STEINHOFER KÁROLY

BÉNI, A KÖNYVMOLY 
SZOMORU VISZONTAGSÁGAI

TÖRTÉNET A LIBRISÉLETBŐL

KOMÁROMI JÁNOS 
BEVEZETÉSÉVEL

SAJÁT KIADÁS

TARTALOM
AJÁNLÁS
ELSŐ FEJEZET,
melyben szó van Kőlaky Béni könyvkereskedő-gyakornok első élményeiről,
a diszciplina kellemetlenségeiről és minő ábrándokat sző az ember
a könyvekkel való foglalkozás közben.
MÁSODIK FEJEZET,
melyből megtudjuk, hogy Kőlaky Béni mennyire mélyed a könyvkereskedői
és grafikai tudományba s milyen cselhez folyamodik, hogy pénzt szerezzen.
HARMADIK FEJEZET,
melyben szó van Kőlaky Béni szerelemre lobbanásáról, társadalmi
és szinpadi szerepléséről és az utóbbiból folyó következményekről.
NEGYEDIK FEJEZET,
melyben Kőlaky Béni mártiriumot szenved a záróra miatt,
majd elhagyja a kis vidéki várost.
ÖTÖDIK FEJEZET,
melyben Kőlaky Béni uj életkörülmények között uj perspektivákban
látja a könyvkereskedelmet. Ebben a fejezetben feltünik egy filozóf német is,
aki a feketekávéból meriti a bölcsesség gondolatait.
HATODIK FEJEZET,
melyben Kőlaky Béni szélesedő látókörrel gyarapitja tapasztalatait
az irodalom és könyvkereskedelem metropolisában. A librisgárda néhány
érdekes tipusáról is szó lesz e fejezetben.
HETEDIK FEJEZET,
melyben Kőlaky Béni megismerkedik a könyvkiadó-mühely titkaival,
azonkivül szó van a fejezetben a rőfnyi kéziratról, a könyvterjesztés
müvészetéről és az előleg intézményes voltáról.
NYOLCADIK FEJEZET,
melyben Kőlaky Béni belevegyül az élet forgatagába
és a nagy labirintusban épugy elvész, mint sok ezer más.

AJÁNLÁS
E könyv szerzője barátom nekem, de nem ezen a cimen vállalkoztam rá, hogy néhány sornyi ajánlást irjak első regénye elé. Majd érinteni fogom, minő okból.
Steinhofer Károly régi mestere a könyvvel való foglalkozásnak. Csakhogy mig idáig a mások munkáit terjesztette féltő szeretettel, mától kezdve az ő munkáját fogják terjeszteni mások. Bizonyára époly szeretettel.
Első szépirodalmi müve ez a szerzőnek s kisebb hibái persze akadni fognak itt-ott. Kicsiny hátránya talán az is, hogy hiányzik még belőle a föltétlen irói készség, amit idővel meg fog szerezni Steinhofer Károly is. Ha elvétve bizonytalan még a járása, annál kedvesebbek a könyvnek ezek a részletei, mert őszinték. De igy is meglep, mennyire friss az előadásmódja s mennyire üdék a mondanivalói.
Érdeme ennek a könyvnek, – s ezért irom eléje e néhány sornyi ajánlást, – hogy témájával egy olyan világba vezet el bennünket, amelyet eddig érintetlenül hagytak az irók: a könyvkereskedelem szükebb világába. Ezt a tárgyat minden föltevés szerint azért kerülték iróink, mert ismeretlen terület maradt előttük mindmáig. Ezzel szemben Steinhofer Károly ismeri e foglalkozási ág minden szövevényét, küzködéseit, hősi erőfeszitését, romantikáját és teméntelen gondját. Olyan szeretettel ir róla, hogy az olvasót is megfogja vele.
A regény főhőse egy fiatal »libris«, tele sok tapasztalatlansággal, még több kedves ügyetlenséggel, olyan Slemil-alak, akinek számtalan felsülésén gyakran fog mosolyogni az olvasó. Önkéntelenül fölmerül a gyanu, hogy e rokonszenves alakban sajátmaga fiatalságát álmodta vissza a szerző.
Ez a regény – szakmaregény.
Ezért fogják olvasni a szakmatársak mohó érdeklődéssel, a közönség pedig kiváncsian. Nemcsak mulattat: tanulni is lehet belőle.
Steinhofer Károly könyvét szeretettel ajánlom a magyar olvasók figyelmébe. Ugyis, mint – mától kezdve – kedves kartársamét.
Budapest, 1932 január 11.
Komáromi János.

ELSŐ FEJEZET,
melyben szó van Kőlaky Béni könyvkereskedő-gyakornok első élményeiről, 
a diszciplina kellemetlenségeiről és minő ábrándokat sző az ember 
a könyvekkel való foglalkozás közben.
Kőlaky Béni a gimnázium negyedik osztályának sikeres elvégzése után, egy kis vidéki város könyvkereskedésében, megkezdte pályafutását. Nagy reményekkel és igaz esztéta lélekkel. A könyv vonzotta erre a pályára, a könyv volt ugyanis éltető eleme, vágyainak netovábbja. Már magában véve az a gondolat, hogy ezentul állandóan könyvek között lehet, egész életét azok társaságában töltheti el, örömét különösképen fokozta.
A könyvesbolt tulajdonosa, Veliczky Béla joviális ur volt, amolyan hus-vérből való vidéki dzsentlmén, aki nagy köztiszteletben állott, mert mellesleg a város egyetlen politikai hetilapjának a kiadója is volt. A könyvek terjesztésén kivül ugyanis Gutenberg János nemes mesterségét is üzte. Veliczky Béla nemcsak hivatása eszközeként kezelte a könyveket, hanem lelkének szükségleteként épugy, sőt talán nagyobb megértéssel, mint a bibliotéka tisztes őre. A polcon glédában álltak a könyvek, a pedantéria szabályai szerint. Tökéletes volt minden, mint amilyen jellem ő maga. A könyvesbolt egész mivolta a tulajdonos portréja volt.
Őszre járt már az idő, amikor Kőlaky Béni a könyvesbolt küszöbét átlépte. És ezuttal nem mint diák, hanem mint jövendő libris, akire talán még nagy feladatok várnak. A szép nyár elmulásával elmult a gondtalan gyermekkor is, uj élet kezdődött, amelynek virágzó és hervadó hajtásaival kellett fölvenni a küzdelmet.
Multak a napok, a hónapok és Kőlaky Béni szorgalma és igyekezete csak fokozódott. A könyvesbolt törzslátogatóival már jóbarátságban volt, tudta mi érdekli őket és a legnagyobb figyelmet tanusitotta irántuk.
Télutói napon történt, hogy Veliczky Béla uj tudományba vezette be a jövő librisnemzedék ifju tagját.
– Ma, Béni – mondta a principálisi tekintélyt megőrző mosollyal – megkezdjük a H. V. munkálatokat. Ugy-e nem tudod, mi az?
– Nem, kérem, még nem tudom – felelte igen komolyan Béni.
– Persze, persze! Nem is tudhatod. No majd megmagyarázom.
Veliczky Béla a legaprólékosabban megmagyarázta a munkálatok mibenlétét, a könyvek átcsoportositásának rendszerét, a remittenda és diszponenda fogalmait, nem feledkezvén meg a »blindelés«-ről sem.
Az elméleti rész után következett azután a gyakorlati rész. Előkerült a kétágu létra és Ferenc bácsi közremüködésével megkezdődött a könyvek átcsoportositása.
Ferenc bácsi már közel egy évtizede állott a könyvesbolt szolgálatában. Az alsóbbrendü munkák elvégzése tartozott hatáskörébe, azonban hosszu szolgálati ideje alatt némi jártasságot szerzett a felsőbbrendü teendőkben is. Hatvan év körüli zömök kis emberke volt, lelógó, sürü bajusszal, valóságos tipusa a tudákos benfentesnek. Árgus szemekkel kisérte az eseményeket és ez okból pápaszemet is viselt, nehogy a legcsekélyebb körülmény is elkerülje figyelmét.
Kőlaky Béni hallgatagon és elgondolkozva végezte az átcsoportositást. A blindelés jelentőségén gondolkozott. E speciális szakkifejezés értelmével nem volt még teljesen tisztában. Mint már sok egyéb ügyben, most is Ferenc bácsihoz fordult felvilágositásért.
– Mondja, öreg, hallott már a blindelésről?
– Hogyne, kérem! Tisztességgel mondva afféle kis csalás az, hogy kisebb legyen a szaldó.
A váratlan felvilágositás kissé meghökkentette, minthogy azonban a tradiciót tisztelni kell, beletörődött és megnyugtatta lelkiismeretét.
Az átcsoportositással lassan haladtak, mert hol Ferenc bácsit, hol Bénit szólitották el a munka mellől. Kőlaky Béninek egyébként sem volt inyére a dolog, később azonban mégis kedve szottyant, mert tudatára ébredt annak, hogy tudásvágyának kielégitésére is szentelhet eközben néhány percet. A könyveknek nemcsak a cimlapját nézte, hogy megállapitsa kiadóját, de belül is és néha annyira belemerült az olvasásba, hogy a körülötte eső dolgokról egészen megfeledkezett. Különösen olyankor, amikor Ferenc bácsi nem volt mellette.
Akkor is magányosan volt, amikor a kétágu létra legfelső fokán kényelmesen elhelyezkedve Göre Gábor biro ur könyvé-t lapozgatta. Elolvasott belőle egy részletet, azután még egyet, végül a könyv mulattató históriái annyira elragadtatták, hogy majd megszakadt nevettében. A hahota természetesen elhangzott Veliczky Béla füléig, aki üvegfallal elkeritett iróasztalánál ült. Nagybosszusan kijött az irodából és egyenesen Béninek rontott.
– Mi történik itt! – rivallt rá szinte vulkánikus kitöréssel. – Komédiázol, ahelyett hogy dolgoznál, igen? Mit csináltál, te gézenguz, mondd meg tüstént, de őszintén, mert megfenyitlek.
– Belenéztem a Göre könyvbe, kérem szépen – mondta Béni hebegve és az arca sápadt volt.
– Hazudsz, mondd, hogy olvastad!
– Igen, olvastam, kérem szépen – felelte Béni magába szállva.
– Akkor minek hazudsz! Ugyis meglátom rajtad, ha nem mondasz igazat. Két okból jár most büntetés neked. Először, mert hazudtál, másodszor, mert fegyelmetlenül viselkedtél. Ma itt maradsz, mig a munkát be nem fejezted! Megértettél?
– Igen, kérem.
– Most pedig folytasd a munkát, de több komolysággal.
Veliczky Béla részéről az ügy ezzel be volt fejezve. Más volt azonban a helyzet Kőlaky Béninél. A szive vérzett, hogy principálisa ilyen szokatlan hangot használt vele szemben és kedvetlenül fogott ujból a munkához. Legszivesebben otthagyta volna a könyvesboltot, de eszébe jutott édesatyja, aki annyira örült, hogy ilyen szép és komoly pályát választott. Mindezt átgondolva, megbarátkozott a helyzettel és magában megállapitotta, hogy rendjén van, hogy van fegyelem, de igen kellemetlen atmoszférát szül.
A H. V. munkálatok lezajlása után már semmi nyoma sem volt a régi harmónián ejtett csorbának. Veliczky Béla ismét tanujelét adta filantrópikus érzelmeinek és Kőlaky Béni sem kesergett már az elszenvedett büntetés miatt.
Egy szép napon nagy kitüntetés érte Bénit. Principálisa meghivta felolvasónak. A szeme gyenge volt, villanyfénynél nem igen látott, a szellemi táplálékról pedig nem tudott lemondani, igy összekapcsolta a kellemeset a hasznossal. Kellemes volt számára a felolvasás, viszont Bénire hasznos. Ezután az estéket principálisa társaságában töltötte és tudásvágyát is kielégithette fenyités nélkül.
Alig pár napja, hogy uj tisztét betöltötte, rájött, hogy felolvasónak lenni sem könnyü. Ahhoz is gyakorlat kell és ami még ennél is fontosabb: nyelvtudás. Mindjárt első este szomoruan tapasztalta, hogy sokat kell még tanulnia, mig eljut a képzett librisek sorába. Valamilyen angolból forditott regényt olvasott fel, s nagy dilemmában volt az angol nevek és általában az idegen szavak helyes kiejtése miatt. Valahányszor valamit rosszul ejtett ki, mindannyiszor korrigáltatott azzal a figyelmeztetéssel: »Tanulj, fiam, különben nem jó libris lesz belőled.« A gyakori korrigálás és figyelmeztetés kissé bántotta önérzetét, hiszen az iskolában mindig a jeles tanulók közé tartozott. Végül mégis be kellett látnia, hogy nagyon fiatal még ahhoz, hogy mindent tudjon és követnie kell azt a régi közmondást: »A jó pap holtig tanul«.
A virágok és fák már tavaszi diszben pompáztak, a madarak vidámabban röpködtek, s az emberek is mintha elevenebben sürögtek-forogtak volna az ég kékjén áttörő nap első meleg sugaraiban, amikor Veliczky Béla kiadta az ukázt a könyvek szakok szerinti rendezésére. A Magyar Könyvészet szakmutatója volt ennél a munkánál Kőlaky Béni segitőtársa. Ferenc bácsi is segédkezett, azonban csak a rakosgatásnál.
Ez alkalommal azokra a polcokra is sor került, amelyek a H. V. munkálatoknál érintetlenül maradtak. Régi dolgokat takartak ezek a polcok. Csak elvétve volt azok iránt érdeklődő. Az egyik polc sarkában Hungaricákhoz hasonló foliánsokat pillantott meg Kőlaky Béni. Amint nézegette őket, egy kvárt alaku, egészbőrbe kötött könyv akadt a kezébe. Felnyitotta, forgatta a lapokat s nagy ámulatára azt látta, hogy nem nyomtatott könyv, hanem kézirat, majdnem kalligrafikus irással. Versek. A kézirat apró betüi Petőfi Sándor irására hasonlitottak s igy szentül meg volt győződve, hogy egy ismeretlen Petőfi kéziratot fedezett fel. Eközben különös gondolatok villantak az agyán keresztül. Céljai voltak ezzel a kézirattal, merész céljai. Megmutatta Ferenc bácsinak és azt kérdezte:
– Mit gondol, tud-e valaki ennek a könyvnek a létezéséről?
– Nem hiszem – volt a válasz. – Régen fekszik az már itt.
Ez a megnyugtató kijelentés megörvendeztette Bénit. A könyvet óvatosan becsomagolta és a szobájába csempészte. Talán még sohasem várta olyan nehezen az estét, mint aznap.
Veliczky Béla könyvesboltja és nyomdája egy ujra épült kétemeletes bérházban volt. Helyiségei a baloldali földszintet foglalták el. Az uccai részen volt a bolt, mellette a lakás, utána következett a nyomda és befejezésül az a kis szoba, amelyben Kőlaky Béni lakott. A szoba berendezése a legegyszerübb volt. Itt ábrándozott Béni éjnek éjszakáján nagy karrierről, hirnévről és jövendő diadalairól azzal a bekötött kézirattal kapcsolatban, amelyet olyan elővigyázatosan szobájába csempészett. Többizben megtörtént, hogy reggelig nem aludt, egész éjjel hánykolódott a gondolatok zürzavara következtében.
Mióta a kéziratot felfedezte, az a gondolat rögzött meg agyában, hogy a verseket lemásolja, átdolgozza és a maga alkotásainak vallva – felcsap poétának. Tisztában lévén a költészettan szabályaival és ismervén az irodalomtörténetet, amelyet mindig nagy szeretettel olvasgatott, tudta, hogy a versek a lirai költészetet gyarapitják majd.
Mikor este visszavonult a szobájába, elővette a könyvet és javitgatott a verseken. A régies stilust kissé modernizálta, de ezzel a müvelettel, bármennyire is igyekezett, nem érte el a várt sikert. A versek semmivel sem öltöttek tökéletesebb formát. A javitás és átirás inkább hatástalanná tették a verseket, a rim zökkentett s a költő eredeti elgondolása és sajátságos müvészete elenyészett. Költői elvakultságában momentán erről mitsem tudott, mindez csak későbben derült ki, amikor váratlanul leleplezték.
– Balassa Bálint volt az első, Csokonai Vitéz Mihály a második, Petőfi Sándor a harmadik és én leszek a negyedik nagy magyar lirikus; poeta non fit, sed nascitur – gondolta magában a versek olvasása és buzgó átdolgozása közben.
A merész vállalkozásnak azonban bökkenője is volt. A verseket meg is kellett tanulni, mert hiszen illendő, hogy a költő verseinek minden sorát, sőt betüjét ismerje. Hogy bármelyiket elszavalhassa, az intencióról felvilágositást adhasson, ha a szituáció ezt megkivánná. Kőlaky Béni e tekintetben is előrelátó volt. Ugy intézte a dolgot, hogy a gyanunak az árnyékát is eloszlassa. Tanult és szavalt s már látta a nyakában a babérkoszorut, nagy nemzetiszinü szalaggal, amelyen a következő felirat ékeskedik: »Hazánk lángeszü ifju költőjének – a Petőfi Társaság«.
Ködös vasárnap volt, nyomasztó hangulatot keltő idő jelei mutatkoztak, amikor Kőlaky Béla gondosan összerakta a lemásolt verseket és elvitte Márton Géza gimnáziumi tanárnak, aki a város politikai hetilapjának a szerkesztője volt, amely principálisa kiadásában jelent meg. A szerkesztő igen szolgálatkész uriember volt, erről az oldalról jól ismerte, hiszen a könyvesbolt törzslátogatói közé számitódott.
Szivszorongva kopogott a szerkesztő lakása ajtaján. Kisvártatva lépteket hallott, valaki közeledett az ajtóhoz. Szeretett volna visszafordulni és hazarohanni, hogy a versek másolatait elégesse vagy más módon megsemmisitse, de már késő volt: az ajtó kinyilott és a szerkesztő barátságos kézszoritással üdvözölte a fiatal vendéget.
– Minek köszönhetem a szerencsét? – kérdezte a szerkesztő, miközben hellyel kinálta Bénit.
– Nagy kéréssel jöttem, kérem szépen. Nem is tudom, nem-e méltóztatik neheztelni vagy talán elutasitani – mondta Kőlaky Béni félénken.
A szerkesztő mosolyogva csóválta a fejét és megnyugtatóan nógatta:
– Halljuk, halljuk! Ha a kivánság teljesithető, a legnagyobb örömmel számithat jóindulatomra.
Kőlaky Béni benső remegéssel előterjesztette kérelmét:
– Verseket hoztam, kérem, a saját verseimet, ha lenne kegyes azokat megbirálni és véleményt mondani.
– Ó, ó, amice! Ez elragadó! Szóval nemcsak szolgáljuk, de müveljük is az irodalmat – örvendezett a szerkesztő. – Készséggel, hagyja csak nálam a verseket.
Még egy ideig elbeszélgettek, különösen arról folyt a diskurzus, hogy mi késztette a versirásra, kinek a müvei gyakoroltak olyan hatást rá, hogy nem tudott a muzsák szavának ellentállni!
Hazafelé sokat tünődött azon, vajjon helyesen cselekedett-e vagy sem. Bizonyos foku lelkiismeretfurdalást érzett és nagyon megijedt arra a gondolatra, hátha kitudódik, hogy ő, Kőlaky Béni plagizált és más, nálánál hivatottabb költő alkotásaival áhitozik érdemtelenül elismerésre és dicsőségre?
Két hét mulva visszakapta a verseket azzal a lesujtó megjegyzéssel, hogy a versek egy nagyon ismert, ma már a klasszikusok sorába emelkedett költő versei, amelyeknek átdolgozása valóban meddő munka volt. A szerkesztőben természetesen volt annyi tapintat, hogy közlését diszkréten tette meg és az esetet, a szereplő anonim beállitásával, csak nagykésőn, a hetilap tizedik évfordulója alkalmából rendezett banketten hozta nyilvánosságra, amelyet a jelenlévők igen mulatságosnak találtak.
Kőlaky Béni, aki szintén részt vett a banketten, igen kényelmetlenül érezte magát s megfogadta magában, hogy soha többé nem kivánkozik irodalmi szerepléssel hirnévre vagy dicsőségre.
Ábrándjai idővel elhomályosultak és mindinkább megerősödött benne az a tudat, hogy azon a pályán kell haladnia, amelyen elindult és tetterős akarattal és kitartással itt is célt érhet. Mintha a költő sugalmazta volna: »Ábrándozás az élet megrontója, mely kancsalul festett egekbe néz«.

MÁSODIK FEJEZET,
melyből megtudjuk, hogy Kőlaky Béni mennyire mélyed a könyvkereskedői 
és grafikai tudományba s milyen cselhez folyamodik, hogy pénzt szerezzen.
Kőlaky Béni ábrándjaitól megszabadulva, különös gonddal kezelte ismét a könyvesbolt ügyeit. Ujra felébredt benne a libris önérzet és el volt telve pályája szépségeivel. Ha tekintetével végigfutott a könyvekkel sürün telerakott polcokon, önkéntelenül is arra gondolt: mi lenne a világgal, hanem volna könyv? Ismernénk-e a rohanó élet szálait, amelyek oly frappánsan fonódnak egybe a betü és irás ismerete által? Ez a gondolat megnyugtatta és ugy érezte, hogy magasztos hivatás betöltésére vállalkozott, amikor ezt a pályát választotta. A visszanyert önbizalom ujabb ambicióval töltötte el és a tökéletes szakképzettség megszerzése volt most már célkitüzéseinek sarkalatos pontja.
Másfél esztendeje volt már, hogy Kőlaky Béni a könyvesboltban éli napjait. Az alapfogalmakkal ez alatt az idő alatt teljesen tisztába jött, sőt azt is tudta, hogy a libris mesterség bibliája: a könyvészet. A könyvészet ugyanis a nyomtatásban megjelent könyvek anyakönyve, nyilvántartója és krónikája. A jó és képzett libris ismereteit elsősorban a könyvészet szélesiti, a gyakorlat folyamán ezek az ismeretek csupán megrögződnek.
Kőlaky Béni most már komoly meggyőződéssel fogta fel hivatásának mibenlétét és a könyvészettel a hóna alatt vonult esténként szobájába. A könyvészet tanulmányozása közben érdekességekben gazdag képek tárultak elé. Olyan képek, amelyek nem vonalakban, hanem számokban adnak csodálatos kifejezést a szellemi élet lüktető erejének. Nem szimbolikus rajzok, de pozitiv adatok, amelyek elvezetik a könyvkereskedőt a könyvek kiadójához, egyébként pedig lehetőséget nyujtanak a kulturális törekvések megállapitására.
A kis könyvészet köteteiben, amelyek egy-egy évnek az irodalmi termését regisztrálják, azt vette észre Kőlaky Béni, hogy azokban a könyvek nyilvántartásán kivül mélyrehatóbb fejezetek is vannak. Életrajzok. Nevezetesebb könyvkiadók életrajzai. Az elsőnek elolvasása után szinte örömmámorban uszott.
– Ime, ezek nem voltak költők, csak a költői alkotások terjesztői és mégis milyen elismerésben van részük – gondolta magában és megelégedetten állapitotta meg, hogy ezen a téren is lehet alkotni, ha az emberben megvan a képesség.
Kőlaky Béni nyughatatlanságát most már végképen leküzdötte. Belátta, hogy a költői véna alá rejtett különös vágyaival hamarosan holtpontra jutott volna és uj életösvényeken kellett volna folytatnia utját, igy tehát, ha már nem cserkészhetett a költészet berkeiben, kárpótolta magát azzal a vigasszal, hogy idők folyamán majd ő is felküzdheti magát arra a magaslatra, amelyen életük delén dicső és fenkölt elődei álltak.
A közmondás szerint »ki miről gondolkodik, arról álmodik«. Kőlaky Bénivel is igy volt. Az életrajzok hatalmukba keritették. Nappal munkaközben, éjjel pedig álmában látta felvonulni maga előtt már porladt pályatársait, akik buzditották és sarkalták, akik bátorságot öntöttek belé és azt kiáltották felé: »Ne csüggedj!«
A nagy perspektivákban megrajzolt ujabb fantazmagóriák kissé megviselték Kőlaky Bénit. Gyenge idegzete nem birta el az agy tulfeszitett munkáját; az alvás idejéből elvont órák is észrevehetően éreztették káros hatásukat. Principálisának már régebben feltünt, hogy Kőlaky Béni megváltozott. Csak akkor érdeklődött nála a változások a felől, amikor egyszer reggel igen álmosan jött a könyvesboltba.
– Mi van veled, Béni? – kérdezte Veliczky Béla. – Miért látszol olyan álmosnak?
– Olvastam, kérem – felelte Kőlaky Béni – s már késő volt, amikor lefeküdtem.
– Nagyon szép, hogy szabad óráidat olyasmivel töltöd el, ami javadra szolgál, de azért mértékkel. Érted, Béni, mindent mértékletesen kell csinálnunk. Egészséged rovására sohasem cselekedjél és jegyezd meg, hogy a fizikum is megkivánja a magáét.
– Tudom, kérem. Néha azonban ugy van az ember, hogy észre sem veszi az idő mulását, különösen, ha fölötte érdekli, amit olvas.
– Milyen könyvet olvasol olyan nagy érdeklődéssel? Tudtommal a könyvészetet tanulmányozod.
– Ugy van, kérem. A könyvészetet tanulmányozom. És ami leköt, ami annyira érdekel: a dicső elődök életrajzai. Most tudom, hogy mit jelent az, librisnek lenni, most látom csak igazán, hogy mely uton kell haladnom, hogy hivatásomat betöltsem.
– Tiszteletreméltó fiu vagy, Béni. Örülök, hogy hivatásod teljes tudatában vagy.
Talán még tovább folyt volna a beszélgetés, ha a kora reggeli látogatók, az iskolásfiuk és leánykák a könyvesboltot el nem árasztották volna. Mindenkinek sietős volt, majdnem kórusban terjesztették elő kivánságaikat, miután már csak öt perc hiányzott a nyolc órából. A diákhad zsibongott, Kőlaky Béni és principálisa csititották, ami természetesen hiábavaló fáradság volt, de azért mindenki idejében távozhatott. Kőlaky Béni boldogan foglalkozott a diákokkal, hiszen ő is az volt és épugy türelmetlenkedett, ha az utolsó percben toppant a könyvesboltba.
Kőlaky Béni a sokszorositó müvészetben is kivánt némi jártasságra szert tenni és amikor csak mód volt rá, élt az alkalommal. Az alkalom mindig a hét végén kinálkozott. Akkor készült ugyanis a hetilap, amelynek szedési munkálatait rendszerint az esti órákban, a könyvesbolt bezárása után végezték. Kőlaky Béni olyankor szintén beállt szedőnek és kezdetben a hivatásos szedők utmutatása mellett lassan, de később már önállóan, némi haladást mutatva, rakosgatta egymás mellé a sorokat.
Ami a sokszorositó müvészetben előfordult, az érdekelte Kőlaky Bénit. A betüszekrénytől kezdve a szedésdarabok, majd azoknak oldalakká, ivekké összerakásáig minden. Később azután a nyomtatógépekre is figyelmet forditott. Megismerkedett azok konstrukciójával, a nyomásra kerülő formák kezelési módjával és ugy találta, hogy aki a könyvet szereti és azonfelül terjeszti is, annak legalább illik azt is tudnia, hogy miként készül a könyv.
Kőlaky Béni a hetilap elkészitésénél már munkaerőnek számitott és boldog volt, nagyon boldog, amikor egy alkalommal a vezető szedő rövid tárcacikk kiszedését bizta rá. Nagybuzgón nekilátott a munkának s amire kellett, el is készült a szedéssel.
Másnap délelőtt rendes teendőit végezvén a könyvesboltban, egyszer csak arra lett figyelmes, hogy principálisa emelt hangon közeledik a bolt felé. Egészen magán kivül volt, amikor berontott, kezében a hetilap legujabb számával. Ahogy Béni a lapot megpillantotta, rögtön az a sejtelme támadt, hogy a riadalomnak valószinüen ő az okozója. Valami nagy hibát követhetett el, talán sorokat hagyott ki, csak arra nem gondolt, amit a következő pillanatban hallott.
– Az isten szerelmére, mondd, mit csináltál megint! Tönkre akarod tenni a lapot, azt akarod, hogy elveszitsem az előfizetőket?
– Nem csináltam... kérem szépen... semmi rosszat – mondta szepegve Béni. – Csak segitettem... a lapot szedni.
– Az a baj, hogy segitettél. A tárca-cikket te szedted. Ide nézz s láthatod, hogy mit szedtél – tört ki Veliczky Béla és a második hasáb negyedik sorában egy szóra mutatott.
Kőlaky Béni minden tagjában reszketve, kézbe vette a hetilapot, elolvasta a nagy konsternációt keltett negyedik sort, de nem talált benne semmi megütközni valót. Arra gondolt, hogy talán nagy zavarában nem képes kapirozni a szavak értelmét és ujból elolvasta.
– No mit szólsz hozzá – idegeskedett Veliczky Béla. – Kétértelmüvé teszünk egy ártatlan szöveget, mi?
Kőlaky Béni szótlanul maga elé meredt, de egyszerre csak megoldódott agyában a rejtély titka. Tisztán látta a helyzetet. Hirtelen azonban nem tudta, milyen magyarázatot adjon s igy összefüggéstelenül csak ennyit motyogott:
– Jól olvastam... talán a szerkesztő ur... talán a betük... kérem szépen...
Veliczky Béla látta, hogy Béni zavarban van, igyekezett tehát haragját leküzdeni és nyugodtan, szinte kérlelően szólt:
– Értelmesebben beszélj, Béni. Őszinte magyarázatot várok.
– A kézirathoz tartottam magamat, kérem, a »segély« szót is helyesen szedtem, magam sem tudom, hogy került bele az a csunya sajtóhiba – mondta Béni önérzetesen.
Veliczky Béla most már higgadtabban fordult Bénihez:
– Csak ne légy elbizakodott. Azt hiszed talán, hogy neked már nincs szükséged oktatásra? Látod, mi az elbizakodottság és önfejüség következménye!
Az ügy további fejleményei a nyomdában játszódtak le. Vizsgálat indult, amelynek során előkerült az eredeti kézirat, az első levonat és a betördelt oldal, amely a szerkesztő imprimaturájával volt ellátva. A vizsgálat konkluziója ez volt: A »segély« szó valóban helyesen volt szedve, az y azonban, mint idegen betüfajtához tartozó kicserélésre volt jelölve és ugy látszik, a korrekturát végző szedő a hamis betüt csak kidobta, helyét meghagyta, ellenben pótlásáról megfeledkezett. A szerkesztő pedig abban a hiszemben, hogy a betü a második levonatban csupán nem látszik, ujabb korrektura-jelet nem csinált. De mi történt az é betüvel? Az é betüről – a következtetés szerint – az ékezet nyomás közben letörött s igy kapott a szó nem annyira erotikus szinezetet, mint inkább durva értelmet.
Amennyire örömmel töltötte el Kőlaky Bénit a grafikai tudományban tett haladása, annyira lesujtották a sajtóhiba-incidenssel kapcsolatban felidézett vihar hullámai.
Régi dolog, hogy idővel minden feledésbe megy. Erre az incidensre is homály borult és ha néha szóba került, már csak mint nevetésre késztető kuriózumot emlegették.
Kőlaky Béni továbbra is egyhanguan élte napjait. Tanult és türt s derengő fényben látta az élet iskolájának rögös utját, amikor elképzelt jövendő sikereire gondolt. Azonban reálisabb gondolatai is támadtak. Ugy érezte, hogy zsebpénzre van szüksége. Hiszen az embernek vannak néha igényei, amelyeket csak pénzzel lehet kielégiteni! De kinek a jóvoltából juthat pénzhez? Ez volt a fogas kérdés, amelyre a véletlen adta meg a feletetet.
Kőlaky Béni teljes ellátással volt principálisánál. Veliczkyék háziangyala, akinek az volt a hivatása, hogy a test táplálásáról gondoskodjék, különös sulyt helyezett az anyag kellemetes elkészitésére és Kőlaky Bénit időnként nagy kegyben részesitette. Számfeletti adagokat szolgált fel neki az esti, azaz inkább éjjeli órákban, amikor tanulmányait folytatta. Ilyen alkalommal azután kiderült, hogy a kedveskedés nem volt egészen önzetlen.
– Megkérném valamire, fiatal ur, megteszi ugy-e? – szólt Ágnes, a ház angyala.
– Megteszem, Ágnes, ha módomban van – mondta Kőlaky Béni. – Már hogyne viszonoznám a sok kedvességét!
Ágnes piros-pozsgás arca egy árnyalattal halványabb lett, amikor előadta kérelmét:
– A Janinak kellene irni egy szép levelet, szerelmeset, tudom, a fiatal ur nagyon ért hozzá.
– Nagy gyakorlatom ugyan még nincs az ilyen levelek irásában, de meglesz Ágnes. Még ma megirom. Aztán miről legyen szó benne?
– Azt már a fiatal urra bizom. Hiszen tetszik tudni.
– No de mégis?
– Arról, hogy nagyon szeretem és sokat gondolok rá – mondta Ágnes és lesütötte a szemét.
Másnap reggel Kőlaky Béni átadta a levelet. Ágnes boldog volt és a hálálkodás minden fajtájával árasztotta el. Pár nap mulva ujabb kéréssel állt elő. Barátnője nevében kérte ezuttal Kőlaky Bénit hasonló tartalmu levél megirására. És a kérelmek gyakran megismétlődtek. Nem is volna rossz üzlet a levélirásra berendezkedni – gondolta magában – legalább megvolna a sóvárgott zsebpénz. Rögtön ki is dolgozta a tarifát, amely szerint képes levelezőlapra két-háromsoros szöveg tiz, levél pedig a terjedelem arányában husz vagy harminc fillér. Ágnessel közölte feltételeit, de nyomban megbánta, attól félvén ugyanis, hogy ezzel minden bizonnyal magára zuditotta haragját, s elmaradnak a számfeletti adagok. Félelme azonban teljesen alaptalan volt. A kliensek, ugy látszik, nem sokalták a tarifát, miután növekedő számmal jöttek. Az üzlet lassan fellendülvén, Kőlaky Béninek nemcsak a szükséges zsebpénze volt meg, de némi tőkét is gyüjthetett.
Kőlaky Béni a levelek megirására nagy gondot forditott és főképen arra ügyelt, hogy a szöveg változatos legyen. Nem akarta, hogy holmi »svindler«-nek tartsák. Mert tudvalévő, hogy a sablonos munka árt az üzleti renoménak. Ámbár nem volt könnyü feladat változatos szövegekkel a kliensek kielégitésére törekedni, – de azért volt libris, hogy kisegitse magát a bajból. Hiszen segédkönyvek álltak rendelkezésére! A könyvespolcon a váriák csoportjában igen szép, használható anyagot találhatott. Legyezőnyelv, virágnyelv és ehhez hasonló cimü könyvecskéket, amelyek munkáját szerfölött megkönnyitették. Azokból meritette a szerelmet és érzelmeket ékesen kifejező szebbnél szebb szavakat, amelyek némelykor talán az örök boldogságban egyesitették a klienseket.
Az üzlet legszebb virágjában volt, amikor lecsapott a villám, zengő mennydörgés kiséretében. Veliczky Béla hogy, hogy nem, neszét vette a dolognak és nagy haragra gerjedt emiatt a »szörnyü elvetemültség« miatt. Nagy erkölcsi prédikáció után kénytelen volt Kőlaky Béni, bár kelletlenül, a libris-etikettel össze nem egyeztethető foglalkozásával rögtöni hatállyal felhagyni.
Kőlaky Béni eleddig sohasem kerülte el végzetét. Reményeitől mindig olyankor fosztották meg, amikor már-már azt hitte, hogy a cél felé halad és ime – ez a vállalkozás is összeomlott, a pénzszerzés müvészete sem bizonyult egyszerü dolognak.
Szárnya-szegett lélekkel olykor-olykor elindult Kőlaky Béni, de a céltól mindig messze elmaradt. A költő szavaival élve ő is elmondhatta:
Kéklő lepelben messze jár
Előtted a Remény;
Magához int, de meg nem vár
Tovább, tovább lengvén,
S mig lepkeszárnyát kergeted,
Lezug hiába életed,
S állasz pályád szélén.

HARMADIK FEJEZET,
melyben szó van Kőlaky Béni szerelemre lobbanásáról, társadalmi 
és szinpadi szerepléséről és az utóbbiból folyó következményekről.
Kora ősztől a tavasz ébredéséig a könyvesbolt volt a város vezető egyéniségeinek találkozóhelye. Az esti órákban, kedélyes hangulat közepette, patriárkális élet folyt ott nap-nap mellett. A társalgást rendszerint a hetilap szerkesztője, Márton Géza vezette. Többnyire olyan kérdéseket vetett fel, amelyek fölött a jelenlévők élénk vitába elegyedtek. Az eszmei asszociáció majdnem minden alkalommal magas irodalmi szinvonalra emelkedett. Különösen dr. Lábas Zoltán, a társadalmi mozgalmak lelkes vezetője vitte a szót, ha őt közelebbről érdeklő kérdéseket penditettek meg. Szellemességben szinte tulszárnyalta valamennyit. Jó adomázó volt s kitünően mulattatta a társaságot. Néha észre sem vették, hogy már későre jár az idő és amikor észbe kaptak, nagysietve távoztak, de mindig a legjobb hangulatban és azzal a bucsuszóval: a viszontlátásra!
A látogatók között néhanapján feltünt egy barnahaju, madonna arcu leányka. Dr. Lábas Zoltán leánya, aki a felsőbb leányiskola növendéke volt. A társalgásban nemigen vett részt, csak olyankor vegyült bele, ha róla volt szó, vagy pedig kérdést intéztek hozzá. Inkább a pulpitusra kirakott könyveket nézegette szinte mohó vággyal és öröme teljes volt, ha egy uj Beniczkyné Bajza Lenke vagy Marlitt kötetet pillantott meg. A könyveket mutatva mindjárt megkérdezte édesatyjától:
– Ezeket hazavihetem, ugy-e?
– Igen, gyermekem – mondta édesatyja odavetőleg. – Csak csomagoltasd be.
Kőlaky Béni boldog volt, hogy Lábas Mici szolgálatára lehetett. Már régebben figyelte karcsu, nyulánk alakját és szemének csodálatos kifejezését, de minden különösebb érzés nélkül. A csomagot ezuttal is kötelességtudóan nyujtotta át s szolgálatkészségét a leányka jelentőségteljes mosollyal viszonozta. A mosoly, bár máskor is volt benne része, ez alkalommal sajátságos zavart idézett fel lelkében, szinte feltünően szórakozottá tette és amikor a társaság elhagyta a könyvesboltot, ugy érezte, hogy Lábas Mici már nem a közömbös diákleány többé, hanem eszmény, az ő eszménye.
Kőlaky Béni gondolatait aznap este Lábas Mici kötötte le. Egy pillanatra sem hagyta el maga elé varázsolt plasztikus alakját s csillogó fekete szemének lágy tekintetét érezte állandóan. Az asztalnál ülve sokáig merengett s amikor lefeküdt, nem jött álom a szemére. Reggel felé azonban mégis könnyü álomba merült, de már két-három órás szendergés után fölkelt. Bágyadt volt, egész testében remegett és amikor öltözködés közben a tükörbe nézett, nem ismert saját énjére. Vajjon miért is változott meg ennyire? Mi okozta a lelki emóciót? Ezek a kérdések foglalkoztatták, miközben megállapitotta, hogy szerelmes.
Lábas Mici látogatásai sürün megismétlődtek. Kőlaky Bénit a leányka jelenléte mindig örömmel töltötte el és szerelmi boldogságától szinte megrészegedett. Minden alkalommal elhatározta, hogy a legközelebbi látogatáskor, kedvező pillanatban, vallomást tesz érzelmeiről. De amikor szemtől szembe állt vele és tekintete tekintetével találkozott, nem volt bátorsága hozzá.
Egy napon, önmagával való viaskodása közben, arra határozta el magát, hogy érzelmeiről irásban tesz vallomást, miután sem ereje, sem bátorsága nem volt ahhoz, hogy élőszóval tegye meg. És azonnal cselekedett. Elővett egy, a szerelemmel vonatkozásban lévő izléses müvészlapot és a következő versidézettel postán elküldte:
Szerelem a neved, tudom,
Te hatalmas jövevény!
Lábad elé édes jajjal
Könyörögve fekszem én.
Ahhoz megint nem volt bátorsága, hogy a saját nevét irja alá. Álnevet használt, olyan nevet, amely kétségkivül figyelmet keltett. Gróf Reményi volt az a név, amely mögött meghuzódott.
A müvészlap elküldését követő napon Lábas Mici ismét ellátogatott a könyvesboltba. Kőlaky Béni tisztelettel fogadta s alig várta, hogy kivánságát előterjessze. A következő pillanatban azonban majdnem elsüllyedt szégyenében, amikor Lábas Mici ajkán kiszalasztotta: »Müvészlapokat kérek!« Sápadtan és reszketve tette elébe a kollekciót kiválasztás céljából. Sokáig tartott, mig Lábas Mici a tetszését megnyerő müvészlapot kiválasztotta. Kőlaky Béninek tehát volt ideje, hogy megfigyelje szemének legparányibb rebbenését és nem-e vet gyanus tekintetet rá?
Mikor Lábas Mici eltávozott, azon tünődött, vajjon mi célból vásárolta a müvészlapot? Éppen most, amikor megkapta az ő lapját? Talán ilymódon akarta megtudni, hogy a lap honnan származik? Szent Isten! ha kitudódik, hogy ő küldte – villant át agyán és annyira megijedt már a puszta gondolattól is, hogy meg kellett fogódznia, különben elszédült volna.
Következő nap este, amikor dr. Lábas Zoltán leánya kiséretében eljött a rendes találkozóra, a müvészlap-ügy ujabb fordulatot vett. Veliczky Béla a hetilap szerkesztőjével néhány pillanatra félrevonult s amikor a szerkesztő visszatért a társasághoz, Lábas Mici szólitotta meg:
– Szabad kérnem egy szóra, Veliczky bácsi.
– Parancsolj, Micike, rendelkezésedre állok – mondta Veliczky Béla szives-örömest és kezét a leányka vállára tette.
Lábas Mici kivett kézitáskájából egy müvészlapot és Veliczky Bélának átnyujtva ezt mondta:
– Tudom, hogy az egész város fiatalságát ismeri, talán sejti, hogy ki küldhette nekem ezt a lapot.
Veliczky Béla szemügyre vette a lapot, Kőlaky Béni pedig hol elvörösödött, hol elsápadt, mert a jelenet éppen iróállványa előtt játszódott le.
– Bár ismerős az irás, kedves Micike, hirtelenében azonban nem tudom megmondani a hasonlatosság eredetét – mondta Veliczky Béla a zavar némi jeleit mutatva és szigoru tekintetet vetett Kőlaky Bénire.
– Én is ismerősnek találom és bármennyire töröm a fejemet, nem tudok rájönni, hol találkoztam már ezzel az irással.
– Majd rájövünk, Micike, csak türelem.
– Ó, nem olyan fontos – legyintett Lábas Mici és a müvészlapot visszahelyezte a kézitáskába.
Kőlaky Bénit ez a közömbös kijelentés s még hozzá, a lekicsinylő legyintés annyira bántotta, hogy legszivesebben világgá ment volna. A müvészlap okozta lelki izgalmak, amelyek már e jelenet előtt is erőt vettek rajta, most még nagyobb mértékben jelentkeztek. Az izgalmak hatása alatta szerelemről szőtt ábrándjai, amelyeket oly szépnek látott, foszladozni kezdtek s már csak egy kivánsága volt: kikerülni a bajból szégyen és megalázás nélkül.
Még aznap este, a társaság eltávozása után, lejátszódott a müvészlap-ügy utójátéka, amelynek két szereplője volt: Veliczky Béla és Kőlaky Béni.
– Micsoda ötleteid vannak, Béni! – kezdte Veliczky Béla kissé szigoruan, de barátságosan. – Lapot küldeni, inkognitóban, olyan hamis névvel, amely már magában véve nevetségessé tesz.
– Nem küldtem senkinek sem lapot, kérem szépen – próbálkozott mentegetődzni Béni.
– Ne tagadd! Tudod jól, hogy bosszant, ha valótlanságot állitasz. Ahogy ránéztem a lapra, rögtön felismertem az irásodat, ha el is ferditetted. A betük jellegzetességét azonban nem tüntetted el.
Kőlaky Béni bocsánatkérően nézett principálisa szemébe s ennyit mondott:
– Százszor megbántam már, hogy a lapot elküldtem. Tudom és belátom, hogy balgaságot, ostobaságot követtem el.
– A szövegből és aláirásból láttam én is, hogy ostobaság, azért nem is árultalak el. Nem akartam, hogy kényelmetlen helyzetbe kerüljél. A szerelmet pedig verd ki a fejedből és gondolj többet a jövődre. Folytasd szorgalmasan tanulmányaidat, hogy az életben megállhasd a helyedet. Megértetted?
– Meg, kérem – mondta alig hallhatóan Béni.
A vacsora alatt még egyszer szóba került a müvészlap és szerelem ügye, de már az ifjui bohóság oldaláról nézve, ugyhogy Béni is nevetésre fakadt.
Ezen az éjjelen már nem merengett Kőlaky Béni. Örült és nyugodt volt, hogy nyomósabb szcénák elkerülésével esett át a szerelem megnyilatkozásán és a kiállott izgalmak után most már mély álomba merült.
*
A Polgári Kör a város társadalmi és politikai életében jelentős szerepet játszott. Ha valamilyen mozgalom indult vagy képviselőválasztások idején mindig tömör sorokban vonultatta fel a polgárságot.
A Kör saját házában lévő helyiségeit a legtágabb értelemben vett igények szem előtt tartásával rendezte be. Az olvasóteremben fotöjök és pamlagok biztositották a tagok kényelmét, a játékszoba pedig teljesen elkülönitve várta a látogatókat. A Kör vezetősége mindenre kiterjedő figyelmet tanusitott a tagok iránt. A lapokkal való felszerelés is elég változatos volt. A fővárosi napilapok és folyóiratok majdnem teljes számban álltak rendelkezésre, de nem hiányoztak a nevezetesebb külföldi képes folyóiratok sem. A játékszobának is megvoltak a maga sajátosságai. A tradiciós kártyacsoportok, az alsós- vagy tarokk-pártik, amelyeknek érdekes bemondásai szinte szállóigévé váltak. A szerényebb spiessbürgerek, akik rendszerint csak vasárnap délután ültek a kártyaasztalhoz, a talon-máriást kultiválták filléres alapon.
A Kör helyiségeiből egy meghitt kis szobát a város fiatalsága számára tartottak fenn. A vezetőségnek ugyanis az volt az álláspontja, hogy a jövő nemzedéket a rossz társaságtól és a könnyelmü életmódtól csak ugy lehet távoltartani, ha megfelelő gondoskodással irányitják életét. A vezetőség üdvös álláspontja általános helyeslésre talált. A fiatalságnak rendelkezésére állott a kijelölt szobán kivül az olvasóterem is. A társadalmi életben való intenzivebb részvételét pedig dalárda megalakitásával mozditották elő. Röviddel azután, hogy a dalárda megalakult, már szerephez is jutott. A Kör hazafias ünnepélyt rendezett, amelyeket a dalárdának hazafias dalokkal kellett megnyitnia.
A dalárda esténként javában készült az ünnepélyes aktusra. A karnagynak, aki nagy zenei képzettséggel rendelkezett és kitünő hallása volt, minden igyekezete odairányult, hogy dalárdájával az első nyilvános szereplés alkalmával remekeljen. Az egyes hangcsoportokkal eleinte külön-külön foglalkozott, azután következett az együttes főpróba. És a nagy körültekintéssel előkészitett főpróbán, a taktusra figyelve, a dalárda rázenditett:
Gyönge violának
Letörött az ága –
de nyomban utána a karnagy, haját tépve, leintette az egészet.
– Hallatlan, hallatlan! – kiáltott szinte magán kivül. – Annyi próba után minden fáradságom kárba veszett. Hogyan is lehet ennyire hamisan énekelni – folytatta. – Ha jól sejtem, a harmadik csoportból ütötte meg fülemet az a rettenetesen hamis hang. Ki volt az? Álljon elő, majd ismétlem vele szólóban.
A dalárda tagjai egymásra néztek, de senki sem mozdult. Egyszer csak mindnyájan, szinte ütemszerüen Kőlaky Bénire mutattak.
– Persze, persze, Kőlaky! – jegyezte meg a karnagy. – Ki is lehetne más.
Kőlaky Béni kivált a csoportból és a zongora mellé állt. A karnagy megadta a hangot, Béni belekezdett az éneklésbe, de inkább ne kezdett volna. Bármennyire igyekezett is, nem volt képes a helyes hangot eltalálni.
– Engedje meg, kedves Kőlaky, hogy a botfülü jelzővel tiszteljem meg – mondta a karnagy és abbahagyta a kisérletezést. – Zenei hallás nélkül nem lehet énekelni. Ez egyszer faktum. Álljon csak szépen félre és foglalkozzon továbbra is a könyveivel.
Kőlaky Béni a karnagy igazmondásának teljes tudatában szomoruan hagyta ott a dalárdát. Veliczky Béla is értesülvén Béni nagy szomoruságáról, közbenjárt a Kör vezetőségénél, hogy más szerepet juttassanak neki, olyat, amely képességeinek jobban megfelel.
Az ünnepély megtartására kitüzött dátum rohamosan közeledett. Kőlaky Béni örömtelve ujságolta Ferenc bácsinak, hogy az ünnepélyen ő is fog szerepelni és okvetlenül számit megjelenésére és izgalmát alig tudta palástolni.
– Lemegyek az alsó raktárba, Ferenc bácsi – mondta valamivel későbben Béni. – Ha keresnek, ott vagyok.
Veliczky Béla az irodában foglalatoskodott s igy észre sem vette Béni eltünését. Néhányszor szólitotta s miután nem kapott feleletet, Ferenc bácsihoz fordult:
– Hol van Béni?
– Az alsó raktárban rendezi a könyveket, főnök ur.
– Szóljon neki, hogy azonnal jöjjön fel.
– Igenis, kérem.
Ferenc bácsi sietve lement az alsó raktárba, az utolsó lépcsőfoknál azonban hirtelen megfordult és rohant fölfelé.
– Főnök ur, kérem – mondta lihegve – valami nagy baj lehet odalenn. Mikor be akartam menni a raktárba, a fiatal ur felém jött és egyre azt kiáltotta: »Csak vissza, vissza!«
Baj ugyan nem volt, csupán az történt, hogy Béni a könyvek rendezésének ürügye alatt a Polgári Kör nemzeti ünnepélyére készült az alsó raktárban. Tompa Mihály »A gólyához« cimü költeményét tanulta. Az ünnepély rendezősége ugyanis őt kérte fel – Veliczky Béla közbenjárására, amiről azonban mitsem tudott – a költemény elszavalására. Mikor Ferenc bácsi lement a lépcsőn éppen a költemény ötödik strófáját ismételte fennhangon, a megkivánt taglejtéssel kisérve:
Csak vissza, vissza! dél szigetje vár.
Te boldogabb vagy, mint mi, jó madár.
Neked két hazát adott végzeted,
Nekünk csak egy – volt! Az is elveszett!
Ugy látszik, az erőteljes taglejtés és deklamáció ijesztette meg annyira szegény Ferenc bácsit.
Veliczky Béla kellő komolysággal fogadta Ferenc bácsi jelentését s minden további kérdezősködés nélkül lerohant az alsó raktárba. Pár perc mulva már mosolygó arccal jött vissza és utána kipirulva Béni. Ferenc bácsi csodálkozó szemmel vizsgálta őket. Majd megszólalt:
– Hát nem történt semmi baj?
– Amint látja, Ferenc bácsi, semmi – mondta Béni.
Ferenc bácsi megnyugodott és amikor a történtekről értesült, olyan jóizü nevetésre fakadt, hogy a könyvesbolt polcai is inogtak.
A Polgári Kör által rendezett ünnepély lezajlott, azonban Kőlaky Béni aligha sorozta első nyilvános szereplését kellemes emlékei közé. Amilyen lelkesedéssel sietett a pódiumra, amikor rákerült a sor, annyira lesujtva, szégyenpirral az arcán, lépett le onnan. A közönség láttára olyan lámpalázt kapott, hogy a költemény egyetlen szava sem jutott eszébe. Kisvártatva azonban félig-meddig összeszedte erejét és belekezdett a deklamációba, amelytől egész életére kiható sikert várt. A költemény leghatásosabb részleteinél, amikor a hallgatóságnak a költő nagy fájdalmát, amelyet hazája elvesztésén érzett, szintén át kellett volna éreznie, ugy látta, vagy legalább is rémlett neki, hogy az emberek szája szöglete mosolyra huzódik, amelyet ő kényszeritett ki a helytelen, szinte komikussá vált taglejtéssel.
A Polgári Kör összejövetelein még javában tárgyaltak a nemzeti ünnepély erkölcsi és anyagi sikereiről, amikor kiirták a képviselőválasztásokat. Egyszerre elcsendesült minden. Széltében a városban csak arról beszéltek, hogy ki legyen a képviselőjelölt. A Polgári Kör a kormánypárti jelöltet támogatta. A vezetőség mindent elkövetett a jelölt győzelme érdekében. A választás ügyében tartott értekezleteken Veliczky Béla is tevékeny részt vett, sőt funkciót is vállalt főkortesi minőségben.
A választás napján a könyvesbolt zárva maradt. Veliczky Béla, kalapjában a jelölt arcképével ellátott zöld tollal, már kora reggel indult a Körbe. Kőlaky Béninek kiadta az utasitást, hogy egy óra mulva szintén jöjjön oda. Fontos feladat vár rá. Az utasitáshoz tartva magát, pontos időben ott volt. Jelentkezett principálisánál, akitől rögtön megkapta a beosztását. Az étteremben teljesitett szolgálatot és az volt a megbizása, hogy a választók részéről elfogyasztott ételeket és italokat jegyezze. Csakhamar felismerte megbizatásának rendkivüli előnyeit és a saját személyében elfogyasztott több rendbeli adag tormást is a választók rovására jegyezte fel. Este felé, közel a választás lezárása előtt, már kevés dolga lévén, kiment az uccára, – kalapjában szintén a kormánypárti jelölt arcképével ellátott zöld toll ékeskedett – s figyelte azt a nem mindennapi képet, amelyet az ucca nyujtott. Nagyon tetszett neki az emberek élénk, majd izgalommá fejlődő vitatkozása a választás kimenetelét illetően. Javában élvezte egy ilyen vita fejleményeit, amikor, mitsem sejtve, valaki oldalba lökte és azt mondta:
– Taknyos.
Ez a váratlanul jött sértés annyira meglepte, hogy szólni sem tudott s a lába szinte meggyökeredzett. Meglepetéséből felocsudva azon gondolkozott, miért is kellett neki ezt a sértést elszenvednie?
Csak későbben tudta meg, hogy aki oldalba lökte, egy negyvennyolcas függetlenségi elveket valló választó volt és a kalapján meglátott zöld toll bőszitette fel annyira.
Nyár elején ujabb esemény volt a városban. Vándor szinésztársulat érkezett. A szinpadot a Nagyszálló kerthelyiségében állitotta fel a trupp. A tagokat a város szinpártoló közönsége nagy tisztelettel fogadta, különösen a bonvivánt, akit a hölgyek kegyessége nem remélt sikerekhez juttatott. A trupp komikusa kissé szánalmas volt; a sanyaruvendeli tipus benyomását keltette. A direktor, mint szinész a férfierősséget képviselte. A primadonna titulus a direktornét illette meg, a trupp többi hölgy tagjainak pedig változatos szerepköre volt.
A szinlapot, mivel más nyomda a városban nem volt, Veliczky Bélánál nyomatta a trupp. Kőlaky Béni, mint a szinészet nagy rajongója, igaz lelki örömmel karolta fel a szinlapnyomatás ügyét. A direktor az összeköttetés révén mindennapos látogatója volt a könyvesboltnak. Béni hódolattal vette körül, mert Thalia fenkölt papját látta benne, aki a magyar nyelv és hazafias szellem érdekében teljesit nagyfontosságu missziót.
Néhány nap alatt a direktor és Kőlaky Béni között szoros barátság fejlődött ki. Az érintkezés közöttük egyre közvetlenebb lett és igen gyakran élénk eszmecserét folytattak a szinjátszásról, de különösen a vándor szintársulat feladatairól és nehéz helyzetéről. Szóba kerültek néha a magyar szinjátszás nagyjai is: Egressy, Lendvay, Megyeri, akik szintén mint vándorszinészek kezdték dicsfénnyel bevégzett pályafutásukat.
Kőlaky Béni az előadásokat hüségesen látogatta, tekintve, hogy a direktor megörvendeztette tiszteletjeggyel a szinlap előállitása körül kifejtett nagy buzgalmának elismeréséül. Az előadásokat nagy figyelemmel kisérte, szinte átélvén az egyes jeleneteket és képzeletben már a szinpadon látta magát.
Nagy volt tehát az öröme, amikor a direktor egy szép napon azzal a hirrel lepte meg, hogy a bucsuelőadást mükedvelők bevonásával rendezi, s hogy a szinrekerülő darabban neki is szerepet szánt. A megtiszteltetés végtelenül boldoggá tette és kimondhatatlan örömmel vállalta »Az aranykakas« háziszolga szerepét. Az a tudat, hogy szinpadon fog fellépni, mint egykor Petőfi Sándor, annyira extázisba hozta, hogy se éjjele, se nappala nem volt. Türelmetlenül várta azt a napot, amelyen szinész tehetségéről tehet bizonyságot és a hirnév szárnyán emelkedhetik a halhatatlanok sorába.
A várva-várt napon Kőlaky Béni jóval idő előtt sompolygott már a szinpad körül, tulfütött szinészi ambiciói nyugtalanul hajtották. Nemsokára azután szállingózva jöttek a mükedvelők és szinészek is. A maszkirozásnál kis bajuszt ragasztott, nehogy tulhamar felismerjék, különösen Veliczky Béla, aki családjával az első sorban szokott ülni. A direktor az utolsó szemle megtartásával mindent rendben találván, megszólalt a csengetyü és az előadás megkezdődött. Kőlaky Béni jelenése hamarosan következett. Mikor a szinpadon megjelent és a közönség felé fordult, két vadul villogó szem meredt rá, Veliczky Béla máskor oly szelid tekintetü két szeme. Abban a pillanatban tisztában volt mindennel. Tudta, hogy ez a tekintet bejelentése az özönével elkövetkezendő szemrehányásoknak és előadás után nyomott hangulatban hagyta ott a szinpadot. A mükedvelők a szinészekkel és a közönség nagy részével még együtt maradtak, hogy muzsikaszóval és pohárcsengéssel fejezzék be az ünnepi aktust. Kőlaky Béni pedig azalatt szobájába zárkózva, a hold beszivárgó fényénél, különös tervet forgatott agyában.
Amit Kőlaky Béni előre megérzett vagy legalább is sejtett, másnap tényleg elkövetkezett. Veliczky Béla bántó szemrehányásokkal illette a szinpadi szereplés miatt s nem is annyira a szereplést kifogásolta, mint inkább azt, hogy libris létére tekintélytrontó szerep eljátszására vállalkozott. Béni szó nélkül türte a szemrehányásokat. De maga előtt látván az élet sivárságát, a függőséget, amely egyéni törekvéseinek kibontakozása elé minduntalan akadályokat gördit, tervét most már véglegesnek tekintette.
A szinpadi szereplés ügye látszólag lezárult, de a direktor megjelenésével ujból szóba került. Amikor elismerését fejezte ki Kőlaky Béninek, hogy kis szerepének ügyesen megfelelt és buzditó szavakkal igyekezett ambicióját fokozni, Veliczky Béla is közbeszólt. Egy pillanatra sem hagyta meg az elismerés nimbuszát:
– Ugyan, kedves direktor, nem elismerés, hanem korholás Béni jutalma. Olyan szerepet játszott el, amely rám is a szégyen bélyegét süti!
– Talán mégsem, Veliczky uram, – mondta ellenvetéssel a direktor. – A szinmüvészet nem ismer megalázó szerepet, legyen az bármilyen jelentéktelen. Hiszen a kis szerep is az iró gondolatának szüleménye és szerves kiegészitője a darabnak.
– Kétségtelen! Nem is vitatom. Azonban ismerje be, hogy ebben az esetben a szereposztás tendenciózus volt. Visszaélés egy naiv, ambiciótól hevitett fiatalember tapasztalatlanságával.
A direktor erre már csak sugva válaszolt, amiből Kőlaky Béni megállapitotta, hogy principálisa joggal illette szemrehányásokkal.
A vándor szinésztársulat még aznap elutazott, de Kőlaky Béni nélkül, miután a direktor vele szemben tanusitott nem őszinte magatartása következtében hirtelen lemondott tervéről és nem csatlakozott a trupphoz, hogy mint szinlaposztó és kellékes próbáljon szerencsét.

NEGYEDIK FEJEZET,
melyben Kőlaky Béni mártiriumot szenved a záróra miatt, 
majd elhagyja a kis vidéki várost.
Tizenhetedik évében járt Kőlaky Béni, amikor elérkezett elève idejének utolsó esztendeje. A lezajlott kisded játékok immár a multé voltak. Az élniakarás fenkölt gondolata és az érvényesülés vágya vezérelték most már további törekvéseiben. Tisztán és világosan rajzolódtak eléje a »nagy« jövő körvonalai és bámulatos energiával tört életcéljai felé. Fokozott ambicióval merült ujból tanulmányaiba, de libris voltát egy pillanatra sem tévesztette szem elől. Elsősorban tehát az irodalmi és könyvészeti ismeretek tökéletesbitésére törekedett. Serkentően hatottak rá azok a panaszok is, amelyek a szaklap hasábjain ötlöttek minduntalan szemébe az uj libris-nemzedék tartalmatlanságáról. Különösen bántotta az a siralom, amely abból a mottóból kiindulva, hogy »aki a szellemet szolgálja, a világot szolgálja«, kétségtelen igazságként állapitotta meg a modern könyvkereskedők hiányos képzettségét a régiekkel szemben, akik a német befolyás idejében valóságos bibliografusok, sőt sokszor bibliofilek is voltak egy személyben.
Sokat tünődött e szomoru megállapitáson s szinte szégyenkezve ejtette ki kezéből a sulyos vádat tartalmazó dokumentumot. Nehezen értette meg a valót. De hát akkor miért választja valaki ezt a pályát, ha a legelemibb ismeretek elsajátitására is rest? Miért keres boldogulást olyan pályán, amelynek követelményeivel nem tud vagy nem akar megbarátkozni? Minő szuggesztió, minő misztikus erő hatalmában állhat elhatározása pillanatában, ha hajlamaival ellentétes pályára lép? Ezeket a kérdéseket vetette fel önmagának, hogy magyarázatot találjon a szomoru tényként megrajzolt helyzetkép megvilágitására.
Volt azonban a szaklapban olyan közlemény is, amely örömmel töltötte el és tépelődésének fonalát szinte ütemszerüen szakitotta széjjel. Az örömteljes közleményben ugyanis arról volt szó, hogy a fővárosi könyvkereskedők a nyári hónapokban este hét órakor zárnak, vasár- és ünnepnapokon pedig ki sem nyitnak. Verőfényes májusi napon olvasott erről, a tavasz csodálatos varázsával megbüvölt embrión, amikor mindenki – napi munkáját elvégezve – kikivánkozik a szabad természetbe. Irigykedve gondolt tehát azokra a boldog halandókra, akik a teljes szünnapokon vidáman sütkérezhetnek a nap éltető sugaraiban. Mily módon tehetné principálisát erre figyelmessé? És hirtelen az az élelmes ötlete támadt, hogy a közleményt kék ceruzával feltünően bekeretezi és iróasztalára teszi. Az ötletet tett követte és a közlemény szembetünően elhelyezve másnap reggel ott feküdt principálisa iróasztalán.
Kőlaky Béni teendői között az üvegfalon keresztül állandóan az iróasztalra pislogott, hogy meggyőződjön, vajjon elég szembeötlő helyzetben fekszik-e a szaklap e nevezetes száma és türelmetlenül várta principálisa érkezését, ami máskor egyáltalában nem foglalkoztatta. Ferenc bácsi a könyvesbolt csinositásával lévén elfoglalva nem igen vette észre Béni izgatottságát. Csak akkor figyelt fel, amikor Béni megszólalt:
– No öreg, megváltozott a világ, terjed a humanizmus. Szabad nyarunk lesz.
Ferenc bácsi csodálkozóan nézett Kőlaky Bénire, miután nem volt teljesen tisztában az elhangzott szavak értelmével. Rövid ideig gondolkozott, azután megkérdezte:
– Miféle nyavalya terjed, amely a világot megváltoztatta?
– Nem nyavalya az, Ferenc bácsi, hanem humanizmus, vagyis magyarul: emberszeretet.
– Miért gondolja, fiatal ur, hogy terjed?
– A szaklap legujabb számából állapitottam meg, Ferenc bácsi. Felülkerekedett az alkalmazottak iránti jobb érzés. A fővárosi könyvkereskedők megröviditették a zárórát és vasár- és ünnepnapokon ki sem nyitnak. Persze, egyelőre csak nyáron. De első lépésnek ez is nagy haladás.
– Ez az egész – mondta Ferenc bácsi közömbösen. – Bennünket ugyan hidegen hagyhat.
– Dehogy! Ellenkezően. Lelkesedéssel kell fogadnunk a fővárosiak határozatát, mert a könnyebbülést mi is érezni fogjuk. A példát követni fogják a vidékiek is s ha nem csalódom, principálisunk lesz az elsők között. Meglátja, Ferenc bácsi, még ma közölni fogja velünk nemes elhatározását.
– Lehetséges, de nem bizom benne, mert jól tudom, hogy minden ujitástól idegenkedik.
– Én pedig biztosra veszem és már most kiálthatjuk: Éljen a hétórai záróra! Éljen a főnöki kar!
Veliczky Béla éppen végszóra érkezett meg. Kőlaky Béni és Ferenc bácsi azonban csak akkor vették észre, amikor közbeszólásával megzavarta a purparlét:
– Mi van itt kora reggel? Népgyülés? – Majd Bénihez fordulva: – Most aztán bemutatkoztál! Ahelyett, hogy kötelességtudóan végeznéd a dolgodat, harangirozol, szónokolsz, mint valami demagóg. Ugy látszik szabad óráidat már nem a komoly tanulmányoknak szenteled, hanem lázitó iratokat olvasol. Mindenesetre gondom lesz rá, hogy az efféle dolgokat kiverjem a fejedből. Záróra után ezentul itt maradsz a boltban, persze velem együtt, hogy szemmel tartsalak.
Kőlaky Béninek összeszorult a szive, annyira bántotta ez az ujabb méltatlanság. Ugy érezte, hogy principálisa talán sohasem volt ennyire igazságtalan vele szemben, mint ezuttal. Hiszen nem lázitott, nem lépett fel jogtalan követeléssel, nem gyakorolt befolyást senkire olyirányban, hogy ne engedelmeskedjék, csupán örömének adott kifejezést a záróra megröviditése érdekében inditott mozgalom eredménye fölött. Ártatlanságának tudatában szólalt meg azután:
– Nem lázitottam, kérem, nem harangiroztam, csak a zárórára vonatkozó közlemény váltotta ki belőlem a lelkesedés eme fokát.
– Megengedem, hogy ugy van. Presszionálni azért mégsem hagyom magamat. Hiába keretezted be kék ceruzával a közleményt, a renden nem változtatok.
És ugy történt, ahogy Veliczky Béla megmondta. A záróra nemhogy megrövidült volna, hanem egy órával meghosszabbodott. Kőlaky Béni fájdalmas sóhajok között gondolt a fővárosiakra, amikor este iróállványára rakta a könyveket, amelyekből jegyzeteket kellett készitenie vagy részleteket elolvasnia, hogy másnap, esetleg későbbi napokon a feltett kérdésekre felelhessen.
Amilyen örömteltnek látta a nyár közeledtét, olyan szomoruvá vált számára, amikor már benne élt. Hiába daloltak a madarak, hiába illatoztak a virágok a zöld pázsit mesgyéjén, Kőlaky Béni csak vigasztalan maradt. A költő szavai jutottak eszébe minduntalan:
Öröm sugárzott minden arcon;
Megujult vágy, ifju remény,
Csak én szerettem volna sirni
Gyönyörü nyár elején!
Igen, sirni szeretett volna, mert megfosztották szabadságától azokban a hónapokban, amelyek felélesztik a természetet téli álmából, de megedzik az ember életerejét is.
A nyári hónapok gyorsan, szinte észrevétlenül peregtek le. Az utszélen mindenütt megsárgult falevelek hirdették, hogy ősz van, de ez az ősz sokat jelentett Kőlaky Béni életében. Ekkor telt le ugyanis eleve ideje és szortimenterré avanzsált. Uj minőségében azonban nem sokáig maradt tanitómesterénél. Tágabb terrenumra vágyakozott, érvényesülési lehetőségekre.
Karácsony táján, zord téli napon hagyta el a kis vidéki várost, ahol serdülő korában annyi viszontagságon ment keresztül. Tanitómestere a legjobb kivánságokkal eresztette utjára, a pályaudvaron pedig Ferenc bácsitól, a jó cimborától vett érzékeny bucsut. A vonat elindulásakor könnybe lábbadt szemmel integettek egymásnak utolsó istenhozzádot, mintha csak érezték volna, hogy a sors immár örökre elválasztotta őket.

ÖTÖDIK FEJEZET,
melyben Kőlaky Béni uj életkörülmények között uj perspektivákban 
látja a könyvkereskedelmet. Ebben a fejezetben feltünik egy filozóf német is, 
aki a feketekávéból meriti a bölcsesség gondolatait.
Kőlaky Béni a Felvidék élettől duzzadó, ősi kuruc városában folytatta libris-müködését. A város könyvesboltjai már a külső dimenzióban is bizonyságot tettek arról, hogy a lakosság kulturális tekintetben magas fokon áll és a jelenben is a mult dicső hagyományaival él.
A legrégibb és legtekintélyesebb könyvesbolt fogadta Kőlaky Bénit szolgálatába. Mindjárt belépése alkalmával észrevette, hogy a németek szellemében vezetett könyvesbolt széleskörü szaktudást igényel. A tulajdonos, Kömives Kelemen jóakaratu irányitásával azonban hamarosan tisztába jött az uj fogalmakkal és a legszebb együttmüködésben teltek a napok.
A kezébe került rengeteg könyv, azok érdekesnél érdekesebb cimei és a könyvkiadói prospektusokba foglalt tartalmi ismertetések olvasókedvét mindjobban fokozták. Olyannyira, hogy idővel a legkülönbözőbb tudományokba mélyedt. Ugy vélte, hogy egyuttal libris-kötelességét is teljesiti, hiszen előfordulnak esetek, amikor a vásárló nem bizonyos szerző müvét kéri, hanem felteszi a kérdést, hogy van-e olyan könyv, amely ezzel vagy azzal a tárggyal foglalkozik, tehát a szortimenter olvasottsága ilyenkor kétségkivül hasznos. Olvasás közben mindig irigykedve gondolt az irókra és tudósokra, akik a könyv szellemi részével foglalkoznak s igy bizonyára többet olvasnak is? Egy alkalommal Rousseau Emile-jét olvasván, igen csodálkozott, amikor erre a kitételre bukkant: »Gyülölöm a könyveket, mert arra tanitanak, hogy arról beszéljünk, amihez nem értünk.« A nagy francia iró gyülölte a könyveket? Lehetséges ez? – kérdezte önmagától és csalódottan összecsukta Rousseau hires könyvét. A könyvről mondott lesujtó véleménye annyira kiábránditotta Kőlaky Bénit, hogy soha többé nem vette kezébe az Emile-t és nem is olvasta végig. Rousseau-val ellentétben továbbra is becsülte és szerette a könyvet, amelynek mindig nagy értéket tulajdonitott.
Minél jobban megismerte Kőlaky Béni a könyvkereskedelem mibenlétét, annál világosabban bontakozott ki előtte a valóság. Eddig csak azt tudta, hogy két tényező van: a könyvkiadó, aki előállitja a könyvet és a szortimenter, aki eljuttatja az olvasóközönségnek. E két tényezőt ugy képzelte el mindig, mint két szerelmest, akik idealizmussal övezett, harmonikus életet élnek. Csak azután, hogy az értelem fejlettségével mindinkább a reális élet felé hajlott és élesebben figyelte a történteket, jutott arra a szomoru megállapitásra, hogy sokféle baj és sérelem zavarja e két tényező együttmunkálkodását. A szaklapban állandóan szőnyegre kerültek a jelenségek s hol kemény, hol enyhébb szavakkal követeltek orvoslást. Különösen a Bácska felől jöttek gyakran az ominózus irások, amelyeket Erős Nándor, a librisek nesztora küldözgetett rendületlenül. A bajok kutforrását kutatva egyesek a fővárosi és vidéki libris érdekek ellentéténél fogva az egyesületben látták a hibát, mások viszont ugy találták, hogy a könyvkiadók önkénykedése állja utját az egészséges fejlődésnek. Egyszercsak elhangzott a vezényszó: »Szervezkedjünk! Alakitsuk meg a Vidéki Könyvkereskedők Szövetségét!« A felhivás csakugyan komoly formát öltött és nagy előmunkálatok után az ősi kuruc városban megalakult a szövetség.
Az alakuló közgyülésen Kömives Kelemen elnökölt, amire Kőlaky Béni módfelett büszke volt. A szervezési munkálatokról Ungvári Mór számolt be a kedélyesség tetsző hangján. »Ha rendelkezném a büvös varázsvesszővel, – mondotta – amellyel egy csapásra mindenki buját-baját jóra tudnám átváltoztatni, szives-örömest bugyogtatnám a jólét és megelégedés forrását.« Utána következett a tárgysorozat, amelynek tárgyalásánál Kőlaky Béni különös dolgokat figyelt meg. Igen viharos hangulatban vitattak holmi szatócskérdést, a fővárosiak versenyét és amikor a részletüzlet került szóba, a vihar tetőfokát érte el. Ugy látszik, ez volt a vidékiek legfájdalmasabb pontja. Ezt tartották a vidéki könyvkereskedelemre nézve a legnagyobb veszélynek. Épenséggel nem barátságos tónusban beszéltek könyvvigécekről, mintha azok az ártatlan emberek lettek volna bünösek abban, hogy az idők jele megakasztotta a fejlődési folyamatot. Ennél a kérdésnél felszólalt az egyesület képviseletében megjelent egyik könyvkiadóvállalat igazgatója is, rámutatván arra, hogy »a magyar irodalom a részletüzlet fejlesztése utján gazdagodott azokkal az epokális, enciklopédikus müvekkel, amelyek irodalmunkat egyenranguvá tették a müvelt nagy kulturnemzetek irodalmi produkciójával«. Kőlaky Béni megitélése szerint a felszólaló nagy igazságot mondhatott, mivelhogy nemigen indult vita az elhangzottak fölött. Szinte csend támadt. Talán ekként adtak kifejezést helyeslésüknek.
Feltünő volt, hogy az alakuló közgyülésen igen kevesen jelentek meg s éppen azok maradtak távol, akik a leggyakrabban foglalkoztak a vidékiek sérelmeivel. Kőlaky Béni őszintén fájlalta, hogy Erős Nándor sem volt látható, pedig az ő számára egy kis meglepetést tartogatott. Szerette volna az egybegyültek tiszteletére rendezett banketten felköszönteni, mint a librisek harcias nesztorát s erre az alkalomra már előre elkészülvén, szerkesztett egy jellemző, nem éppen remekbe foglalt strófát, hogy a vihar után derültséget keltsen. Erős Nándor elmaradásával azonban a szónoklat is elmaradt és a strófa sem lett köztudomásuvá.
A közgyülés utáni napokon Kömives Kelemen kissé lehangoltnak látszott. Valószinü, hogy a vidéki librisek közömbössége bántotta és az a sajnálatos tény, hogy a közgyülés a részvétlenség jegyében folyt le. Őszbe vegyült haját és szakállát meg-megsimogatta, csiptetőjét hol fel-, hol letette és értelmetlen szavakat motyogva a kezével legyintett. Kőlaky Béni is levonta a tanulságot. Érveléseivel arra a konkluzióra jutott, hogy minden kezdeményezésért csak az első pillanatban lelkesednek. Az idő mulásával a lelkesedés alább száll és amikor az akció már arra érett, hogy számottevő tényezővé váljék, a nemtörődömség uralja a kedélyeket. A hathatós közremüködés és a célravezető munkában való részvétel már nem sarkalja az embereket, különösen ha áldozatokat is hozni kell, mire az a néhány, akik addig szivósan kitartottak a cél megvalósitása érdekében, kedve-szegetten szintén félreállnak. S igy minden kezdeményezésnek a vége: sok hühó semmiért.
Kömives Kelement a libris-mesterség mellett a közügyek is foglalkoztatták. Tagja volt a törvényhatósági bizottságnak, a Kamaránál is funkciót töltött be, ugy hogy napközben alig tartózkodott a könyvesboltban. Az esti órákban azonban rendszerint ott volt. Akkor vonultak be a törzslátogatók is és élénk társalgás kezdődött. Jellegzetes alakja volt a társaságnak a kamarai titkár, akinek Krisztushaja impozáns külsőt adott. Előszeretettel beszélt hexameterben és ha derüs hangulat vette körül, rimverssel köszöntötte a társaság érkező tagjait.
Ebbe a miliőbe nagyszerüen illeszkedett Eduard Schild, a német szortimenter. Nagy filozófus és politikus volt. Valóságos fiókparlament képét mutatta a könyvesbolt, ha felvetődött egy-egy politikai kérdés. Izgalmas jelenetek játszódtak le, amelyek középpontjában Eduard Schild állott. Makacs, keményfejü német volt, aki nem ismert ellenvetést és álláspontját addig védelmezte, amig meggyőző érvei elől meg nem hátráltak. Szóáradatával mindig fölénybe jutott. A viták hevében Schopenhauert és Nietzschet ugy idézte, mint a pap az evangéliumot. Leggyakrabban azzal érvelt: »Die Menschheit ist ein Unkraut über den sich einige emporschwingen«. Ez a Nietzsche-idézet, ha nem is minden esetben, de hatott.
Eduard Schild különben általános rokonszenvnek örvendett. Jóval hatvanon felül volt, de még mindig fürgén mozgott. Erről Kőlaky Béni már belépésének első napjaiban meggyőződött. Egyik este, zárás idejében, télikabátját Kőlaky Béni kezében nyomván elkiáltotta magát:
– Angreifen.
Már vagy öt perce tartotta a télikabátot, hogy ráadja, amikor észrevette, hogy Eduard Schild három méternyire tőle néhányszor körbe forog, majd kezét előrenyujtva nagy lendülettel nekiszalad a kabátnak. Még mutatványnak is beillett volna, oly ügyesen végezte ezt a müveletet. Kőlaky Bénit azonban készületlenül érte s igy még másnap is érezte az orrára kapott ütés fájdalmát. A müvelet a téli napokon állandóan megismétlődött, de akkor Kőlaky Béni már óvatosabb volt és igyekezett elkerülni a hasonló balesetet.
Sürün keresték fel a könyvesboltot a környékbeli notabilitások a könyvujdonságok megtekintése céljából. Köztük volt egy nagybirtokos, aki rendszerint négyfogatun robogott a városba. Amikor a könyvesbolt előtt megállott, Eduard Schildnek első dolga volt, hogy szemügyre vegye a lovakat. Nagy szakértelemmel tartotta meg a szemlét és véleményét a következőkben foglalta össze:
– Eine ganz gute Rasse, aber die Beine – Gotteshimmel! – die sind schwach. Zum rennen total unfähig.
Kőlaky Béni eleinte ügyet sem vetett véleményére, amikor azonban a további lószemlék során is mindig ugyanazt a véleményét nyilvánitotta, mégis csak kiváncsi lett és megkérdezte, hogy tulajdonképen milyen támpont alapján teszi meg észrevételeit.
Eduard Schild rögtön válaszolt:
– Nach der Stellung der Beine, mein Lieber.
A végén aztán kiderült, hogy valamilyen Pferdekunde-ból meritette ebbéli ismereteit, amelyet fiatalabb korában lapozgatott, nem annyira a szöveg, mint a remek illusztrációk kedvéért. A lószemléletből kifolyólag egy kis emléket is viselt. Lábvizsgálat közben egy nyugtalankodó állat ki talált rugni, de a rugás szerencsére csak gyengén érte, ugy hogy komolyabb baj nem származott belőle.
Időszakonként ellátogatott a könyvesboltba a felvidéki dzsentri világ egy igen tipikus alakja. Mindig a legujabb divat szerint öltözött, különleges szabásu gallért és monoklit viselt, kopasz fejét néhány hosszura növesztett hajszállal takarta, őszes bajuszát pedig feketére festette. Hanyag mozdulataiban a veleszületett elegáncia összpontosult. Szokásához hiven ezzel a kérdéssel állitott be a könyvesboltba:
– Van, kérem, valami uj aktalbum?
Kőlaky Béni a közelmult napokban érkezett könyvujdonságokból elővett egy kötetet és elébe tette:
– Nem ugyan aktalbum, de hasonló. Ujdonság. Most jelent meg.
A látogató kezébe vette a könyvet és elolvasta a cimét:
– Die Körperschönheit des Weibes. No ez igazán nagyszerü. Tudtam, hogy megint akad számomra valami. Elsőrangu delikatessz – tette hozzá nevetve és hunyoritott.
Leült a fotöjbe és sokáig forgatta a könyvet. Különös kéjjel szemlélte a képeket és a legkülönbözőbb arcfintoritással adott kifejezést tetszésének. A csalhatatlan »lebemann« benyomását keltette.
Kőlaky Béni egész idő alatt szemmel tartotta és szörnyen megbotránkozott, hogy ennyire leplezetlenül átengedte magát az öreg világfi kéjes érzéseinek.
– Vén kujon – jegyezte meg magában és tovább végezte teendőit.
Idővártatva a látogató felemelkedett a fotöjből és letette a könyvet a pulpitusra.
– A könyvet megtartom – szólt Kőlaky Bénihez. – Persze, folyószámlám terhére.
Kőlaky Béni becsomagolta a könyvet és átnyujtotta:
– Rendben van, kérem. A folyószámlát megterheljük.
És a látogató ugyanolyan hanyag mozdulattal, ahogy jött, indult az ajtó felé és még ennyit mondott:
– A legközelebbi aktujdonságra is igényt tartok. Isten önökkel. – És eltávozott a csomaggal a hóna alatt, amelyre talán jobban vigyázott, mint a szeme fényére.
*
Hideg, zimankós idő volt. A Kárpátok felől süvitett a szél és sürü pelyhekben esett a hó. Az uccán csak néha tüntek fel járókelők. A könyvesboltot azon a napon nem igen ostromolták a vásárlók. Az esti látogatók is elmaradtak, csupán a kamarai titkár nézett be, közvetlen zárás előtt hivatalából hazamenet, hogy valami könnyü lektürt vigyen magával a hosszu est unalmának az elüzésére.
Ez a nap alkalmasnak látszott a H. V. elszámolás előkészitésére. Kőlaky Béni a könyvek átcsoportositásánál tanitómestere módszerét követte és a könyvek lajstromba foglalásánál is szigoruan szem előtt tartotta a blindelés üdvös voltát.
A külföldi szortiment átcsoportositásánál a polc azon fiókjára is sor került, amelyben Eduard Schild a feketekávéval megtöltött félliteres üveget tartotta. János, a famulus a könyvek rakosgatása közben az üveget vigyázatlanságból feldöntötte és a feketekávé az utolsó cseppig kifolyt. Alighogy ez megtörtént, Eduard Schild, aki mitsem tudott az egészről, odament a fiókhoz, hogy elővegye az üveget. Minthogy a szokott helyen nem találta, a kabátzsebeit tapogatta, – az üveg ugyanis lapos volt és néha zsebben is hordta – de ott sem találván, ijedten felkiáltott:
– Um Gottes willen, wo ist den mein Schwarzer?
– Net g’sehn – mondta rossz németséggel János. Azután még magyarul hozzátette: – Megitták azt a sógorok, ebadta. – Ez alatt a megjegyzés alatt a németnyelvü könyveket értette.
– Was sagt er? – kérdezte Kőlaky Bénitől.
A hozzá intézett kérdésre nem válaszolt mindjárt. Nem tudta, hogy milyen magyarázatot adjon. Végül azt hazudta, hogy János ugy véli, hogy az üveget bizonyára nem a szokott helyre, hanem máshova tette. Ebben Eduard Schild kissé kételkedett, hiszen röviddel ezelőtt még hörpentett belőle, de azért az iróállványa mögötti fiókokat mégis átkutatta. Persze hasztalanul. János pedig ezalatt kiosont a boltból és az üres üveget, amelyet kabátja zsebébe rejtett, megtöltötte vizzel és medvecukrot kevert bele, hogy a feketekávéhoz hasonló szint kapjon. Mikor János visszatért, Eduard Schild még mindig a feketekávé eltünésén sopánkodott. Bármit mondott, a refrén mind igaz volt: »Wo kann mein Schwarzer sein?« A feketekávé volt ugyanis mindene. Abban lelte életerejét, munkakedvét, gondolatait és talán egész lelkületét a félliteres üvegben hordozta. Egy-egy hörpentés után csodálatosan átváltozott. A megelégedés tükröződött az arcán, a szeméből boldogság sugárzott és kedvelt filozófusait idézte naphosszat.
János a kedvező pillanatban a megtöltött üveget az iróállvány mellett lévő kisasztalra helyezett könyvek közé csusztatta. Kis idő mulva azután örvendezve mondta:
– Megvan az üveg, megvan a feketekávé!
Kőlaky Béni rögtön felismerte a helyzetet és tolmácsolta Eduard Schildnek a jó hirt. Amikor az üveget a kezébe vette szinte görcsös fogással emelte a szájához. Valami különös izét érezhette, mert egymásután kétszer is hörpentett és a fejét csóválta.
– Merkwürdig, ganz ohne Geschmack – morgott és gyanakvó tekintettel vizsgálta Kőlaky Béni és János arcmozdulatát. Szólni azonban nem mert. Csak kényszeredetten nyelte időnként a cukrosvizet.
Eduard Schild nemcsak filozófiai, de esztétikai tanulmányokat is végzett. Esztétikai szempontból különösen a nőnemet birálta. A könyvesbolt nőlátogatóiról mindig leadta hol előnyös, hol hátrányos véleményét. A különböző folyóiratok és divatlapok rakosgatása közben sokszor monologizált az eltávozott hölgy karcsuságáról vagy nyulánk termetéről és kifogásolta a boka vastagságát vagy vékonyságát. Egy alkalommal egy feltünően szép hölgy látogatott el a könyvesboltba, hogy divatlapokat válasszon. Eduard Schild jól szemügyre vette, fel s alá járt a boltban és ugy fürkészte tetőtől talpig.
– Das ist eine taugliche Muttergestalt – jegyezte meg egészen halkan szinte önmagának.
A hölgy hogy, hogy nem, mégis megértette a rávonatkozó célzást és dühösen kifakadt:
– Das ist wirklich eine Frechheit. Schämen sie sich.
Azzal sarkon fordult és anélkül, hogy vásárolt volna, elhagyta a könyvesboltot.
Eduard Schild kővé meredten, sápadt arccal nézett a távozó hölgy után és rendkivül csodálkozott hirtelen kifakadásán. Tünődve egy kicsit még állva maradt a bolt közepén, azután iróállványához ment, a kezével legyintett és azzal a megjegyzéssel: »Ah, dumme Gans«, lezárta az esetet, amely esztétikus-mivoltát alapjában megrenditette.
*
Az ősi kuruc városban Kőlaky Béni érdeklődése a könyvkereskedelemmel kapcsolatos dolgok iránt mind terjengősebb intenszitással nyilvánult meg. Az a szeretet, amely pályájához füzte és az a tudat, hogy a magasabb életcélok felé való törtetésre minden irányban fel kell készülni, az elvontabb ismeretkörre is ráterelte figyelmét. A szakirodalom gyéren müvelt mezejére lépve, még ragyogóbbnak látta pályáját és multjában gyönyörködve ugy érezte, hogy annak feltárása, az elődök küzdelmes utja, viaskodása a feltünedező akadályokkal a literatura terjedése érdekében, csak példaadással szolgálhat az uj nemzedéknek.
Kőlaky Béni a szakirodalom mezejének egyre szélesebb területét járta be s végül maga is beállott müvelői sorába. Első szárnypróbálgatásaitól felbuzdulva idővel nagyobb aktivitásba kezdett. Kibontakozása teljében a különös véletlen összehozta a könyvkereskedelem elismert hisztórikusával, Eperjesi Áronnal. A találkozás végtelenül boldoggá tette. Örült, hogy megismerte a mestert, a fáradhatatlan kutatót, de lelkében fájdalmat és szánalmat érzett Eperjesi Áron iránt. Képzeletében, irásaiból következtetve, mindig ugy látta maga előtt, mint aki sugárzik az élettől, akiben van energia nagy feladatok megoldására. Ahelyett megismert egy töpörödött embert, akinek már nem volt orgánuma s akinek látóképessége majdnem egyenlő volt a vaksággal. Vajjon mi őrölhette fel ennek az embernek az idegzetét, mi tehette azzá, aminek látszott? Csak nem az a csodálatos tevékenység, amelyet az uj libris-nemzedék okulására és serkentésére kifejtett? Nem, egészen más! Oly erő, amely már sok szellemi héroszt rántott magával a pusztulás mélyébe.
A mester már az első találkozás alkalmával szoros barátságot kötött Kőlaky Bénivel. Az élet alkonya az élet hajnalával. A nagy korkülönbség ellenére is egymásra találtak, mert egyazon cél vezette mindkettőjüket. A találkozás néhány nappal karácsony előtt történt. A szent estét Kőlaky Béni már Eperjesi Áronéknál töltötte. Akkor látta először a mester könyvtárát. Vacsora alatt sok mindenről tárgyaltak, legtöbbet azonban a szakirodalomról. Eperjesi Áron elmondta, milyen nagy öröme volt mindig, ha olyan szakmunkát fedezett fel, amelynek a magyar könyvkereskedelem szempontjából hasznát vehette és minő elvek szerint rendszeresitette szakirodalmi tanulmányait.
– Historia est magistra vitae. Ezt jegyezze meg, amice – mondta Eperjesi Áron, amikor vacsora után megmutatta könyvtárát.
– Tudom, hogy a történelem az élet mestere – felelte Kőlaky Béni, – Már régebben ismerem ez a tételt.
A könyvespolcról egymásután kerültek le az érdekesnél érdekesebb kötetek. Kőlaky Béni szivszorongva lapozgatta őket és felsóhajtott:
– Mikor lesz nekem ilyen könyvtáram? Talán soha.
– Nemsokára – jegyezte meg Eperjesi Áron. – Átadom, akár ma, én már ugysem használom. – És elszomorodott.
Kőlaky Béninek hirtelen felragyogott a szeme, de a következő percben komor lett és a lemondás fájó érzésével mondta:
– Sajnálom, de nem vehetem át. Nincs rá pénzem.
– Nem tesz semmit, fiam. Majd akkor fizet, ha lesz miből.
Kőlaky Béni éjféltájban elköszönt és boldogan ment hazafelé. Sohasem hitte volna, hogy vágya ilyen váratlanul teljesül. És éppen karácsonykor, a szeretet ünnepén. Szép ajándék volt ez számára, amelyet nem cserélt volna el senkivel.
Ünnep után átvette a könyvtárt. És mialatt az éj csendjében uj studiumokba merült, azalatt Eperjesi Áron a kocsma füstjében elmélkedett egy letünő élet eredményeiről. Miért kellett neki a mámoritó alkoholban vigasztalást és enyhülést keresni? Milyen csalódások érhették azt az embert, aki egy életen át alkotott, aki szellemi frisseségével és akaraterejével kiemelkedett a névtelenek sorából? Avagy egy a sorsuk az alkotó szellemeknek? Nem tartozott ugyan a szellemóriások közé, de azon a téren, amelyen munkálkodott, kivételes helyet foglalt el. Amit alkotott, az érték volt ama keveseknek, akiknek szellemi termését szánta. És mégis: élete alkonyán épugy megölte a verlaine-i láz, mint azokat a nagy szellemeket, akik meghasonlottak önmagukkal.
Kőlaky Béni szakirodalmi müködése révén a fővárosi librisekkel is érintkezésbe jutott. A szaklap szerkesztőjével élénk levelezést folytatott, aminek folyományaként végül is a fővárosba vonzódott. Az az érzése támadt, hogy a közvetlen kapcsolat nagy előnyére lehet és esetleg járatlan ösvényekre is vezetheti. De nemcsak ez az érzés, a fiatalos vágy is hajtotta, hogy megismerkedjen a nagy Ismeretlennel.

HATODIK FEJEZET,
melyben Kőlaky Béni szélesedő látókörrel gyarapitja tapasztalatait 
az irodalom és könyvkereskedelem metropolisában. A librisgárda néhány 
érdekes tipusáról is szó lesz e fejezetben.
Az a szép tavaszi nap, amelyen Kőlaky Béni a fővárosba érkezett, széditő gyorsasággal pergette le előtte a nagyváros csodálatos életét, amelyet minden érdekességével és mozgalmasságával, de különösen nyüzsgő emberáradatával elragadónak talált. Az az élet, amelybe itt belepottyant, már nem volt a vidék nyugodt, sajátos élete, hanem egy nagy gépezet, amelynek hajtóereje szakadatlanul müködik.
A fővárosi könyvesboltokban divatozó szokásokat aránylag elég hamar megismerte. A könyvkereskedelem modern irányban való kifejlődését is szemmel kisérhette, miután már benne élt és csak éberség kellett hozzá, hogy mindent észrevegyen és semmi se kerülje el a figyelmét. Sokszor megtörtént, hogy kivülálló tényezők is beleavatkoztak a könyvkereskedelem ügyeibe. Azzal a mozgalommal kapcsolatban, amely »Pártoljuk a hazai ipart!« jelszóval indult, a fővárosi sajtó azt a vádat emelte a könyvkereskedők ellen, hogy kirakataikban a német irodalom a klasszikusoktól kezdve a legutolsó »Roman«-ig első helyet foglal el, mig a magyar könyvet a németek után legfeljebb a francia, angol vagy olasz könyvekkel helyezik egy sorba.
Kőlaky Bénit a sajtó vádaskodása arra inditotta, hogy kirakatszemlét tartson. Végigment a Köruton, minden könyvesbolt kirakata előtt megállott, de sehol sem tapasztalta, hogy a magyar könyvet szembeötlően mellőznék. Az egyik kirakatnál gondolatokba merülve hosszan időzött. Álmodozásából egyszerre csak egy ismerős hang riasztotta fel. Körülnézett és alig tudott meglepetésétől magához térni, amikor a kis vidéki város hetilapjának szerkesztője, Márton Géza állott vele szemben.
– Ha nem csalódom: Kőlakyhoz van szerencsém!
– Az vagyok. Végtelenül örülök a véletlen találkozásnak – felelte Kőlaky Béni.
– Nekem is öröm, hogy annyi esztendő után ujból láthatom – mondta a szerkesztő és barátságosan megrázta Kőlaky Béni kezét. – Mit csinál a fővárosban?
– Jelenleg itt állok az irodalom szolgálatában.
– Nagyszerü! Amint látom, most is szeretettel viseltetik a könyvek iránt. Nagyon elmélyedve szemlélte a kirakatot.
– A könyvek iránti szeretetem, mondhatom, csak fokozódott. A kirakat szemlélése közben azonban nem a könyvek foglalkoztattak. Arra gondoltam, hogy miért nem központositották itt is a könyvesboltokat, mint például Lipcsében vagy Párizsban?
– Apropó! Volt már Párizsban? – vágott közbe a szerkesztő.
– Még nem.
– Nohát akkor elmondom, mit figyeltem meg, amikor ott jártam. Azt hiszem, érdekli, éppen a központositásról jutott eszembe. Párizsban ugyanis két helyen találtam könyvesboltokat. A bulváron és a Szajnaparton.
– A Szajnapartiakról már hallottam érdekes dolgokat – jegyezte meg Kőlaky Béni.
– Igen, azok az antikváriusok – folytatta a szerkesztő. – Szánalmas öregek és jellemző, hogy valamennyien viharverte rongyos kabátban árusitják a keskeny szekrényekben őrzött disznóbőrbe kötött foliánsokat és a legujabb irodalmi termékeket.
– Akadnak ritkaságok, valódi értékek is? – kérdezte Kőlaky Béni.
– A szorgos kutató talál értékeket is, de néha hamisitványokra is akad.
– És milyenek a bulvár könyvesboltjai?
– Csodálatosak! Az árusitás azonban egészen sajátszerüen folyik itt. A bolton kivül, a járda szélén felállitott bódéban és ami az idegennek különösen feltünő: a népszerü erotikus divatirók dominálnak. Az ujdonságokból naponta öt-hatszáz példányt is eladnak.
– Fantasztikus szám, a mi viszonyainkhoz képest – füzte hozzá Kőlaky Béni.
– Arról is meggyőződtem, – mondta a szerkesztő – hogy a fiatalabb librisek a divatirókon kivül nem igen ismernek mást. A legjobb esetben öt-hat klasszikust s ha valaki Shakespeare-t keresi, előfordul, hogy azt a választ kapja, hogy német iró müveit nem tartják.
Kőlaky Béni meglepődve nézett a szerkesztőre:
– Szinte hihetetlen!
Igy diskurálva elértek az Oktogon térre. Az Abbázia-kávéház előtt megálltak, kis ideig még beszélgettek, felidézvén a mult kedves emlékeit, azután elváltak és igyekeztek hazafelé. Márton Géza szerkesztő-tanár is fővárosi lakos volt már, miután röviddel azelőtt áthelyezték.
Kőlaky Béni másnap folytatta szemleutját, mialatt elvetődött a Muzeum körutra, az antikváriusok negyedébe. Néhány lépés választotta el egyiket a másiktól.
– Ime, a központositás kezdete – gondolta magában, miközben szemlélte a kirakatokat.
Megfigyelő szemmel vizsgálta, mert bizonyos könyvcimek után kutatott. A sajtó ugyanis a meginditott hadjáratot a modern antikváriusokra külön is kiterjesztette. A magyar irodalom sirásójának nevezte őket a Faublas lovag kalandjai, Paul de Kock »Háromszoknyás leányok«, »Háromnadrágos ember« és hasonló cimü könyveinek s egyéb mámoritó történetek terjesztése miatt, amelyek a támadó cikk szerint »pikáns« és »igen érdekes« felirással ékeskednek a kirakatokban.
Ilyen cimü könyveket azonban Kőlaky Béni a Muzeum köruton nem igen látott, de megtalálta másutt, egy erről ismert antikvárius kirakatában. Restelkedve adott igazat a cikkirónak. Akként okoskodott, hogy ha már kiadnak ilyenfajta könyveket, mégsem volna szabad azokat ennyi nyiltsággal és frivolitással a fiatalság figyelmébe ajánlani.
Annál nagyobb szolgálatot tettek a magyar irodalomnak a tudományos antikváriusok, akiket örömmel kerestek fel a könyvgyüjtők és tudósok, mert értékeket, ritkaságokat rejtegettek a polcokon.
Fortunatus Imre antikvárius-fejedelem valósággal uralkodott dédelgetett unikumai fölött, amelyeket nagy szeretettel, de époly fáradsággal összehordott. Olyankor mindig duzzadt a keble, szive az örömtől, ha valamelyik kincséről azt mondhatta, hogy »egyetlen példány« vagy »igen ritka«. Sok ritkaság cserélt gazdát az ő közvetitésével. Az egyik könyvgyüjtőtől megvásárolta, a másiknak eladta. Az is előfordult, hogy évek multán, ismét visszakerültek a polcra az uj szerzemények közé. Habent sua fata libelli!
A modern antikváriusok között Idegi József töltötte be az uralkodó szerepét. Kiváló szakértelemmel foglalkozott a könyvekkel, azzal a jelszóval: a pénz mindenekelőtt. A könyvekben látta a pénzt, a pénzben a könyveket. Materialista elveivel aranyat kovácsolt azokból a könyvhalmazokból, amelyek kicsiny boltjában körülvették s amelyek mögött naphosszant üldögélt, hogy elkészitse a cédulakatalógust. Csodálatos nyelvsajátsággal beszélt. Ha a famulusnak kiadta a rendelkezést, egy szóval sok mindent kifejezett:
– Dies, maga most elmegy a Dieshez. Elhozza a diest, fizet érte dies koronát, de dies órára legyen idehaza, mert a diest azonnal el kell vinni a Diesnek.
A famulus szájtátva állva maradt. Az egészből nem értett semmit. Fogalma sem volt arról, hogy hova menjen s tulajdonképen mit is kell elintéznie. Idegi Józsefnek nem akart szólni, attól félt, hogy ugyanazt fogja elmondani s talán ráadásul össze is szidja, hogy ennyire értelmetlen. A szortimenterhez fordult tehát, aki azután utbaigazitotta.
Kőlaky Béni a kiközösitett parazitákkal is megismerkedett a fővárosban, akik a mételyező ponyvairodalmi termékek terjesztésével kétségkivül ártalmára voltak a könyvkereskedelem hirnevének. A füzetes ponyvaregények kiadói furfangos módon szerezték meg az előfizetőket. A látszatra értékes ajándékok kecsegtetésével nemcsak az alsó néposztályra, de a középosztálybeliekre is sikerült vonzó hatást gyakorolniok.
Az előfizetők zöme nem is annyira az érdekfeszitő regény folytatását, mint az ajándékot várta. Az egyik paraszt-előfizető már igen türelmetlen lehetett, mert egy napon kocsival jött a fővárosba, és azzal állitott be a kiadó boltjába:
– Eljöttem kocsin, hogy az engem illető prémiumokat elszállitsam.
– Kocsin? – kérdezte meglepődve a tulajdonos. – Hogy érti ezt?
– Mert máskép nem tudom elvinni, – mondta az előfizető – amit igértek. Ezzel elővett zsebéből egy prospektust. – Hiszen itt áll, hogy a regény minden előfizetője tetszés szerint kaphat: két szinnyomásu képet, egy kávészerviszt, egy zenélő széket, egy zsebórát, egy szőnyeget, három abroszt, egy öltönyre való szövetet, egy tajtékpipát – én ezt mind el akarom vinni.
Ez volt a mentalitása a legtöbb előfizetőnek. Ezért érte csalódás valamennyit. Az ajándékok közül valójában mindenki csak egyet választhatott, de csak akkor, ha a regény száz vagy százhusz füzetét átvette.
*
Kőlaky Béni principálisa, Szerencse Samu mellett is sok értékes tapasztalattal gazdagodott.
Könyvesboltjának valamikor kulturtörténeti jelentősége volt. Ott találkoztak az irodalom nagyjai és jelesei, ott kaszinóztak délelőtt és estefelé, amikor a Duna-parton sétálgatva betértek egy kis pihenőre s ott beszélték meg a fontosabb irodalmi és napi eseményeket. A vörös bársonyszékeken ültek sorjában. Elsőnek mindig Deák Ferenc ült be; nem jött messziről, csak a szomszéd »Angol királynő«-ből, ahol évtizedekig lakott. Szalay László, a nagy hisztórikus és legjobb barátja, Eötvös József is megfordult a boltban s hosszu vitákba bonyolódtak Csengery Antallal, aki szintén ellátogatott az irodalmi centrumba.
A könyvesbolt vidéki látogatói sokszor nem ismerték fel a bársonyszékeken ülő és disputáló jeleseket. Különösen akkor, hacsak egy-egy ült ott közülök magában, várva a többiekre s némán forgatva a könyvujdonságok lapjait. Deák Ferenc, a nyájas öreg ur arca sokszor megvesztegette a vidéki látogatókat. Akárhányszor tőle kértek tanácsot a megvásárlandó könyvre és egyéb dolgokra nézve. Köztudomásu volt, hogy Deák Ferenc a leguniverzálisabb utmutató és a legjobb szakácskönyvet épugy tudta ajánlani, mint a legkitünőbb prémes mentét. A könyvesbolt vidéki látogatóinak szivesen szolgált felvilágositással, akik szivességét bőséggel használták ki, kérdezvén mindent, amit csak lehetett, nem ritkán azt is, hogy vajjon hol lehetne a legjobban meglátni – Deák Ferencet?
Az emigránsok hazatértével különösen megélénkült a könyvesbolt. Egy szép napon nagy esemény volt. A vörös bársonyfotöjökben ülő kapacitások kezében sorra járt egy moralisztikus mü, Alzoy-nak »Katholische Moral-Theologie« cimü müve. Némán, szó nélkül adogatták egymásnak. Mindegyik vitt belőle egy-egy példányt s némelyik egy engedetlen könnycseppet törült ki szeméből, amikor lopva olvasgatta. Ki hitte volna, hogy a katolikus morál ilyen mély hatást gyakoroljon az öreg urak szivére... Amint hazaértek, gondosan a fiókjukba zárták az Alzoy-féle morálkönyvet. Egyéb volt annak a külszine alatt. Egy szent könyv, amelyről Tompa Mihály ezt irta:
Midőn ezt a könyvet kitárod:
Hivd egybe nőd, fiad, leányod,
S mind, aki lelkeddel rokon...
Emelt hangon olvasva nékik,
Mig általértik, általérzik,
Mi irva áll a lapokon...
Azok a lapok ugyanis Horváth Mihálynak »A függetlenségi harc történeté«-t rejtegették.
*
Erre a könyvesboltra nemcsak Szerencse Samu, a boldog tulajdonos, de Kőlaky Béni is büszke volt. Örömmel teljesitette kötelességét a történelmi szinhelyen és kitüntetésnek vette, hogy a nagynevü alapitó árnyékában munkálkodhatott. Szerencse Samu módfelett tisztelte a könyvesbolt tradicióit, nagyon vigyázva arra, hogy azokon csorba ne essék. A levelezésnél is érvényesitette a tradicionális elveket. A hajdani illusztris társaság tagjai és az alapitó által használt szavakat teljes mértékkel respektálta és valamilyen formában mindig alkalmazta is azokat, hogy a tekintély fenntartassék.
Kőlaky Béni eleinte gyakran részesült megrovásban, amiért a »nyegle« szó elhagyásával tradició-sértést követett el.
– A jövőben ne irja, hogy a mai, hanem a nyegle viszonyok – mondta Szerencse Samu. – Most pedig javitsa ki, mert igy helyesebb.
Principálisa parancsára keresztül vitte a korrekciót, de sehogy sem tudta megérteni, hogy miért ragaszkodik ennyire állhatatosan ehhez a szóhoz. Később azután rájött a dolog nyitjára. Deák Ferenc használta különös előszeretettel, akitől átvette az alapitó, majd Szerencse Samu, aki konzervativ létére minden ujitástól irtózott.
A tradició-tisztelet mentette meg a vörös bársonyfotöjt is, amelyben egykor Deák Ferenc ült. Kora délután, mialatt Szerencse Samu törzskávéházában a feketekávét szürcsölte, Kőlaky Béni sziesztált most benne és forgatta a könyvujdonságok lapjait. Néhanapján bóbiskolt is a kényelmes bársonyfotöjben, álmodozva a dicső multról és csak az ajtónyitásra riadt fel vagy amikor Szerencse Samu a szokott időnél valamivel korábban betoppant.
Szerencse Samu a kávéházban nemcsak a feketekávét szürcsölte, hanem a harminckétlevelü bibliát is forgatta, nevéhez méltón nagy szerencsével. Ezzel a mellékfoglalkozással olyan hirnévre tett szert, hogy baráti körben egymást figyelmeztették:
Én csak azt tanácsolom neked
Ne játsz Samuval huszonegyet.
Kedvenc játéka azonban nem a huszonegy volt, hanem a kalábriász és abban a »makk« szin.
Szerencse Samu nemcsak a harminckétlevelü biblia forgatásában volt szerencsés, de a kinálkozó vállalkozásokban is, amelyekben ugy válogatott, mint a jóllakott ember az inyencfalatok között. A válogatás a renomé és presztizs jegyében indult, de csak látszólag: a végén kivétel nélkül felszippantott mindent.
Nyár derekán, amikor a fiatalok meghitt kettősben a budai Dunaparton és a városligeti terebélyes fák alatti padokon szerelemről sugdosva élvezték a gyönyörü estéket, Kőlaky Béni és pályatársa, Szegedi János a könyvesboltban görnyedtek a tudományt rejtő könyvek felett.
A különórák dija egy jó vacsora volt a Pilseni Sörcsarnokban. Szerencse Samu szokásához hiven a sertéskarajt káposztával részesitette előnyben, mig Szegedi János a változatosságnak hódolva kétféle sültet hozatott, megtetézve egy »kis« tésztával. Kőlaky Béni a kis adagokban állapodott meg, nehogy tulságosan terhelje a büdzsét.
A számlát Szerencse Samunak prezentálta főpincér:
– Tizenkettő és husz, kérem.
Szerencse Samu felszisszent és reszketve tette hozzá a többletet az előre kikészitett tizeshez, amelyből nyilván még visszavárt valamit.
Az est folyamán Szerencse Samu néhányszor összehuzta a szemöldökét és a fejét csóválva motyogta:
– Tizenkettő-husz, tizenkettő-husz...
Ugy látszik, ez volt a sirám a »nagy« összeg felelt, amelytől oly fájdalmasan vált meg.
A különórázás rendszerint éjfélig tartott. Egy napon azonban kivételesen tizenegy óra előtt öt perccel hagyták abba a munkát, miután Szerencse Samunak megesett a szive szegény Kőlaky Bénin, akit annyira elnyomott az álom, hogy az orrával simogatta az előtte fekvő lapokat és hirtelen áttért a kinai irásmódra.
Franz Pip, a német szortimenter kikapcsolódott a különmunkából. A resszortjába tartozó teendőket anélkül is elvégezte. Figyelmes és előzékeny embernek tartotta mindenki, aki érintkezett vele, csak egy nagy hibája volt: igen szerette a kutyáját. Szép hatalmas, igazi bernáthegyi fajkutya volt, amelytől egy pillanatra sem tudott megválni. Reggel magával hozta a könyvesboltba, ahol egész nap az iróállvány alatt gubbaszkodott, gazdája lábánál. Ha valaki az iróállvány felé közeledett, rögtön morgott. Szerencse Samu a kutya miatt állandóan idegeskedett s többször adott kifejezést nem-tetszésének, de ahhoz már nem volt bátorsága, hogy erélyes fellépéssel tiltakozzék az ellen, hogy a kutyát behozza.
– Szörnyü evvel a kutyával – dünnyögött egy nap százszor is, Franz Pip azonban rá sem hederitett.
Egyszer azután mégis csak megelégelte és véget vetett a kutya-históriának. A dolog ugy történt, hogy azon a polcon, amely Franz Pip háta mögött állott, valamit keresett s aközben véletlenül ráhágott a kutya lábára. A szelid állat hirtelen felugrott, fájdalmas vonitásba kezdett és elkapta a nadrágszárát. Szerencse Samu ijedten iróasztalához menekült és dühösen rárivallt:
– Átkozott dög, az ördög vinne el!
Ahogy lecsillapodott, Kőlaky Bénihez fordult:
– Mondja csak, lehet ezt tovább türni? Ugy-e nem?
– Persze, hogy nem – felelte Kőlaky Béni, aki szintén ellenszenvvel viseltetett a kutya iránt. – Csodálkozom, hogy eddig is türte.
– A kutyát holnap már nem akarom itt látni – fakadt ki Szerencse Samu. – Közölje vele, hogy ezt mondtam. Tegye akárhova, de ide ne hozza. Mégis csak hallatlan kutyával bejárni a könyvesboltba! Kinevet a világ.
Kőlaky Béni a kényes megbizásnak eleget tett. Franz Pippel közölte principálisa kivánságát, aminek az lett a következménye, hogy Franz Pip felmondta állását. Inkább visszatért hazájába, de a kutyát nem hagyta el.
Szerencse Samu a főnökegyesületben is tevékenykedett. A főtitkári tisztséget viselte. Néhanapján Kőlaky Béni is ellátogatott az egyesületbe, hogy principálisának segédkezzék az irásbeli munkálatok elvégzésében.
Az egyesületi életben lejátszódó események iránt nagy érdeklődést tanusitott. A tagok csoportokba verődve vitáztak az aktuális kérdésekről, beszélgettek komoly és kedélyes dolgokról, sőt olyasmi is felvetődött, ami Kőlaky Bénit szinte ámulatba ejtette. A fölötte érdekes purparlékból sok tanulságot meritett.
Az egyik csoport vehemens tárgyalást folytatott a szakiskoláról, amelynek létrejöttében nagy része volt az alkalmazottak egyesületének. A csoport élén az alelnök állott. Ő vitte a szót. Időnként erősen kifakadt a főnöki kar indolenciája miatt és annak az aggodalmának adott kifejezést, hogy a szakiskola frekventánsok hiányában nem teljesitheti majd feladatát.
– Pedig Németországban igen eredményesen müködik a Buchhändler-Akademie – jegyezte meg az egyik könyvkereskedő. – Arról példát vehetnénk.
Abban a pillanatban csatlakozott a csoporthoz egy köztiszteletben álló antikvárius.
– Hány gyakornokod van? – kérdezte az alelnök.
– Kettő – mondta az antikvárius. – Mi célból érdekel?
– A napokban ugyanis kezdőknek a szakiskolai előadások, okvetlenül küldd el őket.
– Dehogy küldöm.
– S miért nem?
– Hiszen, amit nekik tudni kell, ugyis megtanulják nálam.
– S mi az, amit tudniok kell?
– Olcsón venni, drágán eladni. Egy modern antikváriusnak ez a hivatása.
Az alelnök alig tudta türtőztetni haragját.
– Hallotta? – sugta baloldali szomszédjának. – Nos nem volt igazam?
– Tökéletesen – felelte a baloldali szomszéd. – Ha komolyan vennék a szakiskolát, nem fordulna elő olyan eset, mint minap egy belvárosi könyvesboltban.
– Mi történt? – kérdezte az alelnök.
– Egy könyvvásárló a fiatal szortimentertől »Dorian Gray arcképé«-t kérte. Kis ideig gondolkodva azt felelte a könyvvásárlónak: »Arcképeket, sajnos, nem tartunk«.
– És mit mondott erre a könyvvásárló? – érdeklődött az alelnök.
– Csak nyomatékosan megjegyezte, hogy neki nem arckép kell, hanem Oszkár Wilde ilyen cimü regénye.
Az alelnök kényszeredett mosollyal füzte hozzá:
– Jellemző, nagyon jellemző.
A másik csoport a könyvészetről beszélgetett. Ez a kérdés Kőlaky Bénit különösképen érdekelte, miután ő volt megbizva a havi és évi könyvészet összeállitásával. Remegve figyelte a diskuráló csoportot, vajjon nem-e kritizálják könyvészeti munkásságát, amelyet mindig nagy odaadással végzett. Róla azonban nem esett szó. A nagy könyvészet uj kötetének a megjelenésével kapcsolatban az egyesület áldozatkészségéről és törekvéséről nyilatkoztak elismerően.
– És mégis vannak könyvkereskedők, akik közönnyel viseltetnek az egyesület törekvései iránt – mondta az elnök, aki szintén résztvett a diskurzusban.
– Hogy-hogy? – kérdezték csodálkozóan a körülállók.
– Valamelyik nap találkoztam egyik szimpatikus pályatársunkkal, aki az egyesületbe nem igen szokott ellátogatni. Beszélgetés közben ösztönszerüen is megkérdeztem, hogy megvan-e már az uj könyvészet. Mit gondolnak, mi volt erre a felelet?
– Szemrehányás, hogy még nem küldték el neki – mondta az egyik.
– Dehogy! Olyan kijelentést tett, amely igen szomoru jelenség. Szószerint ezt mondta: »Nincs meg, nem is veszem meg. Minek fektessem a pénzemet olyan könyvbe, amely nekem nem hoz semmi hasznot«.
A körülállók hümgettek, de véleményt nem nyilvánitottak. Az egyik azonban mégis megjegyezte:
– Különös, valóban különös.
– Bizony különös – ismételte az elnök. – Aki a könyvészetről igy nyilatkozik, nem vérbeli könyvkereskedő.
Közben olyan téma vetődött fel, amely élénk visszhangra talált és a többi csoportot is oda vonzotta.
– Olvasták, – vetette fel a kérdést az egyik könyvkereskedő – hogy a franciák megalakitották a könyvek kikölcsönzése ellen küzdők ligáját?
– Valamit olvastam erről – mondta a másik. – A felhivás, amelyet kibocsátottak, mindenesetre érdekes; de hogy a liga müködésének lesz-e eredménye: kissé kétséges.
– Mi a felhivás lényege? – kérdezte valaki a csoportból.
– A felhivás mindenekelőtt leszögezi, hogy a könyvkölcsönző ember egyik legkellemetlenebb embertipusa a civilizációnak. Tolakodó, erőszakos, kicsinyes, azonfelül lelkiismeretlen és tele van bünös hajlandósággal, amely csak árnyalatokban különbözik, az eltulajdonitási hajlandóságtól.
– Ugy látszik tapasztalatok alapján állapitotta meg a felhivás szerzője – hangzott el egy közbeszólás.
– A mi tipikus könyvkölcsönzőinkről ennél érdekesebbet hallottam már – szólt az elnök. – Nálunk szenvedéllyel gyüjtik a kikölcsönzött könyveket. Némelyiknek több száz kötetre rugó könyvtára van, köztük értékes ritkaságok, amelyeket mindig ugy feledett magánál.
– És nem is leplezi a dolgot, – folytatta egy harmadik. – Nem is dugdossa a könyveit, hanem kérkedik azzal, hogy melyik kinek a könyvtárából való.
– Hozzá, persze, hiába fordulnak a könyvkölcsönzők – vette át ujból a szót az elnök. – Ez némi erkölcsi érzékre vall, mert arra kényszeriti az embereket, hogy mégis csak vásároljanak könyvet.
– Mi a francia liga programja a megoldásra nézve? – kérdezték többen. – Miként óhajtják a könyvkölcsönzést megakadályozni?
– Szabályzatukat kissé jámbornak találom – mondta az egyik, aki a kérdést felvetette. – Mindenkinek, aki a ligába belép, becsületszavára meg kell fogadnia, hogy kölcsön senki fiának nem ad könyvet. A fogadalom szövegét meg a könyv tulajdonosának nevét a liga rányomatja egy lapra, amelyet a kölcsönkérőnek udvarias mosollyal a szeme elé tarthat.
– Tényleg jámbor – jegyezte meg a harmadik. – Nálunk holmi lapra el sem prüsszentenék magukat a könyvkölcsönzők. Drasztikusabb eszköz kell. Össze kell veszni, örök haragba kell esni velük. Aki pedig gyenge ahhoz, hogy ellenségeket gyüjtsön maga köré, annak számára csak egy menekülés van: maga is felcsap könyvkölcsönzőnek.
– Nagyszerü ötlet – kiabáltak többen.
– Ezt propagálni fogjuk – mondta az elnök nevetve – anélkül, hogy megalakitanánk a ligát.
Éjfél már elmult, amikor elhagyták az egyesület helyiségeit.
*
Március idusát ünnepelték. A szónokok a sajtószabadságot méltatták, a könyvkereskedők pedig Arcübasev Szanin-ját rejtették el. Ennek a könyvnek az ügyével sokat foglalkozott a sajtó és az irodalom jelesei is leszögezték álláspontjukat.
A könyvesboltban is szó esett a Szanin-lázról. Az ujságiró, aki mindennapos vendég volt, terelte rá a beszélgetést.
– Nem is értem, miért kobozták el ezt a könyvet – mondta Szerencse Samunak. – Azért, mert Oroszországban elkobozták, még nem ok arra, hogy nálunk is elkobozzák.
– Ugy látszik, az Oroszországban történt elkobzásnak köszönhetjük, hogy rövid időn belül több ezer példányban fogyott el.
– Kár, hogy éppen a Szanin-t érte ez a kitüntetés, hogy elkapkodták. Van elég sok szép és érdekes magyar könyvünk, amelyek megérdemlik, hogy a magyar társadalom és a magyar sajtó melegen foglalkozzék vele.
– Teljes mértékben igazat adok önnek – helyeselte Szerencse Samu.
– A Szanin-ügyről körülbelül az a véleményem, mint Mikszáth Kálmánnak – szólt az ujságiró. – »Ha orosz volnék, röstelleném, hogy a Szanin-t éppen nálunk irták, de jobban röstellem, minthogy magyar vagyok, hogy éppen nálunk kobozták el.«
Szerencse Samu az iróasztaláról felemelte az »Az Est« legujabb számát és az ujságirónak mutatta:
– Sipulusz is nyilatkozik. Szintén helyteleniti az elkobzást. Érdekes nyilatkozatában a következő részlet: »A mi olvasóközönségünket nem a Szanin-tól kell védeni, nálunk azt egyes részeiben unalmasnak is találják. A Szanin-t elkobozzák, a zugkönyv-kereskedők pornográf könyvei pedig szabadon pusztitják a lelkeket.«
– Mint irodalmi alkotást általánosságban támogatják a Szanin-t, az tény. Ha azonban nem jelenik meg magyar nyelven, nem sokat veszitettünk volna.
A Szanin-láz csak addig tartott, amig a sajtó az üggyel foglalkozott. Amikorra a biróság az eljárást megszüntette és a könyv a könyvesboltok rejtekhelyeiről ismét a kirakatokba került, akkorra a lázzal együtt csökkent az érdeklődés is.
A Szanin-ügy nagymértékben hozzájárult, hogy Kőlaky Béni ujabb müködési terrenum felé gravitált: a könyvkiadó-mühelybe. Abba a régióba, ahol a könyv megszületik és elindul diadalmas vagy végzetes utjára.

HETEDIK FEJEZET,
melyben Kőlaky Béni megismerkedik a könyvkiadó-mühely titkaival, 
azonkivül szó van a fejezetben a rőfnyi kéziratról, a könyvterjesztés 
müvészetéről és az előleg intézményes voltáról.
Amikor Kőlaky Béni a »Lendület« könyvkiadóvállalat szolgálatába lépett, a magyar irodalom egyik reprezentánsának szavaira emlékezett: »Nagy és általános müveltségü embernek képzelem én az ideális kiadót, aki különbséget tud tenni az örök és a futó izlés közt; akit nem tévesztenek meg divatos áramlatok, s tisztában van azzal, hogy a nép mindig nép marad, járhatnak rá rossz idők, de ezek a rossz idők elmulnak, s az öröknép harc nélkül foglalja vissza a rövid időre elhóditott várakat. A magyar kiadótól azonban az általános müveltség mellett egyebet is várunk: erős nemzeti érzést, a nemzeti irodalom öntudatos ápolását, nemes agitációt a magyar szellem oly termékei mellett, melyek a nemzeti müveltség, a nemzeti öntudat erősbitésére alkalmasak.« Ilyennek képzelte ő is a könyvkiadót s ugy találta, hogy ha a politikai világban a kiváló események egyes férfiak egyéniségéhez füződnek, akkor az irodalmi irányzatok és eredmények terén a könyvkiadó tölti be azt a fontos szerepet.
Müködését azzal kezdte, hogy a kiadásra elfogadott kéziratokat rendezte, mialatt érdekes megfigyeléseket tett. A kéziratok némelyike szigoru pedantériára vallott, a legtöbb azonban hanyagul odavetett betütömeg volt csupán. Az egyik kézirat különösképen megragadta figyelmét. Karakterisztikus irásával annyira kivált a többi közül, hogy Kőlaky Béni önkéntelenül is belekezdett olvasásába. De az első szónál mindjárt megakadt. Akárhogy törte a fejét, nem volt képes megállapitani, milyen szó is lehet és mit akar kifejezni. Ugy volt a többivel is. Az iró ugyanis csak az első és utolsó betüjét irta le a szavaknak, mig a közbensőket hullámvonallal pótolta.
Ez a különös kézirat Sándor Bernát, a nagynevü filozófus kézirata volt. Amikor leadta a nyomdának, nem mulasztotta el megkérdezni a müvezetőtől, vajjon a szedők el tudják-e olvasni.
– Egyetlen szedő van a nyomdában, – mondta a müvezető – aki Sándor Bernát irásán eligazodik. Valósággal hieroglif-tanulmányokat végzett, amig eljutott odáig, hogy a pontokból és vonalakból megalkossa a helyes szavakat.
– Hiszen akkor a nyomdász egy személyben tudós is.
– Bizony vannak tudós nyomdászok. Már előfordult, hogy a szedő figyelmeztette az irót egyes tévedésekre, annyira jártas némely dolgokban. A »Filológiai Közlöny« szedőjéről azt mondhatjuk, hogy kitünő nyelvész s eme tudását annak köszönheti, hogy több mint egy évtizede szedi a folyóirat cikkeit.
– Eszerint a szedőterem majdnem universitás – lelkesedett Kőlaky Béni. – A különbség csak az, hogy az egyik helyen a professzorok az előadók, a másikon a néma kéziratok.
– És tegyük hozzá, – mondta a müvezető – hogy a professzor hallgatói a figyelem révén gyarapitják ismereteiket, mig a szedők észrevétlenül, munkájuk közben.
Kőlaky Béni örömmel végezte a könyvek előállitásával kapcsolatos munkálatokat és nem mulasztotta el megfigyelni a legjelentéktelenebbnek látszó mozzanatot sem, hogy mindenben orientálva legyen. Telve volt illuziókkal és gyermekies idealizmussal; azonban csakhamar szemben találta magát a realitás tényével. Nagyszomoruan meggyőződött, hogy az »ideális könyvkiadó«, akiről felolvasása keretében az őszhaju iró elmondta a maga szép gondolatait, tulajdonképen csak ábrándkép. A könyvkiadóvállalat egész ténykedésében nem tapasztalt ideális törekvéseket, csak azt látta, hogy a legridegebb üzleti számitáson alapszik minden.
Kőlaky Béni közös irodában dolgozott a lektorral. Történelmi nevezetességü iróasztalnál ült. A halhatatlan magyar költő, Petőfi Sándor és a magyar regényirás mestere, Jókai Mór tették nevezetessé. Petőfi Sándor a sajtószabadság első termékét, a »Talpra magyar«-t korrigálta, Jókai Mór pedig a könyvkiadóval kötött szerződését irta alá annál az iróasztalnál. Az a szerződés, amelyet a mult század ötvenes éveiben a könyvkiadó elébe tett, nem volt sablonos. Kőlaky Béni egy alkalommal, a puszta véletlen folytán, betekinthetett abba a szerződésbe és amit benne érdekesnek és sajátságodnak tartott, a honoráriumra vonatkozó pont volt, amely szerint Jókai Mór kiadásonként ezer betüért egy forint és hatvan krajcárt kapott. Az a tény, hogy a nagy regényiró betü szerint adta el müveit, napokig foglalkoztatta. Kiváncsisága nem hagyta nyugodni, elővett tehát egy kötetet és kiszámitotta, hogy mennyit is kaphatott azért. A honorárium egészen tekintélyes summára rugott, amiből azt a nyilvánvaló következtetést vonta le, hogy Jókai Mór nemcsak zseniális iró volt, de a finánszokban is megállta a helyét.
Borongós őszi napon illusztris látogató toppant az irodába. Egyenesen a lektor felé tartott.
– Szervusz, öregem.
– Szervusz, Bandi. Örülök hogy eljöttél. Mit csinálsz mindig?
– Egyelőre csodálkozom.
– Csodálkozol? Ugyan min?
– Azon, hogy ilyen hamar elfogyott a verseskötetem.
– Ne csodálkozz, kérlek. Az ujszerü izgatja az embereket. Meg az is, hogy a sajtó felkarolta és ugy irt róla, hogy a letargiást sem hagyta közönyben.
Kőlaky Béni eddig nem igen figyelt a jövevényre, miután a látogatókat már megszokta, a diskurzusból azonban megtudta, hogy ezuttal nem közönséges halandó a látogató, hanem Székely Endre, a nagy költő, aki uj szellemet, uj és merész költészetet és csodás szavakat hozott a csiki havasok tájáról a fővárosba. Jól szemügyre vette tehát, hiszen először volt alkalma, hogy fesztelen mivoltában láthassa a nagy »irodalmi felforgató«-t, mint ahogy egyik-másik kritikusa elnevezte. Tényleg volt valami a vonásaiban, egész lényében, ami megkülönböztette az átlagembertől, de az összecsapzott haj és az orgánum a Montmartre-ban feltünedező bohém-hirességekre emlékeztetett.
– Mit szólsz ahhoz az irodalmi forrongáshoz, melyet felidéztünk? – kérdezte Székely Endre a lektortól.
– Kétségtelen, hogy a »Nyugat« iróinak mozgalma egyre erősebb hullámokat vert irók, szerkesztők és kiadók között.
– Szóval mozgalmunk célirányos volt.
– Ugy van. Feltétlen szükség volt erre a megmozdulásra a modern irodalom szempontjából.
– És merem állitani, – mondta Székely Endre – hogy természettudományos alapon se lehetséges, hogy jöhessen harminc-negyven évig erősebb irodalmi forrongás a mienkénél.
– Én is ezen a véleményen vagyok – jegyezte meg a lektor.
Székely Endre rágyujtott az ötödik cigarettára, szótlanul maga elé meredt és nézte a távolodó füstkarikákat, miközben talán egy ujabb világrenditő verset komponált. Azután hirtelen felállt és elköszönt.
Rövid idő mulva ujabb látogató érkezett. Egy kitünő humorista, aki elmés ötleteivel és szellemes tréfáival szokta vasárnaponként megkacagtatni a közönséget. Arról beszélgetett a lektorral, nem-e kaphatna legközelebbi uj kötetére egy kis előleget, mert szörnyü pénzzavarban van.
– Nehezen fog menni, de megkisérlem – mondta a lektor.
– Semmi kisérlet, nekem pozitivum kell, különben el vagyok veszve.
– Csak nyugodtan, kedves mester. Pénzről van szó, tehát csak a vezérigazgató dönthet. Mindjárt előterjesztem kérelmét, persze pártolólag.
– Az Isten szerelmére, csak minél kevesebb pártfogással, de annál biztosabb eredménnyel.
Mialatt a lektor Ardo Arisztid vezérigazgatóval tárgyalt, azalatt a kitünő humorista Kőlaky Bénivel folytatott egy kis eszmecserét.
– Nem irigylem a mesterségét, fiatal barátom – kezdte a humorista.
– Miért? Csak nem sajnálatraméltó a könyvkiadó?
– A könyvkiadó nem. Az inkább irigylésre méltó, hiszen busás jövedelmet vág zsebre, különösen olyankor, ha kihasználhatja a szegény iró szorult helyzetét. Ellenben sajnálom önt, ahogy látom aközött a halom kézirat és korrektura között. Nem kóvályog a feje attól a sok irka-firkától?
– Nem mondhatnám. A hivatásomat egyébként nagyon szépnek tartom. Szeretettel és szivvel-lélekkel kezelem az iróasztalomon látható halmot, mert abból lesz a könyv, amely szórakoztat és az a könyv, amelyből az ifjuság meriti a tudást: a tankönyv.
– Aki igy fogja fel hivatását, valóban tiszteletet érdemel.
– Köszönöm a bókot. Azonban vissza kell térnem arra a megjegyzésére, hogy a könyvkiadó kihasználja a megszorult irókat. Ez nem áll. Sohasem tudja előre, hogy a megvásárolt mü beválik-e üzletileg. Minden alkalommal rizikót vállal magára. Vannak esetek, amikor a vállalkozás a várakozáson felül is sikerrel jár, de vannak olyan esetek is, amikor a számitás csődöt mond.
– Tudom, hogy önnek kötelessége védelmi álláspontot elfoglalni. Én pedig tapasztalatból tudom, hogy nem ugy van. Az iró mindig az egyedül álló fél a könyvkiadóval szemben. Tudok olyan esetet, amikor valamely tehetséges irón a könyvkiadó ezreket szerzett és az iró maga, aki a közönség egyik öröme volt, koldusszegényen halt meg.
– Nem hiszem, hogy létezik olyan lelketlen könyvkiadó, – mondta Kőlaky Béni – hogy váratlan nagy siker esetén, ha tényleg potom áron vásárolta meg a müvet, ne juttatna önként egy kis póthonoráriumot az irónak.
A humorista felkacagott és megjegyezte:
– Naiv ember, ilyet feltételez egy könyvkiadóról! Látszik, hogy még fiatal és nem ismeri a tőke kapzsiságát.
– Józan eszem diktálta ezt, egyáltalában nem tételeztem fel semmit.
– Nohát erre elmondok egy megtörtént esetet. Pákh Albert halálát hosszu betegség előzte meg. Ágyához láncolva még térdein is irt, hogy meglegyen a betevő falatja, oly szegény volt. Nagy betegségében hirül hozták neki a barátai, hogy a kiadója is nagy beteg és sajnálattal emlegették, hogy vért köp. Amire Pákh Albert bosszusan förmedt fel: »Ugyan mit siránkoztok, hiszen ugy sem a maga vérét köpi.« Látja, ez a történet jellemzi a legjobban a kapitalista vállalkozók könyörtelenségét.
Közben visszaérkezett a lektor és közölte humoristával, hogy interveniálására a vezérigazgató hozzájárult, hogy a legközelebbi uj kötetre megkötheti vele a szerződést.
– A honorárium – mondta a lektor – egyszersmindenkorra hatszáz korona. Ezt az összeget azonnal ki is fizetjük.
– Ilyen szerződést nem irok alá – tört ki a humorista.
– Sajnálom, erre kaptam felhatalmazást, egyebet nem tehetek. S mi a kivetni való ebben az ajánlatban?
– Még kérdezi?! Az, hogy a hatszáz korona egyszersmindenkorra szól a kötetért. Tegyük fel, hogy esemény lesz belőle és sok ezer példányban kel el. Mi történik akkor?
– Ha igazat is adok önnek, nem tudok változtatni a dolgon. Tárgyaljon talán közvetlenül a vezérigazgatóval, hátha sikerül jobb feltételeket elérnie.
A humorista habozott, majd kijelentette:
– Nem tárgyalok senkivel, csináljuk meg a szerződést, aláirom. Tudom, hogy a lelkem üdvösségét adtam most el, de aláirom, mert hát kérdés: másutt kapok-e előre pénzt.
A szerződés elkészülvén, nagymérgesen alákanyaritotta a nevét, azután átvette az utalványt, amellyel jelentkezett a pénztárnál. Amikor a bankók a kezében voltak, az ingerültségnek a nyoma sem látszott rajta, sőt olyan megelégedettség sugárzott az arcáról, aminő csak boldog embereket tölt el.
Egy napon, az esti órákban, Kőlaky Béni elment a New York-kávéházba. Az egyik napilap szerkesztőjével volt találkozója, hogy átvegye tőle a kéziratot. A szerkesztő azonban a megbeszélt időre még nem volt ott. Minthogy meg kellett várnia, leült, éppen szemben az irók asztalával. Miközben forgatta a lapokat, egy beszélgetésre lett figyelmes, amely szinte megdöbbentette.
– Kérlek szépen, képzeld csak el, nem tudom az uj regényemet elhelyezni – mondta valaki az irók asztalánál a szomszédjának. – Már néhány könyvkiadónál voltam és mindenhol udvarias szavakkal elutasitottak. Mintha összebeszéltek volna.
– Te ezen megütközöl? Én nem – replikázott a szomszéd és a legnagyobb nyugalommal keverte a feketekávéját.
– Semmi különös jelenséget, semmi összefüggést nem látsz ebben?
– Semmit. Szinte természetesnek tartom.
– Hogy-hogy?
– Ha éppen tudni akarod, azt is megmondom, hogy milyen indokolással adták vissza a kéziratodat.
Az elutasitott iró megrökönyödve nézett a szomszédjára:
– Csak nem! Már annyira ismered a lelkületüket?
– Keresztül-kasul ismerem.
– No, mit gondolsz, mivel utasitottak el?
– Azzal, hogy a magyar közönségnek nem kell a könyv.
– Szóról szóra ezt mondták, kérlek. Ugy látszik, már veled is megtörtént.
– Meg, sajnos. Persze, arról hallgatnak, hogy a közönségnek azért nem kell a könyv, mert éppen ők szoktatták le róla.
– Ez a kérdés fölötte érdekel. Mi az, amivel leszoktatták a közönséget a könyvről?
– Először is azzal, hogy mélységes megvetéssel viseltetnek minden iránt, ami irodalmi. Olyasmi kell nekik, ami a tömeg pszikhéjére hat, mert abban látják a nagy üzletet, a profitot.
– No, csak ne általánosits. Kivételek mindig vannak.
– Vannak, az igaz. De nem nálunk, ahol a jó könyvkiadó csak az, aki az egyszeregyen kivül soha nem tudott és soha nem olvasott semmit.
– Legalább nem becsüli tul a kiadványait – tette hozzá az elutasitott iró és nevetett.
Kőlaky Bénit módfelett bántotta ez a diskurzus. Alig tudta magát visszatartani, hogy mint illetéktelen harmadik bele ne avatkozzék. Ahogy igy küzdött önmagával, megérkezett a szerkesztő. Ugyanahhoz az asztalhoz ült, melynél a diskurzus folyt. Kőlaky Béni nem jelentkezett nála mindjárt a kéziratért, még várt kis ideig, mert kiváncsi volt a további fejleményekre. A beszélgetés utolsó részét ugyanis mások is hallották, akik valamivel korábban jöttek, mint a szerkesztő és ugyancsak az irók törzsasztalánál foglaltak helyet. Azok közül egy temperamentumos bársonykabátos fiatalember vehemens gesztusokkal kelt a könyvkiadók védelmére.
– Ennyi rosszmájuságot még nem tapasztaltam, mint most az önök részéről. Azt kell hinnem, hogy teljesen tájékozatlanok az irodalomban, vagy nem akarnak tudomást venni a könyvkiadók áldozatkészségéről. Nem kockázat-e kijönni olyan sorozatokkal és több kötetre terjedő hatalmas ismeretterjesztő müvekkel, mint amilyenek az utolsó husz esztendő könyvtermelésének legszebb és talán legértékesebb produktumai?
– Igaza van – szólt közbe a szerkesztő. – Azonban ne felejtse el, hogy azokat csak részletre, ügyes ügynökök utján tudják eladni. Talán olyanoknak is, akik sohasem olvasnak. A biztos könyvvásárló közönség, amelynek nem kell ügynök, sajnos, alig tehető egy pár ezerre.
– De ha olcsóvá tennék a könyvet, nagyobb volna a kelendősége és az uj tehetségek müveire is sor kerülne – mondta a bársonykabátos fiatalember.
– Nem az a baj, hogy drága a könyv – vélekedett a szerkesztő. – Inkább az ujságok tultengése és bő tartalma árt a könyvnek. Hiszen az ujságok egy év alatt az előfizetőnek elbeszélésekben és regényekben egész könyvtárt nyujtanak. Az olvasónak igazán nem marad semmi igénye az olvasásra.
– Ez az! Ez a helyes argumentum – ujjongott a bársonykabátos fiatalember, de helyeseltek az elutasitott irók is.
– Van még valami, ami eltávolit a könyvtől – folytatta a szerkesztő. – Rettentő sok az üres szórakozás. De lehetséges, hogy nincs messze az az időpont, amikor az emberek észre fogják venni, hogy a könyv minden egyéb szórakozásnál értékesebb és pénzt is hoz.
Kőlaky Béni most már átvette a szerkesztőtől a kéziratot és megnyugodva távozott. Amikor kiért az uccára és az őszi szellő megcsapta az arcát, szinte megkönnyebbült. Az imént hallottak annyira megszéditették, hogy jól esett neki a friss levegő és lassu léptekkel ment hazafelé. Az uton mégegyszer átgondolta mindazt, ami az irók törzsasztalánál elhangzott és arra a meggyőződésre jutott, hogy nehéz mesterség könyvkiadónak lenni. Sohasem cselekedhet ugy, hogy ne érje támadás. Hármas szövetséggel áll szemben. Az irók, a közönség és a könyvkereskedők szövetségével, amelynek oly módon való kielégitése, hogy egyik fél se zugolódjék, szinte elkerülhetetlen.
Másnap reggel Kőlaky Béni a szokott időben iróasztalánál elfoglalta helyét. Néhány perc mulva kereste a postás. Nagy, hosszu tekercset hozott, amely neki volt cimezve. Amikor felbontotta a csomagot, látta, hogy kézirat van benne. Kéméndy Károly küldte. Már többször tárgyalt vele személyesen és kölcsönös szimpátiából a hivatalos formák mellőzésével intézték az ügyeket. Kéméndy Károly nyugalmazott gimnáziumi tanár volt, geográfus, akinek tankönyvét körülbelül husz átdolgozásban használták az elemi, polgári és középfoku iskolákban. Valamelyik kötet uj kiadásához érkezett meg a kézirat. Ha nem lett volna papiros, szőnyegnek nézte volna az ember. Kőlaky Béni lassan és óvatosan kezdte kigöngyölgetni, miközben egyik ámulatból a másikba esett. Ugyanis se hossza se vége nem volt. Csomagoló papirosra volt irva és a nagy árkusok lisztpéppel még külön összeragasztva, ami különös fényt vetett az iró individuális életére.
Kőlaky Béni hóna alá kapta a kéziratot és egyenesen vitte a nyomdába. Amikor benyitott a szedőterembe, a müvezető harsány nevetéssel fogadta:
– No ismét kabaré lesz a szedők legnagyobb örömére.
– Miért lenne kabaré? – csodálkozott Kőlaky Béni.
– Ezzel a kézirattal, amelyet szerencsém van ezuttal átvenni.
– Ez a kézirat nagyon messze áll a humortól és tréfától. Sokkal komolyabb. Geográfia. Kéméndy Károly geográfiája.
– Tudom. Mindjárt felismertem. Már elkészitettünk jó néhány kötetet. Nem is az a mulatságos, hogy geográfia, hanem az, hogy ilyen nagy árkusokra van irva és ráadásul néhány kiló liszttel alátámasztva.
– Igaz, hogy furcsa »kis« kézirat. Engem is mosolyra késztetett, amikor kicsomagoltam és megláttam.
– No látja! Hát hogyne mulatnának rajta azok az emberek, akiknek komoly könyvet kell belőle csinálni.
Irodájába visszatérve, Kőlaky Béni sokáig gondolkozott a kézirat sorsán. Diákkorára emlékezett, a földrajz órára, amikor még ő is lapozgatott a geográfiában és halvány sejtelme sem volt, hogy az a könyv, amelyből komoly tudományokat merit a diák, sokszor a legmulatságosabb körülmények között jön létre.
*
Őszutó jóleső meleg napsugarai játszadoztak Kőlaky Béni iróasztalán, amikor a könyvkiadóvállalat készülő könyvujdonságainak prospektusát állitotta össze. A lektorral közösen igyekeztek valami ujszerüt és ötleteset alkotni. Olyasmit, amivel hatást lehet elérni és alkalmas arra, hogy az olvasók érdeklődését felkeltse.
Serény munkájukban Magasdy Béla, a terjesztési osztály igazgatója zavarta meg őket. Valami ötlettel jött, amiről a lektorral szinte szenvedelmes disputát folytatott, miközben igen érdekes téma vetődött fel.
– Mit gondol, mi a könyv leghatásosabb reklámja? – kérdezte Magasdy Béla.
A lektor maga elé meredt, majd megszólalt:
– A tetszés, amely a közönség részéről megnyilvánul.
– Ez volna a leghatásosabb?
– No igen. Azért tartom annak, mert az olvasó természetrajzának egyik legáltalánosabb és legderekabb vonása, hogy a gyönyörüséget, amelyet a könyv olvasása neki szerzett, nem tartja meg a maga titkának, hanem elmondja, közli másokkal is.
– Persze, a nőolvasókat érti ezalatt elsősorban – mondta mosolyogva Magasdy Béla.
– Ugy van!
– Nagyon helyes. Én is azokra gondoltam – szólt közbe Kőlaky Béni.
– Azt hiszem, nagy tévedésben vannak – ellenkezett Magasdy Béla. – A nő eddig vajmi kevés vevőt szerzett a komoly regénynek. A tudományos müveknek meg épenséggel nem. A nők csak banális szerelmi történetet olvasnak, amely jól végződik. Ha a regény nem végződik a szerelmesek boldogságával, már nem népszerü.
– Hohó! Ha ezt állitja, akkor ön téved. Az csak volt valamikor. Az ilyenfajta regények ma már bakfis-olvasmánnyá süllyedtek. A mai nő a regényben már lélekanalizist, jellemzést és hangulatképeket keres.
– De mégis csak regényt olvas – örvendezett Magasdy Béla.
– Szó sincs róla! Tapasztalatból mondhatom, hogy nagyon kedveli az életrajzokat, hires emberek levélváltását, a memoárirodalmat, sőt a festőkről és szobrászokról szóló monográfiákat is.
– Ez némi kiegészitésre szorul – jegyezte meg Kőlaky Béni. – Szortimenter időmből tudom, hogy a történelmet és természettudományt sem veti meg ma már a nő. És van még valami – folytatta kissé elpirulva: – A szexuális életről szóló könyvek, akár tudományos alapon, akár népszerüen tárgyalják ezt a kérdést.
– A konkluzió tehát az, hogy a könyvkiadónak a komolyabb könyvek kiadásától sem kell visszariadnia, hiszen számithat a nők nagy táborára, no meg kis nyelvecskéjükre, amellyel mindent elfecsegnek, még azt is, hogy mit olvasnak és olvasmányuk milyen mértékben nyerte meg tetszésüket. Mert hát valamit titokban tartani – nehéz dolog.
– Minthogy pedig a nő természetéhez tartozik az is, hogy tul akar tenni a másikon, – mondta a lektor – egész bizonyos, hogy a legjobb könyvvásárló.
– Nagyon logikus levezetés – állapitotta meg Magasdy Béla és szinte rengett a padló, amikor negyvenhatos lábával (ilyen számu cipőt hordott) nagyokat lépve kiment az irodából.
Amikor ismét egyedül maradtak, Kőlaky Béni halkan, szinte önmagának mondta:
– No megvan végre a jó ötlet. A prospektus bevezetésében a nő hiuságára fogunk hatni.
*
A csodás természet pompázó szépségében fogadta a fővárosba érkezett könyvkiadókat, akik azért jöttek a világ minden tájáról, hogy részt vegyenek a nemzetközi kongresszuson. Azok az emberek ültek össze tanácskozásra, akik a könyv ismerői, szerelmesei és terjesztői, akik nemcsak vagyont szereztek az ész, a tehetség, a zseni alkotásaival, de áldoztak is a kulturáért. A könyvkiadók szeretettel üzik mesterségüket, mert tudják, hogy munkájukkal a világ szebb és harmonikusabb, az emberiség tisztább és boldogabb lesz.
A tanácskozás befejezése után a kongresszus résztvevői hajóval kirándultak Visegrádra. Gyönyörü nyári nap volt. Ragyogó napsugárban siklott a dübörgő hajó a Duna zöldes vizén. Az ég kékjén csak imitt-amott tünt fel egy kis fehér folt, amely hol mozdulatlan volt, hol ugy látszott, mintha gyors iramban száguldozna ismeretlen tájak felé. A vendégek csodás jókedvben élvezték a budai parton felvillanó hegycsoportokat és panorámát s amikor a hajó kikötött, szinte sajnálták, hogy már vége szakadt a kellemes hajóutnak, amely oly pompás és elragadó volt.
A hajóállomáshoz közeleső kerthelyiségben foglaltak helyet. A hideg sör hüsitő hatással volt a tikkasztó melegben. Attól felfrissülve élénk beszélgetésbe elegyedtek egymással a vendégek. Kőlaky Béni egy német könyvkiadóval került össze, aki a kérdések hosszu sorát intézte hozzá, mialatt egészen észrevétlenül igen érdekes dolgokra terelődött a beszélgetés.
– Nincs igaza, ha azt hiszi, hogy nem vagyok orientálva – mondta a német könyvkiadó. – A magyar irodalmi viszonyokat mindig érdeklődéssel figyeltem. Azért is jöttem el, hogy közelről is megismerjem mindazt, amiről eddig csak olvastam vagy hallottam.
– Hiszen akkor tudnia kell, hogy nálunk is vannak nagyszerü irodalmi alkotások.
– Természetesen. Sőt azt is tudom, hogy kevés önöknél az originális iró.
– Ezt nem értem. Milyen alapon állit ilyet?
– Ebből a kérdésből azt látom, hogy megfigyelőképessége még nem fejlődött ki teljesen. A könyvkiadónak univerzális ismeretekkel kell rendelkeznie. Ha majd ön is annyira ismeri az olvasóközönség pszichológiáját, mint én, akkor fogja csak tudni, hogy a közönségnek elsősorban originálitás kell s csak másodsorban irodalom. Ez nagy hiba, azért nincs önöknél olyan sok könyvsiker, mint nálunk.
– Az tény, hogy itt a könyv még nem esemény.
– De miért nem esemény? Azt is megmondom. Mert nincsenek kritikusok s ez a könyvkiadásnak egyik igen nagy hátránya.
Ezzel a beszélgetés megszakadt, minthogy a társaság felkerekedett, hogy megtekintse a szépfekvésü nyaralóhely látványosságait és a Salamon-tornyáról gyönyörködjék a kanyargó Duna mentén elterülő természeti szépségekben.
Szivrehatóan szólt az esti harangszó, amikor a társaság hajóra szállt és visszaindult a fővárosba. A csodás nyári alkonyban Kőlaky Béni merengve nézte a hold fényétől bearanyozott viz tükrét, miközben analizálta a német könyvkiadó ajkáról elhangzott szavak jelentőségét és mély értelmét.
*
Ősz táján a napilapok kedvező kritikákban beszámoltak a kitünő humorista uj könyvéről. Morvai Józsa titkárnő felhivta erre a vezérigazgató figyelmét. Minden nap reggel ugyanis átnézte a lapokat és a könyvkiadóvállalatot közelebbről érintő vagy érdeklő közleményeket kék ceruzával megjelölte.
Amikor a vezérigazgató a kitünő humorista nevét megpillantotta, rögtön tudta, hogy valami nincs rendjén. A humorista szerződésszegést követett el. Uj kötetét, amelyet egy évvel ezelőtt eladott a könyvkiadóvállalatnak, nem szolgáltatta be, hanem más könyvkiadónál helyezte el. Az ügy rendezésére néhányszor felszólitották, azonban eredménytelenül. A levelekre nem válaszolt, még kevésbé mentegetődzött.
Egyszer azután váratlanul, mintha semmi sem történt volna, ellátogatott a humorista a lektorhoz.
– Nemsokára hozom a kéziratot – mondta egész természetesen.
– A kéziratot?! – csodálkozott a lektor. – Hiszen a kötet más könyvkiadónál már megjelent. Azt hittem, azért jött, hogy visszafizesse a felvett összeget.
– Azt nem! Uj könyvem pedig nem az a kötet, amelyet önöknek eladtam. Az már régebben le volt kötve. Sőt még egy kötet leszállitására van kötelezettségem s csak azután következnek önök.
– Akkor félrevezetett bennünket, engem pedig kellemetlen szituációba hozott a direkció előtt. Figyelmeztetem, ennek sulyos következményei lesznek.
– Bocsánat! Következményekről ne beszéljünk – tiltakozott a humorista és zsebébe nyulva elővette a szerződést. – Nézze meg! Egy szóval sincs megemlitve, hogy mikor tartozom a kéziratot átadni.
– Sulyos hiba, hogy nem állapitottuk meg az időpontot az átadásra nézve, de mégsem változtat a lényegen. A most megjelent kötet a mi tulajdonunk, az elvitázhatatlan.
– Csak lesz, kérem! A legközelebbi uj kötet – hangsulyozta és eltávozott.
Egy év mulva megint feltünt a humorista egy uj könyvvel, majd egy harmadikkal, de még mindig nem a »Lendület« könyvkiadóvállalat szignójával. Az »uj« kötet kéziratát sohasem kapta meg és a kifizetett összeget sem tudta a humoristán behajtani. A megvásárolt könyvből tehát nem lett esemény, a könyvkiadóvállalat nem keresett rajta ezreket, ellenben ráfizetett százakat.
*
Előleget nemcsak az irók, néhanapján a könyvkiadó vállalat tisztviselői is felvettek. Ardo Arisztid vezérigazgató, akinek gazdasági téren nagy praxisa volt s rendkivüli módon értett a rezsi apasztásához, hiába figyelmeztette őket, vastag havana-szivarral a szájában, hogy jövedelmüket »gazdaságosan« osszák be, mégsem telt nekik a beruházásokra, különösen olyankor, amikor váratlan kiadások is felmerültek.
Az előlegkérést mindig nagy izgalmak és szorongások előzték meg. Morvai Józsa titkárnőt állandóan ostromolták azzal a stereotip kérdéssel: »Milyen hangulatban van a vezérigazgató ur? Mit gondol, előlegügyben lehet most bemenni?« A titkárnő megértő lélek volt és szivesen vállalkozott arra, hogy a kedvező pillanatról házitelefonon leadja a jelt.
Kőlaky Béni sem vonhatta ki magát az előlegkérés alól. Nagyon gyakran került olyan helyzetbe, hogy csak előleggel segithetett baján. Valahányszor azonban arra a megállapitásra jutott, hogy nincs más megoldás, mint az, hogy előleget kérjen, mindig félelem fogta el. Hogy miért? maga sem tudta. A legtöbb esetben a titkárnő közvetitette ezirányu kérelmeit. Egy alkalommal azonban nagy meglepetés érte. Ép olyankor, amikor legkevésbé számitott rá. A titkárnő részvétteljesen visszaadta neki az utalványt, kék ceruzával vastagon áthuzva, azzal a lesujtó közléssel, hogy a vezérigazgató megtagadta az előleget.
– Milyen indokolással? – kérdezte Kőlaky Béni
– Sok az előlege – mondta a titkárnő. – A vezérigazgatónak eszébe jutott, hogy nemrégen kiutalt és bekérte a könyvelőségtől az adatokat.
Kőlaky Béni reményvesztetten ült a helyén és ujjaival idegesen kalimpált az íróasztalon. Azon gondolkozott, hogy mitévő legyen, hogyan puhitsa meg a vezérigazgató szivét. Idővártatva hirtelen elhatározással felugrott helyéről és egyenesen az igazgatósági iroda felé tartott. Pillanatnyi bátorságát azonban az előszobában elvesztvén megállott és elszomorodva visszafordult.
Harmadnap valamilyen ügyben hivatta a vezérigazgató. Mielőtt benyitott hozzá, megkérdezte a titkárnőtől, hogy milyen a kedélyállapota? Minthogy megnyugtató választ kapott, kért egy utalványt, kitöltötte és kabátja oldalzsebébe csusztatta. Azután bement.
A vezérigazgató barátságosan fogadta. Az ügyre vonatkozóan adott felvilágositással látszólag meg volt elégedve s ez kissé felbátoritotta Kőlaky Bénit. Mielőtt elhagyta a szobát, alig hallhatóan szólt:
– Alázatos kérésem volna, ha lenne kegyes meghallgatni.
– Remélem, nem előlegről van szó – mondta a vezérigazgató s mosolygó arca hirtelen komoly kifejezést öltött.
– Sajnos, arról.
– Nem adhatok, semmi körülmények között nem adhatok.
– Még ez egyszer méltóztassék kivételt tenni.
– Igyekezzék jövedelmét gazdaságosan beosztani.
– Igyekezni fogok, kérem. Most azonban nem tudok magamon máskép segiteni. Vezérigazgató ur bizonyára megérti helyzetemet, talán mégis van rá mód.
– Megértem, csak az a baj, hogy már van előlege.
– Van, az igaz, de nem sok.
Csend támadt. A vezérigazgató kinézett az ablakon. Kisvártatva megkérdezte Kőlaky Bénitől:
– Mennyi előlege van és hogyan törleszti?
– Először is felvettem, kérem, a remunerációra, azután havi levonással, utána megint a remunerációra, most pedig szeretnék, kérem, ismét havi levonással.
– Hogy mondta?
– Először, kérem...
– Különben rendben van. Töltse ki az utalványt, aláirom.
– Már megvan, kérem – mondta Kőlaky Béni és kihuzta zsebéből az utalványt.
– Tessék?! – lepődött még a vezérigazgató s azután mosolyogva rátette a szignóját az elébe tartott utalványra.
Kőlaky Béni támolyogva hagyta el a szobát. Amikor kábultságából felocsudott, jelentkezett a pénztárnál. Ödön bácsi, az öreg pénztáros elvette az utalványt, egy darabig nézte, azután fejcsóválva megjegyezte:
– Már megint előleg. Hová fog ez vezetni?
Kőlaky Béni nem sokat törődött a pénztáros megjegyzésével, neki csak a pénz volt a fontos. Később azonban igen gyakran eszébe jutott s arra is rájött, hogy a fejcsóválás sem volt minden jelentőség nélkül.

NYOLCADIK FEJEZET,
melyben Kőlaky Béni belevegyül az élet forgatagába 
és a nagy labirintusban épugy elvész, mint sok ezer más.
Kőlaky Béni már közel egy évtizede állott a »Lendület« könyvkiadóvállalat szolgálatában, amikor magával sodorta az élet árja. Eddig csak hivatásának élt, csak azt tudta, hogy kötelességei vannak a könyvvel szemben, amelyért rajongott, amelyért mindent feláldozott, mert szerette és valami rendkivüli, felsőséges tényezőt látott benne. A könyvért dolgozott, annak árnyékában küzdött az eléje tornyosuló akadályokkal, anélkül, hogy mélyebben foglalkozott volna a küzdelem hatóerejével. Nála a küzdelem inkább ösztönszerü volt, mint tudatos. Az élet árnyoldalait csak akkor ismerte fel a maga valóságában, amikor pályatársai mind sürübben kifakadtak anyagi helyzetük tarthatatlansága miatt. Akkor ébredt arra a tudatra, hogy az ő sorsa is csak proletár-sors és semmivel sem különbözik a többitől. Tudását és munkaerejét épugy áruba bocsátotta, mint akárki más, legfeljebb több önzetlenséggel és kevesebb kapzsisággal.
Azon az értekezleten, amelyen a könyvkiadóvállalat tisztviselői helyzetüket megvitatták, kivilágosodott előtte, hogy eddigi élete csak álomélet volt, messze a valódi élettől, amely kegyetlen és kiméletlen. A felismerés belesodorta a szakszervezeti életbe. Ottani ténykedése alatt lassanként rájött arra, hogy eredmény csak a szakszervezet védelme és támogatása mellett érhető el.
Abban az időben, amikor a »Lendület« könyvkiadóvállalatnál ujból mozgalom indult, a könyvkereskedelem és a grafikai ipar tisztviselőinek zöme már a szakszervezetben tömörült. A hátvéd tudatában erejükre támaszkodva már nem követték az eddigi módszert, már nem járultak alázatos instanciával az igazgatóság elé, hanem ultimátummal, amelyet az értekezlet megbizásából egy öttagu küldöttség adott át. Az igazgatóság az ultimátumot presszionális eszköznek minősitette és merev álláspontra helyezkedett. A tisztviselők körében az izgalom és elkeseredettség ezáltal csak fokozódott. Miután a visszavonulás egyenlő lett volna a meghunyászkodással, a harcot folytatni kellett. A bizalmiak a szakszervezet vezetőségével tanácskozásra ültek össze, s mindent fontolóra véve a sztrájk mellett döntöttek.
Kőlaky Béni, aki mint főbizalmi vett részt a tanácskozáson, aznap éjjel nem aludt. Félelem töltötte el és egész testében remegve folyton csak az a szó motoszkált a fejében: sztrájk. A felelősség tudatában lelkifurdalást érzett s aggódva gondolt pályatársaira, akikre a sztrájk könnyen végzetessé válhat. Fájlalta a multat, az idealizmus jegyében eltöltött szép esztendőket, amikor még ábrándokban élt és távol állott a materializmus rettenetes valóságától.
A sztrájk kimondását nem tulságos lelkesedéssel fogadták a tisztviselők. Sokáig ültek néma csendben és egymásra nézve várták a feleletet a gondolatban feltett kérdésre: »Helyesen cselekszünk-e?«
A csendet az egyik tisztviselő törte meg:
– Átgondolva a helyzetet, meg kell állapitanom, hogy a bizalmiak nem tehettek egyebet, minthogy a sztrájk mellett döntsenek. A bizalmiakkal szemben feltétlen bizalommal viseltetünk, tehát követjük őket.
A felszólaló szavaitól felbátorodva mindnyájan ismételték:
– Igen, követjük őket! Sztrájkba lépünk!
Másnap Kőlaky Béni már kora reggel járt fel s alá irodájában. Amint pályatársai beléptek az ajtón, megállitotta őket:
– Sorba állni! Kivonulunk.
Amikor együtt voltak, a bizalmiak bementek a vezérigazgatóhoz.
– Tisztelettel jelentjük, hogy kivonulunk – közölte Kőlaky Béni holtsápadtan.
A vezérigazgatót ez a váratlan bejelentés kissé meghökkentette, de csakhamar visszanyervén nyugalmát, ennyit mondott:
– Kérem, tessék.
A bizalmiak visszaérkezése után a tisztviselők kivonultak. A sztrájktanyát a szakszervezet helyiségében ütötték fel. A déli lapok már közölték a nagy eseményt: az első könyvkiadó tisztviselői sztrájkot. Amilyen szimpátiával karolták fel a tisztviselők ügyét, olyan antipátiával nyilatkoztak a könyvkiadó vállalatról. A háromhetes sztrájk ideje alatt a sajtó még néhányszor foglalkozott az üggyel, ami sokban hozzájárult, hogy a sztrájk a tisztviselők győzelmével végződött.
A sztrájk után igazságtalan támadások érték Kőlaky Bénit pályatársai részéről. Az eredménnyel sokan elégedetlenek voltak és elvakultan, meggondolatlanul azzal gyanusitották, hogy az igazgatósággal összejátszva külön jutalmat kapott, amiért a feltételek elfogadásánál tulságos engedékenységet tanusitott. A gyanusitás nagyon bántotta és módfelett elkeseredett pályatársai rövidlátásán. Hiszen áldozatokat hozott, amikor a saját érdekeit félretéve a mozgalom élére állott. Sohasem ambicionálta, hogy mások leigázásával érje el azt a karriert, amelyről elève idejében annyiszor ábrándozott s amelyhez már oly közel volt. Ahhoz önzés és lelketlenség kellett volna, ami azonban hiányzott belőle és boldog volt, hogy ezeket a tulajdonságokat nem ismeri.
Pályatársai érdekében elvágta a karrier utját, amit azonban nem méltányoltak, sőt ellene fordultak s megadással türve a sors csapásait, mint szürke kis tisztviselő folytatta müködését az élet nagy labirintusában, amelyben épugy elveszett, mint sok ezer más.
A pályatársaiban való csalódás sokáig mély nyomokat hagyott szivében. De idővel, amikor mindentől visszavonulva ismét csak a könyvnek élt, megvigasztalódott. Jól tudta, hogy ez az egyetlen barát, aki sohasem hagyja el, aki jóban és rosszban kitart mellette, aki bátorit és lelkesit s hüségesen vezet az élet rögös utján, mig csak elébünk nem toppan a rettenetes és hatalmas nagy ur: a Halál.
Sic erat in fatis.