Pável István Intermédiás verskönyv Szex, szerelem és egyéb csacskaságok A művész fotókat készítette: Búsi Sándor Az amatőr fotókat szerkesztette: Búsi Sándor A verseket előadják: Bede-Fazekas Anna, Benkő Zuzsanna, Fister Vivien, Ilyés Lénárd, Mészáros Zoltán, Pável István, Pintér Lilla, Turi Bálint, Virág Gergely, Bevezetés Ez az összeállítás több évtized alatt megírt, több kötetben megjelent verseimből összeállított válogatás. Azért vált szükségessé, mert az idő haladtával a verseim elszakadtak azoktól a személyektől, akikhez íródtak, és azon eseményektől, amelyekről szólnak, így fontosságuk már nem befolyásolja a legjobbra sikeredett versek kiválasztását. Be kellett látnom, az általam gyakran alkalmazott sortörési gyakorlat csak ritkán szolgálta a versek érthetőségét sőt, a rímek szerinti tördelés elősegítette a felesleges szavak megbúvását a többi közt. A fentiek miatt gondolom úgy, ebben a kötetben szerepelnek a legjobb verseim, amelyeket jelenleg is vállalhatok. A korábban itt-ott másképpen megjelent verseimet sem szégyellem, mert a múltunkat vállalni, míg a hibákból - úgy a sajátunkból, mint a máséból - tanulni kell. TARTALOM #### I. SZEX, SZERELEM ÉS EGYÉB CSACSKASÁGOK 1. Szeretkezés e.a.: Pintér Lilla 2. Enyém voltál, enyém leszel (illusztrált) e.a.: Pável István 3. Szeretlek (illusztrált) 4. Búcsúlevél e.a.: Fister Vivien 5. Eszembe jutsz (illusztrált) e.a.: Fister Vivien 6. Még most is (illusztrált) 7. Két véglény (illusztrált) e.a.: Fister Vivien 8. Talán nem késő (illusztrált) 9. Szépségem (illusztrált) 10. Erotikus álom (illusztrált) 11. Lépés előre (illusztrált) 12. Korkülönbség I. (illusztrált) 13. Korkülönbség II. (illusztrált) 14. Korkülönbség (illusztrált) e.a.: Vida Beáta 15. Néhány év (illusztrált) 16. Kérés (illusztrált) 17. Ne mondd drága (illusztrált) 18. Doktor néni e.a.: Pável István 19. Már két hete (illusztrált) 20. Add a kezed (illusztrált) 21. Végső helyem (illusztrált) 22. Ó hogy jár (illusztrált) e.a.: Fister Vivien 23. Csap (illusztrált) 24. Reményem (illusztrált) 25. Sorsunk (illusztrált) 26. Miért 27. Andika akarom azt (illusztrált) 28. Klára szűk ruhája e.a.: Ilyés Lénárd 29. Csókok ölelések (illusztrált) 30. Pici cicik (illusztrált) 31. Napból jött eső (illusztrált) 32. Combod (illusztrált) 33. Még időben (illusztrált) 34. Álmom (illusztrált) 35. Ne legyek emléked (illusztrált) 36. Valikáról (illusztrált) 37. Ha férfiként (illusztrált) 38. Tündéhez (illusztrált) 39. Ha nevetsz (illusztrált) 40. Mirigyek e.a. Pável István 41. Hol a csend (illusztrált) e.a. Vida Beáta 42. Nem leszek tovább (illusztrált) 43. Nyugodtság (illusztrált) 44. A magány (illusztrált) 45. Halványzöld szemek (illusztrált) 46. Anita tanít a… 47. Szülinapodra (illusztrált) 48. Már nem fáj (illusztrált) 49. Szeress (illusztrált) 50. Tudtam (illusztrált) 51. Kígyó (illusztrált) 52. Menü (illusztrált) 53. Kinek használ (illusztrált) 54. A szerelemről (illusztrált) 55. Egy tucat két soros (illusztrált) e.a.: Fister Vivien #### II. ERRE-ARRA TÉVELYEGVE I. 56. Csak alkalmi munka (illusztrált) 57. És mégis (illusztrált) 58. Kit lekaszált (illusztrált) e.a.: Vida Beáta 59. Robban a bomba (illusztrált) 60. Piramis 61. Vajon mért (illusztrált) 62. Maszekvilág (illusztrált) 63. Az anakonda 64. Éjjel (illusztrált) 65. Menyét 66. Halódó gyertyafény (illusztrált) e.a.: Vida Beáta 67. Kiadom magam (illusztrált) 68. Kívánság 69. Igen (illusztrált) e.a.: Vida Beáta 70. Dózsáról jut eszembe (illusztrált) 71. Szélkerék (illusztrált) 72. Taramm taramm 73. Méltatlan (illusztrált) 74. Ha az élet 75. Küldetés (illusztrált) 76. Tétova ötösfogat 77. Korunk pestise (illusztrált) 78. Öregszem (illusztrált) 79. Kiszámoló az életből (illusztrált) 80. Álmodom, hogy álmodok (illusztrált) e.a.: Mészáros Zoltán 81. Nyílt levél (illusztrált) 82. Reggel (illusztrált) 83. Nem tudom (illusztrált) 84. A mák 85. Csak egy (illusztrált) 86. Kandúr (illusztrált) 87. Katonanadrág 88. Ember vagyok (illusztrált) 89. Hány százeze r (illusztrált) 90. Érzelem 91. Számtan (illusztrált) 92. Fénycsóva 93. Sitt (illusztrált) 94. Talicska 95. Lakásprogram 96. Lencse (illusztrált) 97. Lottó (illusztrált) 98. Csóró csók e.a.: Benkő Zsuzsanna 99. Második tucat kétsoros (illusztrált) e.a.: Fister Vivien #### III. AZ ELŐDÖK NYOMÁBAN 100. Disztichon 101. Az utókorhoz (illusztrált) 102. Bűnbánat (illusztrált) 103. Születés (illusztrált) 104. Végzetes szerelem (illusztrált) 105. Ő(s)z (illusztrált) e.a.: Szauter Dominka 106. Kísértés (illusztrált) e.a.: Bede-Fazekas Anna 107. Elveszett szüzesség (illusztrált) 108. Nyári magány (illusztrált) 109. Változás 110. Új év (illusztrált) 111. Ébredés (illusztrált) 112. Kései szerelem (illusztrált) 113. Őrült verseny avagy Még mindig savanyú a szőlő 114. Emlék (illusztrált) #### IV. ERRE-ARRA TÉVELYEGVE II. 115. Minden soromban 116. Habár (illusztrált) 117. Magamról (illusztrált) 118. Oda-vissza csengetnek 119. Szavak (illusztrált) 120. A boncnok éneke (illusztrált) 121. Ez a világ (illusztrált) 122. Munka nélkül (illusztrált) 123. J.A. után – szabadon? (illusztrált) 124. Attól 125. Aszfalt 126. Ostobaság (illusztrált) 127. Múlt idő (illusztrált) 128. Forgószél (illusztrált) 129. Tagadom 130. Szellentés (illusztrált) 131. Mint minden (illusztrált) 132. A nagy(-)világ és én 133. Elmúlás (illusztrált) 134. Szürkeség (illusztrált) 135. Hold (illusztrált) 136. Jó sorsomon elmerengve 137. Már meg sem áll (illusztrált) e.a.: Virág Gergely 138. Nagymenő tervező (illusztrált) 139. Nyomor 140. Ne legyél költő (illusztrált) 141. Szebb jövőt keresve 142. Elkeseredés 143. Száraz ág (illusztrált) 144. Izgatás 145. Tévedésem (illusztrált) 146. Más (illusztrált) 147. Elteltem önmagammal (illusztrált) 148. Korosztályom 149. Köszönet E. A-nak (illusztrált) 150. Kiábrándulás 151. Kemény legény (illusztrált) 152. Majdnem 153. Biatorbágy (illusztrált) 154. Egy csésze kávé (illusztrált) 155. Támad a h(alálos) h(ármas) (illusztrált) 156. Nézem jobbról (illusztrált) 157. Bukás után 158. Itt a kórteremben 159. Legszebb versem (illusztrált) 160. Amíg fejét (illusztrált) 161. Furcsa nap 162. Egyedül (illusztrált) 163. Soha senki 164. Rövid éken 165. Mesét írok (illusztrált) 166. Én is magamról (illusztrált) 167. Nem kell mindent viccnek venni... (illusztrált) 168. Vágyaim 169. Igaz ember 170. Október huszonharmadika (illusztrált) e.a.: Fister Vivien 171. Mi ad vigaszt 172. Szép volt az este 173. Harangjáték (illusztrált) 174. Sírvers e.a.: Fister Vivien 175. Misztérium (illusztrált) 176. Harmadik tucat kétsoros (illusztrált) e.a.: Fister Vivien 177. Egy születésnapon (illusztrált) e.a.: Bede-Fazekas Anna 178. Halottak napja előtt (illusztrált) #### V. ALIGJÁRT UTAKON A fejezet előszava 179. Akarnok szakajtók (illusztrált) e.a.: Fister Vivien 180. Amu-Darja 181. Már rég (illusztrált) e.a.: Turi Bálint 182. Rondó 183. Új hangafű ez mákvilág (illusztrált) e.a.: Bede-Fazekas Anna 184. Ág(y)rólszakadt 185. Szonja szomja (illusztrált) 186. Vajon 187. Hagyomány (illusztrált) 188. Kiegyezés (illusztrált) 189. Tagadás (illusztrált) 190. Sertésdagadó (illusztrált) 191. Proszektúra 192. Bulvárlap (illusztrált) 193. Irén 194. Újszász (illusztrált) 195. Az csak hanta (illusztrált) 196. Gyí kislovam #### VI. RÁADÁS 197. Csak szólj rám e.a.: Fister Vivien SZEX, SZERELEM ÉS EGYÉB CSACSKASÁGOK Szeretkezés elmondhatom mert mint az atom oly szilárd bennem a meggyőződés hogyha a bús hús húsba hatol míg az egyén éne a kéjbe réved legyőzve néhány röpke percre a magányt nos akkor egy pár félénk lépést gyáván hátrál a halál mert éled új élet esélye a körülöttünk s bennünk lévő örök éjben végre Meghallgatom a Szeretkezés című verset. A hangfelvétel az Irodalmi Rádió (www.irodalmiradio.hu) stúdiójában készült. Előadja: Pintér Lilla
Amatőr felvétel
Enyém voltál, enyém leszel nem akarok ötölni-hatolni álszent ám szép hazugságokról könnyedén dalolni én mindennél jobban beléd kívánok hatolni de nem csak a számomra oly sok kéjt ígérő igéző öledbe téged szorosan ölelve de le még mélyebbre nem kis részben de egészben be egészen illatos bőröd alá hogy ott éljek benned végleg elérve hogy ezután már soha soha el ne veszítselek te szép egyetlenem Meghallgatom az Enyém voltál, enyém leszel című verset. Saját felvétel. Előadja: Pável István
Amatőr felvétel
Szeretlek I. Ha fele annyira szeretnél, mint én, ketten írnánk életünkkel a föld legszebb, legőszintébb szerelmes regényét. II. Nem a vonzó, forró kéj keresése hajtott nyitott öled közelébe. Orrom a sötét szőrpamacs közepébe fúrva, nyelvem az élet kapuján könnyedén túljutva, nedves barlangodban ficánkol újra. De jó, így franciásan összebújva! Megduzzadva is kisajkad ízlelőszervem féltve marasztalja. Nem is fontos, hogy azonnal elsuttogjam, mennyire szeretlek. III. Furcsán ég szívemben a felismerés, sokkal fontosabb számomra, hogy mi lesz veled, mint az, hogy megromlott életemért cserébe, mit adsz nekem. Búcsúlevél Konok kínok közt haldokló remény, remegő kezemben ázott búcsúlevél. Szememből ömlő ösztönös könnyözön, lapjait lelkesen öntözöd. Meglehet, mint macska zsákmányolt egerével, játszik velem a képzelet. Arcod látom, melyet pír tüze éget, zavartan a földet nézed, átkos döntésed magyarázod éppen. Jeges kezével hírtelen kócos hajamhoz ér a feltámadó északi szél, és legott, mint fagyott gyümölcs hull lábaim elé a komor kétségbeesés. Lám, új társam, mily hamar rád találtam! Meghallgatom a Búcsúlevél című verset. A hangfelvétel az Irodalmi Rádió (www.irodalmiradio.hu) stúdiójában készült. Előadja: Fister Vivien Eszembe jutsz Hűvös az éj, feléled a szél, meglibben a gyűrött függöny nyitott ablakom előtt. Kisszobámat betölti a friss levegő, amely védőn körbeölel, míg véreres kezével nyúl felém a múlt, újra eszembe jutsz! Amatőr felvétel Meghallgatom az Eszembe jutsz című verset. A hangfelvétel az Irodalmi Rádió (www.irodalmiradio.hu) stúdiójában készült. Előadja: Fister Vivien Még most is Ha tar koponyám mohával benőtt üregébe ordítva benéz a szél, majd ő is megül, elcsendesül, mint a gondolat, mi mindvégig ott maradt: lehet, hogy rég szemétre vetett a végzet, de még most is szeretem szép Emesémet! Ha tar koponyám Fotó Búsi Sándor Két véglény Ha lennénk véglény, mint két apró féreg, én akkor is keresnélek, hogy melletted éljek. Meghallgatom a Két véglény című verset. A hangfelvétel az Irodalmi Rádió (www.irodalmiradio.hu) stúdiójában készült. Előadja: Fister Vivien Párját kereső bogár foto Búsi Sándor Talán nem késő mikor nem is édes nyelved mélyen a számba dugtad gonosz alkoholgőzzel telített fejemet többször hátrahúztam akkor még nem tudtam hogy egyszer majd szeretni foglak úgy ahogy soha senkit eddig még most egyedül ülök ágyamon hull a könnyem hagyom mind fénylő gyöngyszem neked adom s nem kérek érte mást csak egy vad egymásba olvadó területfoglaló csókcsatát szent ég mennyivel több kéjt adhatnék most mint amikor még csak te szerettél Fotó Búsi Sándor
Negyven éve még csak-csak volt... Amatőr felvétel
Szépségem Nohát, nem áltatom magam tovább! Azért lettem mára, ily végzetesen szakadt, mert a szépségem belülről fakad, és egyre csak apad, míg maholnap már a kihűlt nyoma sem marad
Amatőr felvétel
Erotikus álom hosszú körmű ujjak görcsösre gyúrnak fáradt izmot húsba érve tépnek-vésnek utat mutatva a parttalan szenvedésnek rajtam fehér mész az élmény már-már elemészt nem akarom de gyilkos karok az ágyról felrángatnak pihenni sem hagynak pedig még maradnék hisz lépni sincs elég erőm de valami hátulról belém döf nógat hogy menj ó nem Isten a tanúm éled a gyanúm mégsem mész de tejszínhab finom édes takarja csüggedt meztelenségem hátulról ami taszít ami lök két csodásan duzzadó húsgömb micsoda öröm ahogy égetik bőröm az izzó s így jó bimbók nincs helye rajtuk lepelnek mik irigyen akármit elfednek formás női kezek a hab alatt hozzám érnek megkeresik a férfinép lényegét erősödő vitézségem boldogan emeli fejét az ég felé engem elönt a szégyenérzet míg végre csillagok fénye égeti izzó szemem már nem is hittem hogy ilyen is lehet Lépés előre Már nem fáj egyáltalán, hogy csak barátként számít rám. Én így is élete része leszek. Észreveszem - mert résen leszek -, ha lehet, és rendben előbbre lépek. Tényleg, de szép lesz akkor az élet! Lépés előre Fotó Búsi Sándor Korkülönbség I. Szemedbe nézek, mely mint két fénylő ékkő úgy ragyog, elhomályosítva napot, csillagot. Mint nehéz kéz csattan arcomon a felismerés, Valahogy más ez a ragyogás, mint amit egy férfi teliholdas éjszakán gyakran megkíván. Ha jól emlékszem, nem túl régen, tán húsz éve, ha lehet, Korodbeli lányok szemébe ha néztem, mást láttam, nem tiszteletet, míg hallgatták szépen, értve a mesémet. Azt kéne mondanom: tévedés, én még erőm teljében vagyok! De inkább hagyom! Mert arra gondolok, Megadnád talán, mit egy kissé korosodó, Nem túl önző pasi kíván, de érzem, és értem, tőled ezt mégsem kérhetem. Mire annyi idős leszel, mint én most, mi lesz velem? Nos... A legtöbb férfi ezt a kort már meg sem éri. Még vonzó nő leszel, mikor várhatóan itt hagynálak özvegyen, ha csak addig hozzám nem vénülsz. De nem lehetek oly szédült, úgy nem mehet el csöppnyi eszem, hogy ezt kívánjam, kínáljam neked! Az ember porszem, mégis tervez, készít gyönyörű tervet, hogy legyőz majd sorsot, de az akadály olykor oly sok, mint most. Van úgy, hogy nincs kiút! Hátra se nézz, fuss előlem dőre Szilviám! Korkülönbség II. a korkülönbség című versem megírása óta mint megriadt madárraj szálltak a napok nagyon hanyagul formázva egy békés félév képét mint lesújtó pöröly mely könnyedén elér gyötör jó néhány változás magas vérnyomás megtalált mint annyi más szegény egyént kit a sors megkísért több terhet rakva rá mint amit elvinni módjában áll hosszú élet veszett reménye fáj a véremben található cukor mennyisége boldoggá tenne egy egész óvodát ha svédasztalra teríthetném lehetne róla szabadon venni úgyis maradna nekem is elég a legbántóbb változás Szilviám versemet félre értve ma már magáz igaz csak egyszer történt e szörnyű látomás Mint megriadt madárraj... Fotó Búsi Sándor Korkülönbség ### Szeretsz, nem szeretsz? Lehet, nem lehet? Vásott agyamban nem járt még soha ily gyötrően mostoha gondolat, mely millió korbácsütésként szaggat szét, mintha egyre látni vélném: Maholnap már sírba szállok, mindörökké köddé válok. Hova lesz akkor színes álmod, elhagyatva téped majd a gyűlölt virágot? Maholnap már sírba szállok... Fotó Búsi Sándor Meghallgatom a Korkülönbség című verset. A hangfelvétel az Irodalmi Rádió (www.irodalmiradio.hu) stúdiójában készült. Előadja: Vida Beáta Néhány év Néhány év unt házasság súlya görnyedt vállaimat húzza. Mégis, nejem kurta ruhájának ujja harmadszorra lebben, amikor újra az ágyamra hull ma. A dolgot értetlen szemlélem, nem értem! Mi… közöm… van… nekem… az… egészhez? Mi közöm van nekem az egészhez? Amatőr felvétel Kérés máskor fáj bánt a bizonytalanság de ez más most ha látsz kérlek ne szólj ne mondd azt hogy eldobnál csak csendesen mosolyogj rám majd magamtól úgyis észreveszem ha nem kellek neked és valahogy majdcsak kiheverem már az is gáz ahogy megaláz a nyílt elutasítás de az hírtelen rám zúdítva kínjaim feleslegesen megújítja és elég lesz szónak ha vágyaimra azzal felelsz ajkaimra jeges csókot lehelsz mint nyitott könyvben úgy olvashatsz bennem a tévedés így már kizárt nyugodtan várom végzetem Barátom, te mit kérnél tőle? Amatőr felvétel Ne mondd drága ne mondd drága hisz úgy is hiába hogy ne írjak neked levelet SMS-t hogy ne jelezzem naponta ezerszer megannyi apró jellel hogy így szeretlek ne kérd szegény hogy a kacér fény olykor ne csillogjon huncut szememen a boldogságom ha látom szép mosolyod de ha még tréfából sem mondod hogy imádsz én elhordom irhám és nem látsz soha már mert túl nagy a gát ami úgy közénk áll Kacér fény Fotó Búsi Sándor Doktor néni Mondja kedves doktor néni, amíg a vérnyomásom méri, szabad a szédítően mély dekoltázsát nézni? Meghallgatom a Doktor néni című verset. Saját hangfelvétel, előadja: Pável István Már két hete Már két hete nem voltam nővel, nem is bírok a férfierőmmel! Üveges szemmel nézem, ahogy az ablakom alatt görbebotjára támaszkodva egy néni szép lassan elhalad. Hallgatok, bár a rosszabbik énem egyre csak bíztat. „Pista, tedd meg és szólj! Mondd azt: anyó, az volna jó, ha reszkető kezeddel az enyémre támaszkodnál! görbebotjára támaszkodva... Fotó Búsi Sándor
Add a kezed! Fotó Búsi Sándor
Add a kezed Ha úgy érzed, hogy elcsüggedni van elég okod, mert magányt hoznak a mindennapok, ha érted már, ha érzed már, hogy a napokban évek érnek, és az évek egyre többet érnek, és az évek egyre többet kérnek tőled, tőlem! Add a kezed, ha elhiszed többet érdemelsz! Add a kezed, ha elhiszed, csak együtt érdemes élni, remélni! Ha a mindennapok forgatagában a hétköznapok sok-sok bajára, néhány órás feledést remélve, keddenként e klubba térsz be, add a kezed, ha elhiszed többet érdemelsz! Add a kezed, ha elhiszed, csak együtt érdemes élni, remélni! A remény a fény, mely véd és ígér, Kánaánba elvezet, ha utadon elkísér csak add a kezed! Végső helyem Mint az utolsó állomás, úgy igaz! Lezárt sorsom miatt megszűnt a vád. Nincs bennem vágy, mely szöges korbácsként nógatna tovább, sejtetve újabb szép látomást. De miért is kellene egy hajtóerő? Hisz arcomon csillogó, mennyei mosoly, minden földi hívságról lemondva fekszem csendesen. Lám megleltem végsőhelyem, mikor szótlanul meztelen öledbe tettem a nagy, kerek fejem. Fotó Búsi Sándor Ó hogy jár ó hogy jár lép az én szép kedvesem boldog vagyok ha elrévedve nézhetem izgató dereka karcsú nádszálként lengedez mint mikor pajkos lágy szellő siklik át a sekély tó felett csodálkozom mennyi sikk mennyi báj nem vitás ez az érzés sirály nem is lelek benne én hibát Ó hol jár, lép? Amatőr felvétel Meghallgatom az Ó hogy jár című verset A hangfelvétel az Irodalmi Rádió (www.irodalmiradio.hu) stúdiójában készült. Előadja: Fister Vivien ### Csap szép fiatal csapos Tündém bár sajnálkozom ifjúságom tűntén mégis szörnyen gyötör a kíváncsiság öt kecses halványkék eres ujjad hogy ad gyönyört újra és újra ha nem a söröscsap karját fonja rózsaszín gyűrűként körül és konokmód elszántan húzza maga felé amíg a teli korsóról lecsurgó hab nem jelzi ennyi már éppen elég Amatőr felvétel
Amatőr felvétel
Reményem meghalt lám az utolsó esélyem megcsalni készül szárnyvesztett reményem egyetlen szerelmem még vissza sem nézek elviszem magammal mardosó emléked ### Sorsunk ha érzed élted végleg összeomlott és fontos kis örömöt lopnod nos akkor gondolj rám merészen lehet visszaad neked egészen a százszínű enyészet ### Miért Már tudom, miért hevíti oly sok indulat azt az anyagot, amiben lakom, ami egy darabig még én vagyok. Múzsám ágynak esett, lehet, igen beteg! Bennem nő az elkeseredés, mely sápadt arcomat pirosra festve jelzi a hallhatatlan lélek éber uralmát romlandó testem felett Andika akarom azt… Andika, akarom azt, hogy karcsú lábad lüktető vállamra tedd, és a homlokodon végigfutó verítékcsermely összekeveredjen csókom szétfolyó levével. Fontos, hogy közben könnybe lábadt szemmel gyakran élvezz el a nagy iramtól, amit dőre korom talán utoljára hajt ki belőlem. Tudom, meg nem állhatok, hisz hiába várnám a mesés holnapot. Amatőr felvétel Klára szűk ruhája Klára szűk ruhája alatt több tonnányi remek falat dagad, minden lépésénél rezgő bájának látványa idegeim cibálja. Amit látok s amit nem, úgy hat rám, mint egy nagy halom alapos fájdalom. Igen, így van, roppant teste izgat, szinte bíztat! De okos enged, hisz tartósan nem szenvedhet! Elkészült a szuper tervem! Nem gondolva az idegre, majd felkapcsolok direktbe! Érted teszem jó lompos, te aranyos bozontos, hogy rálépek a pedálra. Aj hó, de jó! Én, a vadászbajnok - teljes gázzal - hadba szállok! Legfeljebb majd utána, magamat is utálva, közben sűrűn dudálva, zarándokként futok el Budára. Meghallgatom a Klára szűk ruhája című verset. (HTML verzióban működik.) A hangfelvétel az Irodalmi Rádió (www.irodalmiradio.hu) stúdiójában készült. Előadja: Ilyés Lénárd ### ### Csókok ölelések túl sok hosszúra nyúlt búban érlelt éjjen sejlik át a felismerés mint egy jogfosztott skót zsellér nyakamban járom úgy járom önként megsértve nem értve a csókok ölelések álnok ártó földjét Pedig még ők is csókolóznak. foto Búsi Sándor Pici cici mily izgik a picit parányi cicik amik a szédítő bimbókról őrzik a titkot azok miért is nyílnak a lázas számban megszokott méretüknek több mint kétszeresére Amatőr felvétel Napból jött eső Szerettem őt, ahogy csak egy vérbő, érző nőt lehet. Fájt is a tréfás elutasítás, bár karomba kapaszkodva, mosolyogva mondta: „Akkor majd én is szeretni foglak, ha a nap láztól fényes szeméből hideg eső hull alá.” Most álok magányos szobám komor ablaka mögött, és a kéklő eget szemlélem. Egyedül nézem, ahogy az éltető a gőzölgő napból tör elő. ### ### Napból jött eső... Fotó Búsi Sándor ### Combod m intha a testem a pokol legforróbb bugyrában égne úgy felforrt a vérem amikor végre frissen gyantázott combodhoz értem Amatőr felvétel
Ez még csak játék? Amatőr felvétel
Még időben ez még csak játék gondoljunk arra még időben hagyhatjuk abba hisz a köztünk lévő aprócska láng még nem veszélyes, heve még nem éget, csacska vízhangja csupán az igazi vágynak a magával ragadó sodró áradásnak még néhány kámforként illanó nap ó jaj én szédülten szeretni foglak és ha te nem úgy szeretsz majd viszont ha látlak ha nem nő az én kínom és nem lehet majd soha magamból kiírnom ### Álmom bánt hogy ma eddigi életemhez hűen szemlesütve szembesültem álmommal ki fájó pofont vágott az arcomba majd azt mondta te csak ne nézd táncközben hullámzó farom sem alig fedett kebleim játékos mozdulatait Álmom Fotó Búsi Sándor Ne legyek emléked te érted édes leszek az éden mely két kézzel szórja értékes kegyét n nem is kell kérned leszek a párnád vigyázom éjjel szerelmem álmát elég ha akarod leszek az asztalod boldogan tartom bódító italod de lehetek nyári felhő ha esel az ejtőernyő vagy leszek a míves irodalom rosszhangulatod is elzavarom csak holnaptól ne legyek téged végleg elhagyó emléked Éden Fotó Búsi Sándor Valikáról nem nagy átok hogy nem a tudományos hierarchia csúcsán állok bár helyből egész jól deriválok de azt mégsem látom mi megy végre éjjel gyönyörű fejében mikor e modern nő kéjtől aléltan hever egy meggyötört heverőn csak azt tudom ha kell évekig leásva a lényegig jobban akarom szép testét karomban tartani mint ahogy megpróbál magától messzire hajtani Amatőr felvétel ### Ha férfiként Ha férfiként már ne tudsz felnézni rám, úgy gyűlölj vagy vess meg, akár egy rút pestisest, de barátként tovább már ne szeress! ...már nem tudsz felnézni rám... Fotó Búsi Sándor
Fekete szoknyád mesésen kurta... Amatőr felvétel
Tündéhez Rút, konok, kérges, szívem ha érez, tiéd az érdem! Növekvő lázzal nézem a térded. Izgató tájak! Mennyekben járhat veled a társad! Fekete szoknyád mesésen kurta, mint irigy horvát vigyáz a húsra. Nagy néha felfed, megmutat dúsan, mindent, mi lelkem csalja a csúcsra. Tekintetemet emelem feljebb. Meglelem nemes, aprócska melled, áttetsző felsőd védelme hanyag, eldugva - Úgy jó! - semmi sem marad. Magasba értem! Ravasz vagy érzem! Tűzforró éjben kábultan nézlek. Szép szeplős arcod eldöntve harcot. Fizettet dacból kegyetlen sarcot.
### tündérek ropják a táncot... Fotó Búsi Sándor
Ha nevetsz amikor felém nevetsz mintha kékeres angyalkezek az égre írnák lánggal a neved miközben a messzi távolban boldogságomra válaszolva vidám fanfárok hangja szólna amihez bájos tündérek ropják a táncot sugallva nyomban dobjak el minden béklyózó láncot ### Mirigyek vallom(-)ásom sírom míg kéjjel éltem és nem untam rábuktam az édes testiségre de mára már nem küzdök álnok vággyal a női mirigyek zamatossá érett illatával Meghallgatom a Mirigyek című verset. Saját hangfelvétel, előadja: Pável István
d-mollban zenél... Fotó Búsi Sándor
Hol a csend Hol a csend d-mollban zenél, és a semmi mesél egy mesés regét, hol a rend már messziről integet: „Te küldesz, én megyek.” ott vajon ki keveri ki portrédhoz a színeket? Meghallgatom a Hol a csend című verset. A hangfelvétel az Irodalmi Rádió (www.irodalmiradio.hu) stúdiójában készült. Előadja:Vida Beáta
az őserő... Fotó Búsi Sándor
Nem leszek tovább szép istennőm nem leszek tovább az önmagát féltő érzékeny lelkű költőd leszek helyette az őserő a hűvös völgyben megbúvó tölgy a védőernyőd a világ súlyát is magamra húznám és férfiként bármit elviselek csak akként is szeress Nyugodtság valami nem várt furcsaság egy tündérszép látomás ma rám talált mint egy bátor kismadár görnyedő vállamra szállt leigáz nyugalma nyurga hatalma miközben elképzelem édes végtelen szerelem ahogy meglelem titkos búvóhelyed és hű szolgádként végleg ott maradok veled Búsi Sándor: Nyugodtság
Búsi Sándor: Gyermek
A magány Hol van már a magány ártó mérge? Vége! Mindörökre elmúlt végre, csak az emléke lengi be úja és újra a múltam, hogy biztosan tudjam, mit is köszönhetek neked, és mennyit ér lelked, mit jobb létet remélve rám bíztál?! Bár féltőn vigyázok rád, én mégis… Ha akarok, melletted tipegő gyermek vagyok, vagy bátor oroszlánvadász, esetleg a legnagyobb költő, kit órákig hallgatsz szemlesütve, sutba dobott, botor álmaimmal nevetve szembesülve. ###
Fotó Búsi Sándor
### Halványzöld szemek Kedvesem halványzöld szeme sosemvolt boldogságot nevet felém madonnaarcán a tőlem mint holttól a bűn oly messze tűnt lázas ifjúság örök fénye ragyog míg szirén hangján új szerelemről dalol ezzel végsőkig feltüzelve bennem a múló férfiasság mostanság mindinkább szunnyadni kész parazsát. ### Anita tanít a… Mondja mester! Minden rendben? Igen, hiszen egyre Anita tanít a szexre!
Amatőr felvétel
Szülinapodra Egy égre mutató fallosz egy lángoló pallos határozottságával érzem és botor módon próbálom újra és újra a nevén nevezni hátha elnézik nekem amit e modern korban az igazgyöngyként összefűzött szavak értékvesztése nélkül már nem is igazán szabad talán mert rút hazug ajkak mint tengerbe vetett üvegdarabot a hullámok oly illetlenre formálták e néhány szó valóságtartalmát mégis csak így röviden: NAG………………………… ……..YON………………….. ……..….SZE……………….. …………….RET…………… ………………….LEK……… Már nem fáj már nem fáj egyáltalán hogy csak mint barát számít rám én így is élete része leszek mert résen leszek észre veszem hogy lehet és csendben előre lépek tényleg de szép lesz akkor az élet Amatőr felvétel: Fény az alagút végén Szeress! ha azt mondod, kedvelsz én szeretlek ha azt mondod, szeretsz én imádlak ha azt mondod imádsz, én istenként imádlak, ha azt mondod istenként imádsz, az istened leszek… Csak tényleg szeress! Amatőr felvétel
### egyszer eljön ő... Fotó Búsi Sándor
Tudtam minden idegsejtem sejtette rég és súgta-búgta újra és újra hogy egyszer eljön e nő aki a megfelelő erővel feltölt míg az átkozott kárhozott korral rám hozott hideg mindennapok kemény éjén lágy fényként átragyog és dalol dalol hogy itt vagyok ha hagyod betöltöm kéjjel az éned a lényed az éjed ha akarod csak add a karod én vezetlek mint álmos vakot a szebbjövőt látó csak légy elég bátor hogy most itt rám bízd árván maradt röghöz tapadt magad ### Kígyó Kígyóméregként árt szívemnek az átkozott szerelem, de semmi baj, kigyógyulok belőled hamarosan szívem! Búsi Sándor: Hajnal kígyó Menü
Angyal bögyölő? Hogy mondhatsz ilyet?! Fotó Búsi Sándor
Rántott leves h a a szexuális vágyad tárgyát formázó bombázót mondjuk az Anitát akit úgy kívánsz addig bombázod míg engedve igent regél neked és látod szép arca lángol így végül habozás nélkül a bugyit és minden egyéb ruhát lerántod róla hírtelen majd nem sajnálva rá a kellő energiát a kellő helyen addig irritálod amíg eléred a kellő levesesedét máris kész az ebéd első kívánt fogása mára Túrós angyal bögyölő r ántott leves után ajánlott kivált ha nincs víz a mosdásra előbb vagy utóbb majd fájón látod ahogy nő a károd mikor a nem túl angyali bögyölőd a melegben túrósosodni fog így jobb ha magadtól elhatározod mert nincs más esély hogy munka nélkül más legyen az ebéd második fogása mára mint a nem túl elbűvölő túros töpörödött angyal bögyölőt Kinek használ Neked sem jó, nekem sem jó! Akkor mégis kinek használ az állandóan köztünk lévő, velünk élő haragszom rád? Kitették a szűrét... Amatőr felvétel # A szerelemről Gyermekként félve az apadó szavaktól, szédülten kérdezem magamtól. No lám, jó komám, érted-e, mily végleges a végzetes szerelem, amely egy marasztaló, mély verem, ha merek, ha nem merek mindenképp elnyel majd engemet, mint egy álnok, szélesen nyújtózó árok, melynek a szélén töprengve járok. Mégis, eb, aki érti! Végzetes szerelem?! Járhatok kopottan folyton a nyomodban én, a kevély, kemény legény roppantmód sajnálom, rád hiába vágyom. A vesztemet kívánó rózsaszínködödet sehol sem találom. A szerelemről, Ő vajon mit mesélne? Fotó Búsi Sándor
A szépség vízét kiitta... Fotó Búsi Sándor
Egy tucat kétsoros Attól mindig zavarban van, ha bugyija az avarban van! Megbámulják Gizikének izgó-mozgó fenekét, ahogy földig lehajolva fen ekét. A helyzet apropója, hogy nem apró az ő popója. Azért kapott tevém léket, mert felidéztem szépemléked. Eljött ím a nemek kora, amit kívánsz, nem ekkora. A szépség vizét kiitta. Nincs vita! Legjobb nő itt a Brigitta! Akkor szép a leányálmod, ha mosolyomat benne látod. Az a remek csikós kanca, valakinek csiklót ad ma. Azért rövid a kantárja, mert izgatottan a kant várja. Mongol nagylány szája tárul, pedig nem beszélek én tatárul. Ez a vonzó kóristalány, terjeszti a kórt is talán. Azért, mert az emlőd ily termetesre megnőtt, még ne játszd nekem a nagy delnőt. Meghallgatom az Egy tucat kétsoros című verset. A hangfelvételt készítette és előadja: Fister Vivien II. ERRE-ARRA TÉVELYEGVE Csak alkalmi munka h olnaptól napi 5 szem keksz sok lesz mert nem lesz steksz sem szex hisz nem maradhat elegendő erő ha a gyatra kétkezi munkára kiírt pályázatra a gazda nem ezt a választ adja maga látom bátor hogy ide jelentkezni mer mától alkalmazva Alkalmi munka Fotó Búsi Sándor
Fájdalom Fotó Búsi Sándor
És mégis Néha ránk ront a rossz, kérges kezében rozsdás gyilok. Kínos, ahogy kínoz, fenyeget. A gyenge máris segítségért remeg, gyáva nyúlként próbál nihillel bélelt üregébe bújni, amely olyan, mint a sír, mindegy bármi jön, megvéd bárkitől! Sorstárs, tévesen hiszed, hogy elég magad ellen emelned kezed, és a végzet végre észre tér, mert széttárt kezéből ezzel kitéped éles fegyverét! Ki mondta azt neked, csak ennyi kell és győz a józanész?! Nem! Ne hidd! Ez a – nálunk magyaroknál – valami ismeretlen oknál fogva átkozottul népszerű dal túl hamis, értelmetlenül szórnád szét a reménynek forró hamvait! Csak a kérges kezű lét ad egy csöppnyi esélyt, hogy valóra válts valami fontos küldetést, és leélj egy meg nem írt mesét! Ember, bár a fájdalom fátylán nem is üt át mindig a miért, izzon benned a felismerés: CSAK AZÉRT!! Ahogy a cinege madár mondja; „élnikék, élnikék˝! Mindenképp hinnikék! Kit lekaszált Kit lekaszált lazán undok halál, azt már nem hajtja vágy, és nem éri vád, hogy valamit rosszul csinált. Lehet, hogy boldog már? Talán, pont úgy, mint aki végleg hazatalált. Fotó Búsi Sándor Meghallgatom a Kit lekaszált című verset. A hangfelvétel az Irodalmi Rádió (www.irodalmiradio.hu) stúdiójában készült. Előadja: Vida Beáta Robban a bomba Álmos reggelbe nyúlt az este, mikor rideg ágyamban fekve, korunk kihívásainak rejtett értelmét keresve, lelkem legmélyét kutattam át. Reméltem meglelem az okát, amiért a csalfa sors naponta rak botladozó lábaim elé pusztítást ígérő bombát, míg körülöttem rendre a rontás izmos virágai nyílnak. Egyre ürülő zsebemmel elszenvedem, hogy jól fizetett „közemberek”, addig hoznak törvényt és rendeletet, míg nem marad ház vénülő fejem felett! Persze, méltatlan lenne bármely fejükre olvasott vád, hisz ők az ország legjavát akarják! Talán azért, hogy elrakják!? Naponta szembesülök vele, hogy nyomorra születtem! Minden hiába, mindennek az a vége, a szenvedés nem, csak az élet véges! A meteor a vízben sebbel-lobbal nagyot csobban. Ám, ha a bomba robban, attól dől minden romba nyomban. Álmos reggelbe nyúlt az este... Fotó Búsi Sándor Piramis Á ÁR KÁR A KÁR VAK ÁR ÉVA KÁR HÉ VAK ÁR .A HÉV A KÁR MA HÉV A KÁR Ó MA HÉV A KÁR JÓ MA HÉV AKÁR JÓ MA HÉV AKÁR A
Eljött.... Fotó Búsi Sándor
Vajon mért Vajon mért mért rám az ég ily sorscsapást mint a kínzó vágy mely szüntelen űz tovább hogy több legyek hogy több legyen földhöz ragadt magamnak ha egyszer úgyis ha e tény bús is végül - mint a nagyok - mindent itt hagyok vajon mi a végső ok amiért úgy törtetek hogy majd megveszek és mi az amiért oly csekélynek látszik az elég mi súgja azt az oly kevés mit a lét már eddig is adott amivel - okkal vélhetném - már eddig is elhalmozott sok félénk kérdés de miért hiszen a választ kudarcaimmal együtt temetik mellém mellénk mikor mindent elvesztünk és örökre elveszünk ha szól az Úr elég eljött a vég már elkésett a felismerés hogy hinni kell és tenni kell Maszekvilág Mindent elsöprő, elemi erővel becsülöm őket, a szép, vonzó nőket, akik tisztán látják, hogy nem igazán érdemes, mégis - igen érdekes - a tisztesség talaján oly szilárdan állnak, hogy az embert gyötrő, őrlő munkába mindig mosolyogva járnak, ahol durva tulajdonos főnökök mindenkit bátran megaláznak, akit az égető megélhetési kényszer kapzsi kezük közé vezérel. Elemi erővel... Fotó Búsi Sándor Az anakonda Azt mondja a nagy ronda anakonda: Azt nem gondolta volna, hogy rémes vétkem én azzal védem, libbenő farkára csak félve léptem. Éjjel más az az éjjel amikor a nap lábujjhegyen a horizont alá oson míg a korán feljövő csillagok könnytől csillogó szemmel búcsúztatják a napot tényleg más mint most mikor a hold friss sírom felett ragyog míg fölötte halad gyalog s mint boldog gyermeknek apja gagyog nekem s felém nevet derék öcsém te csendes mint az éj ez már más sötét mi felold minden reményt mit elregélt sok költemény fáj ez a hang mintha az eldobott horog sokadszor is újra a sebtől csúnya húsba akad nem is kétlem érzem a mélyben eltűnt a kéj mindörökre eljött az éj s elvesztem én Más ez az éjjel! Fotó Búsi Sándor Menyét Az a szemét menyét becsapta derék menyét, mert becsukva két szemét, egész nap csak henyélt. Halódó gyertyafény Fáj a lét, mert, mint halódó gyertyafény a nedves pincében, oly idegen és árva a lélek e földön a szükségből magára öltött nyálas testruhában, amely néhány hibánkat elfed, de hegységgé növeszt minden csöppnyi terhet, míg végül a romlandó test lüktető vágyai elűzik lelkünk illanó álmait. A sötétség szorításában Fotó Búsi Sándor Meghallgatom a Halódó gyertyafény című verset. A hangfelvétel az Irodalmi Rádió (www.irodalmiradio.hu) stúdiójában készült. Előadja:Vida Beáta
Elévülök Fotó Búsi Sándor
Kiadom magam kiadom ronda goromba magam minden átkozott kárhozott nap mikor a papír elé ülök feledve hogy vénülök és lassan a bűneimmel együtt elévülök így egyre inkább mindegy már mire vár e betyár gondolom s mondom az sem az én gondom hogy ezzel nő a támadási felület s így a sok végső soron nem üres ügyes ellenséges érdek siserehadat ellenem egyre nagyobb sikerrel vezérel ha a sok bután elkövetett kitárulkozás után maradna egy csöpp esély egy kis reménysugár hogy hiába vétkezek valamit így is elérhetek míg egyre múlnak unalmas hetek én tervezek hogy elvesztem ezt és fizetek azért hogy elérjem e célt így már tudom jól van hogy holnap könyv alakban kiadom magam megcsúfolt elveimet el nem ért terveimet őszinte verseimet Kívánság amikor a jóság e velejéig romlott világra - jobbító szándékkal - ráront jaj nehogy az átkos valóság ingoványos talaján járjon Igen Igen! Naponta rebegek köszönetet neked, ó Istenem, de jó, hogy nem teszed kemény próbának ki az én hitem! Nem azért, mert végtelen haragodat félem, de valami ismeretlen erő – talán a lélek – belülről vezérel hogy legtöbb törvényed magamtól betartva éljek. Mégis jogosan félek, ez még túl kevés a remélt üdvösséghez. Hitem Fotó Búsi Sándor Meghallgatom az Igen című verset. A hangfelvétel az Irodalmi Rádió (www.irodalmiradio.hu) stúdiójában készült. Előadja:Vida Beáta
Műveimet idézi Fotó Búsi Sándor
Dózsáról jut eszembe fejemen két soros szorosra fonott babérkoszorú mint költő fejedelem ülök mereven az elismerés nehéz arany trónján míg műveimet - kivétel nélkül szinte mind - idézik országszerte szertelen de mi van velem pompás koronám formás homlokom körül feszül tövisként szaggat bőrt húst míg a trón egyre égetőbb micsoda dolog az ébredő felismerés mérge öl nem is szép nem is épp e karosszék a színe sem arany tán véremtől haldokló énemtől egyre veresebb barnább mind jobban formázza már az izzó rozsdát nem sok hódoló olvasó idéz sorokat versemből hanem zord kritikus szerkesztő szól róla megvetőn ó ez sem jó az sem jó s ha lehet mutassam meg hol itt a vers megkínzott fejem felemelem hogy a szigorú valósággal farkasszemet nézzek érzem nem vagyok költő fejedelem csak Dózsaként szenvedek mert a rímek térvesztését végképp nem szenvedem ó jaj én bolond bal kezembe tollat fogtam szinte énekelve nem érdekelve mibe kezdtem most is hiszem ha nyertem ha vesztettem csupán ezt tehettem
Tél Fotó Búsi Sándor
Szélkerék egy nap tán tegnap száz halk lila bolhaperc bizsergés után újra visszaestem a csúnya megszokott múltba révedő búba az ám nem volt nagy talány azonnal tudtam lám rám a rosszsors szeme most sem tekint máshogy mint mikor keze megint megint így vagy úgy feltör vadul egy új észak kemény jegét sötét telét hordozó szél ami ha kopár lelkemben valami élőt érzőt még fellel mint vadállat úgy ordít rá hogy utána még a hálál is szalutál nehogy ő is kapjon tőle egy ipont érő dobást féltő gonddal adja oda előre a dőre mi csak későbbi sorsom volna Taramm taramm taramm taramm olyan e zaj mintha maguktól elszállt elszánt kőfaragók vésnék az agyam a kín érző testem felett száguldó lovak patáját idézi fel rám tör a méreg magamon kívül kiáltanék fáj a hátam a lábam a vállam ELÉG rút dolog az öregedés
Hazám, ez szíven talál... Fotó Búsi Sándor
Méltatlan tényleg rémes mindenki mondja testi lelki énem naponta ontja a könnyet így könnyebb csak sírok majd írok - megfosztva haragtól - magamtól magamról arról akiért lassan a harang szól tán haragszol rám Istenem ki segít nekem ha te nem jelezz mi itt a vád a bánat mért ver nálam lazán tanyát már régóta nincs munkám az okát bárcsak tudnám ekképpen tépelődöm éppen mikor képernyőről árad az információ ártatlant gyilkol golyó többség ront kisebbségre kivált ha cigány a falon írás kínál halált lám Hazám ez szíven talál látnom fáj mily orvul nyomul a nyomor érzem szörnyű vétek ahogy korog sok gyomor értem már mily méltatlan dolog ha csak saját rossz útra tért sorsomért száll nem vidám imám a kék ég felé Ha az élet Ha az élet megannyi szennye, a ragadós mocsokfolyó már a gondosan bezárt ajtóm aljáig ér, én a nyitott ablakom elé lépek, hogy e folyam elől végleg kitérjek!
Alkony Fotó Búsi Sándor
Küldetés vesztett veszett hanyag anyagból formázott vásott agyam észreveszed mily remekül felmerül bennem majd rendületlenül tart a csúcs felé egy furcsán csúnya gondolat talán kiderül sikerül átvennie feletted az irányítást míg kivont szablyáját rázva azt ordítja rendre a nem lét megvéd mint nem rég az anyaöl jaj megjön száz védekezőn feltörő emlék mégis félek hogy túl hamar elhagy szerves létem mert az alkony durván rám ront és elvisz mint Elvist egy kor egykor így végleg becsődöl földi küldetésem mert ezen a folyton forgó sárgolyón el mit sem értem bár reszketve remélve leéltem sok tucat fájó évet mégis bántó az észrevétel téves volt túlélnem véres születésem Tétova ötös fogat tétova ötös fogat lassan tolat nem úgy mint egy sebes vonat nem is tudom ugyan hogyan mégis kiverte a fogam Korunk pestise már nem is kiszera méra bávatag csupán csak bágyadt tag de nem baj agyon töcskölt költőcske szerkesztőcskék beállok önkéj a serbe húzzunk új ruhát a versre még van vagy tíz olvasú juj míg mellső végtagjukba vesznek lapot van kit nagyonütnünk ne tűrjünk romboljuk szét a bárgyú érzelmeket mondjuk úgy helyette mek veszettűz jó móka ez Veszettűz jó móka ez! Fotó Búsi Sándor
Elégek érted végleg! Fotó Búsi Sándor
Öregszem m int a legtöbb megtört az élet kényes rémes hegyét megjárt egyén a leszállóágban hol az útja majd nem sokára átvezet egy másvilágba én is félve remélve visszanézek hogy egy csepp örömet megidézzek az elmém szent ég a múltba réved mennyi szép kép vonzó emlék mit végig éltem nem rég de jaj már lassan vár a nem lét súgja egy hang újra újra nem akarom tudni így tagadom bár ezzel magam is becsapom minden nap nagyobbra dagad annak az esélye hogy hűlt testem lesz ezer éhes féreg étke vagy a mardosó tűzvirág ki akkor is imád egy forrón izzó csókot rám lehel amitől lehet elégek végleg érted
e gyerek majd felnő... Fotó Búsi Sándor
Kiszámoló az életből Egy – megjöttem, Kettő – e gyerek majd felnő, Három – páromat várom, Négy – eljöttél Öt – örökös jött Hat – már ő is nagy Hét – betegség Nyolc – zord öregkor, Kilenc – vár a hideg, Tíz – tovább nincs. Álmodom hogy álmodok átkozott kárhozott dolog álmodom hogy álmodok rég elfelejtett meg nem fejtett önmagam ki változatlan megmaradt a selypítő selymes hajú kisfiú ki a bűntelenségére még hiú szól nekem nem túl kedvesen haraggal vagy nem azzal csupán csak méla daccal mint egy régi barát ki legyőzött magányt halált míg újra visszatalált
A selymes hajú kisfiú Amatőr felvétel
nemsokára rá köszönt önre az öntelt érzés elmúlik őszre a tavasz romlandó dicsősége nem tudom azért eszi-e önt a méreg hogy semmi sem maradt mi őrizné a nyarat az élet ezer színét az ifjúság bolondos ízét s mindent mit a végtelen érthetetlen képzelet megőrizni érdemesnek talál habár nem nagy talány úgyis lekaszál a csontváztestű rém ki nem nézi és meg sem kérdi ki voltam rég mikor még ön volt én Meghallgatom az Álmodom, hogy álmodok című verset. A hangfelvétel az Irodalmi Rádió (www.irodalmiradio.hu) stúdiójában készült. Előadja: Mészáros Zoltán az ifjúság bolondos íze.. Fotó Búsi Sándor Nyílt levél Valaki szeret, van, aki utál, ám a sas nem kapdos legyek után! Inkább dicsér, semmint sért, a csak bunkózni kész vélemény! és ő sem kapdos... Fotó Búsi Sándor Reggel Ahogy hullámot nem kelt a befagyott tó felett szilaj vadlóként vágtató szél, oly reménytelenül próbál a nyújtózó világ ökölbe szorult agyamba jutni. Csak ülök az ágy szélén, az órám már nem is berreg. Feladta, bár csak félig végrehajtva feladata. Félálomban egyre csak merengek: menjek, maradjak? Ki tudná ezt megmondani nekem? Belül az elcsendesült vágy - ahogy én is - csak ül és vár, hiszen addig minden mindegy, amíg besurranó tolvajként vissza nem lopódzik belém az élet. Lehet, törvényszerűen ilyen a reggele egy álmos, jelenkori rabszolgának. Búsi Sándor: Vágtatás Nem tudom Nem tudom ki mit árult el és miért, de egy régi rendszer újra visszatért! Egyre fájóbb látni, nyomort szül nyomor, mind nagyobb úr lesz az éhező gyomor! Mint a jég, úgy olvad a középosztály, ahová oly büszkén tartoztál! Az utcákon hajléktalanok hada nő, míg csökken életünk színvonala! Csak korhadt fa, mi idő előtt kidől? Ha van munkád, nem kell félned semmitől, mert biztos támaszt nyújt jól végzett munkád? Mennyi új kérdés, túl sok fájó válasz, mert az ember néha rosszul választ! Szívesen elfutnál/bújnál, ha tudnál! Az utcákon hajléktalanok hada nő!! Fotó Búsi Sándo r ## A mák Jaj anyám, belátom, nincs mákom, d e nagyon sajnálom, hogy az ópiumban már túl kevés a mák! Csak egy A különben sem roppant gusztusos anyagcsere folyamat minden zavarával ellátott-megáldott, érzékeny, - sokszor félénk emberi - lény vagyok. De a jó isten képére lettem teremtve, így a WC-én - undortól telítve - nem magamat húzom le. C!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c! sSksksksksksksksksksksksksksksksKk aoAaoaoaoaoaoaoaoaoaoaoaoaoaOoao ykyKykykykykykykykykykykYkykyk gegegEgegegegegegegegegeGegegegeg gagagaGgggagagagagagagAgagagagag vyvyvyvyYyvyvyvyvyvyVyvyvyvyv ererererererer E rererer R erererererererer emememememe M em E mememememem eberemberemberem B eremberemberemb emememememe M eme E emememememe errerererererer E rererere R ererererererere vyvyvyvy Y yvyvyvyvyyy V yvyvyvyvyvy gagaga G gggagagagagagag A gagagagag gegegEgegegegegegegegege G egegegeg yky K ykykykykykykykykykyk Y kykyk ao A aoaoaoaoaoaoaoaoaoaoaoaoa O oao s S ssskskskskskskskskskskskskkkkk K k C!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c!c! Mégis, néha még nappal is, nyitott szemmel is álmodom, hogy a világmindenség titkait kikutatva, az űr ura lesz, egyre tökéletesedő fajom. Az űr ura lesz egyre tökéletesedő fajom! Fotó Búsi Sándor Kandúr Nagymamám öreg kandúrja ráugrott egy őszes úrra, majd a haját összetúrta. Nagymamám öreg kandúrja... Fotó Búsi Sándor Katonanadrág Tele volt sok katonanadrág, mert parancsba hiába adták, nem tudta senki, mi az a hapták! Ember vagyok Mint zabszem effektussal küszködő, sikerért egyre erősebben epekedő, akár egy hosszú ó oly korosodó távolugró, aki már futna is, bújna is saját sorsa elől - ahogy egy életfogytiglanra ítélt pesszimista elitélt -, hiszen mindkét előző kísérlete Moháccsal felérő kudarcnak bizonyult, mert az elugró jel előtt ért az ugrása véget. Míg jóakarók alkalmi kórusa gúnyosan inti: „Vigyázz tata, nehogy rossz irányba vonszold magad már megint!” Ő folyton arra gondol, nemsokára az utolsó esélyét játssza meg, vagy el, mint szenvedélyes játékos maradék bérét, a pénznyelő, nyerő gépen. Eszébe sem jut, hogy a siker sírját az önbizalomhiány gerjesztette kétely ássa, áldozatán galádul vigyorogva, olyan átkozottul mélyre, hogy a homo sapiens maradék reménye, mint csecsemő lába a 49-es csizmába bőven beleférjen. Ekként készülök immár - ha pontos a hevenyészett számításom - harmadszori nekifutásra, hogy egy alig használt papír elé üljek, és sokat bírált ízlésem szerint eltorzítsak néhány, középiskolás korom óta, akár a nemiség oly erősen foglalkoztató gondolatsort, az emberi sorsról, és arról hogy - a csalóka látszat ellenére- én is csak érző, vétkes ember vagyok, míg a körülöttem lévő, talán nem csak a számomra túl bonyolult világ számtalan halálosan marasztaló csapdát, kis hibáért is szigorú dorgálást kínál. Mardosó kételyem mellett mért remélem egy őrült konokságával mégis, hogy a - sokat ígérő, mégis keveset adó - életben, nem csak a véletlen az egyetlen gyomorbajos döntőbíró, aki jogosan ítél - rettentő gyorsan és igazságtalanul - felettem, de valahol mérik az eredmény mellett azt is, hogy az utolsó közös vacsoránál a kőlevesbe ki mit hozott, mivel járult hozzá, hogy minél finomabb legyen a fő-szakács kóstolgatásai után, a részt vevők felének sem jutó étel a tálban? Talán, az előbbi gyengéd légmozgás - mi remélem nem a huzat volt újra - azt jelezte, itt járt láthatatlanul az a ledér nőszemély, kinek ihlető csókjára régóta vár, gondoktól gondosan árkolt homlokom. Esetleg - Nem is tudom. - ő súgta izgató szirén hangján olyan halkan, hogy szinte csak belülről hallatszott, mélyen a legtitkosabb, szinte már nem is emberi tudat alatt. Most sírhatsz, majd írhatsz, de bátran hidd azt, egyszer eljön a te időd, ahogy egy korhadt fának is, mi hirtelen kidől. Alig mozdult meg, egy a többinél korábban ébredő idegsejtem érzékelő része, mint jó távírász azonnal jelezte, hogy az adást - bár nem értette - vette. Rögtön szólt az alegység ügyeletes agy, a nagy szerves mikroprocesszor: „Csak fogj hozzá bátran, akár egy bak nyúl, ha mellé nyúl - könnyen hibázhatsz, végül is kétszer már úgyis megpróbáltad, és három a magyar népmesék igazsága.
Magányos harcos Fotó Búsi Sándor
Ki nem kockáztat soha, mert az életével nem, legfeljebb csak kártyán, gépen és a lovin játszik, még az is, mindent elveszthet, például az egész, senkinek sem kellő, kellőképp megromlott életét. Míg a miden kori téttel egyenesen arányos a jogosan, ám hiába várható nyereség. Az idő akkor is, mint inkvizíciós vallató bakó oly könyörtelenül halad tovább, ha magányos harcosként mindent csak túlélni kívánsz. A mindennapi létben a könnyen elérhető tisztes döntetlen túl nagy luxus, ha tudjuk az elvesztegetett, körhintaként szédítő lehetőség túl nagy ár azért, hogy elkerüljünk néhány kijózanító pofont a sorstól, hiszen úgysem töltheti senki mindig mámorban a rendelkezésére álló hangyafarknyi időt. Az ember oly kiszolgáltatott a szél-sors könnyen változó felszínt formáló szeszélyének, mint a kertben álló hóember a várható tavaszi olvadásnak. Emellett oly sérülékeny, mint nagy sebességű vonattal, frontálisan haladó Match-Box autó, kit a sínek mentén kullogó hulladék fémgyűjtő megtalál. Ráadásul érzékeny lélek ad kéretlen segítséget, ha a fentiek ellenére, jól esik még élned. Mert nem kísér, sértődés, féltés, féltékenység, harag, vagy a bármit megrontó indulat, mi érzelmi viharra várva, szunnyad frissen hűlt hamu alatt. De vár még csüggedés, vesztett remény, betegség, üdítő magány után, halál, és egyéb ördögi nyalánkság, mi többé-kevésbé minden egyszerű embernek kijár.” Egy hordó ó bor szédültségével szeretném elkerülni, hogy néhány nem túl komor sorom olvasása után, valamely egyén élénk képzeletében az a hamis kép ébredjen, hogy az élet szirupos lányregény. A roppant követelődző igazság kedvéért, mint egy VB. döntő végeredménye említést érdemel, hogy túl sok egymással permanensen harcban álló ellentét pár gátolja az emberi tisztán látást. Így megriadt madárrajként illan el a maradék esély, hogy az ember eligazodhat, a világban lévő csapdák, kihívások összefüggő rendszerén.
Jin és Jang Fotó Búsi Sándor:
Ha úgy érzed, hogy sok sötét gondolat után, nem marad más szalmaszál, csak az emberi agy, mi még mindig adhat, egy icinyke-picinyke kiutat mutató tervet, mi teljesen más, mint a végső megoldás. Az elme hűtlen gyermeke az ötlet, amit ha a megvalósulás reményének fénye el nem ér, semmit sem ér, mert a csüggedés sötét felhője von bénítóan szoros páncélt fölé, így rá előbb-utóbb sötét árnyék vetül, mi hű kísérője a fénynek, mint reménynek a csüggedés, rossznak a jó, napnak az éj, kevésnek az elég, múltnak a jövő, kínnak a gyönyör. Az élet, s az öröm valahogy mégis, ellentmondásmentesen összecseng, mert a születés és elmúlás, csak együtt el nem múló, egyre magasabb szinten ismétlődő körforgás. Ez az emberi lét céljának alfája omegája. A kezdet és a vég, ami közte van viszont jó, ha mint egy Sztradivári annyit ér. A valami csoda folytán még megmaradt józaneszem azt súgja újra és újra: „Élni csak hittel lehet, mi segít elviselni, ha nem túl ritkán bánt a szigorú világ.” Nem az én hibám, hogy az ember oly sokszor gyengének bizonyul, mint dús lombú fiatal fa, mi nem képes dacolni a nádat próbáló, nyári szélviharral vékony törzse csak akkor marad ép, ha erős gyámkaróhoz kikötötték. Az ember annyi különböző módon bukhat el, ki kicsit, ki nagyon, ki előbb, ki utóbb, mégis a legtöbben csak akkor, ha a halandó minden reménye régen veszve van. Én váltig remélem, hogy sorsom eres kezembe veszem, mint gondos horgász a pecabotját, mikor egy méretes ponttyal készül hazafelé, megtisztítja damilját, a rárakodott hínártól, moszattól. Mert a kosz, mint túl nagy összegű sikkasztás oly büntetlenül, nem juthat soha haza. Az asszony, úgy is sajnálja a horgászásra szánt, eltarisznyázott drága időt, és egész délután, a stréber alaposságával arra készült, hogy valamit törleszt majd, a későn hazatérő férjének, a magány nyomott - bár megszokott -, hangulata ütötte lelki seb miatt. Hiszen a seb után heg mindig marad, mint rossz emlék él mélyen a harag! Így már érthető az alaposan tisztító mozdulat, ami kissé olyan, mint mikor az agyamból kitörlök minden negatív dolgot, hol nem maradhat más, mint legélesebb túlélő késem az életben , A POZITÍV GONDOLKODÁS, és néha, legfeljebb egy kis lelket mardosó kétely. Valóban jó ember vagyok!? Az élet egy körforgás Fotó Búsi Sándor Hány százezer Hány százezer földi év szükséges a Nap sebesen szárnyaló fényének, hogy a mindenség kis részét bejárva, eljusson egy másik galaktikába? A parányi ember csöppnyi értelmével szemlélgeti a világmindenséget. Mennyi megfejthetetlen, vonzó titok, dióhéj mit feltörni bírok?! Olyankor az ember mit tehet, ha már az értelem tovább nem vezet, tisztelve nézni azt, amire nincs tapasztalás, elismerni egy felsőbbség hatalmát?! Igen, ez a hit, így már megismerem. Én szívből hiszek benned ó, ISTENEM! Búsi Sándor: Galaktika Érzelem Most, amikor már szabad sasként szárnyalhat magasba a gondolat, a versekben büntetlenül megmaradhat egy-egy parányi régimódi érzelem? Számtan Nekem a 2*2 éppúgy egyre megy, mint az 1+1, ezt szégyellnem sincs elég időm, erőm, mert a hasam egyre megy, így nem lankadok, rohanok, mert +6-ott az a 4-5 még murcis újbor… Ó te jó ég! Csak 3 lépés van hátra még… De már késő! Itt van, rám köszönt a nem várt áldás. Nos, ez hasonlóan redves érzés, mint amikor a halandó hírtelen rájön, mert először számolja ki hideg fejjel, hogy tehetsége alig ér fel a céljai eléréséhez szükséges mennyiség felével Mértan Fotó Búsi Sándor Fénycsóva Vékonyka fénycsóva mutatott a célpontra! Sitt Leragadtam kívül maradtam minden sóból jóból zár kattant bilincs csattant becsukták előttem mögöttem az ajtót úgy ahogy engem vertek mert mertem okkal joggal bátran megaláznak itt benn sötét van nem téma mi lesz az ebéd egyél ha jó úgy sem lesz elég amit főztem főztek megeszem majd vagy a tányéron marad a falat ahogy én is le/kimaradok az életből a privatizáció helyett csak a megélhetési bűnözés jutott nekem hiszen az nem kellett senkinek nem úgy mint a kevély esély mi sokszor másról szól mint a vétkezés de ellopták elcsórták előlem ismeretlen tettesek
Becsukták előttem/mögöttem az ajtót! Fotó Búsi Sándor
akik ellen még körözést sem adott ki más csak kit tőletek tart távol a jéghideg rács a lét nehéz ha a lé kevés reményt megélhetést epilógus hol fát vágnak hull a forgács hol az erő falat dönt nő a sitt megint az élet megint hé ismét sittre mész holló a hollónak nem vájja ki szemét te szegény szemét dombra vágott személy ne bántsd az ártatlan árvát a társad Talicska Csodálkozik, aki látta, egyetlen tanítványa, míg műszerét kalibrálta, beleült egy talicskába! Lakásprogram Ha romba dőlne nyomban a lakásprogram, hatás ellen az lenne a várható ellenhatás: a sok-sok el nem adott lakás évekig üresen állna. Pedig, valaki azért is fizet. Talán a jó vállalkozó, ki hiába rótt le sok adót, a cége mégis zörögve fújja a takarodót? De nem ám, mert rengeteg volt munkavállaló még ennél is rosszabbul járna! Hogy? Nos, hovatovább még az a rossz csizma sem kerül majd az asztalra, ami egy bátor taxis több év hűvösért emlegetett URH-án egy véresen komolynak szánt mozgósítás során!
Búsi Sándor: "nem szép, hogy elveszett..."
Lencse újévi 1 tál meleg lencse olyan mint a rég várt rendszer befalni bekapni igen nagy szerencse lehetne mégis hiába ettem meg remélve mint egy eszement sajnos mégsem leszek okos milliomos én a későn ébredő éhező fő valahol messze fő egy tál lencse nincs elég remény hány tál kell még őszintén szintén ellopták előled a tányért nem hiszem hogy ez mind ránk fért keresem nem lelem az esélyt nem szép hogy elveszett a veszettül vonzó három szó oly jó volt míg megvolt * a szánkon a számon vagy bárhol SZABADSÁG EGYENLŐSÉG TESTVÉRISÉG így együtt ez a tím ím eltűnt bár némi gúnnyal azt súgja énem ha tévedek kérlek nézd el most valóban nagyon szabadon megfagyhat minden hajléktalan vagy akár nem kéjjel de egyenlő eséllyel testvérem még te is nyugodtan éhen halhatsz ** Megjegyzés *E szép nemes eszme az emberi könnyel örömmel ritkán írt történelemben úgy hiszem, még nem volt sohasem teljesen beteljesedve hacsak nem egy sikeres forradalom győzelmi mámorral eltelt első perceiben ** Nemigen hiszem hogy ez mindig is így lesz!
Búsi Sándor: Fortuna
Lottó m int amikor disznótoros kóstolót kapok legyőzik a finom falatok és az otthoni ízek Igen, így lesz! – a gondolatot hogy úgyis kövér vagyok én jól lakok csak a csomag felénél ébred a felismerés most már elég így tölt el a remény ha veszek egy lottószelvényt és várom hogy hátha Fortuna a céda rám mosolyog még ma hinni szeretném szíve az enyém lerágott téma hogy a jó egyszer elnyeri az aranyalmát isteni jutalmát csak pár szám ha eltalálnám gondjaim fele nyugdíjba menne azután mint kivert kutyák keresnének maguknak meg nem unt gazdát csekély pénz a lottó ára amiért belépőt válthatsz egy jobb világba és csak várni kell hittel a nyereség bizonytalan dátumára ami ha sorsod mostoha nem jön el soha ám a remény maga is főnyeremény általa a minden napok komor bánata mint reflektor fénye töri meg a sötétet hatósugarában visszatér a halódó színek varázsa a munka a tanulás maga is lehet igézet bár nem tudod mikor lesz belőle hasznod mégis érdemes lefogadnod csak jó néhány lottóhúzás után te pupák ad még esélyt a bűnözés de ez csalóka ösvény mert rá az önzés vagy a szükség vezet ki elindul rajta elveszthet mindent sok-sok évre szabadságot emberi méltóságot ez túl drága ígéret így csak a lottó marad hetente kétszer háromnál több egy ötös találat Színek varázsa... Fotó Búsi Sándor Csóró csók k evés nem elég ha olykor csóró csók csattan fáradt gondoktól rovátkolt ráncolt arcon igaz az aki kapja örömmel hagyja és könnyedén adja ki adja majd szótlan egymáshoz bújnak a fia s az anyja Meghallgatom a Csóró csók című verset. A hangfelvétel az Irodalmi Rádió (www.irodalmiradio.hu) stúdiójában készült. Előadja: Benkő Zsuzsanna Második tucat kétsoros Azért szeretem a rendelőt, mert a rendőrök nem lőnek le a rend előtt! Igen ösztönző hatású, ha rá tüzel hat ágyú! Taktikája azon alapuljon, hogy az ellenség előtt lapuljon. A kisegér még nem biztos, hogy agyonfagy, ha a határban nagyon fagy! Nem vitás, ki a hibás, ha nem jön a prosperitás. Azért jött be a malőr, mert a bérgyilkos is amatőr. A siker után, aki - bután - nem utál, az gratulál vagy szalutál.
Átlátok az örök ködön... Fotó Búsi Sándor
Megviseli a kanembert, ha megeszi a camembert! Még sok író is megsüvegelne, ha rum lenne üres üvegemben. Míg humorodat kiheverem, a fejem addig ideverem! Átlátok az örök ködön, veled én nem közösködöm. Hiszen látják sokan, mint sért eget, mikor ok nélkül sérteget! Meghallgatom a Második tucat kétsoros című verset. A hangfelvételt készítette és előadja: Fister Vivien III. AZ ELŐDÖK NYOMÁBAN Disztichon Nem tudom én, hogy mért ver a múltnak a lázas erélye. Méreg az ételben? Jó, ha vigyáz, aki él. Fenn lobogó, bús máglya az éhség. Most veszem észre, biztat a gyomrom, hogy: hidd el, a gyáva ki fél! ### Az utókorhoz Kései kornak vándora, hozzád címzem a legszebb versem, benne kevély mánész számít figyelemre. Onnan küldöm az izzó hírt, hol a hajnali szélben elhal az éjszaka halk szava, lángol az új nap az égen. Pár lila tátika illata hirdeti, ékes a reggel, míg rendőrök töltött fegyvere őrzi a rendet. Őzike lábon futnak az őrült percek, a nász vár, hogyha ma görcsösen összeborulnak a testek a járdán. Asztali gépcsoda: százezer ember jár fel a netre! Nézz oda, tétova térdei rogyva, de lépked a gyermek! Ám egyszer felnő, és eljön a fény kora, szép lesz! Mint zöld búza a magból, múltból sarjad az élet. Emberi sorsoknak fonalát párkák keze tartja. Ármány és kéj, végképp széttép Morta hatalma. Meztelen érkezem egyszer Elízium árny mezejére, lépteim ernyedt hangjai kérnek még ezer évet! Bár hagyatékom nem lesz zord ércnél maradandóbb, rímeim éhes garmada kongat néma harangot. Kis levelembe temetve egy apró disztichon ül meg, mennyit is érek e földön, majd ebből kiderülhet: Félhet az ember az elmúlástól, mégis az élet szab ki oly álnok adót, hogy belerokkan a váll. Lassan a testem a kortól görnyed, szép, igaz énem végül a mennyre talál, míg totyog okkal a láb. Jó olvasó, ha a múltból hozta eléd e regélő lelket a végzet, tiszteld benne az egykori élőt! Hajdani korba tekintve te már készülj a jövőre, és löttyints egy korty óbort értem le a földre! Még ezer évet! Fotó Búsi Sándor Bűnbánat Ma már a vágyam árt nekem, reményem éltető csendjében rég kevés a kéj, megsértett énem ölt. Rongy ármány jár a földön, és ahogy a hűvös éj, elvisz mindenemet, hagyom, adom a bűnömért. Rongy ármány jár a földön... Fotó Búsi Sándor Születés Hajnali hűs amnézia vonta be szürke zománccal régen a magzati kort, mikor olcsó létem a Földön, ébredező terméke egy új és büszke románcnak, várta a percet, az órát, hogy sora végre eljöjjön. Kis szívem már akkor a bősz csatasorba beállott, míg a Batallként elnevezett vezetéken a vérem csöppnyi tüdőm kikerülve haladt. Más dolga ne fájjon, jobb úgy! Önálló légzés híján gondtalan éltem, míg körülöttem anyámnak érző teste megóvott, rendesen ellátott mindennel, amit követelhet - joggal - a szükség. Lám az idő a nagyúr, keze forró- ígéret, nem hirtelen ébred a vágy! Növekedhet később gyakran a(-)kár. Szűk lett egyszerre a magzat- víztenger. Vonzott egy másik, szeretettől duzzadó létforma is. Elkészültem a jajra, és tűrtem, mint szenved anyám első menetemtől. Mert e világra a fájdalom ártó mérge a küldő, úttalan úton a testem elindult. Hívta az élet! Várta az orvos, a nővér. Már kész a fürdő - szólt egy hang. - Mért sírsz úgy? Élvezd, itt van az éden! Sírtam, mint aki szenved a friss levegőn, ami gyorsan körbeölelt, a tüdőm is megtelt, szívva magába. Tudja a kánya a választ! Így jöttünk a világra? Édesanyák, szemeinkből némán árad a hála. Úttalan úton... Fotó Búsi Sándor Végzetes szerelem Szép ez a lány, mosolyában megismertem a mennyet, mégis az bánt, hogy a tört életemért kapom őt. Tört életemért kaptam őt, a lányomat Amatőr felvéte l
### ### Ősz Fotó Búsi Sándor
Ő(s)z mint fiatal buta őz suta kit fura ébredező ér- zés űz hajt tova óh hova már a szem el nem is érhet nem csoda úgy iramodsz oda hol a kevély lehetőség vár hiszen árthat a sors de a rossz soha meg nem igézhet furcsa a helyzet az ember a vesztes a harcban eleshet gyakran a legszebb perced is éget a földön akarha- tod másképpen mégis csak ha magadba emelkedsz fel fel amíg csonkának tűnik a börtön alakja múlik a félelem érdes mérge a bőrödön érzed hogy nem is fájón teljesedik be a végtelen álom megküzdhetsz a sötét vad erőkkel rögtönözéssel élve a béred az életed éke ha végre belátod már hol a bántó nappalok ártó gondolatokkal az elmén- ket menekülni tanítják rossz hely az ott nem eléggé fontos a béke ne tévedj mert valahol van a nem lét- nek kijelölt pici kezdete hol jön a hirtelen élmény nos pont most lépsz rajta te át kegyesen kecsesen nincs - visszafelé út döbbensz meg hisz ténylegesen ér- zed hogy a sárgás barna levél amely oly mereven ring még az idén az avarba le hull és vértelen elvész mint a remény mit az élő hordoz zord kebelében éledező szép múltba tekintő képek igent re- gélő hangjai nélkül szétomló keveréke múltnak a holnap az emlékek felidézgetik egyre- -másra az érzést szép szeme fényét azt amiért még- is szabad érdemes ártó szándékkal teli korban őzikeként menekülni remélve a hajnali békét míg teheted de az őszi avarban elfedi gyorsan lépted az élted a múltad a sors míg nem marad úgysem más nemes érző lelkedből csak egy elsuhanó árny hóna alatt viszi bűneidet majd megszabadulsz e sok kínnal teli léttől végzeted ez buta jószág Meghallgatom az Ő(s)z című verset. A hangfelvétel az Irodalmi Rádió (www.irodalmiradio.hu) stúdiójában készült. Előadja:Szauter Dominika ### Kísértés negyvenes éveimet taposom régen de a láng már legbelül úgy elcsendesül ártó nagy melegének most csak a zord emléke mi éget majd feledékeny elmém végül már nem is ismeri fel nem a láz vár és csak a szárnyaim fáradt izmai jelzik a múltban bírtam az éjben az égben a víg madarakkal a versenyt állni igaz hogy vinne a szív ma magasba a percek intenek arra feledjem mert aki fekszik a búban egy párnán rágódva a tegnapok elfeledendő ízein már a kaszásnak a csörgő lépteit érzi még a pokol vértől maszatos csúf rémei nézik és kérdik mire vársz te hamis jöjj mert elegendő még az erőd hogy a földről feltörj jöjj ide várunk itt közösen fogjuk mi az új szereped kijelölni tudod nem is árthat a nemlét mert nem lesz kire lőni majd a haragjának hamis átkát hős ki nem állunk zúgták lent neked ártani vágyó árnyak az úton úgy hogy tudtad a zajban a lelkedet égetik egyre tétova csend az a legszebb perceidet élteti benned jéghideg önmagad árnyát látod társtalanul most mondd azt már nem is érdemes élnem nézd hamar elmúlt hű az a nagy tűz hűs ma az érzelem képzeleted már űz ide hozzánk hogy fáj életed észreveszed tán úgy vonz téged a csend ami itt lesz és ha ma elfutsz rémek elég legyen ártó gondolatokkal az énem mérgezitek ti amíg magam is rút fényeitekben látom a helyzetemet rágós csúf tényeitek nem pontos tükrei múltnak a sorsnak ott van az élet még ereimben lüktet a vér ami néha az arcom vonja be pírral még a halál kertjében is élet ébred ahogy lehet és ez a zord természet igénye nos nem a képzelet űz velem ártani kész a haragvó elmét gondolatokkal felkavaró ravaszul bán- tón kitalált tréfát de valóban igaz megesett egy özvegy jött talpig feketében nagy szeretettel és kegyelettel telve jelezve hogy oly makacsul fáj még a halál de a jól átlátszó topja feszült és vonzó udvarok szép bimbók kivirulva jelezték győztes az élet súgja a lelkem furcsa egy emlék mit felidéz ma az elmém rám várj újra derűs lét ### Átlátszó topja feszül... Fotó Búsi Sándor Meghallgatom a Kísértés című verset. A hangfelvétel az Irodalmi Rádió (www.irodalmiradio.hu) stúdiójában készült. Előadja: Bede-FazekasAnna Elveszett szüzesség Szűzi szemérmed fényes igézet, a szégyened édes, véglegesen tovatűnt. Mért hiszem azt, hogy ez bűn? Elveszett? Fotó Búsi Sándor Nyári magány vonz ez a nyári magány tavi békák éneke szól most mollban a lelkem a hajnali békét szívja magába míg üzen órák óta a láz és érzem a forró éjben a vágyat amit nagy néha kibírhat az árva csillagok fénye ma éget mint pici szúnyogok önző csókja de viszket a jelzés ők élnek lehet újra nem jön el értem e percek édes bús mohot őrző illata már nos a sors oly jól kikeverte e furcsa hangulatot nem távoli izzó fénye elrévedt énem a földre lehozza a fák közt rám tőr eléri két szememet heve hallani vélem ej érzed-e végre béred elég lesz kérdezi egyre de lám jön egy égi jel kín ébred a gyenge fuvallat hozza a fájó lángot az érzést elmúlik túl gyorsan a földön minden szépség hajt az erőm győzz mondja a táj ó tudom még van időm lelkem köti dolga a röghöz Nyári magány Fotó Búsi Sándor Változás A változás, ha erre jár, az ajtónkon belép, halk hangja sincs, ránk nem tekint, nem kéri hogy: megérts! Mert ő az úr, ez nem vitás, az ember gyönge lény, ha álmodik csak elbukik, bölcsebb, ha nem remél. Új év Ónos eső ont könnyet, hűvös a szél jön az éjfél, vége az évnek, még várhat a durva halál! Hűvös az éj... Fotó Búsi Sándor Ébredés Sokszor megtörtént már ó az a nagy csoda, rám szólt mérgesen ébresztő órám: ébredj fel! A vádlón, durván, foghegyről odavágott hang, a parancs fájt. Míg engedelmes agyam, mint unt termés a narancsfát, könnyen, búcsú nélkül hagy te el álmaim édes nektárt kínáló erdejét. Kín, spártai élet, mint keserű forrás vize árad a sírva köszöntő értelem, ébredek. Ármány foszt meg a tiszta örömtől. Nézd, a napok unalomtól terhes súlya alatt én görnyedek. Árt minden nap. Álmom, csak te maradj még. Ébredés Fotó Búsi Sándor Kései szerelem Hősi eréllyel támad a végzet, a lelkem elégve. Kínoz a régi szerelmek elűzött íze. Nem értett fáradt vándor a lélek e földön. Az élet egy árnyék. Rémes, az érzelem ártó, gaz, sunyi mérge eláll, és tűnt érzéseim óvó leple ma féltve takarja. Téved az ébredező szerelem, ha a végem akarja. Fotó Búsi Sándor Őrült verseny avagy Még mindig savanyú a szőlő úgy az első ér célba ha(-)mar(-)ha a második állva nézi a versenyt míg csöpp agya felveti hogy vaj mért vágtat a küzdő csak nem várja a párja vagy hamis érméért vágya elkergeti most ### Emlék Szívem még ütemében a régi időket idéző, jó vad, vérbő táncra ma képes, de vitézlő kedve a szárnyát vesztett szürke madárra hasonló. Már csak a múltja az élete párja, a drága, a vonzó. Félelem éget, az éjfél nesztelen ül meg a csendben, mint gejzír úgy tőr fel a sóhaj: rémes a helyzet! Csendes az ágyam, mégis harcolok égi lidérccel. Szép szeretőm emléke nyomasztó, mégis igézet. #### Vérbő tánc Fotó Búsi Sándor #### IV. ERRE-ARRA TÉVELYEGVE II Minden soromban Minden soromban Amely+6- 6 * téged nem a jól választott téma 6 hanem a szavak között mögött megbúvó gondolat*** Megfejtés: * „+” meg, mint műveleti jel, „-" elválasztó jel, **, elnézést, de ilyen jelölés ebben a műben nincs, *** a megfejtés negatív tetszési index esetén elfelejtendő. Habár habár száz hibánk szőtt köztünk több viszályt ma már tán elmondhatom lassan véget ér az arasznyi élet de a nemlétbe magammal viszem az emléked Magammal viszem az emléked. Fotó Búsi Sándor Magamról Megráz ma a fránya, frissen készült tabula ráza! Az a legszebb egész életemben, míg mások hajszolták a pénzt, én mertem, és máshogy tettem! Botor módon rímeket kerestem! Mint dőre ember egy beton útvesztőben, úgy mélázgatok az okok egybefüggő rendszere felett, pedig már-már minden egyremegy, hisz gondolnom sem illene másra, csak a késődélutánt zord éjszakaként kísérő elmúlásra. Lassan elhal a remény, hogy megértsem végre, mennyit érhet egy sikerekben fürdő élet. Az örökké tartó éjben mindegy lesz végleg a mardosó kérdésre a válasz: Pistám, mond hát! Valami másképp is történhetett volna!? Mint dőre ember egy beton útvesztőben... Fotó Búsi Sándor Oda-vissza csengetnek A j rakat merev kerek verem takarjA aJ rakat merev kerek verem takarJa aj Rakat merev kerek verem takaRja aj rAkat merev kerek verem takArja aj raKat merev kerek verem taKarja aj rakAt merev kerek verem tAkarja aj rakaT merev kerek verem Takarja aj rakat Merev kerek vereM takarja aj rakat mErev kerek verEm takarja aj rakat meRev kerek veRem takarja aj rakat merEv kerek vErem takarja aj rakat mereV kerek Verem takarja aj rakat merev KereK verem takarja aj rakat merev kErEk verem takarja aj rakat merev keRek verem takarja aj rakat merev kErEk verem takarja aj rakat merev KereK verem takarja aj rakat mereV kerek Verem takarja aj rakat merEv kerek vErem takarja aj rakat meRev kerek veRem takarja aj rakat mErev kerek verEm takarja aj rakat Merev kerek vereM takarja aj rakaT merev kerek verem Takarja aj rakAt merev kerek verem tAkarja aj raKat merev kerek verem taKarja aj rAkat merev kerek verem takArja aj Rakat merev kerek verem takaRja aJ rakat merev kerek verem takarJa Aj rakat merev kerek verem takarjA HAS A SAH JENŐ - Ő NEJ ÚJ FIÚ - Ú IFJÚ DÁRDA - AD RÁD ŐSE ÓDA - ADÓ ESŐ A HAMIS - SIMA HA AKKORA - A ROKKA TE NEM PÁL - LÁP MENET A GAZDA MA - A MADZAGA EDE LÉC A MARI - IRAM A CÉL EDE KÉT RÉM KÉP KÖT - TÖK PÉK MÉRTÉK EGER GÖRÖG NÉV - VÉN GÖRÖG REGE JÉ SEJLET ERIKA ELEJE TÁG - GÁT E JELE AKIRE TELJES ÉJ AA G P U Á B C A A A A B C U Á G P A A Szavak Cigányútra szaladt, és rajta évekig haladt a lenyelt falat! Akarom, legyek hallgatag, mint a zöldellő mezőn legelő öklelő barom! Hagy kérjem, hogy feledjem végleg minden kiejtett hangom, mert bennük tisztán hallom a nem ártó szándékkal elrejtett bántó hamisságot! Sok mondatom elölről kezdeném. Belátva hibám, az összes imám újra fogalmaznám! Az Úr legyen kegyes velem, és ne legyen túl hamar szigorú ítélő bírám! Öklelő barmok Fotó Búsi Sándo r A boncnok éneke Édesem, úgysem értheted, mikor véget ért az életed, beteljesedett végzeted! Mondja a zord boncnok énekelve énnekem. Megérti ezt e halott elme, ha véget ér a halottszemle, majd jóízűen kacsint erre. Beteljesedett végzeted! Fotó Búsi Sándor Ez a világ Előbb csalódott énemet bátorsággal telimerem, majd elismerem, az én hibám, hogy elgyötörten erre a világra jöttem. Ha tudom, hogy itt mi vár… De álljon csak meg a halottas menet! Habár nem ad vigaszt a gondolat, mégis szent igaz, nem tudom, hol is lelhettem volna egy másikat Erre a világra jöttem... Fotó Búsi Sándor Munka nélkül bárhogy szánom minden idegsejtem szüntelen jelzi rám szakadt belém ragadt és mint mélyhűtött nitrogén úgy éget a szégyen körülöttem a lég is fagyos ez ellen tenni bajos hiszen mindent elvesztettem mikor munkanélküli lettem azóta – ó hava lett a becsület – már a vak pók elöl is ellopom a legyet csakhogy egyek tisztességem tüstént tovatűnt mikor a szükség fekete állásba hajszolt nem tagadom azóta csalok havi nettó 24 ezer munkanélküli segélyt kapok és – törvény szerint – ehhez majd 12-öt hozzá kereshetek ó mily remek eldobom magam hogy ennyit még szabad de ennyiből megélni a sok törvényhozó biztosan nem érti sehogy sem birok mivel a félre tett pénz úgy fogy ahogy a remény hogy egyszer még bejelentett állást kapok hagyom hogy a zsebem húzza a diplomám az eszem súgja ne ugrálj kiskomám menj el drága alkalmi munkára s ha valaki ezért megvet e helyett munkát adjon vagy reményt mert neki biztosan van elég de nekem az is jó ha összejön havonta 260-280 munkaóra mert ez ad elég esélyt hogy a telet átvészeljem amikor kevés az építkezés ezért elviselem hogy két szeretkezés között majd írtóra megizzadok mikor a nyár ver közöttük tanyát néha mint egy jól húzó igáslovat egy másik cégnek hetekre bérbe adnak s ha ott sincs elég szakmunka majd a forró padláson üveggyapottal szigetelek a boldogságban fürödve hogy ezt is lehet vagy örömmel kubikolok miközben senkit sem okolok s ha a cc-nél ahol figyelj api én napi 10 órát robotolok a folyosón több nyíl mutat a wc felé alatta az ötletes szöveg - ezt kapd ki öreg -: "Aki nem oda jár az épületből ki lesz tiltva!" így van mióta nem vagyok meghízott megbízott osztályvezető már ez is szükséges mert mi van ha összeszarom magam vagy a folyosót most mondd nincs tisztességem sem állásom tisztességes sokan okkal gondolják fogytán az emberségem s ilyen állattól még ez is elvárható hisz nem nyögöm az adót a jót bár igaz, így majd nem lesz nyögdíjam sem táppénzem nekem és ha rémmesének ez még mindig nem elég gyakran elmarad a fizetés mert a főnöknek sincs elég és még elnézést sem kér mikor bemondja az okát oly rémes a körbetartozás bennem száz csúnya vakvarjúcska károg te haver ez nem ezer az éves turáni átok de megint a szopott fallosz rossz végén állsz most Munka és otthon nélkül Fotó Búsi Sándor
Búsi Sándor: Forgás
J. A. után – szabadon? hejh burzsoá hejh proletár én pável istván itt vagyok forog golyónk a sár nem áll felettem sápadt csillagok zord kor tanít most elnyomást kizsákmányolást rút kevély szeméten érett tudományt bukott esély ne félj remélj halott a táj nem ég a láng hiába nézek ég felé betiltva már mint ócska tárgy jaj nem ragyog a tűnt remény ### Attól Attól mindig a szívem szakad, ha látom, mit az erőszak ad! Aszfalt mint fényüket vesztett fagyott aszfaltburkolatok olyanok lettek az egykor izzó érzelmeim kihűlt a vágy az illanóálmok nem űznek tovább a megvalósulatlan tervek egyre szorosabb páncélt vonnak körém pedig a mozdulatlanság már majdnem halál és lassan mindegy már hogy a szélsors mily seprűvel kotor felettem nincs már gyors változás csak lassú kopás elért a mozdulatlanság olyan lettem mint ti mint mindenki nyertes is vesztes is szilárd új aszfaltút választ el – köt össze minket így.
Ő is így gondolja!? Fotó Búsi Sándor
Ostobaság Nincs akkora ostobaság melynek a látszatát ne vállalnám boldogan célom elér- ése ér- de- kében. Múlt idő Nem is oly rég, buta suhancként úgy gondoltam, hogy a múlt már lezárt. S', mint büszke nemesgáztöltés örökké állandó marad. De mára, a kissé cinikussá vált lényem naponta látja, a múlt a jelentől miképpen változik, hisz minden perc valamit átad magából, egyéni, gyakran borgőzös hangulatából. A vízszintesen eldobott tárgy végül kitérül a kezdő irányból, mert az erők dőre eredője, már nem a szándékra figyel, és a kezdeti igen, holnap nemet jelent. Felnőtt fejjel naponta érzékelem, hogy a múlt történelme miként íródik át. Minden jó szándék, emberi tisztesség látszata elbukik az üggyel. Az úréval arányos, ahogy a szolga becsülete fogy, de ez, mint a korán érkező tavasz, senkit sem zavar. Csak a legmélyebb a tudat alatt kiállt egy fájó hang: segítség! Megöl e nem várt változás! Ember, a fellegekbe csak ragasztott szárny emel! A Nap, az izzó tűzgolyó mindent eléget! Ikarusz, vigyázz a percek lesik hibád, mint jó vadász, mikor fegyverét célra tartva, vár az alkalmas pillanatra! A múlt a jelentől változik... Fotó Búsi Sándor Forgószél Mint lelkes forgószélben táncoló száraz falevél, mi keresve helyét már-már földet ér, majd e tervét látszólag feladva, tör egyre magasabbra, úgy keresem helyem az életben. Néhány versembe bevéstem jó néhány mondatot, ám a siker nem jár gyalog, ha teheti másfelé oldalog. Mint egy kókadt libikóka, billeg erre-arra a hangulatom, ha arra gondolok, verseim majd mennyit nyomnak a latba, a végső, nem várt elszámolásnál. Forgó szél? Legalább az fújhatna már! Fotó Búsi Sándor Tagadom tagadom a fejfájós másnapot tagadom hogy más vagyok tagadom hogy a nagy játékban hol a mindenség a tét hol minden szép cél mit kigondol a merész ész az csak a győztesé lehet tagadom hogy ott csak másnak osztottak lapot amíg élek tagadom TAGADOM Szellentés Nézel, nézlek. Ki volt? Nem én! Én sem, hidd el! Elhiszem, mégis érzem: a szellentés illata, mint nagy madár, úgy száll körülöttünk. Jól belejöttünk! Nézel, nézlek... Azaz néznélek, ha rajtam lenne a szemüvegem Fotó Búsi Sándor Mint minden Mint minden értelemmel rendelkező lény, olykor én is elgondolkodom a lét rejtett értelmén. Ültess egy fát, építs egy házat, nevelj minél több gyermeket! Közismert e sablon, minek könnyen táruló csapdájába bárki beleléphet. Akár te is, ha csupán a csillogva csacsogó felszínt szemléled, nézed! Hiheted okkal, hogy ennél sokkal bonyolultabb e szigorú világ, ami ütésre készen, egyre egy szeges korbácsot tart kérges kezében. Jaj lesz neked, ha elvéted a többség által kialkudott szabályt, és az élet nevű játékot rosszul játszod! A valóság gyomorsav túltengésben szenvedő bíróként ítél, majd szadista ítéletvégrehajtóként gondoskodik arról, hogy tettedet sikerüljön minél előbb megbánnod, hogy legyen mit sajnálnod! Úgy gondolom, könnyen elérhető dolog, hogy az élő tartós nyomot hagyjon, és utána minden más legyen, mint az üvegfelület, amin meztelen csiga végigmászott. Nem kívánom, hogy mindenki hősként, még kevésbé, hogy antihősként élje le életét! De mindenki tegyen meg minden tőle telhetőt, hogy utána a világ egy kicsit emberibb legyen! Ez adhat csak csöppnyi létünknek elég értelmet, hogy elviseljünk minden rosszat, mitől az akarat meg nem foszthat! A legostobább gyakran ismételt kérdés a: „Miért?” Az ember születésével megnyert egy értékes ajándékot, az életet. Igaz, senki sem kérdezte: vajon akarja-e?
Naponta bántanak szörnyű emberek! Fotó Búsi Sándor
Naponta bántanak szörnyű emberek, rémes helyzetek, ezért vált az elkeseredés oly mély árokká, hogy az alját nem is látod már! Okkal-joggal bánthat a fájó felismerés, a jó szándékod jutalma gyakran csak iszonyú megvetés azoktól, kik az élet súlya alatt görnyedve, korán öregedve, még csak nem is könnyezve mondtak le álmaikról sorban, és most azért mocskolnak téged, mert ébred bennük a kínzó felismerés, lehet másképp, és azt irigylik tőled, ami világítótoronyként látszik az éjszakában, hogy te még nem adtad fel! De jól van ez így, vékonyka reményed éltesd, míg élsz! Mint üzekedni vágyó baknak a nász, legyen fontos neked, hogy egyszer vele együtt temessenek, mert a legtöbb lábaink elé kerülő akadály, mint fodros csipketerítő az asztalt, úgy díszíti a pályát, és az élet ad elég esélyt, hogy az egyén, a jó és a gonosz által vívott harcban megtalálja méltó helyét! Szédülten nézem a világban létező hibák halmazát, és nem boldogít a felismerés, még számtalan generáció előtt nyitva a lehetőség, hogy javítson valamit az utána következő nemzedék helyzetén! A nagy(-)világ és én Túl piszkos hely kényes énem részére ez a foltos, kormos nagy(-)világ. Nem vitás, még azt is jól tudom, hogy fényes szemében én csak egy piszok folt vagyok a sok emberi könnyel tisztára rítt, görbe körme alatt. Így hiába fájna a realitás, a megoldás az, hogy csak igen rövid ideig bírjuk elviselni a nagy(-)világ és én a másik testén, lelkén lévő rút fekélyt! Elmúlás A nyugtalan mindennapok minduntalan egyre mélyülő sebet vájnak belém! Ahogy egy kis patak az átkos aszálykor apad, vele fordított arányban dagad partja a törtető elmúlásnak. Elmúlás Fotó Búsi Sándor Szürkeség Igen, nem? Nemigen hiszem, hogy a helyes válasz, mint árva lányra a bánat, oly tisztán rám találhat, hiszen a kevély büszkeség szülte szürke románc sem fest másként, mintha a feketén magányos éj egyre egy frissen lopott fehér fénnyel enyelegve keveredne. Fehér fénnyel enyelegve keveredne! Fotó Búsi Sándor Hold Tegnap éjjel, teli képpel, mint egy félénk kísértet lopakodott át piciny szobám megszokásból csukott ablakán, majd gyengéd, akár az összes halandóra a végállomás türelmével váró sír, oly hűvös fénnyel borostás arcomhoz ért a felhőtlen ég bús királya, a halványan sárga telihold. A szerelemnél is édesebb első álmomból, ahogy a részeges keze eljár, ha úgy érzi, hogy galádul bántották, oly hirtelen felijedve, egy besurranó tolvajt formázó, mint a felhős ég, éppoly sötét árnyékot vettem észre, rosszabbik énem megismerésének döbbentségével, a jobbik oldalamon, a balon, a fehér falon. Ahogy a jól fizető öttalálatos lottószelvény megvétele az utolsó előtti - különben ritka - józan pillanatban, oly jó ötletnek látszott egy ismert szőröző, okkereső riporternő alaposságával megvizsgálni a kissé újszerű gondolat valóságtartalmát, hogy a félelem, akár új szerető a férfiasságot, úgy edzi-e a bátorságot. Valóban, mint eszméletlenül a sínek közt fetrengő részeg, én is elég merész lettem, hogy takaróm puha páncélját ledobva, mint egy reménytelenül jóindulatú úr, az anyagi gondokkal küszködő, dörzsölt csaló ellenében, akképpen váljak védtelenné a hajnali hideggel szemben és elinduljak, akár egy elhivatott felfedező, hogy megkeresem az ijesztő árnyék rémisztő eredetét. A fejtörő rejtvény, sikeres megfejtése után, ezen éjszakára nézve, mint a szüzesség elvesztése, oly véglegesen felébredve, néhány igazán okos gondolat ébredt bennem arról, hogy olykor, a csak általam látott jó tulajdonságoktól teljesen eltelve, milyen nagy - remélem még szarvatlan - marha is vagyok. Majd elmélkedtem azon is, hogy a valóság milyen más, mint egy furcsa árnyék a falon, mit a hold és a takaró incselkedő játéka okozott. Az már csak hab a tortán, egy nem túl édes adalék, mindehhez mily könnyen adott kéretlen segítséget a képzelet, fokozva a várható hatást, mint jó katalizátor, mi segíti ugyan az átalakulást, de dolgozzon inkább más, hisz ő végül, akár a Simon Templárt alakító Roger Moore jólfésültsége öt perc verekedés után, változatlan megmarad. Még jókora adag volt hátra a begipszelt lábon tántorgó éjszakából. Talán három óra múlva, egy szadista tömeggyilkos kérlelhetetlenségével, és egy doppingoló súlyemelőként erősödő hangon, szólt volna az elektromos ébresztő óra, de addig az alvásra szánt időt, ahogy egy gondatlan gazdát a fortélyos szolga, oly ügyesen meglopva, leültem lazán egy fehér papír elé, amely tiszta volt, mint a frissen esett hó, légszennyeződés mentes helyen, egy magas hegyen. E tenyérnyi lap oly kihívóan bámult rám, mint aki életében először szellemet látott, szinte hallani véltem, ahogy kérdezi: csak nem akarsz írni rám? Ne tedd! Balgán azt hiszed, a világmindenség parányi részét megértve, eljuttathatod az értelem értékes tüzét a különben érdektelen embereknek? Mint egykor Prométheusz, vigyázz te is az ő sorsára jutsz, ha magadat becsapva elhiszed, bármi fontosat megőriz egy védtelen papír! Megőrjít, ha arra gondolok, én őrzöm majd rám bízott, a rossz lányok öleként táruló titkodat. Én feleljek érte, mindez ne menjen, feledéstől fedve, közeli enyészetbe? Nem túl nagy kihívás ez egy oly gyönge papírnak, mint amilyen egy fehér májú hölgy vágya, közösülés közben, hogy a földet elhagyva magasan repüljön? Az érték még lehet szemét, mert minden szemét, ami nincs a helyén. A legszebb lejegyzett irodalmi alkotás, olvasatlanul szintén az, mert még nincs, az őt megillető méltó helyén, sok emberi agyban, a lassan kialakuló köztudatban. Ilyen és hasonló elkalandozó csacska, mert nincs semmi haszna, gondolatok között köszöntött rám a reggel, mikor is a hold sápadt fényét, mint bukott angyal a glóriáját vesztve, nyiladozó értelmű emberpalánta mindent tudni akaró kíváncsiságával figyelte, hogyan készülök fel fürdő szobámban, a mindennapi fullkontakt menetre. Búsi Sándor: Fullkontakt menet, mehet? Jó sorsomon elmerengve Jó sorsomon kissé elmerengve, gondolkodom azon, mi lenne, ha egyszer végleg elveszteném a szokott játékteremben a cég havi veszteségét! Már meg sem áll ez oly kor hogy olykor már meg sem áll a láb félve hogy félre léphet pénzre vár a család a lány egyetemre menne a gének erre esélyessé tennék de ez még kevés kell a pénz épp ezért nem elég nyolc hónapon keresztül a napi 10-12 munkaóra menni kell a hívó szóra
Búsi Sándor: " megölt már régen a mérhetetlen szégyen"
míg a főnök mondja ugye Pista tudsz jönni holnap a mai délutános melódia után tán nem vág kupán a reggeli hosszúműszak bólintok jaj mi egyebet is tehetnék már mondtam kell a pénz és hiszem a főnök majd időben mindent megfizet bár nem az ő számláját terheli a tény a melóhoz kell a kalória enni kell és inni kell kávét bögrével piát vödörrel napi három doboz cigi ciki de alig elég mert oly gyorsan elég és nem is ad erőt csak reggeli köhögést mikor kaparó torkom hurutos váladékát magas ívvel az aszfaltra terítem a szembejövők kényesen öklendezni kezdnek magukban engem a megfelelő helyre tesznek hahó ez egy nagy tahó csak én tudom nem ez a valódi énem érzem megölt már régen a mérhetetlen szégyen Meghallgatom a Már meg sem áll című verset. A hangfelvétel az Irodalmi Rádió (www.irodalmiradio.hu) stúdiójában készült. Előadja: Virág Gergely. Nagymenő tervező Nagymenő tervező a bíróság előtt szól védekezőn: „Ember tervez, Isten végez! Azért mégis rémes, hogy a hidak élete ily szörnyen véges!" Ezt is ő tervezte? Fotó Búsi Sándor Nyomor tegnap a parkban elébem toppant egy felettébb gazdag részeges majd ijedten kérdezett mondja jóember maga egy jó ember nyomban elgondolkodtam ha akár egy picinykét jobb lennék talán azonnal bevallanám hogy nem igazán Ne legyél költő ne legyél költő soha te ostoba hisz oly kevés a bér mit a kevély költészet fizet egy elrontott életért azért hogy érzékeny lelked a mennybe emelhesd lemondasz arról mi neked is jár hogy egy társ valaha rád talál de még időben ami nincs bőven álljon meg a halottas menet mi téged élve verseidbe temet hiszen tudod mikor konok soraidat papírra veted hogy mindig magányos leszel mert egy átok a költők sorsa rád ront és rád önti szennyét mit csak a nemlét moshat le rólad és akkor megkésett a remélt felismerés ezt elrontottad nemrég Ne legyél költő! Fotó Búsi Sándor Szebb jövőt keresve Ma is, mint minden este, szebb jövőt keresve, gyakran néztem fel a magas égre, amíg legyűrt végre a régen a reszkető kezembe merevedett, konok borospohár. Elkeseredés Rémülten nézek! Forró az éjjel, én mégis hideg verítékben fürdöm. Rosszul tűröm, hogy kínoz az ideg, az arcom gyűrött, miként a párnám, elhaló reménnyel kutatom az igazak álmát. Szenvedés, most már elég! Holnaptól nem ér fitty fenét az elkeseredés! Mert már feladom jó előre az összes álmom, hiszem, hogy jól járok, mert így nem marad semmisem, amit egy rám törő őrült pillanat mocskos mancsa elrabolhatna! Száraz ág A tavalyi szárazságban megbotlottam egy száraz ágban, amit két éve egy furcsa lázban önmagam alatt levágtam. Búsi Sándor: Megbotlottam Izgatás Mivel szörnyen nagy a vád, összeült hamar a rögtönítélő bíróság. A pulpitus mögött egy ősz hajú bíró ül, míg előtte egy apró nőcske áll. Szól a férfi. - Érti? Hiába tagadna itt délig, hisz tudom, lenne mit titkolnia bőven, ám ön csak az őszintét lökje, hölgyem! Sokat segíthet magán egy hiteles vallomás. Mondja hát, igaz az ön ellen emelt vád, elkövette az izgatást, a lázítást? - Ó nem, a lázítást, azt semmiképp! Legfeljebb csak pár órás lazítást a munkahelyemen, mikor egy-egy szép estére készültem. - És mi van az izgatással? - Nem tagadom, elragadott az alkalom, ami olyan volt, mint amit az ember egy csendes éjszakában, magának is csak félve lop! - Micsoda cinikus válasz, ön igen rossz védekezést választ! - Hogy én védekezést, de hát miért? - Asszonyom, jobb lesz, ha vigyáz, mert az izgatás nem apró vád, az magában is megáll! - Nem értem kérem, eddig ez nem jelentett gondot, bár hetente többször elkövettem ezt a dolgot! - Úgy, tehát visszaeső, ezzel a felelőssége ugyancsak megnő! - Megnőtt, hát megnőtt, és akkor mi van? Én mindig is azért csináltam! - Ez még érdekes is lehet, meséljen el mindent részletesen! - Már az egész napom tele volt valami örült vággyal, mint tavaszi táj az éltető zsongással! - Látja, csak elkezdeni nehéz, utána megy magától az egész! - Én is pont így voltam vele, ezért is indult el felé a kezem. - Értem már, ön a bűn virágaiból próbált tépni! - Á dehogy, ezt ne tessék hinni, csak az árva férfiasságát próbáltam munkára bírni! - Még időben álljon meg a menet, hisz összedől mindjárt a vád? Nem látom már, hol itt az elkövetett izgatás! - Ó bíró úr, hát hogy is látná, hiszen az nem most volt, hanem ott, az új gyapjútakaró alatt! - Jaj! Jaj! Nagy itt a baj! - Á, azért nem annyira, bár az éjszaka nem volt nagy durranás, ám a férjem egészen ki tett magáért kérem. - De hisz ez tévedés! - Igen az volt, hogy valaha hozzá mentem! - Na jó, akkor menjen, elég büntetés ez magának lelkem! Álljanak fel… - Azt aztán mégsem! Ez már túl sok lenne nékem! Elmosolyodik a bíró, mint aki mindent ért: - Szent ég, csak semmi nevetés, menjenek haza, a bíróság munkája mára véget ért! Tévedésem Megmértem kétszer a legnagyobb tévedésem, körbeérte kétszer, amitől hiába féltem és hétszer, mit szívből reméltem. Körbeérte kétszer... Fotó Búsi Sándor Más mint nem várt támadás után meggyötört bőröm alatt maradt húsba ragadt nyurga darázsfullánk ütötte seb úgy fáj úgy bánt a fura tudat hogy a rég várt szabad választás során a következetesen polgárnak átnevezett munkás már jó korán elhitte ingyen szinte minden asztmás párt hörgését röfögését a jó munkavállalót faló pogromnak sikeredett programnak nevezett megveszett kinyilatkozását hogy érte érted csak érte illetve felmért átélt érdekében történik önzetlen cselekvése törekvése hogy szavait kőbe vésse csak arra jó arravaló hogy elfedjék a tényt sok fent nevezett derék szervezet mily szervezett és mily serény míg nagy zsebeit meri teli nos ez valóban más mint az átkosban a szánk szélén kicsorduló nyállal álmodott demokráciánk amiért cserébe
Boldogan dobta el... Fotó Búsi Sándor
a volt munkás most már bús polgár gyorsan és boldogan dobta el sok kivívott jogát értelmes hosszú élethez megélhetés reményét nyújtó munkához rég látott kultúrához télen melegre fűtött szobához saját lakáshoz nyáron nem hiába vágyott Balaton parti nyaraláshoz vagy az egyre több területen égetőn hiányzó eltűnt sármos álmos magán- és közbiztonsághoz és mindezért cserébe tényleg rém kevesen vélik nekik még így is megérte az ár mit benyújtott számlán a változás DE milliók nyugdíjasok munkavállalók görnyedve fizetik az árat mit a zord kor vállaikra méretlen rárak és nem nyújthat más segítő kezet csak egy tudatos harcos szakszervezet Elteltem önmagammal tegnap a veszettül rám törő hajnalban - szedte vette teremtette - hogy is mertem tán a tényeket nem ismertem szerepemet a világban egy röpke pillanatra rémesen komolyan vettem Ők inkább megtehetnék... Amatőr felvétel Korosztályom nem szégyen nem érdem csak pillanatnyi állapot ami mostanság lázba hoz amin a sors ujja majd könnyedén átlapoz mint nagy halom jutalom olyan a gondolat én még vagyok és izgatja alkarom a belém karoló csábító alkalom jaj lelki szemeimmel látom az átkos horizont alatt eltűnni sármos korosztályom a forróság kihűl ha a jövővel szembesül az élet mérge öl így egyre több ismerős visel már szemfedőt Köszönet E. A.-nak nem volna más csak rút hazug önámítás ha tagadni próbálnám hogy számít mert igen fontos nekem minden bíztató szó amivel az olvasó illeti az alkotót mert a jó szó kincs mint a tiszta víz hisz úgy túl hevít a lét az ég ha nincs belőlük épp elég Kincs, mint a tiszta víz Fotó Búsi Sándor Kiábrándulás Marx Tőkéjéről már csak tökömön végigcsurgó veríték jut elkeseredéstől erősen terhelt eszembe, mi családom nem csekély mértékben szerény megélhetését biztosító összeg felkutatása során keletkezik újra és újra. Ki tudta ezt néhány, kezdeti hévvel eltelt évvel ezelőtt? Mit ér, ha bánt, hogy a kapitalizmus feltételezett sírásói saját körmükkel vájt gödrükbe görnyedtek önként, egyre egy szebb világon elmerengve, míg körülöttük minden, igaz, nem vadul, de visszavonhatatlanul eldőlt? Epilógus: juj! A tetteinkért cserébe járó fájó éj csendjében hiába sír, zokog az ártatlan árva, megváltásra várva! Most ő is Tőkén nevelkedett, új tőkések alig korlátozott hatalma alatt élhet, és félhet! De éget a mérhetetlen szégyen! Kemény legény Nem az a kemény legény, aki állja, hanem az, aki épp most kasztrálja. Kemény legény Fotó Búsi Sándor Majdnem a napszítta redőny a felénél jócskán lejjebb eresztve értelmem sápadó fényében mind csüggedtebben szembesülök a felismeréssel életem kanóca körül jócskán szétfolyt a viasz. csupán az utolsó fellobbanás ajándéka jár nekem hogy átlássam tisztán a helyzetem miközben egy szó kísért rendületlenül „MAJDNEM” majdnem véget ért majdnem életem majdnem tettem valamit azért hogy majdnem kihasználjam egy-egy önként adódó majdnem helyzetem majdnem mindegy már hogy valaki majdnem észreveszi-e búcsúpillantásom mikor majdnem tar fejemre csapom majdnem hozzáillő tökfödőm hogy majdnem pocsékba ment napjaim után osonjak mint egy halkléptű bűnöző Biatorbágy Nem kell ide nyelvi szótár, megértem, hogy az ideg szól rám: közeledik Biatorbágy. Ne félj pajtás, megírja majd az újság: téged ott a viadukt várt! A viadukt vár! Fotó Búsi Sándor Egy csésze kávé mikor reggel munkába menet sitt porral bélelt ruhámban a félúthoz érek egy csésze kávéra egy krimóba betérek remélve hogy egy csepp felüdülést nyerek és kába fejembe visszatér az élet mielőtt elkezdődik a monoton robot de ma minden összejött, mert a máskor a hajnali csendbe boldogan beleüvöltő ébresztőórám mint a sír úgy hallgatott nem úgy a szép pultos lány ő mosollyal szólt hozzám azt hittem nem jön már szent ég rideg hazám lám van valaki aki legalább mint vendéget szereti a költőidet Munkába menet Fotó Búsi Sándor Támad a h(alálos) h(ármas) Néha az elégedetlenség, elkeseredés, csüggedés öngyilkosságra hajalmosító, depressziót hozó halálos hármasa az elemi erők ősenergiájával telítetten, mint éhes nagyragadozó a remélt, még élő ebédjére, úgy rohan rám. A valami - különben nem is érthető - csoda folytán még mindig érzékeny, sérülékeny lelkemet ezek a senkinek sem kellő negatív érzelmek, ahogy a télből, a szélből, a vízből, a jégből összeálló laza kisszövetkezet a kemény, öntelt, konok sziklát, olyan hatékonyan rombolják. Ha a közös erővel támadó h.h. hatása összecsúcsosodik bennem, és a szívós munkával kiépített, a közöny látszatával díszített védelmi rendszeremen könnyedén átcsap, ahogy a trópusi vihar keltette pusztító hullámok a buja élettől burjánzó, gyönyörű korallszigetek felett, akár egy kificamodott láb, amikor egy hírtelen mozdulattal, az anatómiai helyére rakják, úgy fáj a rám törő felismerés.
Búsi Sándor: " a fantáziáját erősen izgató lány..."
Valami, ami tartalmazta a megérthetetlen élet lényegének egy későn felismert szeletét, a felnőtté válás sárrögös útján kényszerből haladva, akár egy baleset után végleg némává vált személy maradék esélye a beszélj szépen és helyesen díjra, oly véglegesen elmaradt. Ilyenkor kétségbeesetten keresem azt a tizenéves srácot, aki valaha én voltam, aki szinte nevetve sétált át este a sötét, barátságtalan városon, hogy egy nem a tömegével vonzó, ám fantáziáját erősen izgató lány leengedett redőnyét a porosabb oldaláról szemlélje. A jó félórás oda úton, mint utolsó stádiumban lévő rákos beteg a fájdalommentes elmúlást, úgy remélte, hogy talán mégsem eresztették le teljesen, hogy a benti mozgást, az átlagnál rosszabb magyar szomszéd irigységével rejtse. De ha igen, akkor sincs semmi az elégnél több bába közt lévő csecsemő reménytelenségével elveszve, amíg ott lehet alig néhány méternyi távolságban az imádott lánytól. Minden kétségbeesett erőfeszítésem ellenére, a saját múltomon kívül, sehol sem lelem meg őt, ki egykor remélte, hogy mint jó családból származó gyermek, még felnőtt korában is megőrizhet valamit a szivárványszínű szívéből, és a tetoválás fájdalmával az értékrendjébe vésve marad a hasznos mellett egyéb fontos kategória, például az őszinteség, az egyenes derék, a mindent elsöprő lelkesedés, vagy a félénkségében is megejtő első szerelem szentként tisztelt örök emléke. Csak ha támad a h.h. azonosulok újra, a harminc évvel ezelőtti önmagammal, aki úgy hiányzik, mint üveges tótnak a hanyatt esés elmaradása. Mivel nem csak ellobbanó szalmalángként éget a csak a közepesen muzsikálgató jelen, csalódottan kérdezem: „Atyavilág, mi lett velem?” Mint egy HIV vírus a ráolvasással szemben, oly érzéketlen lettem! Már csak ritkán bánt a környezetemben lévő emberek értelmetlen szenvedése. De még inkább, akár a csökönyösséggel társult rút tudatlanság, úgy fokozza a bajt, hogy a részvét, ahogy a tisztesség megőrzése egy kísértéssel teli életen át, oly sok legyőzhetetlennek látszó akadály leküzdése után, nehezen bír rá, a csak a lelkiismeretemnek hasznos, mégis alapfeltételként szükséges cselekvésre. Évtizedek óta használt pénzérmeként megkopott, az elégedetlenségből bőségesen táplálkozó tétova cselekedeteimet vezérlő tengermély szenvedélyem. Így már csak a megszokás a legfontosabb mozgató rugó, mi néha, méla undorral telve, jótettre sarkal. Istenem, segíts nekem, ha az évek számában nem is, de legalább, a nem rég rögzült kellemetlen emlékként belém fonódott érzelmeimben, újra gyermek lehessek! Nézem jobbról Nézem jobbról, nézem balról, mégsem látom meg az okát, hogy éhesen mért szeressem a politikát. Miért szeresse a politikát? Fotó Búsi Sándor Bukás után Utált főnököm bukásán mélyen megrendültem, majd üresen maradt helyére ültem. Ám előtte... Amatőr felvétel Itt a kórteremben Itt a kórteremben, hol mindenki hülye, csak én vagyok nádszál karcsú helikopter, alig értem, hogyan lehet! Hiszen mindezt csak magamban mormoltam el. Mégis, hirtelen átszállt, lehúzott fejem felett, egy teli ágytál. Legszebb versem Legszebb versem még nem írtam meg, mi jóval halálom után is megőrizné a nélküle, mint a hajnali harmat az egyre erősödő napsütésben, oly tünékeny emlékemet, amivel kárpótolhatna az alkotóm, hogy az átlagnál érzékenyebb lélekkel és nem vasszegekkel kivert bunkós bottal vert meg. A fuldokló kétségbeesettségével, és egy kémszonda alaposságával munkálkodik lüktető agyamban a nagy gondolat. Nem is titkolja nagyra törő vágyát, hogy a számára megtestesülést jelentő hordozó szavakra találjon egyszer, melyekben a tartalom és a forma jogosan megkívánt egysége, mint a szó a sors könyvében, oly biztosan valóra váljon. Egy öntelt rendőr(-)biztos(-)ságával ( Vagy inkább szagával? ) tudom, az aranysárgára festett búzamező az érlelő, éltető nyár vége felé, nem vár sokáig hiába a közeli aratásra, mikor a könnyű kezű kaszás szabályos rendre vágja. Az ötödik X közepe felé még érzelem hevít, a tettrekészség úgy feszit, mint részeg duhajt az indulat, a kelleténél öttel több pohár felhajtása után. Akár egy gyakran viselt kétéves farmernadrág, oly alig kopott férfiasságom teljében élek. Igaz viszont, hogy az érett korra oly jellemző megfontoltság már jó előre fékező gyeplőt rak vágtatni vad csikóként most is kész képzeletemre. Szerencsére, panaszra nyitni csak ritkán van elég okom a nem mindig halk imát mormoló szám. Egy öntelt rendőr(-)biztos(-)ságával ( Vagy inkább szagával? ) tudom az aranysárgára festett búzamező az érlelő, éltető nyár vége felé, nem vár sokáig hiába a közeli aratásra, mikor a könnyű kezű kaszás szabályos rendre vágja. Aratás Fotó Búsi Sándor Amíg fejét Amíg fejét haj takarja, jó iramban hajt a karja. Fotó Búsi Sándor Furcsa nap Furcsa nap volt a mai, hiszen évek óta először esett jobban az eső, mint a sohasem volt túl magas életszínvonalam. Pedig juj, hogy utálom azt, ha a parkban lévő szobám elázott papírkarton falán keresztül veszettül hideg cseppek keresztelnek nevesincs nincstelennek. Egyedül Lám, már a magány sem vár rám, még szenvedés sem néz kevélyen felém. Igazából nem is tudom, mi ad arra elég nyomós okot, hogy mégis, olykor hang nélkül, botor módon zokogok bele a vihar előtti csendbe, a körülöttem lévő elrontott életekre figyelve. Néha csüggedten látom, mélyen izzó, fájó álom, mint költő egyedül állok vérző szívemmel, egyre csüggedő hitemmel a meggyötört föld hátán élők reménytelenül sok boldogtalanságával szemben. Búsi Sándor: Vihar előtt Soha senki Hogy az utolsószó jogán csak egy mondatot adhatnék tovább mindazoknak, akik fejüket ingatva ugyan, de még meghallgatnak, az hasonlóan valószínű, mint az, hogy a sarkvidéki jégpáncél, akár a kávét átható gőz, oly forróvá hevülne hírtelen. Mégis, forrón hideg elmémben, mint aknáját a serény tüzér, naponta ontja a meg nem értés bánatát, egy szófüzér: soha senkinek sincs semmi másra reális esélye, mint, amit egyedül maradva a magányos éjszakában ő őszintén el nem hisz! Rövid éken Rövid éken még vidéken sem ülnek, ezzel könnyen szembesülhetsz.
Amatőr felvétel
Mesét írok mint szorgos pókok finom hálójukat szövik a napok és serény hetek segítenek hogy elkészüljön az új ruha amit a gyorsuló idő von szorosan a régi fölé mutatva az előnyt mit méretlen adhat a tapasztalat ám a sok egymásra merevedett réteg azt jelzi újra és újra maholnap megöl az egyre bővülő páncél illetlen súlya - lám csak milyen az ember - én minden kételyem feledve tervezgetek hogy a gyermekeknek tréfás mesét regél majd a lant mely munkálkodik mélyen a tudatos felszín alatt Én is magamról szívesen szerelnék szenvedve itt az építőiparban de baj van ellopták mára a drága egzisztenciámat hiába szánom az összes hibámat nincs bennem imádat csak magamban mormolnám megkésett imámat míg húznám a gyatra igámat fellövell bennem a bénító bánat valami fájdalmas dolog még megmaradt a megszokásból magamra kapott romos munkásruha alatt amely mint végsőkig fakult fénykép őrzi tényként a tűnt tavasz elűzött fényét nem tudom mért teszem de majd megveszek hisz valami fontos dolog elveszett mint az ifjúság ó az mily rossz újság hogy hol volt hol nem volt egyszer - és nem mese ez gyermek – a mindennapok vendége volt a biztos társ a létbiztonság hogy hol itt a kárpát völgyben munka volt bőven az éhség a torzszülött ezerarcú rémség csak akkor mutatta képét ha pár percet késett az ebéd tény a kevély remény olykor régen is letette fegyverét az idő előtt míg most ilyen a választott sors minden reményét veszti el végleg idő előtt Elveszett ifjúság Nem kell mindent viccnek venni avagy Ez rám is vonatkozik mint unt bús kun kurva úgy kussol6sz kis költőcském ha soha nem alkot6sz maradandó művet Alkotás Vágyaim Meggyötört, hogy rám köszönt léhán néhány régi vágyam, közülük a legtöbb sokáig volt a lét útján botorkálva meggyötört életem társa. Kevés kéjjel láttam éjjel, egy meg nem rendelt álomképben, hogy mennyit érhet, ha hozzám a múlt túl közel férhet! Néztem sután meglepetve, míg vágyaim lelkesedve jöttek szembe. Hűs szívembe izzó szeget vertek, kíváncsian rám nevettek! Megismersz-e? - Kérdezték a tekintetek. Néma szavuk boncolókés, mely lelkemben mélyen turkál, míg a felismerés súlya hull rám: valami fontos dolog elveszett! Vágyaim csak jöttek, jöttek, mind más színű ruhába bújva, az igazság sápadt fényébe tündökölve. Ím az első fehérszínű, látszott rajta tisztaszívű. Gyermekkorban volt a társam, amikor még, hogy jó leszek, arra vágytam. De túl sokan vélték látni madártolltól ékes hátam, ezért veszett eszme régen: boldog az, ki másért élhet! Lángvörös ruhába öltözött a szertefolyt szerelem vágya. Mennyi nő volt reménytelen vonzódásom drága tárgya! A lázas éjszakában szivárványszínű mezbe bújtak rég elfelejtett: „Mi leszek, ha nagy leszek?” tervek. Sértődötten zsongtak-bongtak, felzaklatott, mit hallani véltem: elérhetem, megszerzem, akarom?! Elmúlt idők nehéz terhét idézték fel korosodó szívemben. Jól tudom, az elsuttogott szavak nagyhatalmak, és értem miért fáj, mi elvetélt, és mennyit ér egy ember, ki még felnőtt fejjel is remél! Igaz ember Lehet az is igazember, ki minden áldott reggel vidám kedvvel igen alaposan elver? Október huszonharmadika Segítségül hívom október huszonharmadikát, hogy megfogalmazzam, miért nem fogja szolgálni soha kiábrándult tollam a gyűlölt politikát. Csak 41 éve, hogy a magyar népnek egy csalóka esélyt kínált a végzet: esélyt, hogy szabadon élhet!? De közbeszólt a nagypolitika. Egy birodalom erős hada jött lánckeréken, hogy visszatérítsen megunt hitéhez. Míg a világ másik fele, hova tartozni kívántunk végre, karba tett kézzel nézte, hogy országunkról Moszkvában, hogy szólt az ítélet. Mennyi kiömlött drága vér volt a bér, hogy hittél, Magyarország! Molotov koktél, ágyúk, puskalövés, túl sok szörnyű halál, két kézzel aratott az öreg kaszás! 41 év távlatából mindegy már,
Jött lánckeréken Fotó Búsi Sándor
melyik oldalon állt, kit golyó talált, hogy érted küzdött szent szabadság, érted, akit azóta is mindenki másképpen lát, vagy egy kormány, embertelen gépezetével, kezébe fegyvert téve, idegen országba hajtott, hogy vívjon igazságtalan harcot, vagy szinte gyermekként kenyérért sorba állva, küldték idő előtt a mennyországba. Egyformán fáj minden emberi halál. Nem vagyok bíró, hogy ítéljek, mert ISTENÉ a végítélet joga! Ezt senki se vitassa soha! Én, a megbékélésjegyében siratok minden áldozatot, kit a politika vérpadra hajtott! Viszont fejet hajtok, hogy kifejezzem tiszteletem a megannyi hősnek, kiknek emléke jogosan dacol a múló idővel. Az én dolgom az, hogy írjak, hogy bízzak, hogy végre mindörökre súlyba rakjuk a fegyvereket, és az erőszak többé nem vesz el ártatlan életeket, több tízezer ember nem kényszerül máshol keresni hazát, mert mindenki nálunk is mindent megtalál. Meghallgatom az Október huszonharmadika című verset. A hangelvételt készítette és előadja: Fister Vivien Mi ad vigaszt? Mi adhat vigaszt, vagy - legalább - egy galád mosolynak álcázott, huncut grimaszt azért, mert, mint a mennyezet falára egy égő gyertyából a megolvadt viasz, oly ritkán cseppent számomra felhasználható tudás az ünnepelt nagyok bálványként körbetáncolt asztaláról? Csupán egy gondolat enyhíti kínomat. Korunkban már csak ilyen a világ! Szép volt az este szép volt az este az alkoholmámor elvitt felemelt magasra magasra miért is tagadjam a kocsmapultra támaszkodva szép voltam sikeres erős és semmiért sem felelős
Sok okos harang... Fotó Búsi Sándor
Harangjáték Mint kopott tavalyi gúnyám, oly csúnyán megszokott dolog, hogy sok okos harangként kong bennem az üresség. Kókadt elmém, száz üres emlék, csalóka nem lét, az csupán véletlen, hogy nemigen tetszik ez a kéretlen harangjáték, mit tessék-látsszék alapon most csüggedten hallgatok? Nem! De félhétig mégsem engedek, azután még kissé sután, minden mindegy nekem alapon, teljesen felébredek, és lassan, ahogy az álmos nap halad, magamtól felkelek. Sírvers! Bánja kánya, bárki látja, elköltöztem egy más világba. Meghallgatom a Sírvers című verset. Saját hangfelvétel, előadja: Fister Vivien Misztérium mint egy elsuhanó árnyék vagy egy olcsó játék újabban ennyit jelent nekem a régen fényesnek tűnő élet tényleg várom a véget hiszen végre végleg megfejtette már az életben meglévő a sok szabályt e vén szamár felesleges minden duma ismert a lét megannyi misztériuma a rögös emberi pálya majdnem végig járva újat már nem mond a kor ahogy egyre gyorsulva felettem eloson bár régen sokszor reszkettem mint egy buta kiskutya mért tettem hogy szerettem reméltem miközben túl gyakran féltem az ismeretlentől és attól hogy a sorsom végül eldől de most hogy utamat majdnem végigjártam tudom hogy az édes gyermekből hogy lesz mérges felnőtt mire felnő milyen ha a szerzett közöny bennünk óriásra megnő
Elmúlás Fotó Búsi Sándor
mennyi megcsontosodott konok értelmetlen érzelem adta ki csekély béremet egyre kevésbé vonz az ismeretlen női test varázsa már-már kihűlt a szerelmek varázsa volt kislányok egyre több nemzedéke szemem előtt ér az öregségbe lassan én leszek a domináns hím az egyre fogyó családban már csak az elmúlás misztériuma ragadja meg újra és újra a képzeletem csak azt nem ismerem hogy mit adhat még a vég ha én is végleg hazaérnék Harmadik tucat kétsoros Elfogadja a tele kezet ez a sok kis felekezet! Balul sült el Marci bálja, mert mindenki a haját cibálja. Olyan ez a forradalom, ahogy hévvel forr a dalom! Végtére is, mehetek én a WC-re is. Nem is értem, miért menő az a lusta kistermelő? Ránk szakadtak ordas eszmék, innen folytassd most a leckét! Vitatkozik a két félteke, az emberek remélnek-e? Megrengeti a lovagrendet, amit rövid lábai közt lenget. Ha eltalál a jatagán, a sírban tör rám a magány. Megmondta az analízis, betegsége paralízis. Túllépett minden normát, mikor velem reszeltetett tormát! Megjelent a slágerlista, első helyen Pável Pista. Meghallgatom a Harmadik tucat kétsoros című verset. A hangelvételt készítette és előadja: Fister Vivien Egy születésnapon volt egy kor te nem is tudhatod talán egy öcsi te lány vagy talány haj mikor a hosszú haj még tiltva volt mint a becsületen a piszkos folt de úgy rémlik valami mégis valami szép is valami remek történhetett velem mi mágnesként vonzza újra vissza a tiszta múltba elrévedt énem acélos képzeletem ő volt egy kor egykor mikor én még a kezdők reményét hordtam gondoztam földhöz ragadt magamban míg tehettem míg lehetett de mért is jutott ez éppen ma az eszembe mikor ma töltöd be huszadik éved s oly szép ez vagy mégsem hisz az ünnepi hangulat csak félbe maradt mozdulat mikor egy pillanatra a láb megáll és nem fut tovább a körülöttünk s bennünk lévő mélybe a reménytelenségbe mit ez a kor még kéretlen mér a legtöbb fiatalnak ki ha rossz helyre született az élettel sem csinál túl jó üzletet nekem is fáj ahogy csattan a szülinapi tószt és a szó kissé bántó pedig bennem a szándék nemes látod most én is könnyezem míg ez az érzés téged az égbe emel Amatőr felvétel Meghallgatom az Egy születésnapon című verset. A hangfelvétel az Irodalmi Rádió (www.irodalmiradio.hu) stúdiójában készült. Előadja: Bede-Fazekas Anna
Fotó Búsi Sándor
Halottak napja előtt Csak egy gyorsan illanó, mindent itt hagyó röpke hét van hátra még, a könyörtelenül közelgő halottak napja előtt, de engem már eltölt egy furcsa hangulat, mi olykor, nagy ünnep alatt kínálkozik egyedüli társnak, mert hű kísérője a magánynak. Évközben az ember teszi dolgát, rója a mindennapok lélektelen robotját. Ilyenkor a gondolat, mint sánta ló, úgy halad. De ha az ember elgyötört testének, fáradt lelkének végre ad egy kis szabadidőt, mint a töltőre rakott lemerült akkumulátor belsejében, újra pezsegni kezd az élet, mert így szólt valahol az elektromos ítélet. Míg száguldani kezd az eddig béklyóba vert képzelet, és bejárja azt a fényes pályát, ami számára egyáltalán lehetséges lehet. Sajnos már 44 éve, hogy a sors egy csöppnyi bölcsőbe téve, egy arasznyi esélyt adott. Esélyt arra, hogy éljek. Mennyi ősöm végezte küldetését sikerrel, nemzett, szült, szeretett, nevelt, hogy egyszer majd én is jó ember legyek. Ha közülük csupán egyetlen egy, mint férges gyümölcs hullott volna el idő előtt, nos, én… biztosan nem lennék. Ezért nem engedem soha, hogy legyőzzön a csüggedés! Túl sok generáción keresztül őrizte meg a teremtő rendületlenül azt a hosszú láncot, aminek a végén állok. Mennyi számomra ismeretlen, ma már holt embernek köszönhetem az életet, az énemet, a sokszor bírált egyéniségemet. Nincs elég hatalma a szómnak, a számnak, hogy méltó hálámat kifejezzem előttetek, elrebegve köszönetem, ezért magamban mondom el imám, talán meghallgatásra talál. Jó nagyszüleimről csalóka képeket idéz elő képzeletem - és ez érthető -, hiszen nem láttam őket erőtől duzzadó fiatalnak, szép mennyasszonynak, karcsú vőlegénynek. A teljes képből mélyen hiányzó részek. Emlékezetemben mint jéghegy a sark körül, oly tartósan belém kövült holtbiztos tényként egy fájó érzés, hogy szerettek. A nyári szünetekben miként neveltek. Külön említem meg a Rác tatát, kinek gyermekkoromban kedvenc unokája voltam. Végül, a legnagyobb, legfájóbb hiány, szegény édesapám. Tudom, a könnyözön sem segíthet sajnos a holton. Csak az élő nyugtatja vele háborgó lelkiismeretét, és próbálja - már túl későn -, kifejezni szeretetét. Az arcunkat mosó, hulló sós cseppek árja eddigi cselekedeteink szigorú bírája, mert bizonyára már vétkezett az, aki él, ha nem is mind börtöntöltelék. Követhetünk el hibát, mi ilyenkor visszajár, visszahozza a minduntalan, múltban kószáló képzelet. Kivágnám magamból, mint sebész éles szikéje a rákos daganatot, mindazt, amit valaha szülők, nagyszülők ellen tettben, gondolatban elkövettem. Megtenném most igen szívesen, akár nagy áldozattal, amit régen, nem is értem miért, talán dacból, de annyiszor megtagadtam. Értetek szól legforróbb imám. Értetek is gyújtok egy mécsest - hogy legalább néhány órát égjen -, és mindenkiért, ki hozzá járult, hogy az ismeret oly nagyra tárult, míg lehetőségünk kapuja kitágult. Minden hősnek kijár egy égő gyertyaszál, ki népéért, hitéért, eszméért bátran kiállt, könnyedén adva életét, azt, ami mindennél többet ér. Mennyi volt szép nő, szorgos, erős ember, fekszik most csendben a hidegben. Egyre több ismerős, volt osztálytárs, kedves, jó barát ver a másvilágon tanyát. Mind kevésbé elég egy - egyre fájóbb - nap az évben, hogy szellemeteket méltóképp felidézzem. V. ALIGJÁRT UTAKON A fejezet előszava. A szavak legrendezettebb formája a vers, de korunkban az érzelmek igen sok emberben visszatetszést keltenek, ahogy bármilyen mondanivaló is. Úton-útfélen hallani: „Nekem te ne magyarázz!” Manapság legtöbbünk inkább a saját érzelmeit kiáltaná világgá, semmint a másokéra lenne kíváncsi, kivált ha az adott pillanatban nem a boldogtalanság növelte nagyra a szívünk. Ezért döntöttem úgy, hogy néhány vers erejéig csupán a szavak dallama, a rímek varázsa, és némi humor mentén rendezem soraim. Persze, egy adott időszak gondolatait megtartottam, és a végső csiszolás során biztosítottam, nehogy valami mondanivalóféle alakuljon ki belőlük. És ha nem jártam sikerrel, egy másik fejezetben helyeztem el őket, miként az érzelmeket sugárzó verseket is.
a falon... Fotó Búsi Sándor
Akarnok szakajtók ti akarnok szakajtók vajon mit akartok ha naponta ronda fakardot vakartok titeket falakat vakkantott vakajtók tartanak vissza de a prokni már úgy paráz kihűlt a hitt varázs nincs rajta durva máz ez ma egy furcsa láz mi gyengéket alázatosan kérem ha lehetne mégsem mérném a végét a láncnak míg vad szelek ráznak a lázban szenvedek és ezért elmegyek vadászni mondja a vadászgyík jöjjön az apád is mást remélt lesz majd az élet szép de ez egy tévedés lesz ma is távadás ez egy bús támadás valami baromi ellenszenves nyekken a falon ha most abba nem hagyom a dalom Meghallgatom az Akarnok szakajtók című verset. Saját hangfelvétel, előadja: Fister Vivien Amu-Darja Azt hadarja az Amu-darja, hogyha viszket medre alja, karjaival nem vakarja, csak habjaival felkavarja.
Amatőr felvétel
Már rég már rég nem jár érte mell még díjat sem egészen érdemel ki tudja, új daruként mért emel a lázas földről föl a megszokott kopott ruhába öltözött kokott értelem míg rendőrré avanzsált avantgárd lámpaként szűkre vált a tértelen végtelen mért verném a jövőmet csapra és engedném akár egy múló pillanatra hogy egy rém ne én egye a herém majd felettébb derék vállamra szálljon és öntelt örömmel a szegedi csillagba zárjon talán, a kerekes rátalál egy másik kútra mint egy aznapos kapatos egykaros emelő bajnok én újra és újra fittyet hányok a megunt mélabúra míg végül hűlt testem nem ügyelve rendre meghatározott kellemre ráhajítják egy másik tetemre Meghallgatom a Már rég című verset. A hangfelvétel az Irodalmi Rádió (www.irodalmiradio.hu) stúdiójában készült. Előadja: Turi Bálint Rondó Attól jó a rondója, hogy nem romlandó az ondója!
Jégvirág! foto Búsi Sándor
Új hangafű ez mákvilág nem virág új hangafű ez mákvilág a téved ész kizárt drága az áram ez enyém sem olcsóbb a jóból nem jött ez jókor hiszen épp újráz a drótom ma pont úgy ráz mint pénteken kérdi a félteke mért eke ezért mást vesztek-e persze ha remélek addig majd megélek mint a drága jó megkapott lázadó ház adó-s nem egy de két "s" fizess ha nincs hited innen már szimpla "s" csak bólints és mondj igent széttörve végezetes négyzetes falad mára más már nem marad ám ez így előkelő mert ez itt lüktető előtető majd aláhúzom a kertet a szentet ha szenvedsz lesz nedves a vermed mi eddig is termett azt kell eltenned máshova kedves akkor más szenved te csak szedjed az epret ha jó lesz a kedved hagyd el az almot csak magadat hajtod bizony az bajt hoz nem veszem zokon hiszen az egyszeregy tönkre megy ha megszeled kenyered nyeled s így elnyered hogy egyedül leéld a holnapod felét Meghallgatom az Új hangafű ez mákvilág című verset. A hangfelvétel az Irodalmi Rádió (www.irodalmiradio.hu) stúdiójában készült. Előadja: Bede-Fazekas Anna Ág(y)rólszakadt Ág(y)rólszakadt menyecske rám tekintett nevetve, a vezéresküt letette, jött a fránya legyecske, nem illett, de megtette, száját húzva lenyelte. Szonja szomja mintha csak okoskodna oly elgondolkozva mondta Szonja ha nem lenne hajam már özvegyi kontyba fonva úgy ahogy szoktam ahogy a kis boci szopna vágyam oly szívesen kitárulkozna egy merész álmatlan éjjel hiába reméltem reggel egy sereg filigrán huligán hullik rám mert szédülten bukik rám mint egy tiszta alkoholista jegesmedve egy veder bejegelt szeszre szédülten folytatja Szonja komolyan mondom fél térdről szép a győzelem lelke ha senki nem jön hozzám ma éjjel majd saját kezembe helyezem remegő testem és sorsom amikor égető gondom magam megoldom. Nicsak, nocsak, nemcsak a Szonja szomjas! Vajon míg fapados járaton takaros sztyuvi bágyadtan kéri a jegyet én felélve vágyamat várom hogy valaki hathatós választ ad bármelyik elálló fülembe súgva az őszinte igét vajon valamit segít a száz éve égető bajon ha hagyom hogy a jóforma kis sortra áhító majom a gyomot a vajon ma irulva-pirulva zsemlémmel együtt pirítsa nekem majd azt mint kacsa a nokedlit nyelem és élvezve eszem ha távolról látom a búcsúzó eszem Egy másik fapados járat. foto Búsi Sándor Hagyomány Újjé el jött az új év semmi nem változott csak egy hegy rám omlott nőtt egy új hagyomány srácomnak adom át akár a nagy dohányt vagy egy szép adományt a vértelen életben nem lesz az véletlen majd ő is a lutrin rövidet húzza majd mindig megbukik újra akár az apja tőlem ezt kapja nem távoli nyaralót inkább a kanyarót meglehet szokni családom zokni hisz nem tudunk lopni egy szép napot kívánós magamnak
Búsi Sándor: Hagyomány
mint egy nincstelen gazdag elmével magáldott madzag- gal kötöm az ebet a lepényhez vagyis a tehénhez ha élvezed ne éhezz estére te vérezd ősszel az erényed viszi az enyészet de ennyi már elég lesz hisz versemmel leégtem egészen ezen nem segíthet vegyészet vagy egy más vezérelv mi engemet más útra vezérel míg sanda nyakamba kapom a temérdek egészet Kiegyezés penészes ocsú közé hintett ingyenes búcsúcsók útszélen felejtett nehezen lefejtett talányos talárom én az igazság ideges harcosa fizetek sarcot a fejemre vésett végtelen kéknek a szűk rostán kihullva zsíromban pirulva kezemben tartom a pirulát mi tépetten űz vissza korunk kacéran örvénylő forgatag gáthoz, később a valóság falánál térdemre esve esdeklek nesztek ez kellett nekem az ügyes üveges skótnak romlott spóráim hiába szórtam az egyhelyben totyogó folyóba évek óta más már a nóta hol sikk még a klasszikusizmus ott a juss már a múltunk az óraműnek torka jégbe hűtve a kanyarba ülve ne csak mint Malvin az első randin Pista te is úgy dűlj be monoton mormolom parancsom magamnak néha még gyalázom nekem is lehet a többihez öntve egy hamis emlékkönyvbe Az igazság harcosa letette fegyverét! Fotó Búsi Sándor Tagadás nem hinném hogy őszre jönne rám a betyár parttalan tagadás mikor a coltod fogva rám közel a rothadás mint acélon növekvő korhadás nem célom céltalan kornyadás van bennem némi gát mi átszakad ha itt az olvadás ez oly hatás mit rögtön kiheverek ha fejem ide verem ebbe a veszekedett bajt hozó véletlenbe bízó egyre csak hízó disznó karámba ha már nem viszketek kívánd hogy így legyen elmegyek Oránba de ehhez még korán van tutáliber máliber ha jól esik válni kell
Sajna, se nem vad, se nem nyihog! Fotó Búsi Sándor
mint részeges májától igazak álmától hangos az aréna erénye ott lenni jó tréfa élveteg nézeted élvezem apró kis bánatát és önmagát felejtő megejtő tepertő mellé a tekergő eper lő ha jőni kell hát jőni fog a rendes gyilok ha a vadszamár már lóként nyihog nyirok(-)csomó legyet anyává teszek újé megvan az új rém én elfutok előle(g) ez jutott belőlem de nem vagyok belőve véget ért tévedés véredény mérgezés Sertésdagadó Nem tagadom csuda jó a sertésdagadó ragyogó falatok ha kapok tőlük mint sertés az ólban úgy dagadok a hentesnél sorban állok és csodára várok a vártán bár látom hogy üres a bukszám te mégis buksz rám így hát délben semmi lesz ebédem haldokló reményem súgja hogy elég lesz másnap a kopjafából rakok majd tüzet vagy inkább szüzet űztem a fűzbe mily furcsa lenne ha az ember naponta enne biztosan megjönne kedve ehhez az élethez végre szerencse kéne elvégre elfogy az étel gyönyörű emléke talán leesik mindenki álla ki pontosan látja ahogy én falok a falon mint hernyók az eperfa lombot ám nem tudom mindez mitől lesz igaz és mi ad majd vigaszt ha hazug álmaim drágaliszt rám kacsint azokat főzve hullhat a könnyebb nincs körte közte közben romokban hever télen az eper ez lehetne kórkép de mért én jegyzem le mindezt Sertésdagadó? Jó étvágyat! Fotó Búsi Sándor Proszektúra Mekk vagy a kecske vagy macska rúgja meg bár fúlhatok dúlhatok mint egy észvesztett dúvad ám az mégsem elég ok a szétfolyó szomjazott bosszúra hogy hiába kiáltom ég felé újra meg újra tényleg komor dolog ez a túra, hiszen igen rideg hideg hely ez a proszektúra. Bulvárlap száz ügyes bulvárlap hurrázva fújja hogy új lányt kap estére ki ezt kéri vesztére eszmélve nagy kanok nincs ma tok hatot egy csapásra aláztam gatyában anyázva gyaláztam magam
Szent tehén legel? Vagy lehet, hogy bika? Fotó Búsi Sándor
vagyok a padon ülök egyedül közösülök egy eszmével haldokló reménnyel hiszem ha látom a sikert már nem tudom mi is kell nekem csak nézek a lukon keresztül veszettül unom a banánt pucolva eszem szent tehén legel a gyepen fejen állok ha látom jobb az átkos az Ákos addig lett becézve míg elhitte megérte hagyni az életét micsoda tévedés még egy méhlepényt nevelsz fel belőle valami megnőne ha nem lenne lelőve idő előtt főtt szét az élet de jobb volt az nyersen te vesztes Irén Irén te vén rém szép szirén mért ülsz idén folyton bidén Újszász kisapám mi a vád ki kapál nem arat tiarát nem tom mi a rák egyen a bezupált hamis zsugás a druszám végleg kékre vált érdemérme sem jár érte mint minden ősöm ezen a börtön földön töltöm tollam meg kell hogy szokjam növekvő szomjam hordtam míg bele nem roskadt a hátam nem tollas hiába mondtad szorozzuk nyolccal legyen a Dunán a dumám a dunnámba dugnám ha tudnám ma de Újszász már rég nem a miénk kisanyám mi a nyák ki kaszál az nem lopott viagrát miképp a rőzse ég ha száraz az avar úgy zavar ha látom a megszokott nyomor nyomul míg bús mogul megül a padban bármit hagyna a bamba barma meg van ma alázva ha trágya kerül a mezőre az zölddel de zölderdőben jártam a lánggal a lánnyal a magunk alá gyűrt vággyal nem merünk kezdeni ha ránk lépnek nyekk belőlünk ennyi lesz esetleg litván kislány hever a hitvány díván ez egy nagy őrület az élet így rulett A Dunán Újszász felé félúton Fotó Búsi Sándor Az csak hanta Az csak hanta hogy hagyta hogy a gyanta gyógyírt adjon a bajra bár ő nem rózsaboltos ám az egy rozsdafoltos vasmacska kacska mancsa még nincs is rajta nagy baj ha a bágyadt tag állva hagy vagy maradok vagy megyek de nem eszem veletek tovább a sovány tokát a vágy lejár az ész meg árt ha nem fogod vissza a szád pont úgy járatod mint a MÁV a sok még be nem záratott járatot ravasz szavad árad a szélben melletted éppen szépen zenélnek de mégsem veszed azt észre lassan vége a télnek ők félnek ezért naponta a lábadra lépnek mintha a kanmacska nagy farka lengene délben a széfben ha újra fújna a fényes szél vagy szelek nekem mindegy lehet e hat hét körülöttem szeméthegyek nőnek az égig a kékig azt hiszem én is elmúlt a szép is a fiú mára már vén lett megette száz év a kenyere javát de nem hallod mégsem nyekergő szavát így nem is érted az új idők dalát Na, ennek még kacska mancsú vasmacskája sincs! Fotó Búsi Sándor Gyí kislovam! Mint megáradt hamis folyam, a szakállas oszmán rosszlány sasszárnyat nyírogat, az állat tokmány iroda meg engem riogat, nekem irogat, hol ezért, hol azért, de az ordít minden lázas, szakállas szavából: Te gavallér, megküzdünk minden árva vasadért! Ó, lustán haldokló remény, hol van a vasedény? Eltűnt mára az is, mint a keresett kincs az aprócska, kissé ócska akármi a könnyen levehető ajtóval VI. RÁADÁS Csak szólj rám Csak szólj rám bátran, lankadó szívemnek utolsó dobbanása, ha csupán egy röpke villanásra, férfi önzésem sodró áradása, nem talál kellő védőgátra! Csak szólj rám bátran, illatos Tündérvirág, én máris Pittikés kedvességgel teszem jóvá rémes hibám, és leborulok formás lábaid elé, majd átölelve izgató farod, nyomban egy nedves csókot cuppantok kócos homlokodra! Meghallgatom a Csak szólj rám című verset. A hangelvételt készítette és előadja: Fister Vivien