillanat
Minden a régi helyén marad
Tudj! Ne csak vélekedj
Ami a Sátántól származik
Azt csak a csábító képzelet
Ígéri – álmodva álmait
Holott az Igazság árnyéka se látszik
Barlangod mélyén vakond-sötét éjeken

A tűz nemcsak sütni-főzni jó
Az ember nemcsak pária és alattvaló
A tűzben látomások születnek
És kipattan a szikra
Szellem üzen a Jövőnek
És elhív 
Az egyetlen Igaz útra

Minden rendben
Szól a fanfár – megérkeztünk már
A világ mint szétdobált ősi oltár
Nem nélkülözi a rendet
Az anyag az Energia és Isten
Végtelen türelemmel 
Betölti az ürességet
Egyetlen más örökkévaló nincsen
És mégis – Földön és Mennyben
Isten társa az ember
Kell legyen hát Megváltó
Hogy a magában-való legfőbb Jó:
A mindenható remény és értelem
Mint útravaló
Istenhez vezessen

c
Fehér reggel

majd lesz egy reggel
amikor a haldokló füveket megérinti a dér -
fagyott lélekkel tör elő
a fészkeket szaggató
jégkristályokat reptető szél –
meghal a könnyű muzsikás vágy
s hófehér szemfedőt rak a tájra zörögve
a bilincses Tél –

hiába keresi fénysugarát –
elsápad a Remény amint megérti
  örökre elmentél

z

Az örök vándor

Oltárt formál az alkóv ívű ablak.
Márvány fényű, míves, csipkés kőlapon
Ónix vázákkal, s virágillatokkal
Éji hold fordul alá a teraszon.

A bogos háromágú szikra tánca
Árnyait kergeti, kerítve álmot,
Fényből véste ki az érme arcot,
A betoppanó holdfényes zarándok.

Idézte múltját füstölgő zsarátnok,
Lángörvénye szítva jelölt új tüzet,
De lenge szél jött, s nyomban eltörölte…

Nagy út végéhez ért az örök vándor, 
Ruháját körben lassan lesöpörte,
Könnyezett az ég, hisz’ hazaérkezett.

Egy másik birodalom

szabad versek
novellák
orpheuszi történetek

k

Millennium

   Szeretem a város új iramát,
Itt kijózanodott már az idő,
Bár kopár szegénység, rossz traumák
Megalázták, - csak vár a jövendő
   Tárt kapujában, és nem felesel.

   Századokra néznek alá a vár
Patinás tornyai: fény, akarat,
Tehetség, hűség - kőbe zárva már -
   Megszenteli az ódon falakat.

   Lent, a Dunánál, lebeg a parton,
Míves kupolákkal az Országház,
S a víz ékszerei: hidak, templom,
S alkony-tüzű, sápadt-alabástrom,
   Acélüveg szálloda paloták.

   Szeretem a város estrohamát,
Pezseg az élet, mint trombitaszó
Harsog az áradat: fény, rohanás:
   Tolong, él, siet: árad a Korzó.

   Csodálom a város fényvarázsát:
Tündérkalapot borít rá az éj:
Köszönti a fehér Halászbástyát,
   S fényjeleket küld a Duna vízén.

   Fellobban szikrázva hidak láncán,
Szerpentin fut távol…csillog az ég:
Üdvözli a világ kihívását,
(És a nagy folyam ezüst szalagján)
    Elhozza a Jövő ígéretét.

a

Pokoli nap
                                                                                                                                                                                                  Kiváló elődöm, “Szisz” jut az eszembe. Aki azt tartotta, hogy: csupa gyógyszer a Föld, de kénköves pokol a világ. Előre is kérem, nézzék el csapongó kedvem, - ez a nyár eleji aszály megviseli érzékeny idegeimet, és szívem húrjait is borzolja a szél. Érzem, nem leszek képes komoly ember benyomását kelteni a délelőtti könyvmatinén. Úgy jár manapság a nép, ezekre az engedményes könyvvásárokra, mint hajdanán, a szép béke-időkben, az esti korzóra. Megvallom, én is rabja vagyok, ennek a látványosságnak.
A hölgyek, valamiként érzékibbek, egyszersmind, átszellemültebbek is a könyvek között, valami közös titok lengi körül őket, - imádnivalók, ösztönös megérzéseik finomságaival. Nem tudom. megfigyelték-e mennyi hozzáértéssel, praktikummal vásárolnak boltokban, piacon? Kis szerepeikben mennyi kellem és méltóság van? Egyként tökéletes, virágai közt a kis virágáruslány, és betegágyunk mellett az irgalmas nővér, felvillan emlékeim között Titusz és az ő Berenikéje.
Már harminc fok van. Szememben a gyenge lüktetés még alig zavar, nem is izzadok. No elég, indulás! Az utcán, szinte nem látok a Naptól és a pipától. A járda mellett, a kiégett fűcsomók közt mindenféle szemét, és a lombjaikat hullatgató fák alatt, a megtépett hirdető oszlopon, csempe bajuszával vigyorog rám egy választási önjelölt: Gy. úr! Ez többszörös provokáció, ilyen képpel közszereplést vállalni? A volt, megyei párttitkár elvtárs-úr most függetlenként azt mondja, győzni akar, nagy benne a verseny szellem, ügyes ember, ő a mérleg nyelve, ezt hogy lehet? (Jegyzi: Jób könyve 20. 4-28.) Ártatlanságom könnyeket fakaszt - mondják barátaim. Igaz, hogy serény munkától sarjad az élet, de a gazt nem az ember neveli, mégis megél, szaporodik, - ez a dolgok rendje, mi több érdekerendje  – nyugtatgatom magamat.

Nehéz napom lesz. Finom por száll a könyvtár építkezése felől. Sietősre fogom a léptem, és igyekszem nem venni levegőt. Szerencsém volt, nem találkoztam ismerőssel.
Szinte templomi csend fogad az Ifjúsági ház előcsarnokában, a nyíl eligazít, és már itt is vagyok: az asztalokon, polcokon, a falak mellett a könyvek garmadája, érzem, gyorsabban ver a szívem. Már gyermekkoromban is titkos vonzalom kötött a könyvekhez, gyűjtöttem és eladtam a tiltott ponyvákat - a pengős, félpengős finomabb kiadásokat megtartottam - még ma is megborzongok, ha a “211-es szoba titka” címlapjára gondolok. Hja kérem?! Akkor még a rossznak is volt charmantja, ma pedig? A jó is közönséges.
Kevés az érdeklődő. A könyvhegyek között, egy perc alatt felmérem a terepet. Mesekönyvek, képeskönyvek - biztos, ami biztos: megnézem, nincs-e közöttük Illyés Gyula népmeséi?  Nem is hallottak róla, bezzeg Stephen King  könyv kísértetei.
Az 50 Ft-os standnál M. Tyson vigyorog rám rossz fogaival, már megvan, még tavaly vettem 50 Ft-ért Keresztury D. “Égő türelem” c. kötetével együtt. A rekordot, a barguzini költő Veress Miklós Bádogkirálya tartja 10 Ft-tal.
Aranyásó érezhet így, egy aranyrög láttán, amint megpillantom Szentkuthy Miklós: Euridiké nyomában, című, posztumusz kiadású könyvét, - kettőt kellene venni, de  ajándéknak kissé szerény. Szegény Szentkuthy, ha látná? – közismert a szinte érzéki viszonya a szép és értékes könyvekhez. (Nem beszélve a kifinomult, kissé eklektikus, már-már mondén hölgyekről)
 Mai boldogság adagomat már megszereztem, csendes megelégedettséggel pillantok körül, és szinte barokkos túlzással halmoz el a véletlen, íme, teljes pompájában ott virul, maga Euridiké, kézzel fogható valóságában. Szinte rabul ejt a látvány, hiperérzékeny képzeletem mélyéből Szentkuthy olvasmány emlékeim törnek fel, bájos nimfáival, hasonlíthatatlanul gazdag képeivel, miközben minden mást kizár a premier plán. Erdei hűvös szellők és fény-árnyék reflexek játszanak rezdülő hajkoronáján, rejtelmes mosoly bujkál ajka körül, költészetem öltözteti fokról-fokra, még tart a varázslat, amikor barátnője hangja visszaránt a valóságba: találtál valamit? Lassú fejmozdulat a válasz, és egy megfejthetetlen, hosszú, bensőséges pillantással jutalmaz meg, miközben kilép aurámból, kitépve szívemet.
        Elapadt versként állok magamban, kábán, gépiesen lépkedek a könyvek között, - mindenki ismeri az ábrándokból kizuhant ember merevségét, lecsendesedő izgalmát, az Istent látott ember lassú visszaérkezését a közönséges valóságba. Milyen különös véletlenek kísértenek ma? Szinte észrevétlen simul egyik dolog a  másikba.
        Gépiesen, a 100 Ft-os Oravecz Imre: “Összegyűjtött versek” kötetét lapozgatom, számomra most, a kíméletlen, költészetet nélkülöző életet jelentik sorai. Emléknek jó lesz, fizetek és sietve távozom. 
Éreztem, nehéz napom lesz ma.
Amint kiléptem az útra, a Nap éle az arcomba vágott, kiseperte agyamat, amint körül néztem reménytelen szétszakítottsággal, nem tudom miért? – a nagyszerű, de roppant tragikus Gaudi jutott eszembe - ösztönösen egy villamos után kutattam és kezem cigarettát keresett, noha már öt éve nem szívok.

Te mit iszol? kérdeztem később, a 100 Ft-os Oravecztől,  O’Henry modorában, míg a pincért hívtam az Éden Bárban. Azon a délutánon, reménytelen Orfeuszként, Euridikét vártam az elátkozott, halszagú parton. Óráról-órára, a dagályt, és az enyhet adó friss szelet lesve is tudtam: örökre elveszett életemből a Drága lény, aki ma feltűnt, és egy perc alatt összetörte a szívemet.  Ám, azt, nem tudhattam még, milyen lesz majd holnap újraépítenem, széthullott, hajótörött életemet, másnaposan, egy elérhetetlen álomi káprázattal a szememben, reménytelenül, szárazdokkban az eget lesve...halott emlékek-kel a szívemben.

Titanic

bravúros könnyedséggel lehúnyt szemmel, könnyű kézzel megengedve, játékosan, majdnem unott gömbölyű mozdulatokkal igazgatta terepasztalát a SORS, még lenullázott néhány sort, aztán mosolytalan dőlt hátra elégedetten, amikor a látómezőbe, a földilét játékmezejébe – néhány jéghegy váratlanul beosont.

mint kés, ha behatol, hirtelen: élesen megérezte a só és vér ízét, szokatlan izgalom vett rajta erőt, érezte, mi több, - tudta, a Titanic útja metszi majd az úszó jégmezőt - elégedetten gondolta: most végre nem kell semmit tennie, az ütközést a Véletlen bekódolta, a csapdát kieszelve, Nője csak vár…vár eleresztve, az idő alján elmerülve... 

időgépét kioldotta, megnézte naptárát a SORS - nem talált bejegyzést ott - a sor üres volt… azért a Végzetnek, a rend kedvéért, átüzent…ám Ő éppen egy háborút dekódolt, - így rossz szót se szólván, csak annyit mondott: legyen, aminek meg kell lennie!   még kiadta utasítását nevetve, készüljön fel pokol és mennyország, majd begépelte a Föld komputerébe táviratát, így nyugtázva a Végzet zárszavát: “alig volt valami köd,          amikor a * Titanic * jéghegynek   ütközött…”

Herceg! ugye tudod, mi a tanulság? Ha úton vagy ne feledd elnyerni az Égiek jóindulatát…
De akkor éjjel, azon a vízen nem járt  Isten, és az utasok közt sem ismerte fel egy sem, a Sors csapást, a Véletlen és értelmetlen pusztulást.

k

Jelenések
(a teremtés első kitörése)

Először az Ige
Ott lebegett a vizek felett
Amikor a Káosz zűrzavarában
Elhangzott a zengő kiáltás:
Legyen világosság!

És íme
A világ kapujában
Megnyilatkozott a Nap
Az időtlen Jelenből
Jövendő született, és lőn'
Lélekkel terhes Ősanyag

Áradtak az aranyló napsugarak
Szétszakadoztak a tengerek
És íme
Föld született
Szűzi tiszta
Melyet az Idő nem hoz már
Úgy soha újra vissza
Feltárult az Ég tündöklő kék szeme
Mély álomittas ködökkel volt tele
Megnyilatkozott a teremtés egésze

Szivárvány koszorút dobott egére -
Az Aurora boreális nyitott utat
Örvénylett a roppant fényzuhatag:
Testet öltött a teremtő gondolat
Képek  képek  képek
Az első percről mindent felidéznek
Még ott  ringott a lángoló Nap alatt
Az ihletett teremtő akarat
Megnyilatkozott az ujjongó világ
Legyen Új! Legyen más!
Legyen világosság!

És íme az Ige
Visszaálmodja a lélek első öntudatát
Belénk táplálva a Szikrát
Hogy legyen világosság!
Mennyi fény? áldott sugárzó kékség
Teremtő képzelet ad életet és békét?
A formátlan Térből tört elő
A világot teremtő roppant Őserő!
Igen az Ige
Világot teremtő értelme
Kifejezte önmagát
Hogy legyen világosság
És az Ember a  természeti lény
Elindult a fejlődés lépcsőzetén
Megértve Teremtője akaratát
Bevégzi a Teremtés világnagy óhaját
Peregnek a századok…ezredek
És csak hullnak egyre az életlevelek
Már kétezer éve…
Megszületett a világ reménye
Évre jön év
Szakadatlan életváltozásban
Újjászületik a Teremtés
Fény  Fény

Hold- és Napfény
Szempár életünk egén
A teljes ÉN
Amíg fent és szívünkben is egy
A mi utunk örök fény és reménység lesz
Valljuk fény fiai mindannyian
Vállaljuk az Igazak sorsát
Álmodunk ébren mert álomtalan ez az ország
Jövünk éjt nappallá téve örök ébredésben
Szívünk lángol a reménység tüzében

Legyen a világosság -
Az egy és oszthatatlan igazság!
Legyen Papja az újjászületett Isten fia
Aki elnyeri a tökéletesség jutalmát
De nem kell megalkudnia -
A lélekben és a világban is eljő
A  fény megváltó gyermeke
És a Föld
A Bölcsek ajándékaival lesz tele

Legyen hát világosság!
Nem elég fegyver a kézben
Világosság kell
Minden emberi létben

Fény  fény  fény
Minden emberi lény
Hadd élje meg sorsát
Minden új kívánság
Keresse a tiszta élet jussát
Minden szívben jóság legyen
Legyen  legyen  legyen
Örök világosság
Fény  Kegyelem és Béke
Értelem és a szeretet fénye
Az Ige teljessége a szemekben
Ecce Homo: Íme az Ember

Az elmaradt kézfogó

A hegy mögé bukó Nap, bársonyos tüzével
    Felgyújtja mind, a gyöngyház színeket.
Dús gazdagon, alkony-díszekkel telehintve,
    Arany-bíbor palástját elhelyezte…
Nász-hintaja elé hidat bocsát a vízre:
    A Tótündér kezét így kérte meg.

Ahol az ég vízpartot ér, ezüst mezőben,
     Látóhatár alatt, a Nap szemén,
A víztükör távoli pontján, kék redőkben,
     Áll sátora előtt alkonyi fényben
A Tótündér: lebbenti fátyolát tűnőben - 
     Körötte tétova, opálos fény.

Crux
Ágoston olvasása közben

Örök remény: erény és boldogság -
hány éve zeng Szent Ágoston szava?
a szerelem: bacchikus hazugság 
pán-hellén trójai falova…
nem kell kígyólomb fejéknek
a szerelmi kísértés démona -
elnyeli az igazságot a nyelv:
mert az unikornis nyoszolyóján
torzónak tűnik az isteni elv.

a

Az idő vándorai

A késő őszi dermedésben
 Hátrálnak a kékülő hegyek.
Vereslő márvány alkonyatban
  Koszorút fonnak rőt-barna fellegek.

Hullámzik a szántás,             Tegnap még virágport
Mint tükrét vesztett tenger,    Raboltak a méhek,
Elvesztek díszei 	Míg a hűtlen idővel
Az őszülő egekkel.                 Elszökött az élet.

Kacagott, vad sárgán,            Hullatgatta szirmát
A repce virága,                       A sápadt szellőrózsa,                                
Öltögette nyelvét	És pipacsok véreztek
A Nappal vitázva.	Mezőre, tarlóra.
 
Változást remélve?
A múltat feledni kell
Tanít a természet -
Mindig útra készen: 

A költözők őszt hoznak,
De a tavasz jó hírével
Hirnöke a létnek,
Újra visszatérhet -

Telik időnk: jön, megy,
Megérint és megújul az élet.

b

Hajnalok hajnalán

Hajnalok hajnalán
hasadt sugárkéve,
bíbor fénypalástot
vet a bársony égre,

felette a felhők
karavánja halad,
lilalángú fátylak,
tündérsátra alatt:

hajnalok hajnalán
küllős aranyrácsok
zárják kalodába
az éji világot.

              *

Hajnalok hajnalán
oldott sugárkéve
türkiz paravánját
feszíti az égre,

küllős fénykoronát
szegez rőt fejére,
szakadozott fátylát
földre dobja végre,

napfény koronával,
ezüstszín szegekkel,
színarany palástban
földre száll a reggel.

Nagy idők tanúja

Sokáig hiába vártam,
és hívogattam ”éger mestert”,
nem akart kötélnek állni -
bár egy iskolába jártam
az unokahúgával, 
mégsem akart
szóba állni velem -
egy interjúra,
megállni egy szóra?
az Istenért se…
de hát, ez a nagyság előjoga.

Csak késleltette a dolgot,
azt mondta: “nyilván
későbbi, jó dolgok
kezdete javára lesz,
ha most nem beszélek neked”.

Nagy  Idők Tanúja!
az öreg baltás nomád
egyre csak morgott:
“beverem az  ija-fiját,
megetetem velük a bodzást!”
- azt panaszolta,
hogy a parittyás polyákok,
vagy a szittya betyárok
ellopták gatyáját,
- azt a rojtost…

Hiába kérleltem meséljen,
nem akart vallani,
mégsem állt kötélnek:
kiszáradt - mondta - az ég dorombja
és most nyögeti  Elíziumát,
a tölgyest és a reumást…
Az öreg tekintete
ilyenkor elrepült,
az égi tájakon keresett,
fürkészett egy pontot…

“Megleltem!” - kiáltott fel egyszer,
meglelte orákulumát,
mint a Delfoi (delfi) jósdában régen
úgy hallgattam minden szavát,
(de kapkodnom is kellett fejem,
ha táncoltatta fokosát…?)
“Csak kőasztalnál merengeni,
borozgatni?  lehet
lehet azt is!
míg a borbizonyi rengetegben
bőgnek a bikák,
szarvas fejedelme
Július, emeli poharát!
Igaza van…most is,
amíg lehet, ahogy lehet,
…amíg nem zavarja meg
a hegy leve a fejed, he-he...”
“Mindenki megtalálja egyszer dámvadát,
lőhet más is bakot…vadat,
de ki lőhet nála nagyobbat?
akkora trófeát…?
csókolta ő is eleget…egykor
pohár helyett egyszarvúját’.
“…nem tépi hírbe-száját…”
hogy lehetne, más az igazság?
minden baltás megkeresi párját,
aztán a kutya-fáját!
tudja a kedves helyét,
ismeri azt a fát,
ahol a fürge kis menyét (menyecske)
és a körmös, talpas, patás
vakartatja hátát, vékonyát, - nahát!
(és megmarkolta fokosát)
Jobbjában a pohárral, balban fokosával,
lángoló arccal, mereven állt ott,
mint Szent-Péter a kapualjban…

A hosszúra nyúlt csendben,
mint hívatlan,
kéretlen vendég eltűnődtem:
az elíziumi árnyakon,
a hajdanvolt szép napokon:
csak néztem, mint aki nem lát,
mi villog ott a habokon?
ki jön a szántáson át?

Az erdő alatt, túl a vízen 
kalandozott el tekintetem,
tűnődtem a csárda mellett:
a bor  teszi ezt, vagy a levegő…?
mi ez a sok villogás?
aztán mégis megértettem,
vén barátom játszik velem,
nem hiába vibrál szemem,
a nap szikrázik fokosán.

Már hallom is, ahogy mondja,
			  megenyhülten emlékeit, egymás után:
Itt tanyáztak a füredi réten, erdőszélen,
meg szívesen - réges-régen,
a törőcskei és ropolyi nagyerdőkben,
a borbizonyi, boronkai, 
bizonyámi rengetegben, 
csak néha–néha látogattak
Háryékhoz Nemesvídre…
Kétszáz éve, nem régebben,
még ki-ki csaptak
a szántódi Öregrévre,
meg Fonyódra és Ecsenybe,
Iharosra, Somodorba,
- így sorolta -
nem volt puszta,
ahol Ők ne jártak volna,
de fizetni?
“fizetni, sehol nem fizettünk,
- így mondta -
csak elvettük, ami kellett:
csak amúgy, ahol éppen voltunk,
vendégségben -
ittunk sokat, nekünk már,
csak ennyi tellett…”

Maga elé tette tükrét, 
úgy beszélt az öreg betyár,
mintha most is rejtőzködnék,
a bizonyámi költő nomád:
ötről hatra öltve szavát,
a kiskapukat nyitogatva,
róka-útnak hagyta nyitva:
“…itt százszámra hajtották át,
át a Dráván, a sok gulyát,”
és úgy nézett körül lelkesülten,
mintha egykor, fél Európa itt járt volna,
és hajtották volna át:
a lopott göbét, tinót, marhát,
és a birkát…
“Honnan lettek?
hová mentek?
az emberek azt nem firtatták,
csak néhány volt “titok kíváncsi”
azokat a Patkó Bandi megbüntette,
bizony, nagyon megbüntette,
féltek az emberek tőle,
ilyen volt az élet akkor,
milyen?  Ilyen - igen betyár!
jó is, rossz is,
rossz volt nagyon, az a Bandi, -
bizony nagyon, nagy
tatár volt: az a híres rabló betyár!”
Csak egy percre hallgatott el
és dúdolt csendben Éger mester
aztán lehunyt szemmel: így kezdte el:

“A tisinyai határ szélén
egy dacos dalt dúdol a szél,
ha szólsz már véged’, s nem beszéltek
környékén, a régi népek…

Az asszony sem szólt soha róla,
csak megmutatta bélyegét,
miként szegezte Patkó Bandi
egy asszony sarkába szegét…

Hogy ne feledje, s emlékezzen!
vas patkószeget rászegelt,
hogy nevét soha ki ne ejtse,
ha róla, bárki kérdezett…

Ne tudja azt, hogy ki a párja,
és merre járt, egy éjszakán,
de ne akadjon az útjába,
ha tudja is, hogy arra jár…

A Patkó Bandi emlékére,
egy árva dalt dúdol a szél,
a Szent-királyi erdőszélen
táncol a Hold, és tolvaj az éj…”

“Zsidai ezt a verset, egy fába véste,
szerelmének emlékére,
de kihűlt szerelmét megtagadta,
amikor a fát kivágta,
hűtlen lett az asszony – mondták
később, bizony, nagyon bánta,
mondják, megátkozta azt a percet,
mikor fejszéjét a fába vágta,
(nem is írt hozzá több verset) 
 “Kivágta azt a fát
verseivel Dániel,
de egyet megmentettek,
ezt…ezt neked adom,
Dániel úr emlékére…
meg ezt a baltát,
mert, hát? ez volt az a balta,
amivel a fát kivágta,
- erre felénk így mondják,
         legalább is, akik látták.
ezt a baltát, meg emlékbe adta
a híres betyár Sobri Jóska”, 
és a baltás nomád Éger–mester
megmutatta sorban nekem
a sok-sok relikviát: a fokosát,
a sok népi hangszert, faragványt:
kocsikát, bocikát, barikát, furuglát,
		és ostorát - a karikást…

Éger mester
(meghatottan)
mint aki hirtelen
fontosabb dolgot talált,
lemetszett egy éger vesszőt,
ami éppen kezére állt,
-  övébe tűzte,
-  majd fokosát próbálta, fogását
 méricskélte,
-  hogy az éle nézzen szembe,
majd fordított egyet rajta,
hogy most meg a gombja
legyen vele átellenbe’
suhogtatta, forgatta, pörgette,
addig, míg a fokos éle
megállt éppen velem szemben -
szemét lassan rám emelte,
nagyot sóhajtott és legyintett:

“hej!  de másként is volt régen:
az idegent, már az erdő-szélen
leütötték…
most meg…
már kora reggel kihajtják a kecskét
legelni az Elíziumra:
megeszik a szedret, málnát, cseresznyét,
meg a meggyet…
és még, azt se mondják:
fogd meg…”

“Na, mindegy!
megyek a vízre’,
- szólt - a láposra”,
s intett…

Erdő éji utazás

Dürrenmatt baljós alagútján
Elrepül  minden állomás 
Betakar mindent sötét szárnnyal
Az erdő éji utazás.
Míg a zuhanás sír alattunk
Kint koppan és jajong a szél:
Elzsongítja már a lelkem
Lidérces, baljós lámpafény:
És szívem alvó sebeivel
Karjába zár az éj…
Hiába minden - sorsom mélyén
Mindig a szabadulás hangját hallom
Örökre válunk - kéretlen megvallom
Vad gyönyörűség hajtja lelkem
Ahogy elkattog a vonatom
És szikráját szórja kedvem
Vak ablaktalan éjszakákon.

Vihart üvöltő fenyő erdők
Felkelnek és kifutnak elém
Jaj! milyen esendők
Szelídek és mind az enyém.
Ott állnak sorban néma váddal:
Megvártunk
Téged örökké hazavártunk
De már hiába tépem ablakom
Az elátkozott vonaton
Rabok vagyunk s elátkozottak.

Zúgó suhogó fenyves erdők
Felkelnek és menekülnek
Már innen onnan sok-sok éve
Fejszék jönnek s vademberek
Vasrudakkal menetelnek
És hull az erdők drága vére

A szemvadászok tűzvész hoznak
Gonosz tüzek fenyegetnek
A határon túli nagy irtásban
Őrt álló ős fenyvesekben
Fekete fáklyaként lobognak
A kormos égbe kapaszkodó
Üszkös karmos ágak

Üvöltve zúgó fenyvesekben
Megrontott vizű emberek
Esőre várnak - megfeketedve
Kiszáradnak a kőerek -
Suhogó zengő fenyő erdők
térdelnek már és énekelnek
Csak tegnap volt? vagy sok-sok éve
Hogy Ábelt megölte fivére?
S szent Anna csillogó vízére
Hamut szórt a gonosz idő?
(s az Író szemét ütés érte?)

Némán suhogó fenyves erdők
felkelnek és integetnek:
Soha el ne feledjetek!
Nézem a “nem-feledhetőt”
Az égbe nyúló üszkös hegytetőt
A halálra-szánt temetőt      
És falvakat
Hol irigy ész ront le falakat
Hogy megrabolja a holtakat. 

Elnézem a lassan gyógyuló szemet
Nem számolom a sebeket
Mit megőriz az emlékezet
Csak tépem nem nyíló ablakom
Hiába önt el fájdalom - fogadom:

Ami itt egyszer megesett
A gyalázatra, nem vetek
Sohasem keresztet
Fogadom: nincs Földi hatalom
Mely megtöri hű akaratom
Ha lerogyok, már fogoly vagyok
S elátkozott…

Hozzátok száll ma dalom:
Hiába utazom rabvonaton
Szabad vagyok! 

A Madaras Hargitán

A “törvény határán” jártunk,
s az Ívó patak partján megálltunk,
a jövő kezessé vált a szemedben,
ahogy kimondtad szelíden:
“Ne bízd a sorsunk másra!”

Elmúlt sok nap, s ennek is vége lesz ma,
nem láttuk, mikor elment a Posta.
“Nincs ma - mondtad -
Aki a jövőt elhozza,
Hargita leánya
magát könnyezve nem adja:
Lalla, Lalla,
kinek tükrét az élet összetörte,
ne hagyja, keresse, ragassza össze…”
csak ne beszélj, hisz’ látszik rajtad,
ne  bujkálj a könnyek határán,
és ne szomorkodj a Hargitán!

Ha nem érted, mi áll e sorok mögött,
hozzám sincs közöd,
de ha, bármily szelíd akarattal,
magad hozzá töröd,
ha készen állsz, hogy meglásd
mi áll a dolgok mögött,
már nyitva a szemed, 
ha szíved megérett és lát,
olyan lesz, mint a megvilágosodás,
és kinyílik börtönöd. 

Elmúlt sok nap, s mulasztok sokat,
elkövetek haszontalanságokat,
elmúlt sok év, és nincs remény:
a híreket a posta, csak keservesen 
remény helyett hozza, ha hozza.
Ott álltam újra lent az úton, s vártam,
hol álmaim  nyugodtak, mint a kő,
se nappal, holddal fel nem keltek ők,
“a törvény régi útját” bejártam,
s nehéz szívvel indultam tovább.

Lelkemben égtek még a hű szavak,
szúrtak, fájtak, mint az “áldozati nap”.

Oly magányos, szép hely ez,
körülveszik hullámzó fenyvesek,
hegyről-hegyre tör a kristályvíz patak,
s a felhő forma, hűséges hegyek
megérintik a lelkemet:
szólítgattak, nyitogatták múltamat,
s míg a jövőn elmerengtem,
a hegy fölött rút felhők gyülekeztek,
de elkísérték utamat az emlékek,
és az erdő-éji, pásztor őrtüzek…

Honfoglalók

Nem semmiből jöttek Ők,
hatalmasan, mint az erdő,
mikor a névtelenből
követték népünk ősi Istenét:
elszakadoztak a hegyektől,
ahol súlyos a felhő,
megújult reménnyel,
napkeleti szelekből
töltekeztek élet ízekkel –

És az izzó szemű szittyaemberek,
erősebbek, (mint az erdőrengeteg)
elszántabbak lettek -
és a lelküket égető rőzsetüzek,
égig-nőttek, mint a pásztor őrtüzek.
Az erő volt a Jog,
s az élet? élet-halál konca volt,
mit Kard és gyors Nyíl elrabolt:
törvény lett a szakadatlan harc,
és mindenórás véres áldozat: 
a változásban éltes’ az maradt,
akit győzni tanít ösztön, s akarat.
Mikor az idő kapujához értek,
s tört kapuján beléptek:
már nem félték a holnapot,
nyugtalan szívvel új hazát kerestek -
bár háborút jósoltak a táltosok,
és kísérték a múltat feldúlt otthonok -
összetörték a bizánci keresztet,
a választott vezért pajzsra emelték,
  Árpádot éltették lelkesülten -
	    és követték útján a Napot.
A honfoglalók új hazát szereztek:
örök időre, ajándék földet -
és vele harcot, háborút -
Ahol a Kárpátok gyűrt hegykoszorút 
a Duna-Tisza köré, ott édes a víz,
és a fű kövér - megvették hát e tündérkertet,
mit fölajánlott a csábító végzet -
nem tudták, hogy rossz álom,
ősi viszály, pártütés és átok ül e tájon?
mely búvópatakként tör elő,
és mindent elemészt a gonosz erő?

Ötezer éve fizettet így kamattal uzsorát -
ajándékért rossz tréfát - s tesz igazságot az Idő. 
Kelták, Róma, Hunok, Avarok
uralták, s tapodták e földet,
mivé lettek, hová tűntek?
Már nem tudják az évszázadok a Longobárdok
merre menekültek…s mert az idő feledtet

lábuk nyoma újra zöld -
a kegyetlen büszke föld
a zsarnokot ágyából kilökte -
eltörött végre élettükre -
így sújtott le rá vad sorsa szikla ökle:
porlik a bűnös, vére vízzé válik itt,
a hamis önmagára vall, ha gazdag is,
és a zsarnok ország tolvaj is -

Hol vannak már? labanc, török, orosz, tatár?
Ó Nagyuram!  szép Földeden,
itt a Duna-Tisza tájon, a zsarnokra büntetés vár…
 Labanc, török, orosz, tatár…hol vannak már?
porlik a bűnös, vére vízzé válik itt,
a hamis önmagára vall, ha gazdag is, 
és elbukik mind, az ország-tolvaj is.

a

Somogyi anziksz Európának

Somogy: erdős dombvidék, mélyében vadvíz és tölgyesek.  A Révnél, szemben Tihannyal, kitárul az őshonos rengeteg, ahol közel, sír egy árva láncfűrész, folytatódik a régi hadiút, bár nevét, soha nem vésték márványba, acélba, Somogyország ősi útja, ott beljebb, a Kupavári “Vörös sáncnál” ér a célba.

Ahol, ma üres, vodkás üvegen, mohás köveken botladozik a téli Nap, a várhegyen, ős emlékek szunnyadnak, hallgatag. Erre-vetődő látogató: mit sem tudsz talán Koppányról és népeiről?  Még pogány besenyők, hunok, avarok éltek akkor itt - ettek asztalánál, itták vörös borát, de szolgálták Őt fekete magyarok és székelyek is, akik még látták szép időben, túl a Tó vízén, a fonyódi, horpadt várhegyet, a kalandozó sereget, kik gyorslábú, szittya lovakon vágtattak, mint a fergeteg.

Vándor!
A vári romtemplom hűs árnyai közt, nem vagy más, mint álombamerült, múltba tévedt, révedő útitárs, - nagyidők merengő, kései leszármazottja. Füledben a francia, bencés szerzetesek surranó lába neszével: ajkad latin, esti imát mormol, és látod a kerengőt, ahogy az alkonyi víztükör rózsa-szivárvány hídja a partig elér, s a kései Nap visszfénye hint lágy sugarat még órákon át, teraszok, tornyok falára, megmérve a harang lábainál múló álom időt.
Látod a fanyarkás som égő csipkebokrait a várdomb hajlatában, fölöttük falusi házak karéja fehérlik, középen a templom, mint pásztor a nyáj közepén.
Íme a kép:
Somogyvár, századok fényes lakóhelye: királyi, hercegi hintók dübörögtek a várudvar kövein, hajnaltól napestig lovasok verték fel a csendet, lópatkók csattogtak visszhangosan. Lovagok, ha Knínre ütöttek, vagy Zárától sereg közeledett, kiszaladtak a vár elé a népek. Távoli tájakról követek, kalmárok, csepürágók érkeztek, hírneves bajvívókat vonzott ide a kalandvágy.
Mennyi csillogó páncél, medalion, színes öltözet kápráztatta a kíváncsi szemeket, de elakadt a hang, ha megszólalt a fanfár, s a vár udvarán feltűnt a jólismert arc. Ha kilovagolt a Király? Magasan lobogtak a zászlók a vár kapuján, hírt adva a világnak: pihen a kard, de múlását is hozzá igazítva szül az idő kamattal, szakadatlan…
Vándor! Talán hallod az idők mélyéből a hangokat: hallali, halihó, a Király vadászatán, ha a sűrűből kitört a vad és kiáltások hangzottak: vadkan vigyázz! Talán látod a jókedvű vadász-lakomákat, a tüzek lobogását az alkonyatban, vagy a porosan megtérő sereget, - az őrtoronyban az őrtüzek fényét, amint jeleztek: közelít valaki, vendég érkezett. Megérzed, ugye? mint dobbantak a szívek, ha kürtök riadoztak: hazajött a sereg, és még nem tudták, az övék is megérkezett?

Hírnév és fény:
Bátor szívek dobogtak itt Európa közepén. Együtt volt még, Hit, Remény, töretlen akarat, a magyarok elszántabban éltek a honfoglalás küszöbén, az első évszázadok terhe alatt.
Szent László, mint lobogó zászló vezette hadseregét, szálfa termete vállal a többi fölé emelte. Ős Pán gyermekeként, még szittya királyi oroszlán lehetett volna: zsarnoki bálvány, - ám Ő csak bajnokok bajnoka lett: lovag király…

Az élő láng féltestvére: Égi karizma szivárványa sugárzott szeméből, Fény és Erény hercegeként, benne látta a nép a kereszt jegyesét. Templomokat, városokat alapított, vele szökkent szárba Emese álma. Betöltötte, amit királyi vére sugallt és nemzete vágyott, életre kelt általa minden ősi rege és régi legenda: százados álmokat álmodtak vele újra.
Szunnyadó lelkében feltámadt az Árpádok Géniusza: lobbanó erejét érezte Velence, Ravenna, mit a kalandozás óta ismert, félt Európa - és Róma is tudta micsoda kéz ragadott kardot, vágott rendet, hagyott jelet távoli századokra, teremtett új életet, történelmet a Duna-Tisza mellett. Mit tudunk valóban Róla? Merre vezet a csillagok útja, ki lesz a Nap számadója?
Ki tudja? Micsoda álmok sűrűsödtek a hősi dalokban, tábor-tüzek mellett a rózsaalkonyatban, kopott kövek közt Somogy-vár: Kupavár hegyén, ahol még Szár László élt Koppány vezér régi nevén. Ismerték mind, a legendák, közöttük-járt történetét. Az öreg bástyák felett az első fejedelmek árnya lebegett. Ünnepelt a Király - László - neve napján. Ahogy közel lépett, felröppent az ének, Őt köszöntötték a vitézek mámoros, régi dalokkal, párducos Ősök üzentek Néki a nyári alkonyatban. Szárnyalt a dal: a leventék, hölgyek, szépek és merészek, most már mind László királlyal ünnepeltek - és gyülekeztek esti imára, ha szólt a harangszó…
Szent László, még itt jelölte meg végső nyughelyét, hová lett a dicsőség, fény, mely Nagyváradra vitette porhüvelyét?
A jeleket az idő letörölte, ami maradt: romtemető, templom-torzó, düledék, nagy idők szétszórt kincse. Nem őrizték, elfeledték szép emlékét: Anjou leventék, de aki elhordta köveit, az maga is e föld szülötte. Tettét  vajh? milyen végső kétségbe-esés szülte? Átok-földjén, kinek volt ő örököse?
Aki az idővel, a Teljességből hozott üzenetet, amíg e falak között élt, még otthon volt a nemzet géniusza. Ércbirodalmat épített az ész, a kéz, a nép szabad volt és tettre kész. Erős tölgy koronája borult a tájra, már úgy tűnt, megvalósul Emese álma, ám sorsrontó vad erők szálltak a hazára, szaggatták elhagyott partjait, elfáradt már a szív, az ész, a kéz, Árpád ivadéka sem védte többé nemzetét. Trójai Laokoón! Mondj egy fohászt Mohács árnyaiért, magva szakadt Emese meg sem született fiaiért… 
Szétszakadt az ország, ellopták a Szentkoronát, a török kedvére rabolt: embert, vagyont, és ami maradt, elragadták, lesben álló labanc hadak. A haza véres, halotti leplét, csak a hősi városok sorfala tépte szét, és felemelték ájult testét, újra meg újra bekötötték a sebét…
Milyen távol már az a nyár: Nándorfehérvár. Minden nap   hallgatjuk a harang szavát. Értünk szól az a hang delente, mit üzenne? Trianonnál nem veszett el minden reménye? Még dacol, ereiben Koppány szittya vére. Tudja, nem nyújthatja be a számlát, de nem siratja Nagy Királyát, a négy fehérvárt. Milyen távol van már, az a nyár? Tengerfehérvár, Gyulafehérvár.
Negyven évig futottak az üzenetek: segítsetek, siessetek, segítsetek. Hányszor kérte, hívta tejtestvérét: mindhiába kiáltott a visszhangtalan éjszakába. 150 éve Európa szabadságharcait vívta, akkor hazánk a tépett lobogót a sárból felragadta…ma, már csak a gondolatjel hídja hívja, köti össze partjainkat Európa…Interneten, E-mail postán  üzen néked Hungária.

Vándor ne feledd!
Ha Szent László keze és lábanyomát keresed, rajtad is múlik, megszólalnak-e a tanúkövek. Midőn kilépsz varázsa köréből gazdagabb leszel-e, szíved megsejti-e a hely üzenetét, a rózsálló alkony ad-e ajándékot neked? Vagy csak kocsid benzingőzét érzed ismerősnek, feledve mindent, amint az útra újra kilépsz…

c

Történelmi lecke: Trianon
Szent László siratása

	Dermedt, fájó ujjainkkal
	Ásunk, keresünk a múltban –
	Kutatjuk ős igazságunk,
	Ködbe vesző régi álmunk.
	Lehullt, elporladt ezer év –
	Mélyén, kövületben, a nép
	Vastag törmeléke alatt,
	Hófehér szobrok nyugszanak.

	Csillagtalan éjbe zárva,
	Sír a Hold...a vén Dunába,
	Budavár tornyai alatt,
	Hófehér szobrok hullanak.
	Megcsonkított, sápadt torzók,
	Végzetes, vesztett magyarok
	Hullnak alá, mind a mélybe,
	Drága kövek sírgödrébe.
	
	Itt taszították a szirtről
	Dunába Gellért püspököt,
	“Fehér Ló” hungáriai,
	Máni, üldözött fiai.
	Levente, szélszabad, szittya
	Puszták herceg ivadéka,
	Róma keresztjét feledve,
	Pártos jussát követelte.

	Fájó Augsburg emléke,
	Meghasonlott hitélete,
	Kupa-vezér csonka teste,
	Népét, sértett becsülete,
	Vata lázadt büszkeséggel
	Mind bosszúra ingerelte,
	És a bősz, tajtékos harag
	Kremfeld ormáig kiáradt! 
	Később egyszer, s megint egyszer,
	Kegyetlenül, ádáz szívvel
Meglakoltattuk magunkat,
Fölforgatva országunkat.
	Nemzetvesztő árulások,
	Elszánt szembefordulások,
Magszakító vétkek, átkok,
Pokolra szállt hazugságok

Bajnokai megszülettek,
Kéretlen is harcra keltek -
Volt mindig, aki talpra állt
Jóért, s bajnak is, egyaránt!
	Nem a balsors, vagy az Isten,
	Lechmezei szerencsétlen
		Árulások ágyaztak meg
		Temetőket, gyűlöletet!

Interieur

Befutott a vonat
messziről dübörögve jött
                a kupolák alatt
suhant a traverzek  között
zaja lüktetett visszhangosan
csak néha csikordult fémesen
        ahogy fékezett kényesen
                 és szelíden megállt.

A peronon senki
a kalauz nyitott ajtót
de leszállni nem akart senki
amikor megszólalt a sípszó
látni
elmenni sem akar ma itt senki.

Elment a vonat
most üres az állomás
elmúlt a feszültség
az idő megállt
szinte elájult a csend
amikor a vonat elment
sehol egy mozdulat
csak  a levegő lengett 
a sínek felett	
mint templom mélyén a légvonat

Szinte édes már a nyugalom
vasárnap délután a peronon
a béke lelke kiteljesedett
ez a tökéletes időtöltés a kegyelem ideje.

Csak ülsz egy padon -                                                                                                                        
nincsen senki veled -                                    
az állomáson még sincs unalom
se ma se holnap
mert jön megy a vonat
de nem száll le
nem megy vele senki.

Ez oly' megnyugtató
kellemes érzés
csak néha csattog egy-egy váltó
ha megzörren egy ajtó
vagy egy vödör
nem számít - oda sem nézel
a takarító szöszmötöl - lomhán
csak ennyi.
Így érdemes kijönni
az állomásra
nincs nyüzsgés
csak finom feszültség
mert tudni - jön biztosan				
            	és valóban befut a vonat
jó látni  -  ahogy begördül  vár
aztán’ újra elindul
	oly megnyugtató
ez a pontos menetrend
itt nincs tolatgatás
a vágányok közt senki sem cselleng
csak jönnek mennek a vonatok
kint a napfényben oly huzatos
a rohanó nyüzsgő világ
künn  minden zilált
de itt az árnyas állomáson
nincs várakozás
csak finom izgalom
ahogy jön megy elindul a vonat
		de nincs utasforgalom
csak ez a finom csend
ami a sínek felett leng
amint az imént elment
kigördült finoman a vonat
még most is sóhajt utána a huzat.

Semmi se csodálatosabb
mint egy üres állomás
és az illat
ami mindent betölt
néha egy váltó csattanás
a tiszta peron
egy vödör
mellyel valaki szöszmötöl
itt nincs egy fűszál, vagy salak
csak a talpfák hallgatnak
                          a sínek alatt    
hallgatóznak
mindenütt minden rendben vár
amíg a gép beáll
és ha megszólal a csengő
a nyersen berregő
és zizeg a távíró pózna
kattog a kalapács hangja
boldog vagy,    
hiszen mindenki tudja
minden rendben megy ma
szinte érzed
ahogy jár az idő tik-takja
láthatod - nem csak képzeled
minden működik üzemel
valóság képzelet egy veled
nem zavarja semmi
hiszen itt nem száll fel
nem jön soha senki…
de az a finom hogy jön-megy a vonat
ti-ti-tá  tik-tak  ti-ti-tá...
amikor egy kis időre megszakad
és széttörik a kupola csendje
megáll - de csak kis időre
azután a kalauz sípja
és a mozdony füttye
most indul - rögtön elmegy
         de nincs füstje
az ember kiáll a peronra
és fényes szemmel integethet  -  nemde?

Nem kell elutazni hisz megjön a vonat
ahogy jön megy és várakoztat
és az a finom hogy nem késed le
szeretek itt az állomáson
csak ülni a peronon és álmodozni
hol járhat a vonat?
most biztosan zihál vágtat
nagyon messze jár
de  tudja biztosan
itt vár reá egy állomás…

Fel is szállhatnál de akkor ki várna rá?
mikor befut az állomásra
és hol lenne a finom izgalom
amikor bejár…a forgalom
a vasúton –

És ahogy ülök és várok a peronon
mindig gondolkodom
vajon hol járhat a vonatom?
mindig sípol ha indul
és egy darabig együtt futunk…

Már régóta nem csavargok
betölti életemet  csillogó  fekete fénye
rézlámpák- fogantyúk drága edénye
most már zihálok magam is
innen irányítom: jön megy
    meg nem állunk csak rohanunk –

El is mehetnél?
még biztosan   visszaérnél
de oly finom
ez a végtelen nyugalom
a peronon
csak ülsz-ülsz egy padon
a helyeden vagy és tudod
számítanak rád valahol    
most már nem érdekel semmi más
csak ez az állomás
ez a te helyed
itt múlik el az életed
    ez a Te állomásod
      egy vagy vele			
nyugodtan várhatod
	amíg megjön a vonatod.

Már rég nem csavarog
nem lopja idejét: nem ácsorog
mert tudja: ez az idő JUTALOM
mert lett neki ez az ÁLLOMÁS
és ez a Vonat
melyen nem utazik   utas
rajta kívül senki más
ez már VALAMI
     -   hogy nem nagy dolog?
lehet de nem is játssza senki
de nem mondanám: semmi…
csak hagyja megtörténni

A Jó-dolgok így történnek
csak Jönnek
várni sem kell nagyon
síneken jön a JUTALOM: vonaton.

Néha meg-megsimogatom
jól van…megpaskolom
               boldog vagyok
érzem milyen a rövidzárlat illata
itt nem tolatgatnak akárhogyan
csak jön-megy az idő VONATA
percnyi pontosan.

Jó ilyen rendezetten élni
FÍNOM ez az időzített nyugalom
mindig  minden megtörténhet
és mégsem száll le senki
de lehet várni
oly finom ez az IZGALOM
mert tudom
         hallom  
messziről KIÁLT felém
és jön- jön már VONATOM

Nézek a távolba meredten
szálfa egyenesen

Vágtat szélsebesen    szemben
velem szemben a SINEKEN
érzem, ha nem mozdulok ELVESZTEM
ájultan várok önfeledten magatehetetlen

mindegy - ma - holnap?
végül magamra eresztem…

d

Egy másik birodalom

Ami történt velem,
azt hittem csoda,
csak most látom,
szó nincs róla,
magam vagyok minden ok oka.

Nem én vagyok az első,
akinek a visszhang felelget,
csak nem ismertem Őt -
nem tudtam eleget,
pedig a Költőnő,
elég bizonyságát adta,
jól tudta, mi ez az eufória, -
minő gáttalan forgatag sodra
örvénylik alatta -
repíti, s tartja fogva -
Ihlete folyója, hová ragadja…

Nos hát Kaffka
gazdag Nimfa-lelke
  és asszonyi lénye megengedte
áradjon gazdagon költészete. 
Mindig valami más,
megtapasztaltam újra,
de nem volt két egyforma áradás,
és nincs semmi bizonyosság 
milyen szél fújja a fehér könny-vitorlát?

Meglepett irama futása
az alkalmi, alkotó látomás
fényes suhanása.

Úgy éreztem mindig,
mint aki talált kincs birtokába jutott,
de előidézni, meghívni,
mégsem lehet e ritka állapotot.

Minden tapasztalat alján,
csak valami vágy,
édes-bús szomorúság,
csak várakozás ült és talány.

Minden ami történt,
máshoz nem fogható,
ilyet nem él meg mindennap
a halandó tollforgató -
egyszeri, ritka élmény
ez a tapasztalat…
a tünemény mélyén,
mint aki kútba néz,
kínzó,  torokszorító érzés maradt,
az utazás sodrása alatt.

Nem tudtam miért,
nem láttam árnyakat?
csak ezüst fény szitált a csillogó ég alatt,
	de soha nem a Hold, vagy a Nap
szórt a tájra színes sugarat.

A rejtett ismeretlen
nyílott meg előttem,
kimondatlan kérdésekre,
válaszul, helyettem,
a megnyilatkozás a mélybe nyúlt,
és a látvánnyal együtt készen,
lebbenve könnyedén,
gondolatok, szavak gördültek elém:
mindenben rend volt és szabály,
de ami történt, még nagyobb talány!
Barátom, gondold csak el
valaki, valami itt van melletted,
egészen közel,
és mégsem érheted el, -
érzed rebbenését, szellemét,
belőled fakad,
követi vágyadat,
és mégis Te vagy e rejtett árnyalak. 

Különös ez a kettőzött világ:
minden ismerős,
mégsem mutatja szokott arculatát:
nincs idő, csak változás,
és nem az akarat ereje mozgat,
csak a kíváncsiság, - és a leheletnyi vágy,
a kihűlt akarat csak szunnyad
a meglepetések súlya alatt.

Valami elragad és fogva tart,
és ha magad átengeded,
mint egy különös kamera fut veled, 
érzékeny fókusza
moccanó figyelmedet közel hozza,
éles képpel megmutatja…
mit is?  hát ez az…

A fantázia és nem a logika  vezérel,
mindig valami újtól káprázol el:
Soha nem látott képek
tűnnek fel, merülnek el,
érzed a teret, és tudod ez a Jelened:
nincs kezdete, se vége,
de nem káosz ez a Jelenet.

Minden ismeretlen,
és mégis a megértést hozza közel, -
ám hiányoznak az ismerős viszonylatok,
nem emlékek sorakoznak eléd,
nincsenek napszakok:
se Nap, se Hold, sem az ég
nem kiáltanak feléd, -
némák a hűséges csillagok.

Elhagyott városok kövén,
amit elfoglalt a dzsungel:
(a kéretlen jövevény)
lián él és folyondár levél, -
kúszik valami, - fáj, érzi az ész,
tudja azt az agy,
valami végtelen szomorú történt itt,
minden mulasztás mélyén
a hiba nagy, és nincs vigasz…

Jóvátehetetlen pusztulás
végterméke marad
a szellemi alámerülés:
a bukás játszik veled,
a döbbenet vérzi a szívedet,
érzed, valami örökre elveszett.

Égő látomásban fürdetem szemem,
körülöttem kérdésözön,
paradoxonokhoz szoktatom eszem,
    de nem nyílik börtönöm…
mint maró könny
elfutja szememet az igazság:
Bagatell lábnyomokban vergődik a világ:
nincs igaz bölcsesség, tudás
csak zátonyok vannak és meghasonlás.

Torkomban hordozom a kést
mióta megismertem
Platón paradox történetét:

Az igazság esélyét
meddig kell várni még?
míg minden Káin megöli Ábelét?

Hogy győzte le Jób, Habakkuk ördögét?
ismered ugye a tanmesét?
szívemben a harag szavai dohognak,
mert a könyvek farizeusa
azt mondja: ez a hit paradoxona.

Jób nem volt ostoba…
képzelt Istenéhez szól Jób,
mikor Istenét megtagadta,
aki jól tartotta, de cserbenhagyta őt,
az esendőt…
a jót megátalkodott hűsége példázza,
a többi pelyva, szalma
és tudákos zsolozsma…

Micsoda földön-kívüli utazás:
csak egy pillanatra láttam
Platón égi városát:
betelni sem tud vele szemem,
s lám, már kívül-belül körbe járhatom
Salamon király híres templomát.
Nesztelen, miért is bolyongtam
óriás, opál oszlopok között?
én voltam csak éretlen, súlytalan,
vagy értelem volt mindezek mögött?

Megfagyott néma vízesés mélyén
ült a szótlan, fekete alak, -
Istenem!
Azt hittem eljött a pillanat,
talán jelet ad és fiává fogad, -
és ha arcába pillanthatok?
valami fontosat megtudok -
Talán jó-szót, vagy jutalmat kapok,
és nem kergetnek többé démonok…

Mindhiába verődött szívem
                  és dobolt féktelen
Ama arc, nem tárult föl nekem,
és hogy ott volt? csak a gesztus árulta el,
és a jutalom,
amikor lábamhoz lehullott
két talentumom.

Azóta cipelem terhét,
mert megnyílott előttem,
egymást világítja át
a két, széles Birodalom:
a tündéri szellemvilág,
és az elveszett, földi paradicsom.

k

Haiku mozaik

Megvéd istenünk

Egy vagy közülünk,
mondják, amig jók vagyunk,
ugye, jó nekünk...

Parakléta

fényben született
versek szövetén jött el
közénk a földre –

Titok

Annyi idő telt
Mégis itt vagyok, csillag 
Szememben könny, vád –
Keresztnyi Jézus-
Kín és  életvágy ragyog.
Csendben vár Atman,
Nincs más örök igazság:
“A lélek halhatatlan”.

Tartalom
Aki szíveket kér

A jutalom Te vagy	5	         
Valami fény	5
Csillagszemek		6
Szeretet a jutalom			6
Húsvétra várva			7
Az édentől keletre			7
A Szent Korona		8 
Árnyékvilágban		8            
Valami készül		8
A Nap fiai			9
Fények járnak a Tejút felett			10
Kalapács alatt			11         
Bolond Istók			11         
Kifosztva nyomorultan			12             
Az ezredforduló			12 
Voltam mi nem lehettem		13
Szólítanak			14  
Tél: 1956			14        
Töréspont			15
Mosolyod árnyéka			15    
A költő emlékére                              	16      

Időnk meghasadt
 
Fohász                                                    	  21
Kérlek vezess			  22               
A fenyő része			  23                          
Ars poetica			  24
Ha búcsút int a Nap	                      26                                                             
Quo vadis	                      27            
Jeremiás			  28          
Időnk meghasadt	                      29
Már rég kihajoltak		 32 
                      Pieta		       33                      Nem tanul a világ	                      35 
				A hit attribútuma			 36                                    
Az első reggel                                               36	                                                                                                            
Ébredés	                      37
 			 Szilveszteri meditáció	                      38		

Vér a havon
			
Az orleáni		43  
A próba ideje		44 
Megvilágosodás		44	
Ihlet		           	    45 
Bizánci csók		46		            
Hadifogoly			    46            
Carpe diem			    47
Az emlékek útján		48
Téli vázlat		49
1956		50
Októberi hajnalok		51
Angyalra várva			52
Az utolsó szó jogán			54
Egy csepp			56
Nem alhatom			57

Angyalravárva

A mediátor		61
Időjáték		62
Pályám emlékezete		63
Spleen		64
Örvényben		66
Ne hagyj pihenni		67
Isten látja		68
Már nem emlékszem		68
Értünk jön		70
Fogyatkozásban		71
Elemészti fia		72
Születésnapi köszöntő		74                                                                                                              
Mindig		75
Életkép			76
Szárszói emlékek			76
Bacchanália		77	           
Te azt nem tudhatod		79

Salakvirágok közt

Feltámadott		85
Never more		85	
Talpfák között			86	
Ártatlanság kora			88
Vízió			89
Hinta a parton		90
Minta		91
Szemed fénye		92	
Játékváros		93
Túlsúly		94    
Szex haiku 	94
Szerelem		94
Mazsorett	95	                 
Farkasok beszélgetése	95
Üzenet		96
Holdas éj		98                                                                 
Metszésponton		98
Tettenért hangok		99    	
	Duett		100
Incesztus		100
Magány		100	                                            
Tűzjáró 		101	              
Visszaszámlálás		101
Az utolsó kapcsolat		100
Herszon: 1945		101    	                                   
Törik az őszt már		102                    
Tollas ballada		103	                   Fényudvar		104	                   Aki szíveket kér		105
A tűzjáró		106
Visszaszámolás		106
Az utolsó kapcsolat		106
Az élet vize		106
Isten veled		107                      
Életfogytiglan		107
A béke kánonja		107	  
Bizonyosság		108                                                                                              
Enteriőr		108 
Igéző			108
A hit		109
Sarjadás		110
Adj helyet		110
Mindenszentek		111	                
Fogas kérdés		112
Ki az			112     
Tegnap			112
Happening			113
Számvetés			114
Tanítások			115
Múlt és jövő			116
Fehér reggel		118
Az örök vándor		119

Egy másik birodalom

Millennium		123
Pokoli nap		124
Titanic			127		
Jelenések		128
Az elmaradt kézfogó		129
Crux		129
Az idő vándorai		132
Hajnalok hajnalán		133
Nagy idők		134
Erdő éji utazás		140
A Madaras Hargitán		143
Honfoglalók		144
Somogyi anziksz		146
Történelmi lecke		150
Interieur		151
Egy másik birodalom		157
Haiku mozaik		161

Tartalomjegyzék	163
Betűrendes versmutató	167

Betűrendes versmutató

A béke kánonja  (107                 	Egy másik bir.(153)                                                               
Adj helyet  (110)                            	Enteriőr  (108)
A fenyő része  (23)	                   Elemészti fiait  (72)
A hit  (109)		1956  (50)
A Hit attribútuma  (36)            	Erdő éji utazás  (138)	
A jutalom Te vagy  (5 )		Ébredés  (37) 
Aki szíveket kér  (105)	Életfogytiglan  (107)
A költő emlékére  (16)	Életkép  (76)
A Madaras Hargitán (142)	Értünk jön  (70)	
A Nap fiai  (9)	Fehér reggel   (118)
Angyalra várva  (52)	Farkasok   (95)
A mediátor  (61)	Feltámadott  (85)
A próba ideje  (44)	Fehér reggel… (118)		
Ars poetica  (24)		Fények járnak…  (10)
A Szent Korona  (8)		Fényudvar  (104)	
A tűzjáró  (106)		Fogas kérdés  (112) 
Az elmaradt kézfogó (129)	Fohász  (21)
Az első reggel  (36)		Fogyatkozásban   (71)
Az emlékek útján  (48)  	Hajnalok hajnal (131)
Az ezredforduló  (12)		Ha búcsút int   (26)
Az élet vize  (106)	Hadifogoly  (46)
Az idő vándorai   (130)	Happening  (113)
Az orleáni  (43)	1945: Herszon  (101)
Az utolsó kapcsolat  (106)	Hinta a parton   (90)
Az utolsó szó jogán  (54)	Holdas éj  (98)
Ártatlanság kora  (88)	Húsvétra várva   (7)
Árnyékvilágban  (8)	Honfoglalók   (142)                                             Az örök vándor  (118)	Haiku mozaik (161)
Az édentől keletre  (7)	Időnk meghasad (29)
Bacchanália  (77)	Interieur  (149)
Bizánci csók  (46)	Igéző	(108)                                  Bizonyosság  (108)	Időjáték(62)
Bolond Istók  (11)                            Ihlet(45)                                                                     
Carpe diem  (47	                   Isten látja  (68) 
          	Crux  (108)	Isten veled  (107)  
          	Csillagszemek  (7)                           Incesztus   (100)
Duett  (100)	 

	 	Sarjadás(110)                                                                            	   Jeremiás   (28)                               	Somogyi anziksz   (146)        
Játékváros   93)	Spleen  (64)		
Jelenések   (127)	Számvetés  (114)
Kalapács alatt   (11)	Szárszói emlékek  (76)
Kérlek vezess  (22)	Szemed fénye  (92)
Ki az?  (111)	Szerelem  (94)
Kifosztva nyomor (12)	Szeretet a jutalom  (7)
Meghasadt idő  (29)                        Szex haiku  (94)
Magány  (100)                   		Szilveszteri medi… (38)
Mazsorett  (95)	Szólítanak  (14)
Már nem emlékszem (68)  	Születésnapi köszöntő  74)
Már rég kihajoltak  (32)
Megvilágosodás  (44)	Talpfák között  (86)
Mementó móri  (56)	Tanítások  (115)
Metszésponton  (98)	Titanic   (125)
Millennium  (121)              	Te azt nem tudhatod  (79)
Mindig  (75)	Tegnap  (112)
Mindenszentek  (117)	Tettenért hangok  (99)
Minta  (91)	Tél 1956  (14)
Mosolyod árnyéka  (15)	Téli vázlat  (49)
Múlt és jövő  (116)	Töréspont    (15)
Nagy idők tanúja   (133)	Törik az őszt már  (102)
                                            	Tollas ballada  (103)
Ne hagyj pihenni  (67)	Túlsúly  (94)
Nem alhatom többé  (57)	Titanic  (125)
Nem tanul a világ  (35)	Új honfoglalás  (19)
Never more  (85)	Üzenet  (96)
Októberi hajnalok  (59)      	Valami  fény	(6)                               Örvényben   (66)	Valami készül  (9)
         	Quo vadis   (27)                 	Visszaszámlálás...(106)        	 	Pokoli nap   (122)	Vízió  (89)                                                                           
Pieta   (33)                                       Voltam   (13)
       Pályám emlékezete  (63)