lásd I. rész: 1958-1981

VÁLI DEZSŐ: C. NAPLÓ 1958-1992
Új Mandátum Könyvkiadó 1992.
a 3100 oldal kéziratot 430-ra faragta Bognár Róbert
ISBN 963 7476 07 5
az illusztrációkat most válogattam a WEB-hez, 2000 szeptember.

II. rész

Művészet 82. június 1053B

KÖVETKEZETLENSÉG -ZSENIÁLIS

Adalékok Farkas István Vihar után című művéhez

Két prémes úrihölgy elsétál egymás mellett a sétányon. Soha ennél pihe-békésebb témát A kép azonban már első rápillantásra nyugtalanítóan feszült, baljós, irracionális. Mitől? Hogyan sikerülhetett ezt a tartalmat ebbe az idilli témába belegyömöszölni? Nézzük ehhez végig a kép alkotóelemeit, s kiderül. A mű szerkezete tele van belső ellentmondásokkal, logikai törésekkel és olyan feszültséggócokkal, amelyek kényszerítően terelik a nézőt a festő udvarába.

Tehát a képépítési elemek, sorjában.:

A pontokról nincs mit mondanom. Pontjellegű elem talán a két szemüreg sötét foltja, mely vonzza a figyelmet. A házak vakablakai rímelnek rá.

A vonalak. Laza, biológiai (nem mértani) egyenesek. Egy derékszög: zavarba ejtően agresszív az öregasszony könyöke. Görbék: a legfeltűnőbb a vonalrendszertől elütő pontos, geometrikus óriás ív a háttérben. Fontos szerepe van.

A foltrendszer. A főtéma körül izgatottabban zsúfolódnak a foltok. Kicsik, egzaktak, szögletesek. A szélek felé a formák bágyadnak, nőnek.

A tér. Első percben még békebeli, hagyományos, reneszánsz perspektíva. Ami messzebb van, kisebb és halványabb. De mi az a vakító lila ív ott hátul? A téri rendet fölborítja. Bal felét még talán elhinnénk - az domb, de a jobb fele váratlanul sokkal közelebb van és teljesen anyagtalan. Érdemes hát a kép téri helyzetét végignézni. A tábla függőlegesen három mezőre osztott. Mindháromnak gyökeresen más a tere.

A bal oldal. Tágas, csodazöld rét, domboldalra fut. Mintha hegytetőről néznénk. Így mutatja az előtérben meredeken lefutó kerítés is. De miért látni akkor a keresztléc alsó síkját? Az alulnézet (békaperspektíva) ugyanis a középső mezőre jellemző. Ám van a kerítés téri helyzetének egy egészen más értelmezhetősége is. Éspedig egy teljesen magától értődő: a sétányt szegélyezi. Ellenőrizhetetlen és eldönthetetlen, mert ahol a lécek talajt érnének, ott váratlanul teljesen elmosott a rajz.

A középső mező alulnézetnek hat. Talán (nem vagyok biztos benne) mert a két figura fölcsúszott a képen. Dombtetőn állnak, és mi alulról nézzük őket? Lehet. De ha a nagy ház előtti teret nézzük, hol itt a domb?! Egyébként is a lila figura vállára egyértelműen fölülről látunk rá! Mégis, leginkább alulnézet: az öregasszony így milyen monumentális!

A fa lombja és a vele összemosódó barna felhő (tőlünk kb. 20 méterre), valamint az ezzel rímelő színű előtér a két figurát mintegy enteriőrbe zárja. Szobában vagyunk, a barna kalap súrolja a barna felhőmennyezetet. Zavarja a téri rendet a lila asszony hátára ragasztott ház is. Ilyen durva kompozíciós hibát kevesen engedhetnek meg maguknak... Ez az épület egyébként is több értékű. Egyszínű az előtte lévő földdel, teteje pedig olyan sötét, akár a prémgallér a közelében. Így aztán „közel jön”. Rajza, mérete szerint azonban... Az átellenes bal felső ház színe, mérete ugyanakkor pontos, távolságot érzékeltető. Talán 800 méterre lehet tőlünk.

Végül nézzük a jobb oldali képharmadot. Felülről ez is zárt. Ez a gondolat köti a középrészhez. Előtere is hasonló szerkezetű, azonban világosabb: nyitottabb. Középen pedig egy léckerítésdarab (kapu?) billeg a semmiben. Körötte oldott festésű zöld tér, de nem lehet mező, hiszen függőleges! Ez a folt betakar a másik oldalról érkező lila ív aljába. Igen ám, de mi történik a két paravánsík között? És hova veszett el a szintén jobb oldalról induló zöld domboldal? A két figura valami nagy-nagy földcsuszamlást takar. Talán ha kicsit odébbmozdulnának...

A tömbszerűség. Első nézésre megint csak minden rendben, a figurák hangsúlyozottan körplasztikák. A szoknyaráncok, a lila kabát önárnyéka. De miért vízszintes zárású a második szoknya alja? A házak pedig paravánok vagy még inkább makettek egy terepasztalon.

Az anyagszerűség. Föntebb már utaltam rá. Ezenkívül az előtér hangsúlyozottan, megfoghatóan: föld. Föld, de gyanúsan sík ez a felület, és a mellékalak lábainál még tükröz is. Tócsa? A szoknya melletti terület pedig aránytalanul világos, ezért anyagtalan. Ilyen a bal alsó mező zöldje is, szinte fluoreszkál! A fatörzs: anyagszerű. A lombok viszont teljesen értelmezhetetlenek. A jobb oldali, vakító ég konvencionális, akár „vihar után”, fönt azonban zavaróan összemosódik a barna lombfelhővel, alul egy anyagtalan ecsetívvel. Ott van még az a két pózna. Illetve: hol vannak? Mekkorák? Micsodák? A főfigura: a ruha bár elnagyolt, de értelmezhető, pontos. Az arc már teljesen más logika szerinti: elmosódott, maszkszerű, kicsit túl didaktikusan is az. A lila asszony orrán viszont még csúcsfény is van!

A színek ellentmondásai. A barna árnyalatok gazdagsága a natúra megnyugtató érzetét kelti. De a zöld mező, a lila ív nem e világi. Végül a nyers lila szín váratlan fordulattal a kabáton köznapi divatszínként tér vissza! A két nem természeti szín önálló életet él (a bal oldali zöld és a lila), határozottan rímelnek egymásra, felerősítve egymás irracionalitását. Természeten túli, kívüli rendet, harmóniát teremtenek egymás között. (Döbbenetes ötlet.) A lila figura színe révén hozzájuk kötődik, a főalak színe pedig az e világhoz: földszínű. És mégis ő itt az idegen! Micsoda keresztrím!

A tónusok. Hasonlóak a foltrend logikájához. A középtájon kontrasztos. Legerősebb a lüktetés a főalak feje körül, odavonzza a szemet.

A megvilágítás. Az erős napsütés a hátunk mögül jön. A nagy ház homlokfala teli fényben (ereszének árnyéka). De a bal oldali égen is fényözön: ott is kell lenni egy napnak! A lila figura előtt az árnyék szintén erre utal. Ha pedig a főfigurát nézzük: a mellén a fény, mintha föntről, a lombok közül jönne... ugyanakkor az egész előtér szórt fényű, mintha felhős időben...

Az évszak. A barna lomb, de áttételesen a főalak barnája és a táj kihaltsága is őszt sugall. Mellette pedig ott a harsogó zöld...

A festéstechnika indulati és pokolian biztos kezű, sok helyen alla prima. Vajon papíron vagy fejben készítette elő ilyen pontosan a képet a festő? A falemez több helyen kilátszik, ami gyors munkára utal. Festékkezelése néhol akvarellszerű, de anyaga tempera.

A felületkezelés egységesnek hat. És mégis! Atmoszférikus, nagybányais, oldott-elmosott felületek. Ugyanakkor szinte a gesztusfestés lendületével megoldott, de egyszersmind trecento felfogású is: a tájat csak megidéző, a foltokat egy-egy színfelülettel kitöltő ábrázolás.

A kompozíció összességében centrális. De a középpont szándékoltan, zavaróan kettős (a két összetapadó figura, sőt valójában a köréjük gyülekező házak foltja is az). A mellékmotívumok sugárirányban rendeződnek, mint a mágnes erővonalait mutató vasreszelék. A középponttól távolodva a kép egyre üresedik, a festésmód elnagyoltabb és lágyabb. Mintha a fotógép lencséje csak középre rajzolna élesen. A főalak szikár, egyenes tartását fokozza és aláhúzza a barna kerítés, a házak, a póznák, a fa függőlegese. A hangsúlyozott középtengelyes szimmetria ünnepélyes, szinte szakrális. Az öregasszony a lépő póz ellenére is statikus. Elölnézetből mozgása alig látszik. Ez az ellentmondás is feszültségokozó.

A képtéma olvasásából adódó további gondolatok: Kik ezek? Miért néz vissza a lila nő? - Ismernék egymást? - Mért csak ketten élnek ezen a földön? - Hol vagyunk tulajdonképpen.

Nagyon nagy kép. Megidéző erejű, drámai. Vészjósló. Legközelebbi rokona számomra Csontváry Kocsizás újholdnál Athénban képe. Az is irracionális, és ugyanilyen elképesztő abszurditásokkal építkezik.

Váli Dezső

1055

Bolgár Kulturális és Tájékoztató Központ

Igazgatójának

Kedves Igazgató Úr!

Megkaptam újévi köszöntő kártyájukat. Köszönöm. Jártam Bulgáriában, láttam a Fekete templomot, Kupristicát, Nyeszebárt, Tirnovót, még főiskolás koromban. Tudom, hogy az ország gyönyörű és nagy múltú kultúrája van.

Engedjen meg egy megjegyzést. Ez a küldött nyomtatvány csak egy kulturálatlan, gyenge ízlésű grafikust népszerűsít, aki ezt megtervezte, és nem Önöket.

Váli Dezső

82. 2. 4. KÉKKÚT 1057

hogy itt most milyen jó

milyen jó

hogy ez a ház fél éve nemhogy télen, - még esőben sem működött

hogy veres csíkosak a felhők hajnalban, amikor ráteszek a tűzre

hogy lehet kokszot kapni

és másfél mázsa elfér a hátsó ülésen

és egyáltalán nem fázom, nem úgy mint Pesten

hogy fölkelek és nem fázom

kimegyek és bemegyek és nem fázom

és a lábam a kölcsönkapott sínadrágban pedig

különösen nem fázik

és ilyen se volt még hogy egyszerre öt szépet álmodtam

és egész napom fűrészelés üvegvágás

kalapálás kihamuzás

fölszögelés megragasztás

kicsavarás becsavarás

átfestés és átrakodás

és persze eszem ágában sincs

délután aludni, hiszen

EZT CSINÁLNI JÓ

és nincs az a rohadt festés

és egész napos vakaródzás, hogy most

mit találjak ki megint

betöltöm az egész házat

és betölt ez a ház

(kész állapotában alighanem sokkal kevésbé fog érdekelni)

és már a padlásfűtést is beállítottam

és véstem hozzá egy kéménylyukat is

és egyedül vagyok

és egész nap pár szót beszélek; az időjárásról

mint Déry Füreden

és a ház elé járok pisilni

és tegnapelőtt 29 fok volt a szobában

mert nem tudom a hőfokot szabályozni

fölszereltem az új biztonsági zárat is

a villanyunk is meglesz egy hónapon belül

már tényleg szerelik

és bár ruhát nem váltottam,

de már többször mosakodtam

és Tapolcán azt mondták, hogy a telekátírás

már el van intézve

csak még nem kaptuk meg

és szeretem ezt a norvég hálózsákot

amibe most visszabújtam, mert még éjjel van

csak ráraktam a tűzre

82. 2. 10. 1058

Reggel 63 mp-et pisiltem egyfolytában. És utána még egy kicsit.

82. 1. 1058

Jó lenne, ha ünnepelnének. De látom, milyen majmot csinál ez, mondjuk, Ivánból.

f 1059

Istenem, ülj ide mellém. Lapoznád a kottát, ha zongoráznék.

(Konyhában kiírva:)

Kevés és pocsék vacsorát kérek. V. D.

Holnap elmegy a macska. (Kata terhessége miatt elküldi.) Ma a lovak közé dobtam a gyeplőt. Kezemből sajtot. Étkezési időn kívül. Azóta imád. Kurva.

Petri Györgynek üzenem: Minden (sok) fontos gondolatát nekem

adta. Gépelve. Ha nem undorodik a tárgyhalmozástól (mint én); cserébe egy gondolatomat odaadnám. (Bekeretezve.)

(B/80/33-at választotta, 40x90 rajz+kollázs.)

82. 2. 1060

A dolgok lényege nem látható, nem megfogalmazható. A művészet pedig erről szól. Ezért szükségszerűen

félig mond el

elhallgat

félbehagy, homályba mutat

a többit a megérzésre bízza.

82. 2. 12. 1062

rohanós nap

Zsófit reggel iskolába

éhgyomorra 8 műteremfotó esetleges későbbi plakáthoz (ma szép volt a szemét)

”ELJUTHATUNK A DERŰIG" 1063

Nagy Pilinszky-interjú (Szigeti István)

Nagyon nehezen szereztem meg eredetileg. Nagyon fontos volt nekem. Azóta megjelent: „Beszélgetések P.J.-vel” Magvető, 1983.

Aztán kazettán is évekig hallgattam.

Amikor először voltam moziban, és egy passiófilmet vetítettek, némafilm volt, és mikor Krisztus urunkat meg akarták feszíteni, én fel akartam szaladni a mozivászonra. Lázas lettem.

Baudelaire büszke volt arra, hogy a természetben nincs semmi szép, csak ami természetellenes. Nem ez élteti őt ma már, ez olyan, mint ahogy Adyt se a modora élteti. Ma az ember ezt a pózt igyekszik nem tudomásul venni, mert akkor szenved ettől. Hogy New Yorkban trónol valaki, Auschwitz után például, ez nevetséges. Hála istennek, didergő atomokká váltunk, ami nem kis szó, ti. az egész világegyetem atomokból van felépítve és nem pózokból. A Bachhal való kapcsolatom még mélyebb, ti. azóta, és ez nyilván nemcsak betegség, hanem a bűneim következménye, hogy hajlamossá váltam a depresszióra, hajlamossá váltam a rettenetes, az elviselhetetlen bűntudatra.

Zbigniew Herberttel a rotterdami repülőtéren összetalálkoztunk, egymásra néztünk, átölelt, és azt mondta: testvérem. Pedig mosolyogtam. Egy nagy depressziós írta egy levelében, most már jobban vagyok, most már föl tudok tenni egy-egy Bach-lemezt. Ti. a depresszióban Bachot se lehet föltenni, de a szabadulás az, ha föl tudsz tenni egy Bach-lemezt, akkor már kezdesz kifele menni.

Dosztojevszkij még ma is modernebb, mint Joyce. Joyce-ról már rég nem fognak tudni, amikor rá fogunk jönni például arra, hogy a Megmételyezettek olyan dolgokról tud, amit ma még nem értünk meg, nem jövünk rá, hogy benne van. 12 éves voltam, semmit nem tudtam Dosztojevszkijről. Latinórára mentem, egy olasz páterhez, egy kirakatban volt négy Dosztojevszkij-könyv, Megmételyezettek, így fordították akkoriban. Az orosz cím Ördögök, de gyönyörű a Megmételyezettek, ez ugyanolyan trouvaille, mint hogy az Idiot-ot Félkegyelmű-re fordítottuk, ami még szebb. Iszonyú szégyenkezve bementem, és hetven fillérért megvásároltam a négy kötetet, 12 éves voltam, éreztem, hogy nem gyerek kezébe való. De hát a boltos odaadta, térdnadrágom volt, egy régi, elnyúzott térdnadrágom, és becsúsztattam kettőt-kettőt, de a kapocs rosszul fogott már. Ez egy dosztojevszkijes jelenet volt, ti. miközben az accusativus cum infinitivóval stb.-vel küszködtem, a kötetek állandóan ki akartak csúszni a nadrágomból. Én azóta nem olvastam ezt a könyvet, de mindenre emlékszem.

Minél mélyebben megértem a kereszténységet, annál mélyebben megértem a buddhizmust; minél mélyebben megértem Bachot, annál mélyebben megértem Mozartot. A minőségek nem zárhatják ki egymást. Azok bizony ott ülnek annál az asztalnál már, ahol nincs első és nincs utolsó vendég.

82. 3. 5. 1076

”A TÁJÉKOZTATÓ” szakmai lap nem fogadta el:

LÁTTUNK EGY ROSSZ PERFORMANCE-OT

Hogyan működik a műalkotás:

Első lépése természetesen a figyelem fölkeltése. Teszi ezt a festészet pl. vákuumszerű, hirtelen csönddel (Vermeer), vagy leggyakrabban a szép megmutatásával (Uccello csataképei). Olykor a különössel (Bosch). A téma megtette szerepét: földre tesszük a szatyrunkat.

Kibillent köznapi gondolkodásunkból. Elfelejtkezünk a szatyorról, sőt magunkról is. Kell ez, hiszen a körülöttünk-tények rettenetesen elfedik a lényeget. És a logikus-én a legkevésbé alkalmas az univerzum megragadására. A végsőkig próbálkozunk, hiába. Ezért működni kezd az emocionális-alineáris-én.

Már lebegünk. E ritka, ihletett pillanatban hirtelen fölerősödik vágyunk a teljességre. Ívfény villan a két pólus között. Amikor újra fölemeljük a szatyrot: ugyanaz, de mégsem egészen.

És mit tesz egy rossz performance: Figyelemfelkeltésre a szépet stb. kevésnek, korszerűtlennek találja. Sokkhatással dolgozik. Fölrobbantja a síneket. A szerelvény ijedten megáll, mindenki odafigyel. Várjuk, mi történik ezután. Többnyire semmi. A művész meghajtja magát, körbejár és tányéroz. Ez van. Se vigasztalás, se villamospótló autóbusz, semmi. Vége. Nem elég. Akár egy rossz képcsarnoki kép.

Idáig jutottunk a cikkel, mikor Frank János barátunk figyelmeztetett, hogy a Tájékoztató nem kritikai lap. Nem annak szántuk, de amit leírtunk, csakugyan féllábú. Mi tavasszal valóban láttunk egy rossz performance-ot. Röviddel utána, leköltözve a Kecskeméti Alkotóházba órákat, majd fél éjszakákat töltöttünk egymás műtermében, próbálva ezt a számunkra meglehetősen idegen műfajt magunk (és egymás) számára helyére tenni. Honnét induljunk. Egy érvényes „műalkotás”-képletet kellett előállítani. Megtettük (lásd fent). Innét közelítve fogalomról fogalomra mértük be ezt a műfajt, keresve a kizáró okot, ahol fönnakad a hálón. Meghökkenés, a várt eredmény ellenkezőjét kaptuk, nincsen ilyen. Teljes jogú, sőt történelmi formáiban jól bevált műfaj (húsvéti körmenet, Mozart-opera). (Mai formáiról nincsen áttekintésünk.) A képlet érvényes rá (is). Persze jól kell csinyálni. Várjuk. Hát ennyi.

82. 03. 05.

Szüts Miklós - Váli Dezső

Igen, szerelem A/82/21

1982. TAVASZ

levelek N.-nek

1087/1

ezek a rohadt költők

szenvedni is szakszerűbben tudnak.

kellenél nekem

kellenél nekem barátnak

kellenél festéknek

és tulajdonképpen ecsetnek is

(petróleumban ázhatnál délután)

1087/2

ezt a csipeszt tőled kaptam

ezt a könyvet tőled kaptam

ezt a mosolyt tőled kaptam

szeretnék egyszer tőled egy szárnyas csavart is

(körülbelül hatmilliméteresre gondolok)

1087/5

szerelem.

beteljesülve

70 grammos irodapapíron

két példányban.

1087/10

anyám virágmintás foteljében meghalt egy bácsi.

épp meccset nézett a tévében.

20 éve ennek.

egyik legpontosabb emlékem pillanat-fejvesztettségem

elektrokardiogram rajzáról.

kapkodó gondolatok

és egy fél óra múlva újra bútort tervezek.

reménynek ennyi

1087/11

hova a francba raktad megint a zoknimat

- biztos, hogy ezt mondanám tíz év múlva?

nem fogjuk megtudni

1087/17

egyedül egy üres teremben

egyetlen széken, középen.

körben homályos poros szőnyegek

és zöld csíkos burák: vészkijárat.

1087/21

Lenézek a műteremből. Az osztottpályás úttest helyett végtelen zöld mező, lankák, távolból valaki közeledik felém, magában. Égen földön senki más. Másnap kinézek megint. Még mindig jön. Lassan öregszem, már sokat állok az ablaknál. Közeledik. Várom.

1087/24

Van nekem egy második halottam is (szintén él): Nagymaros (1969-1980). Az útvonal a mindenkori vízállástól függött. A reggeli mise után fölfelé a parti kövek között, fázva, mindig lehajtott fejjel. Sok régi kék szikvizesüveg-cserepet találtam így. (Múlt héten dobtam ki az utolsót.) A vízparti kavicsmező. Tudtam, utoljára vagyok itt. Ahogy a februári nap fölkel a szemközti hegygerinc kopasz fái között. Vagy a novemberi. A nyárfasor, utam vége. A ködös túlpart. Hajókürt (közben angol nyelvtani fordulatokat memorizálok.)

Sietnem nem kellett, a reggeli kávét csak 8 után szervírozták.

Utolsó lakhelyem „Alkotóház 15-ös szoba” volt.

1087/25-27

„A balesetesnek tiszta a tudata, ha a feltett kérdésekre értelemszerű helyes, az egészséges embertől elvárható válaszokat ad, tisztában van helyzetével, az idővel és a térrel.”

(táviratszöveg )

(Ez speciel nem szimbólum. Aznap fölborultam a VW-vel. 92. 8.)

1087/29

Miklós 10 percre lakik most tőlem, őt is kerültem. Ha mégis találkoztunk, igyekeztem nem nyavalyogni és nagyon szégyenkeztem, mert nemigen sikerült. Egyéb gondolatom nem akadt. Naplót nem írtam. Mondtam neki, ezért nem írok neked, azt mondja, mért nem írod meg ezt...

Nem tudom.

Persze, ha itt lennél.

Persze, ha itt lennél, ha bejönnél a fekete kapun át a kerten, be a szobába, levennéd a zakódat vagy micsodát, az ablak felé fordulnál és tennél két lépést az asztal felé, rátennéd nyári ridikülödet és a füles bevásárlószatyrot is, majd zárt lábbal előrehajolva lesimítva-lefogva szoknyád leülnél egyetlen - kissé poros - fotelünkbe.

Most a kép kissé zavarossá válik, Zsófit szívesen odaképzelném, amint leszalad az emeletről, nagy igyekezettel elvétve a fokokat, én - mondjuk - nagymama lennék éppen tésztagyúrás közben, lisztes tenyerem széles fekete kötényem oldalába törölném, nehézkesen fölegyenesednék, megigazítva kontyomat, szemüvegem föltolnám és széles mozdulattal ölelnélek át, hát megjöttél Juditkám, csillagom! egy kis fánkot sütök, csak délutánra vártunk.

Aztán letelepednék a hokedlire és fáslis lábamat dörgölgetve érdeklődnék, s hallgatnálak milyen az élet Pesten. Mennyit dolgozol és mennyit kell rohannod és mi mindenre figyelned, hja nem könnyű a fiataloknak manapság, akárki akármit is mond, aztán megmutatnám konyhakertem új palántasorát, merev derékkal lehajolva egy-egy csalánt kihuzigálva közben. Heves mozdulatokkal segítenél.

1087/30

Távolodom, Kedves. Most valami

bódult félálomban, az első osztályú párnázottság

között, karom zsibbadt, velem szembeni

ülésen Zsófia mosolyog. Mintha

átvette volna az Asszony szerepét.

Egyenes derékkal, összezárt térdekkel

támaszkodik a támlának, kis lábai -

a talpak felém, látom őket.

Időnként csendesen; pontosabban

feltűnően halkan megkérdez valamit.

Apu, azok ott tulipánok? - amitől

az egész kupéban csend lesz.

Illetve mindenki ösztönösen ehhez

a zajszinthez alkalmazkodik.

Két fiatal munkás is, akik

csak tévedésből kerültek az

első osztályra - valami gyorsvonat-

tal akartak eredetileg utazni -

most a 3. üveg sörüket isszák,

tekintetük bizonytalan - de

csöndben vannak. Zsófi rám mo-

solyog, meztelen (tiszta) lábamat

átteszem mellé az ülésre, ráborul

a térdemre, haját simogatom.

Aztán a vállát, - furcsa,

mert nem szokásunk - tenyerem

érzi a két lapockáját.

Rövid nadrágban vagyok, vadonat

(délben vett) tornacipőmet

levettem - testünk melegíti egymást.

Aztán szétvetett combokkal

a térdemen lovagol, mosolyogva,

megint szótlanul, ebben

alighanem jó adag gyermeki

erotika is van. Bódító

hőségben nagy rohanás után

jutottunk el ehhez a 4 órai

személyvonathoz, nem lehetett a

délivel indulni, mert Zsófit

most avatták kisdobossá. Most

kisdoboshoz méltó fegyelemmel

tűri ezt a fárasztó utazást;

- vágányjavítás - fél órákat

állunk - és csöndben ül.

Pedig nem természetes. Szinte

az egyetlen, ami megkülönböztető jegy,

hogy szinte minden gondolata a friss

kék nyakkendő körül forog;

már megbeszéltük, hogy a Cola-

csöppet ki lehet belőle majd

mosni, hogy szerinte nejlonból van,

és ezért 40 fokos vasalóval

szabad majd vasalni, hogy

egy csomóra, de kettőre is

lehet kötni - majd lassan

átterelődött az érdeklődése a

dolog öltözködési-cikk oldalára

- azon tűnődött, kívül kell-e

hordani, vagy a garbó alatt

is jó. Megnézette velem, ponto-

san középen van-e hátul a

háromszög csücske, megjegyezte

hogy a piros nyakkendő már

nagyobb méretű lesz. (Szebben

írnék, ha nem rázna ennyire a

vonat.)

Iszonyú kábult reggel volt, talán

először idén komoly ok nélkül

még fél órát (7-1/2 8-ig) ágyban

maradtam, aztán a fürdőszoba

környékén ténferegtem, aztán hogy

valami sikerélmény - levágtam

a hajamat. Tűnődtem közben,

mit szólnál hozzá - sajátosak a

hajnyírási koncepcióim. Vagy

20 éve magam. Eszembe jutott,

hogy te két hónapja levágattad - nem

magad kedvéért. Vajon, ha

most hozzányúlsz - nyúlnál -

mik lennének a szempontjaid -

Szeretem a hajadat.

Most hirtelen elfogyott a türelmem,

1/2 8 van, még csak Füredig

jutottunk el. Ha nem gyerekkel

vagyok, átugorhattam volna

a minket megelőző tapolcai

gyorsra. Most persze szépen írok -

megint áll a vonat. Most Zsófi

még jobban tűri, mint én,

elfelejtkezett rólam, mint

mindig, ha belemelegszik a já-

tékába, - és magának beszél,

vezényel, gajdol. Most a

tenyerét mutatja - evvel a

problémával mindig hozzám fordul:

nem szálka-e az a kis fekete

folt?! Mindig megvárom

az utasításait: engedi-e

hogy varrótűvel alá-

szúrjak, vagy: most csipesszel

próbálkozom. - Így aztán tűri, -

bizalma van.

Most belepislogott a szövegem-

be, kérdi: mi az a kettőspont.

Ígérem neki, majd keresek

egy jó példamondatot rá. Most

meg magát parodizálja: gajdol:

”Apu, mikor szállunk már le.”

Jaj, milyen lesz ez a nyár? Ilyen

gondokkal nem számoltam...

Folyton folyvást csak a megszer-

vezés pillanat-izgalmai: mikor

látlak?! És abban a pillanatban

kéne a lelket lefékezni

és a Jelenre figyelni végre -

és hosszú nyugodt unalmas

történetek végéig eljutni,

mosolyognál mosolyognék,

most nagyon távoli vagy megint [...]

(Bp-Révfülöp, vonaton.)

Deske

1087/34

(búcsúzólevele)

Mennyi mondani- és hallgatnivaló lenne. Köszönöm szépen, hogy segítettél és hogy szeretsz. Vigyázz Katára és Magadra.

N.

82. 4. 7. 1088

Kékkút (egyedül)

WC maradék deszkákat padlásra, szortírozva

tető míniummal lefest (1 nap)

bokrok kivág szántás elé (itt már Kata is)

törmelék kertből, téglák, külön kövek,

gallyak kupacokba

82. 4. 1089

szóböjt

82. 6. 1150

Hiába, nem érzem magam súlyosan bűnösnek. Hiányzik belőlem az aktív rossz-szándék.

82. 6. 1151

Nyugodt vagyok.

Alkonyodik,

tudom, mi fog történni.

Az elhunyt hagyatékát felszámoló rokon

kedvetlen pillantásával nézek szét magamban, szobámban.

Mivel kezdjük.

Először a szoba közepére a szemétkosarat.

1153

82. 7. 28.

Magyar Iparművészeti Főiskola

Rektor Úr!

Nem teszi meg helyettem más:

ajánlom magamat.

Szeretnék az Iparon rajzot tanítani.

Jól csinálnám.

42-ben születtem

67 belsőépítész diploma

69 szabadfoglalkozású festő

Szerettem és azóta is szeretem ezt az iskolát.

Nagyon sokat kaptam Szroghéktól.

Mellékelek néhány dokumentumfélét: 5 évet tanítottam egy nyári szabadiskolában. Ott olyan módszert kellett kitalálni, hogy a nyugdíjas tehenész néni és a főiskolás diák azonos eséllyel-kedvvel-sikerrel dolgozhassék.

Mellékelek egy kiállításplakátot is, ez kizárólag hiúsági ügy: így fotózok.

Valamint: a múlt havi Művészetben megjelent műelemzés cikkem -

82. 8. 17. 1154

Idecsatolva

Beszélgetésem Gergely Istvánnal

(A beszélgetés pontos előzménye annyi, hogy a rektornak írt levelemet a mellékelt dokumentációval leadtam a titkárnőjének avval, hogy kérem fogadjon. Azt üzente ki, hogy két nap múlva hívjam telefonon. Két nap múlva telefonon a titkárnőjével üzente, hogy „a dokumentumokat átnézte és nem kíván velem tárgyalni.”)

82. 8. 17-én 18.30 Szentendrén a Kepes György fotogram kiállítást Gergely István az Iparműv. Főiskola új rektora nyitotta meg. Megnyitó előtt megszólítottam (személyesen még nem találkoztunk):

- Jó napot kívánok, Ön miért volt rám olyan dühös?! Váli Dezső vagyok.

- Elnézést, nem emlékszem...

(Elmondom, hogy meghallgatás nélkül kidobott a titkárnőjével, és hogy respektálom, tetszett ez az amerikai stílus...

Ő: Kifejezte, hogy ő meg azt respektálja, ahogy én ezt fogadtam, később kimondta, hogy nem sértésnek szánta...

Én: Hogy szeretném tudni, hol követtem el valamilyen hibát esetleg, mi nem tetszett.

Ő: Hogy én magamról (a magam karrierjéről) beszéltem ahelyett, hogy azt mondtam volna el, mit akarnék a főiskolán csinálni...

Ja, még korábban én: tulajdonképpen nagy kő esett le a szívemről, mert nagyon ambivalens volt a vágyam, menjek-e tanítani. Ugyanis nagyon lelkiismeretesen csinálnám, és félek, hogy 2-3 évre a pályámat - nem a karrieremet! - erősen hátráltatnám. Látom a Svábyn és a Kokason -, nagyon kárukra vált az oktatás. Így hát elég bizonytalan vagyok, hogy csakugyan olyan nagyon akarok-e tanítani...

Én: Egy valamivel nem értek egyet, hogy Önben, az Ön pozíciójában hivatalból kellett volna annyi kíváncsiságnak lenni, hogy egy embert meghallgasson öt percre, hátha akár nem most, de öt év múlva tudja valamire használni ...

(Azt hiszem erre válaszolta, hogy a dolog nincs lezárva és informálódik rólam...)

Én (!!): Akkor ezt most hagyjuk abba, Önnek itt nyilván dolga van még...

Ő: Nem, nem, meg van írva a beszédem.

(elbúcsúzunk)

(Többet nem találkoztunk. 89. 6.)

82. 8. 1157

Zsófi magyaráz: A kilencedik hónapban már nem érvényes a koraszülés.

Schmal Károly grafikus kihívása (interjú): „a szellemi többlettáplálék éppoly fölösleges és káros, mint a testi...”

Nem biztos, hogy hülyeség!!

rohannak a napok

meleg van

iszonyú fáradt vagyok

kéne kölcsön kétezer forint

ebédet is kell vásárolni

született egy gyerekem

82. 8. 159A

festeni: no!

festőládát építeni: yes!

82. 9. 1161

Mit tesz egy tehetségtelen fordító:

Kafka Falusi orvos novella zárómondatai. Olyan szép volt a 20 évvel ezelőtti változat, hogy megtanultam. És itt az új:

”Pucéron kiszolgáltatva a legnyomorultabb korszak fagyának bolyongok én, öregember, ide-oda, földi kocsin, földöntúli lovakkal.”

”Meztelenül, kitéve e boldogtalan korszak fagyának, evilági kocsin, földöntúli lovakkal tévelygek én, öregember.”

(Robi szerint egyik se jó. 92. 8.)

82. 10. 1165

Eddigi leghamarább lefutott szerelmem. Egy hete vettem észre. Ma fölhoztam a műterembe. Fél óra múlva visszavittem, ahonnan elloptam. Egy negyven centis vasúti síndarab, vagy 30 kiló .

A doktornő szerint a bébi akaratos (és okos) lesz. Semmi vész, alighanem addigra az én akaratosságom úgyis ronggyá foszlik -

82. 10. 18. 1166

Képzőművész Szövetség

festő szakosztályi gyűlés számára

Kedves Kollégák!

A legutóbbi, nyári kétmilliós vásárlási pénz iszonyú soká nem jött meg. A dolog sokunkat érintett. Végül is telefonáltam az Alap központi könyvelésébe. Azt válaszolták, boldogan küldenék, de a névlistát nem kapják meg a harmadik hete. Na jó, mondom nekik, akkor én ezt most telefonon megkeresem. Köszönik - válaszolták, tegyem már meg azt a szívességet, hogy őket is értesítem az eredményről. Nem részletezem tovább, fél óra múlva ők is tudták, hogy a lista ott van három hete az Alapnál - náluk.

Mindezt egy korrektül udvarias levélben megírtam az Alap Igazgatójának, s a levélhez mellékeltem 24 darab szépen becsomagolt csokoládétorta-szeletet - ugyan, ossza már szét a pénzügyi osztályon. Úgy tudom, jóízűen elfogyasztották. Ez azonban nem akadályozta meg őket abban, hogy ne két és fél hónap után postázzák a nyár közepén nevemre föladott honoráriumomat. Újabb levél az Igazgatónak. Válasz még nem jött.

No már most. Úgy tudom, sok kollégának van hasonló tapasztalata. Javaslom, amennyiben a tagság egyetért vele, írjon a Szövetség Vezetősége egy levelet az Alapnak, hogy ugyanis milyen intézkedéseket gondolnak a pénzügyi kezelés meggyorsítására. A számítógép nem segít, úgy látszik, mert az már egy éve van nekik.

Váli Dezső

82. 10. 1167

Országos képvásárlást zsűrizek (1,2 millió forintot osztunk szét)

amikor a festő méltatlan

amikor nincs is más képe

amikor utáljuk őt, joggal

amikor pimaszul ismétli magát

amikor ostoba irányba tart

amikor elkényeztették anyagilag

de a képe jó

(tehát javaslom.)

viszont nem javaslom:

amikor nagyszerű művész

amikor jóbarát

amikor szánandó, vagy öregember

vagy éppen nagy múltú, nagy művész

amikor tehetséges fiatal és buzdítani kéne

amikor nyilvánvalóan az élete főműve

amikor egész tisztességes életét a szakmára áldozta

de a képe: rossz

(Igyekeztem csak a képre koncentrálni. Nem biztos, hogy igazam van. Egyébként: látom, a legtöbb zsűror tisztességes, csak kényszerpályán mozog.)

82. 10.24. 1168

KÉKKÚT; EGYEDÜL

azt a percet hiába követelem,

pedig volt, tudom, idén is, talán tavasszal

csak az ócska emlékezetem, mindig bajra figyelő figyelmem

most Kékkút, borús reggel, egy forró tea után, fotelben

a kedves olajkályha mellettem zörömböl

padlón békés halott bogarak

milyen nyugodt voltam például vérző fejjel

széttört autóm küszöbén üldögélve.

minden rendjén történt.

aztán néhány perc, - ránéztem és kezét érintettem.

mindent elfelejtek

semmi nem pótol semmiért

várom a reggeli harangszót

néhány feszült óra Pilinszkyvel

”a keleti bölcs sorstalanítani akarja magát”

és a legfontosabb:

”eljuthatunk-e a derűig”

nos?

ez a WC-papír-gombolyag zsebkendőnek is szolgál,

ne feledjük, Kékkúton vagyunk.

az utcai ablakokra pauszfényű függönyöket szögeltem

enteriőrré vált ez a szoba is, akár a műtermem.

tegnap 11-kor keltem az ágyból (kissé félszegen)

tegnapelőtt ki se léptem a házból, csak pisilni

és a lavór vizét kilöttyinteni a fűre.

(ez a fotel nagyon jó, vagy majdnem az,

nem zsibbad el benne a lábam olyan hamar)

naphosszat a „József”-fel összezárva

nem is annyira élvezem, mint inkább tanulom már.

mit kell itt még számba venni?

a kátránypapírral borított házikót a kertben.

különös módon maga a biztonság, a befejezettség,

a rend képe és jele. (télen is használható)

az átrium a kertre nyíló ablakokkal,

aminek az olvasóasztal támaszkodik - tökéletes szerkezet.

reggelre a fekete lapra még-zöld, nedves levelek tapadnak.

most vizet hoztam a szomszéd kútjáról

bal kezemben kis májkrémgombóc

odaadtam a ferde szájú fekete kutyának,

akitől félek egy kicsit.

Bernáth Aurél alighanem pontosan ide jutott.

csak neki jó a memóriája.

az életet igazoló pillanat-emlékeket castrumoknak nevezte,

s őrizte, 40 év múlva is.

még sosem volt aranyerem.

most már tudom, mi az.

de van más is, mint eszköz

mint körülmény

mint út?!

minden az út. Isten melletted ballag.

nem a jövő.

a most.

”a változtasd meg életed.”

ezt a percet.

például, ha most fölkelnék és kennék magamnak egy lekváros kenyeret -

mindig minden rendben van?!

ez a megoldás?

Isten üvegtetejű rekeszes dobozában

békésen mászkálunk?

ha nem: megtagadom az egészet.

jó, hogy ezt most írom, jó lenne megmutatni valakinek.

hiteles nyomat.

a kartácsszög polcon-elhelyezésének-problémáját

is körülbelül ilyen átgondolásokkal terhelem,

szokásosan.

át kéne ezt szerkeszteni. ha drámaira csattant volna.

hogy az az üvegdoboz hasonlat a végére kerüljön, például.

de mégsem. Nem hiszek a csattanókban.

ahogy a külső-belső forradalmakban sem.

(vagy talán csak: nem merek hinni -)

menjünk reggelizni.

82. 10. 1172

Az iskola nem érdekelt, hazáig intőt is, dicséretet is elfelejtettem. Így aztán anyámmal volt egy megállapodásunk: az egyöntetűség kedvéért mindent én írtam alá az intőkönyvben helyette. Anyám meséli, hogy a heti tanrendet még májusban sem tudtam soha fejből.

82. 11. 1174

Autótól megválás.

Mit várok ettől az újra gyalog élettől:

- eggyel kevesebb pótcselekvést,

- kevesebb rohangálást,

- nyugodt, szemlélődőbb utakat, sétát a Belvárosban,

- kirakatokat is.

Fölismertem, alkalmatlan voltam az utóbbi időben vezetni,

olyan fokig nem féltettem magamat, másokat,

az állandó javíttatások, a drágult benzin,

és főleg a reménytelen rosszkedvem, ami valahol valamit föltétlen változtatni akart.

83. 1. Nem érzem vesztesnek magam. Jó.

82. 12. 1174

A lélek fáradtsága:

fölfelé baktatok

de alattam a mozgólépcső lefelé megy.

82. 12. 1178/B

(rádióból)

(fontos.)

Az apatikus sün nem szúr.

”Palettájával a kezében türelmetlenül várta, hogy a nap fölkeljen.”

Bak, Fajó, Nádler (a „Kresz-tábla festők”) föltalálták a négyszögletes autókereket. De nagyon szépen tudnak beszélni róla.

[HELIKON Kiadónak] 1178/B

Váli Dezső: „Régi zsidó temetők Bukovinában”

(könyvterv)

A könyv jellege:

fotóalbum (fekete-fehér)

Témája:

Sucaeva város, kultúrközpont, Bukovinában (Északkelet-Románia) - környéki

8 zsidó temetőben fotózott anyag.

Temetőtotálok

Kőcsoportok-szólókövek

Fragmentumok, ornamentika és faragványrészletek

A téma feltétlen megérdemel önálló kötetet. Eddig 34 zsidó temetőt fotóztam föl az évek folyamán - hobbiból. Az ittenit megismerve, egyértelmű, hogy ez egy zárt, egységes anyag, páratlan művészi értékekkel, állítom, hogy európai szinten is unikum.

A fotózás tudományos rendszeresség igénye nélkül, a művészi értékekre figyelve történt.

A reprodukálás javasolt módja:

A fotók jellege miatt kívánatos a nagy képméret - albumjelleg.

Egy fotó kerül egy oldalra, betölti azt.

A fotók általában (esetleg mind) négyzetes formájúak.

Amennyi még a témából nem unalmas; 50-80 fotóra gondoltam.

A képek sorrendjét egy vizuális-esztétikai ritmus szerint kellene kialakítani.

Szöveg:

A fotók mellett, vagy a könyv végén összegyűjtve csak a lelőhelyet (falunév) kellene közölni. A könyv elején egy rövid bevezető szövegre gondoltam (egy oldal), amit egy szakértővel kellene megíratni. Az előszónak tartalmaznia kellene:

- a helyszín betájolása, bemutatása

- esetleg rövid kultúrtörténeti háttér

- esztétikai értékelés.

A fotók nyers állapotban készen vannak.

83. 1. 1183 A/72/26

Egy képemért kaptam: stereo-walkman.

Pilinszky verseket mond, hallgatom.

Olyan öröm, hogy mellem, hasam és lábfejem is átmelegszik.

Tény.

83. 1. 1189

76 körül hazafelé hozott kocsival, éjszaka, Zebegényből.

Akkor is azt kérdeztem tőle, hogy csinálja ezt, hogy ennyire szeret élni, Szrogh tanár úr?

- „Hát ez az éppen, amit nemigen lehet elmondani...”

Én láttam a poklot (úgy 10-15 méterről).

tavalyelőtt, a strandon.

egy pokrócon napoztak és gyűlölték egymást.

talán egy kabinkulcson veszekedtek, ha jól emlékszem.

a férfi kövér volt, művezető-arcú,

a nő szőkített, sovány, ideges.

talán negyvenéves.

...

Valahogy megfejthetetlen gubanc (már 1966-ban is, a 105-ös lapon).

1./ Pilinszky ítél a világról: „Isten időnként átvérzi a történelem szövetét”.

2./ Kékszakállú; ami grandiózus, mégis gyerekes énkeresgélés és önzések halmaza,

3./ a kifőtt tésztát folyó víz alatt szűrőben át kell mosni

Hétköznapjaim: bukdácsolás ilyen tények között, nem fűzhetőek föl, sajnos, egy lineáris sorra, ahol az általános az egyedit magában foglalja

vagy egyáltalán, van az értékeknek rendje, térhálója? amikor esetleg a koszcsík lemosása a kád oldaláról éppen a legfőbb jó?!

Csak a hit rendezi?

Mi az, hogy mindent a maga helyén?

83. 3. 1193

Össze kéne szedni:

aránytalanul szeretem:

a spárgát

a golyóscsapágyat

iratcsipeszeket

az angol szótáraimat

nagyon jó a meleg tus alatt állni

- és - sajnos - lefeküdni, mert akkor nincs már feladat

aránytalanul nem szeretem:

a súrlódási erőt mint mechanikai szerkezetet

nem szeretem a balkonlemezek kis befogási felületét

a szabadeurópa „forgószínpada” jó.

mindenféle nagyító jó.

a színváltós - és mindenféle - elemlámpa jó

sőt nagyon jó a petróleumlámpa is, amit lovaskocsik alá akasztanak, van is; kettő is.

83. 3. 1194

Most hányadik (élő) magyar festőnek tartom magam:

Anna Margit / Barcsay / Bálint E. / Deim? / El Kazovszkij / Földi Péter / Kárpáti Tamás / Klimó / Kokas / Korniss / Miháltz / Nagy Gábor / Újházi Péter / Vaszkó / F. Zámbó

jobbak nálam 15-en.

(szövetségi lista alapján)

83. 3. 1197

BÉCSI PAZMANEUM IGAZGATÓJÁNAK

Kedves Atya!

Miklós barátom elmesélte, hogy beszélt a Keresztút-képemről Bécsben. A kép esetleges külföldre kerülésének ötletét ambivalens érzésekkel hallgattam. Egyrészt 12 év műtermi elfekvés után örülnék, ha a kép működni kezdene, méghozzá bizonyos értelemben kiválasztott - értő szemek előtt. Másrészt, a kép nekem fontos, és - egyszerűen szólva - úgy gondolom; előbb-utóbb a magyarországi kultúra számára fontos lesz-lenne; ha itthon maradna egy templomi vagy múzeumi falon.

A bíboros úr még nem válaszolt, nem nézette meg a képet szakértőivel.

Bárhogy is történjék; az Ön érdeklődése jól esik.

Váli Dezső

Válasz: A falra időközben már mást raktak.

83. 3. 1200

DÉLUTÁN.

Istenem, bocsáss meg,

én ebben semmi nagyszerűt nem találok,

akárhogy nézek körül.

- szeretnék ágyba menni.

- de azért rendes dolog tőlem,

hogy mégis igyekszem - ugye?!

ESTE:

Isten elmosolyodott és a zsebébe nyúlt.

én meg itt lenn csináltam egy jó gobelintervet.

gobelinterv az operaházi pályázatra

83. 3. 1201

Hogy valami sikerélmény: elkezdtem mértékkel enni. És szigorúan csak 3-szor naponta, nem 8-szor.

Kb. két hónapig böjtöltem, kb. 5 kilót fogytam, azóta azt tartom:

70 kg . 83. 8.

Szabad akaratról nem csak akkor beszélhetnénk, ha pl. több isten közül választhatnánk?

Negyedik gimnáziumban engedélyt kértem és kaptam tanáromtól, hogy nyelvtan füzetemet (otthon írva) géppel vezethessem.

A festészetnek (számomra) az a lényege, hogy bizonyos színkapcsolatok láttán valami meghatározhatatlan izgalom vesz erőt rajtam.

ha egyszer pihenten ébrednék

az új, kiingázott ágyhellyel megvalósult, pedig nem is hittem benne. 83. 8.

Más a megoldás. 5. 34. vekkerre, két másodperc alatt. 5.53 utcára. 8 éve. 92. 8.

83. 4. 24. vas 9h 1202

SZ. MIKLÓSNAK

miséről jövet, még beteszem a mindennapi sajtos kenyeret a kenyérpirítóba -

olyan szép levelet vágytál, mint -

azon leszek.

(szeretem a pátoszt)

Megköszönöm Istennek, valamint a japán üzletkötőnek, aki Bakallárnak egy tokiói kiállítást szervezett, s ezért nem tudott 77 nyarán Zebegényben tanítani, hogy összehoztak veled.

Hálás vagyok, hogy sokat tanultam tőled, és hogy sokat tanultál tőlem. Kata szerint - aki igazán autentikus ez ügyben - emberibb vagyok, mióta

Meglepő volt első hallásra, hogy fontos embernek tartod magad, amikor figyelek rád

de jó

sok mindent kitaláltunk mi; együtt.

jobb mutatóujjam leukoplasztban, azért ütök ennyit mellé

nem ez így nem jó

valami mesébe kellene beleilleszteni a mondanivalómat

pedig a misén a levél atmoszférája már együtt volt.

igaz, utána egy rendőrnyomozás-riportot olvastam el,

mintegy próbaként is, - nem zörög-e ezután

az emelkedett hang. hát tényleg.

Deske

83. 4. 1204

A Szövetség „TÁJÉKOZTATÓ”-jába, és egyben hivatalos útibeszámolónak szánva.

Megjelent 83. 7. Sajnos, jól meg kellett volna húzni.

Váli Dezső:

Mire jó egy román út?

Nehezen állt össze ez a turné. November helyett március, ki tudja miért. „4 magyar festő kiállítása Bukarestben”. Eleget jártam már arra, állampénzen is. Még egyszer? A képeim szebbek, mint én. Aztán mégiscsak. Vásároltam egy kiállítás-megnyitási zakót.

83. 3. 28. HÉTFŐ este, repülővel. Kiss Zoltán László, én, Kovács Béla a Műcsarnoktól, Csavlek András két nap múlva jön utánunk, Eigel István nem tud jönni. Hotel Union, a Galéria innét két ház.

egy a tíz kiállított képből

KEDD reggel 1/2 7-kor ki, fotózni. Szeretem ezt a várost. Szerencsére a párkánymagasságot szabályozó törvényt akkor hozták, mikor már álltak a házak. A belváros házai nem igyekeznek hasonlítani egymáshoz, jól áll nekik. Összevissza; kiváló ízléssel. Kedves nyüzsgő görbe reggeli utcák - súrolófényben.

Délelőtt: Az elnöki rezidenciával bölcsen egybeépült Múzeum. (Mégsem bölcs. Rendszerváltáskor elpusztult! Leégett! 92. 8.) Már 20 éve feltűnt miénknél kulturáltabb installációja. Őskori kerámiától kezdve: kelyhek, ikonok, miseruhák, minden. Egy XV. sz.-i arany-bordó oltárterítő előtt hossza üldögélek (a márványpadlón). Utolsó terem: mexikói alkalmi kiállítás - evvel szerencsém volt - világhíres prekolumbiánus idolok. Az emeleten aztán festészet, igazi. És nemcsak Rembrandt+Memling, Van Eyck - Brueghel, hanem Grigorescu és Andrescu is. Már az első napon boldog voltam.

Hazafelé egy kis galériában egy idősebb hölgytől textilkollázsok, meglepően jó (Geta Bratescu). Volt még egy beszélgetés a Szövetség székházában is, a hivatalos részt Béla intézte. Megtudtuk, ha 77-ben a közgyűlés még negyed órát tart, ma nem élne festő Romániában (földrengés).

CSÜTÖRTÖK. A délelőtti program előtt még elloholok a helyi képtárba. Grigorescu (1836-1907) a van dyckos színű teheneivel, megint átkozottul jó. Jó még: Petrascu, Ion Mattis Teutsch (1884-1960); fia, unokája is festő; Vasile Grigore (1935-), Gheorgie Anchel (1933-), ki tudna közülünk egy kombájnt metafizikusra megfesteni - jól?!

PÉNTEK. A délelőtt szabad. Tolmácsunk (hivatalból, tudom) mindenáron le akar beszélni a híres régi zsidó temetőről, - hogy a földrengésnél mind ledőltek a kövek. Megnyugtatom, nekem elég az a fele is, ami feltehetően a hátára esett. A temető szigorúan zárva ünnepek miatt. Kénytelen vagyok megtenni apósomat idetemetettnek. 3/4 óra a portán. Aztán bent. 35 000 kő, de nincsenek olyan szépek, mint fönt, Bukovinában.

Délben kiállítás-megnyitónk: Galéria Caminul Artei. Kb. Ernst Múzeum, kicsiben. Megnyitóbeszédében Kovács Béla április negyedike alkalmából munkásságunkat, a szovjet és a román felszabadító hadsereget méltatja. A mongol és a koreai nagykövet gratulál a magyar nagykövetnek. A kiállítás jól hat. 70 ember, rádió, TV. Utána 2-től 1/2 5-ig díszebéd egy tükrös-velencei csilláros palotában. Nagypéntek lévén hústalan ételt kérek, az Arta főszerkesztője a magyar kultúrattaséval azon vitatkoznak, ehetek-e halat.

Este egy magyar grafikuslány rézkarcai és puliszkája. Megtudjuk, hogy a román színjátszás tényleg világhírű.

SZOMBAT. A Museul Collectilor de Arta. Vagy 50 terem, Louvre. Sivák és elefántcsont Buddhák, rengeteg gyönyörű szőnyeg-, fegyver- és ékszergyűjtemény, ikonok, aztán hazai és külföldi festmények. A képek közepesek, jók és nagyon jók, már ahogy ez lenni szokott. És akkor egy Bonnard. Képcsarnoki méret, 80x60. És itt elakad a mese, a csevegés, itt sírni vagy táncolni, vagy nem tudom mit - leírhatatlan. Mért él tovább egy festő egy ilyen kép befejezése után. Mit remél? És én? Aki aligha fogok...

A teremben különben még volt egy Picasso, két kiváló Utrillo, Matisse, Derain is. A Bonnard-t próbáltam lerajzolni, hogy valamennyire memorizáljam. A negyedik beszaladó hivatalok ezt utólag kivételesen meg is engedte.

Vannak emberek, akiknek Romániáról beszélve-ítélve nem jut eszébe a suceavai kolostorvidék, a Nemzeti Múzeumuk, Grigorescu, a bukaresti belváros a sétálókkal, - az egész élő gyönyörű román kultúra. Akik ezt elfelejtik - lusták gondolkodni. Igen, van más is. Itt nincs?!

83. 4. 1214

Miklós találta ki: „frakkban meghajolni egyszer Cannes-ban”.

Én meg ezt: „tengerre néző műteremablak” vagy csak: - ablak.

Az enyém jobb.

Korunkban a nők önállóak lettek. Úgy is néznek ki.

Egy 30 éves fogadalom teljesítve. A polcsor falhoz támaszkodó hátát is lefestettem (fehérre).

Evvel a pár hónapos mértéktartással visszaadtam az étkezések méltóságát (és örömét).

83. 4. 19. 1215

Kondoleáló levél Dobszay Lacinak

Apád meghalt, és meghalt Illyés Gyula is.

53. szeptember 3-án (csüt.) ismertelek meg. (Eljátszom a gondolattal, hogy ősszel, a jubileum alkalmából megkereslek.) A belső szobában éltél. Könyvespolcod akkor még nem volt lepecsételve. (A hátlapot kellett később lecsavarozni a könyvekért, jót nevettünk az ÁVH-n.) Apádról egymondatos híreket kaptam, de az keveredik G. börtönéveivel. („A pesti rokonok jól vannak” - szólt be az őr, s ez rád-ránk vonatkozott.)

55? telén egy hétig nálad laktam. Alvást mímelve figyeltem, hogy zsolozsmázol éjjel, fegyelmezett tartással, az íróasztalod mellett állva. A Vajdahunyad vár alatt a jégen ellenfényben fotóztunk...

Munkánk körvonalazódik. Szakállam őszül. Úgy tudom, fontos dolgot csinálsz. Lemezeidet megvettem. Reménykedem, hogy győzni fogok, marad utánam néhány fontos magyar kép. Szeretlek.

Úgy számolom, még egy évtized, és újra lesz figyelmünk - energiánk - és türelmünk egymásra.

Addigra talán a borocskát is megszeretem a sós sütemény mellé.

Ölel:

Deske

83. 5. 1228

Életemben először lett volna szükségem a fiamra (ma 9 hónapos)! Fáradt, elárvult voltam, de aztán nem akartam zavarni, már behunyt szemmel gőgicsélt.

Istenem, úgy szeretnék nem félni tőled, hanem örülni neked. -

Feleségemmel is félünk egymástól, mire jó ez?

83. 6. 1232

Nézi Zsófia a nagy indián filmet. A főhős mélyen a szemedbe néz és azt mondja: wenn die Stunde kommt

Mit kaptam Miklóstól, túl a barátságán?:

- partner gondolkodásra

- élő példát a teamwork lehetőségére

- stúdiumot emberszeretetre, hajlékonyságra

- szakmai korrektúrát

- életkorrektúrát

így hirtelenjében

83. 6. 1234/B

Temesvári Pelbárt ferences író, hitszónok 1504

Ha az embernek annyi java, aranya volna is, mint a tenger homokja... akkor is egyre többet akarna birtokolni. Azt kérdezed, miért? Elsősorban azért, mert az ember lelke Isten képére van alkotva, ezért semmi más ki sem elégítheti. Úgy van ez, mint ahogyan a pecsétnyomóval megjelölt viasz sem illik bele semmi másba, mint csak abba a pecsétbe, mely őt megjelölte

Külső kényszer folytán spontán megvalósított ötlet: vagy 4 hónapja nem jutok a festéshez.

Építkezünk, ha szerencsém van, jót fog tenni.

Kata szobáját építettük a mosókonyhából

Bűneimet nem szégyellem

nem titkolom

hanem helytelenítem

1236

A „TANÚ EZ A KŐHALOM” fotóalbumunk

- hátsó borítójára

Ezt is rosszul választottam.

A fotózást játéknak szántam;

persze feladattá nőtt - időnként keserves

feladattá - mint előbb-utóbb minden,

amibe belekezdek.

Vagy nyolc évig a közhasznúság hiánya

is zavart.

Mire való egy magánarchívum 52 zsidó temetőről,

ha egyszer se kutató, se fotós, se zsidó nem vagyok. kilenc év múlva adta ki az Új Mandátum

Megrendít ez a kultúrkincs.

Legjobban a kelet-romániai köveket szeretem.

1942-ben születtem Budapesten, itt is élek.

Festőművész vagyok, évi 10-15 kiállításon

veszek részt; itthon és külföldön.

83. július

Váli Dezső

A fotókat már kétszer is kifizették, de MÉG NEM ADTÁK KI. 92. 7.

83. 7. 13. 1239

Szüts Miklós levele

s hogy folytassam még, szeretem:

a BUT-33 desodort, az ötödik brandenburgi versenyt, az őszibarackot, a 2-es sebességet, a keménydobozos rövid Marlborót. Van Dyck reprodukcióját a zsennyei lépcsőfordulóban, a hideg tejet, József Attilát, a Lukács cukrászdát (újabban megint Kiss Zoli humorát), a Dunát, az öngyújtókat, karórámat (most pucolják, nagyon hiányzik), a lányok mellét, a kétoldalt tapadó ragasztószalagot, festőkötényemet, a sült zöldpaprikát, a cselló hangját, a több dombra épült kisvárosokat, a kompot Szántód és Tihany között, a dáliát, a szép levélpapírokat és hosszúkás borítékokat, egyáltalán: a papírboltokat, írógépemet, a terpentin szagát, a racsnis dugókulcskészletemet, a zenélő dobozokat, lányokat fiúingben, a pingpongozást, szeretnék gallér nélküli ingeket, és gérvágó-fűrészt, rózsaszínt festeni feketével, szeretem (újabban már tudom) a csendet, a csúnya kavicsokat, a kispárnát, a Börcsök-bicskát (már megint nincs), szeretek tornacipőben járni, szeretem a színpad szagát, amikor felhúzzák a függönyt, szeretek írni, a sebekről a vart lekaparni (és kettéharapni!), csomagot kibontani, medencébe hátraszaltót ugrani (mindig félek), fotelokban keresztben ülni, szeretem a 27 dines filmet, a távcsövet, a gyorsvonatot, a mozgólépcsőt, nagyon szeretem, ki tudja miért: a 18-as villamost, szeretem Törőcsik Marit, a „slágermúzeumot”, a nagybetűvel nyomott könyveket, a 90 grammos írógéppapírt, a Tungsraflex égőt, a társasjátékokat, locsogást idegen nyelveken, télen forralt bort, Leonard Cohen nótáit, az üveget világos képeimen, a kadmium-narancsot, szeretek útnak indulni

83. 8. 1243

notesz lóg nyakamban - naplóm negyedévenként legépelve -

képeimről pontos eseménynapló - 1959-től minden kép lediázva -

fotóim hétszámjegyű rendszerben katalogizálva -

tárgyaim rendben, gondosan rostálva -

minden bútorom - ha nem is én építettem - hozzám igazítva -

mint ahogy az egész műterem is -

szögeim 48 egyforma dobozban, jól áttekinthetően

és játéknak: barkácsolás, fotózás, angolozás, mikor mi

és még sok egyéb

mind

mind

mind

csak a nyugtalanság tükre

és pótcselekvés

bár alighanem elkerülhetetlen volt

és azt sem tudom pontosan

mit kellett volna helyette:

olvasni

rajzolni

vagy a Harangvölgyben üldögélve

Isten csöndjére fülelni

Sajnos megint tévedés. Csak alkalmilag történtek arányeltolódások. És mindig igyekeztem korrigálni. 83.8.

Fotózást lényegében kidobtam. 83. 12.

83. 8. 1244

nem szeretem az u és a ty betűket

és kisgyerek korom óta határozottan helytelenítem

a K és L betűk sorrendjét az ABC-ben.

83. 8. 1245

13 vagy 14 évesen anyám öreg gavallérjával összekülönböztem. Aztán nyáron utánam küldött 20 forintot Győrbe: fagylaltra.

Visszaküldtem, megköszönve, hogy az idén nem fagylaltozom.

Ne kívánjátok egy közepes gőzmodonytól, hogy menetközben még fekvőtámaszozzon is.

76 szilveszterén mutatta egy felvételét, virágzó tulipánmezőt ábrázolt, nagylátószög, Linhof kamera. Most itt a metrón végre eldöntöttem, hogy a felvétel: gyenge.

rémesen szeretek 3B-s és főleg barna ceruzával írni, jelölni, és nagy bánat, hogy nincs mit

83. 9. 1258

nálam ez az ébrenlét valahogy nincs megoldva

83. 9.

ne fuss Lajos a járom elől.

ugyanis előtted van.

(világképlet/2)

(ebben a gyógyszerben valami nyugtató is lehetett)

83. 10. 1259

levél Sz. M.-nek Sződligetre

1. Köszönöm kedves invitálását

egy közös csoportkiállításra

2. van-e édesebb kép, mint

egy retikülje fölé hajló leány

látványa? - és intimebb?

3. - és van-e rondább,

mint egy ilyen retikül belseje?!

4. nomármost, melyik az igaz?

tü(nő)dőgyulladásom

magányából: híve: V. D.

83. 10. 1259

távirat Sz. M.-nak:

A hosszú lábú mocsári béka násza idején a hím kobaltkékre színeződik.

Corvina kiadó 1260

T. Cím!

Munkámat befejeztem, leadom:

”Tanú ez a kőhalom” - fotóalbum számára leadok:

50 db romániai fotó 24x30 cm

50 db magyar 24x30 cm

1 db béléshez készült fotó 24x60 cm

1 db címlaphoz készült f. 24x30 cm

Összesen: 102 db 2 példányban 204 db ff. fotó

A műszaki, használati példányokra ráírtam a lelőhelyet is.

Honoráriumot fölvettem

83. 6. 7 000.-

83. 12. 21 000.-

83. 10. 6. 1268

Magyar Nemzeti Galéria

Igazgató

Kedves Igazgató Úr!

Van a Galéria tulajdonában egy meglehetősen pocsék képem (A/75/30 „Vázlat a botrányhoz” 40x110 olaj, 1975), szeretném továbbfesteni.

Kérem, hogy engedje meg, hogy a Galéria munkatársa(i) a műtermemből legjobbnak talált (akár két) művemet válasszák ki cserébe. Azt hiszem, tisztességes üzlet, mindkettőnk hasznára.

Hogy mennyire komolyan gondolom a dolgot, két hete egy svájci kereskedőnek egy képemet készpénz fizetési módja ellenére (!) sem adtam oda, avval a feltételezéssel, hogy a Galéria talán örülne neki.

Remélem, két telefonnal elintézhető. Járnék magam is utána, de tüdőgyulladással fekszem.

Köszönöm; - baráti üdvözlettel:

Váli Dezső

Megtörtént a csere. A visszakapottat a Galéria folyosóján rögtön összetörtem.

83. 11. 1269

mindegy, mert egy manierista is üdvözülhet

83. 11.

Zsófi lányom nőből a negyedik generáció, aki azt mondja: ne vakard a fejed (már 57-ben is -)

83. 11.

Zsófi házi feladatai:

az eső: folydogál, szemereg.

csalafinta: a róka, mert csapdába kerülve lerágja a lábát.

83. nov. 19. szo. HÓDMEZŐVÁSÁRHELY művésztelep

A fotó felirata a Népszabadságban, amit ma 90 fokkal elforgatva átrajzoltam a A/83/6 kép megkezdéséhez:

A KICSINYEKNEK IS ÍZLIK A SZILVALEKVÁR

Egész délelőtt az öreg órásnál ülök, elmesélte az életét. Kőművessegéd, lovaskocsival menekülés Erdélyből csendőrkísérettel mint kommunistagyanús, mérleggyári évei, iparkiváltás hercehurcája, kis nyugdíja, rom vályogház vásárlása 33 ezer forintért, mikor jómódú lett, az elmaradt esküvő, mert behívták a háborúba, az öreg báró homlokon csókolta és akart neki egy műhelyt berendezi a falu közepén, de mégis hazajött (Ausztriából), a felesége jóindulatú daganatai, szakmai vizsgáztatásain mindig kettest adott, sok a haragosa ezért, külön vettek neki Szegeden kazánt, pedig nem lehetett kapni, 1820 Ft a nyugdíja, de engedik dolgozni, hogy egy ingaóráját 20 000 Ft-ért meg akarták volna venni, hogy az unokája egészséges, a felesége áldott jó asszony, keresik egymás kedvét, az ő apja sokat ivott, menekülés közben ütötte meg a guta, úgy ragadtak éppen itt, Vásárhelyen, hogy esztergapadja sincs, kézzel formál tengelyeket és elégedett az élettel, hogy ő nem politizál, de a magyar parasztnak - főleg - soha nem volt ilyen jó dolga, mint most, 10 év után visszajött egy vevője, akit pofonnal irányítottak a TSZ-be, hogy most megkeresné azt a pestit, megköszönni azt a pofont, mert mindhárom fiának és neki is autója van, tegnap temetésen volt, a felesége húgát temették, így van ez, kérem, én a menekülés közben is órát javítottam, a falon egy oklevél: 25 éve panaszmentes kisiparos. -

És megettem két és fél dobosroládot ebéd után, lelkiismeret-furdalással,

kofferműterem hibátlan

képtelen vagyok bírálni ezeket a festőket, csak szomorúság, és úgyse tudnak jobbat csinálni, futok este végig ezeken a fekete gyönyörű nedves parasztutcákon, ha nehezebben megy, figyelek a lélegzésemre, s közben magamban - egy arra teljesen alkalmatlan magánszemélynek, a nagyothalló házinéninek - dicsérem magam. Nem nagyon érti a részleteket, csak mosolyog és bólogat: csak tessék vigyázni magára, művész úr!

83. 11. 1279

naplónak álcázott levél I-nek:

(harmadik figyelmeztetés)

szenvedsz, pokolian

úgy véled, EZT jogtalanul kaptad

úgy hiszed, ezért jogod van sorsodon fordítani

a Törvény ellenére akár

hogy te jobban tudod

és milyen szenvedést kérsz a mostani helyébe?

mondjuk, hogy lányodat három ittas férfi elkapja

egy estén, gátja, vagy mije felhasad

és időnként sikoltozva fog álmából ébredni

vagy anyádnak kérsz féloldali bénulást,

évekig otthoni ápolással, a gyógyulás reménye nélkül

gumilepedővel, pelenkázással

vagy magadnak veseelégtelenséget, hogy vizeletedet

ne tudd tartani, s így utcára se járhass

esetleg rosszul forradó combnyaktörést

kézidegbénulást

szájrákot

idióta unokát?

miért fogsz imádkozni?

(nincsen más megoldás)

térdre

Deske

83. 12. 11. 1280

(levél Miklóstól)

BARÁTOM,

szóval - karácsonyi ajándok gyanánt - megpróbálom felsorolni, hogy mit kaptam tőled

hogy (néha) tehetséges vagyok

hogy (néha) fontos vagyok

a vasárnapi miséket

képet csinálni, ahogy nekem tetszik

türelmet és türelmetlenséget

hogy legyen türelmem kivárni, míg ők is kimossák ecseteiket

s - tőled is - hogy „tartsuk tiszteletben embertársaink elmebaját”

hogy egy harántcsíkokkal megfaragott lécen petróleumban lehet legjobban és legolcsóbban ecsetet mosni (én jól meg is dörgölöm utána ronggyal, hogy a következő használatkor rögtön menetkész legyen)

ugye, a Józsefet is?

és Epiktétoszt és Füst Milánt

és sok dicséretet

és figyelmet

és UHU-stiftet

és - végül is - a fényképezést

az asztal-bakokat

legújabban saját szobámat (polccal és saját asztallal)

írógépemet

másolat-leveleimet

egy kis pillanatszorítót

Morandit és Uccellót

sok megfőzött positol-hívót

történetet az evezésről

Farkas Istvánt

fegyelmet

egy kazettát az útra 82 telén

keserűséget és türelmetlenséget

igazságtalan elvárásokat és elégedetlenséget (tanultam el)

Braque-ot és Pablo „magánéletét”

irgalmat és sajnálatot

sok korrektúrát

az évekig kölcsön kereteket

(apropó, több hónapos tusakodás után úgy döntöttem, hogy azt a keretedet, amiben a zsidótemető-fotót ajándékoztad: ellopom)

gondolom: a Van Dyck-barnát

a festőszer receptjét

leveleket

s hogy nem szeretni a pillét a kávén még nem jellemhiba

egy kicsit Kleet is

és sétákat

Gyimes-Közép-lokot

Zsennyét és Kecskemétet (jaj)

két tubus kadmiumvöröset

M.

83. 12. 1281

(Saját régebbi szövegeim is, meg) most olvasok egy ilyen roppant filozófikus kiállítás- katalógus-előszót.

ha én legközelebb

akkor ilyen szavak szerepeljenek:

csípőfogó

zónapörkölt

83. 12. 1281

távirat:

(Szrogh Gy. állami kitüntetést kapott)

Szeretem Önt, tanár úr. Váli Dezső

83. 12. 1282

Kidobtam 28 kiló fotómat és 8 és fél kiló negatívomat.

10 év alatt megtanultam fotózni. Készítettem kb. 10-15 jó képet, és most végre még valami közösségi haszna is lett: ez a fotóalbum a zsidó temetőkről.

- Volt egy eredeti témám is: a padlószemeteim. Ebből sokat meg is festettem, a fotókat a Műcsarnokban be is mutattam.

- Van közvetlen szakmai rész: festményeim színes dia archívuma és katalógusokhoz reprók.

- A temetőfotó anyagomat valami közösségnek, közületnek kell majd odaadni.

- Volt a portréfotózás, a gyerekek, amit jórészt utálattal csináltam, Kata kedvéért. Érdekes, a válogatásnál most váratlanul megnőtt ezek értéke, mert ennek legalább valaki biztosan örülni fog.

- Voltak egyéb fotóim is, műteremben, és amikor géppel indultam valami útra. Ezeket a vizuális pillanatrögzítéseket nem kívánom megőrizni, ahogyan annak idején a napi dolgaimat író naplómat sem. Lehetőségeimen belül szegény akarok maradni. Abbahagyom a folyamatos építkezést.

- A pótcselekvést, amikor könnyen megszerezhető magán-öröm, csöndes szemlélődés vagy festés helyett,

- az újabb gyönyörű műszaki eszközök utáni sóvárgást

és folytatom, szabadon.

Katalogizálás nélkül,

alkalmi munkaeszköz vagy játék, nyugodtan, mértékkel.

Mint az írógép. Az is ott áll a polcon.

83. 12. 31. 1284/B

Sz. M.-nek

nincsen esemény és nem történik semmi.

béke van.

jóba vagyok!

festek!

6. 45; vekkerre!

kipucoltam minden fölösleget!

újra futok! reggel! fák vannak!

angol, asztalnál! angolasztalnál!

még pénz is van.

sokszor pelenkázok!

bár ez így - pontatlan.

egy ember jön felém kitárt karral az asztal alatt.

velem kíván találkozni.

nem vágyom semmire, amennyire ez itt

egyáltalán megvalósítható -

béke van béke. monoton napok.

boldog vagyok.

Valamint egészen kiváló az új anorákom. Beledolgoztam a régi olasz és a NATO kabátok használható darabjait, így tulajdonképpen műemléknek is tekinthető.

Deske

84. 1. 1287

Aesopusi mesém:

Köznapi beszélgetéseink.

A hamutartó és a merítőkanál vitatták, melyikük a gyorsabb jármű -

Tojtoj. Egész nap ölelgetném

csicsijgatnám, bizony -

Mióta itt lakunk (11 éve) idén először fűtöm kellemesre a műtermemet (19 fok).

És az is csak most jutott eszemben, hogy mosogatásnál az öblítővíz is lehet langyos, - nem kell annyira spórolni.

84. 1. 1288

csak és egyedül

a megátalkodottan konok szentferenci szeretet

ami tovább visz,

minden más sötét reménytelenség.

84. 1. 1289

10 éve már tudtam, de inkább 20, hogy el fogok jutni az általam utált közös templomi éneklésben való részvétel alázatáig.

Most, néhány hete

Életem Legönállóbb Találmánya, hogy: éjszakai fázás esetén EGY fuszekli is elég. Csak az egyikre kell, tényleg.

Gépelés közben már harmadszor veszem ölbe és könyörögve csókolgatom: kiskutyám, arany csillagom, így nem tudok dolgozni, ez így tényleg nem megy. Válaszul fészkelődik és elégedetten dünnyögi, hogy köhöm-köhöm-mö-mö. Leteszem és újra ordít. Aztán odahúzza a gép tokját, rááll, állát a térdemre helyezi.

Zsófi ébresztéséhez mindig keresek egy-két mondatot számára, aminek semmi köze a hajnal monotóniájához. Kaktuszgyűjteményéről, polcépítési gondokról, efféle

84. 1. 1293

Robaj a műteremajtón, mi az, ott lenn egy fiúcska áll, szájába dugott ujjal, mosolyog és rugdossa. Csak be akart jönni.

Kékkúton megpróbáltam antennának a zsebrádióra az egész bádogtetőt rákötni, de nem lett jobb.

Mezey Gábor kritikája rólam:

„Mindenben teljesen őrült, kivéve a festészetét.” Hmm.

84. 2. 1294

LEVÉL KRAJCSOVICS JÁNOSNAK

Megkaptam meghívásodat, köszönöm,

hát negyven éves lettél: szervusz, János!

Kérem Istent, vigyázzon rád.

És hát ajándéknak néhány gondolat,

barátságunk dolgairól.

A mérleg javadra billen.

Mert milyen lehetek én számodra:

az olykor mulatságos félreértések

és álhírek ellenére a hír igaz:

nehéz velem összeférni. Már az ötvenes

években, az Irányi utcában (ahol

elkezdtem Ajkai vidám vitalitását

és nőiségét észrevenni) - utáltak

az osztályban, nyilván joggal.

Bár fiatal koromban a kérdés még nyitott

volt, és vágyódtam is az emberek közé -

de gyerekkoromtól kezdve: elkülönültem.

Amíg osztálytársaim az én igazi fűzős

bőrfocimmal játszottak - egy ujjal

pötyögtetve egy univerzálisnak szánt

almanachot írtam az élet minden

dolgairól.

Most ezt itt félbeszakítom,

ég a konyha.

Na, szóval a hiba többek között ott

lehetett, hogy én ezt az elkülönülést

túl hangosan tettem. Más-voltom is

zavaró. Kétségtelenül nem vagyok

(vagyunk) a Káli-medence kedvence.

Mennyire okkal-joggal, végül is

mindegy. A polcsor égett méteres

lánggal.

A pimaszság a dologban, hogy ez a

szerep engem nem zavar. Az apartheid

amúgyis minden közösség lényegéhez

hozzátartozik. (Ha Kata is ilyen

könnyen viselné, a dolog még ideálisnak

is volna mondható.) Tojtoj gyújtotta

fel. Bekapcsolt valamit.

És hogy látlak én téged.

Korrekt, baráti - és jószívű

vagy irántunk.

Okos vagy.

Tehetséges vagy.

Még kicsit nehéz itt a szobában, a füsttől.

Szóval. Iszonyú nehéz lehet

intelligenciával tolerálni, vagyis kondici-

onálni azt a jómódot, amit tehetségeddel

teremtettél. Nem rontott rajtad a jómódod.

Szt. Ferenc tanítványa voltál.

Aztán.

Ismerőseim közül tehetségedet a legharmoni-

kusabban aknázod ki. Talán leginkább

megtaláltad magadat. Ebben - gondolom -

sok belső munka van.

Szimpatikus nyugtalanságod is, ahogyan körödön

túlra, előre nézel.

Tájékozottságod, figyelmességed, szellemi

frissességed is vonzó. Ha társaságot

kedvelő ember lennék, biztos gyakran

keresném társaságotokat. Nekem a

négyszemköztre van képességem. Úgy, órákig,

akár.

Azt is szeretem benned, hogy nem irigylem

a jómódodat. Nemcsak azért, mert elégedett

vagyok a magaméval, hanem mert úgy csinálod.

(Hogy egészen pontos legyek,

évekig vágytam azokra a csoda-

zöldbúrás lámpákra, amiket

birtokolsz. Ma már tudom, hogy

nem fér bele az életembe.)

Nem felejtődik el, hogy egyik valahai legnyű-

gösebb anyagi bajomban figyeltél ránk.

Egyéb segítségek is.

Mi van még?

Az a kapcsolattípus, amit Klárival éltek,

számomra az évek során az egyik lehetséges,

szimpatikus mintává vált.

Összegezzük?

Kedvellek.

Bizonyos fokig - mindnyájunk megelégedésére -

különböző emberek vagyunk. Nem baj.

Tudom, hogy vagy.

Tudom, hogy fordulhatok hozzád.

S bár te nem az a típusú ember vagy,

aki bajba szokott kerülni,

vagy akinek kellek, szüksége van rám

- kérlek tudd, hogy: számodra is élek.

84. 3.

Ölel:

Deske

84. 2. 1296

Három ember együtt már buta. Legalábbis, ha én is ott vagyok. (Nem szeretek társaságba menni.)

Mondrian said to Max Ernst: It is not you but I who am the surrealist!

(Mondrian mondja Max Ernstnek: Nem ön, hanem én vagyok szürrealista!)

84. 2. 1297

Biztos, hogy már szakszerűen pelenkázok, mert miközben rajta matatok, a régi figyelmes-gyanakvó pillantások helyett oldalra billent fejjel tubusokkal játszik.

Döbbenetes. Nő lettem. Hirtelen vendég, beszélgetünk, nyugtalanul fészkelődöm, majd elnézést kérve kiszaladok megmosni Tojtoj lekváros arcát. Így csúnya.

Ha üzennem kellene az utánam jövőknek, talán egyetlen: Szerintem az egész ezen múlik: ha elgurul a radírod, azonnal mássz be utána az ágy alá.

84. 2. 1298

Úgy igyekszem, hogy amikor kiemelem reggel rácsos ágyából, az arcunk lehetőleg egy pillanatra összeérjen.

Statisztikai Hivatal portáslakás felirata: Szücs Ottomár Szücsné Henger Johanna.

84. 2. 1299

Össze kéne szedni, van-e Rothkón túl számunkra fontos nonfiguratív kép? Ez talán azt az elvi kérdést is tisztázná, hol a helye ennek a területnek.

Feszült percek egy képnél, nem merem a nagy vörös felületbe az izzófehér foltokat beletenni, pedig az ötlet jó, de félek. Képet föl az állványra, egy Segonsac filmen látott ötlettel (23 éve láttam a Francia Intézetben) a kívánt formát papírból kivágom, és beletapasztom próbaképpen a nedves felületbe. Hátranézek, hunyorítok. Eggyel több a forma, közben Tojtoj is odanyomott egyet alul, ahol fölérte.

Isten alighanem felújított alkatrészekből készített. Az anyagfáradási paraméterek

84. 2. 1381

(Interjú a Képző főiskola lapja, a „RÁMA” számára), megjelent 84. IV.

Tulajdonképpen a szakmámból élek, talán 80%-a jövedelmemnek. Csak kiállításra dolgozom, arra szánom képeimet. Míg Stúdiós voltam, ez évi 15-20 alkalmat jelentett, azóta évi 10-15, annyira hívnak. Évente 2-3 képet vesz tőlem az állam, főleg ebből élek - darabját tán 20-25 ezerért. Gyűjtő vásárlás műtermemből talán évi 2-3. Igaz, legutóbbi képemért 25 üveg vegyesbefőttet kértem. Mi van még? Most már kerülgetnek német galériások, de ez is problémás. Nem akarom, hogy a jó képeim külföldre kerüljenek. No már most, adjam el a rosszat?!* Tavaly is a Nemzeti Galériától csak nagy nehezen sikerült visszaszereznem egy pocsék képemet.

*Ennyi, és nem több a nacionalizmusom.

képeim hátára ragasztott „képakasztó cédula”

f 1388

SZIGLIGET alkotóház

Kéthetes kínlódó keresgélés után megtaláltam, amit Szigligeten akarok: a ceruza (vagy tus) öröme. Témának: zsidótemető-fotók.

...

Megkértem, hogy aki ír nekem, az viszont mindennap - Így aztán nem kell reggelente idegesen várnom a postát

...

Károsodik-e a világegyetem, ha Miklós belepisil a mosdójába?

...

Ferences rend története

1348-49 pestis

Európa 2/3-a elpusztul, 125 ezer ferences hal meg.

...

Két lányt fogdostam az éjjel, de különösen az egyiket, - álmomban, de jó volt.

...

1230 körül Európában 19 000 bélpoklos-kórház, Franciaországban 2000.

Vasárnap, utolsó előtti nap

Mit teljesítettem itt: váratlanul győzött az eredeti elképzelésem, amit realizálhatatlannak hittem, sikerült az egy papírméret + csak 3B ceruzarajz technikával tölteni itt az időt. Rajzok: B/84/1-től 51-ig. Sikerült a fotómásolástól az illusztráció fokozaton keresztül a tiszta rajzig eljutni. Gyakran kínlódva ment, nincs veszély, hogy rutinból fogom csinálni.

Elolvastam eddig az utolsó kivételével:

A tökéletesség tükre (Sz.Ferenc élete kb. 1310-ből)

Sz. Bonaventura Sz. Ferenc életrajza 1260-ból

Sz. Ferenc rendje (rendtörténet) P. Takács Ince 1937

Assisi Sz. Ferenc élete Jörgensen 1926

Miklóssal megint lebeszélgettük magunkat a sárga földig. Talán napi 3-4 órát. A fontosabbakat magnóról visszajegyeztem, illetve egy beszélgetést ő gépelt le. Magammal hozott fontos problémámat, hogy van-e nonfiguratív festészet Rothkón kívül, egy beszélgetésünkkor megoldotta nekem. (A kérdés aktualizálva számomra ennyi volt: hihetek-e a magam járta nonfiguratív útban, nem rossz-e a feladat kitűzése. Nem szükségszerűen részletkérdés-e, amit ez a kifejezésmód meg képes oldani. Nem vagyok-e eleve tragikus hős, mint mondjuk, aki a manierizmusban született?!) A válasz lényege: a kép ugyanúgy működik, és ugyanarról beszél. Majdnem azonos eszközökkel, mint a többi.

(M. ötlete a kérdést a hatásmechanizmus felől közelíteni, ez nekem sohasem jutott volna eszembe, gondolkodásomtól idegen.)

A békétlenség démona elkerült hála Istennek. Pedig a művésztelepek szokott terhe.

(ti. belső viták Katával)

84. 3. 1426

KÉRDŐÍV tervezett kanadai közös kiállítás-katalógusunk számára

A kérdőívet összeállította Szüts Miklós és Váli Dezső

84. 3. Szigliget

1. Miért festesz?

Mert itt hiszem magam a leghasznosabbnak.

Mert már egyszer belekezdtem.

2. Mi a feladata a munkádnak?

Országépítés.

3. Mi a napi, heti, évi festőprogramod?

Napi: esetleges

Heti: nincs

Évi: Homályosan, messze, nagy hegyeket látok magam előtt.

4. Szeretsz festeni?

Nem. De néha megrendül a föld, mégiscsak.

5. Hogyan készülsz fel az aznapi munkára?

Az ébrenlét első három órájának feszes és begyakorolt programjával.

6. Milyen típusú konfliktusaid vannak állvány előtt állva?

- biológiai: gyakori fáradtságom

- szellemi: hogy nem jut eszembe, ami kéne

- lelki: lesz-e már csoda itten, vagy nem?!

7. Áll-e melletted valaki, és ki (kik), persze gondolatban, a kép csinálása közben?

Pilinszky a fotelemben nézi cigarettája végét

Klee föl s alá sétál a műteremben

Szüts meg mindig belebeszél

8. Hány lépésre tervezel előre egy képet? (Mint a sakkozók) -

Elképesztően kicsi apróságokon múlik az egész. Tervezhetetlen, beláthatatlan. Elgurult spulni után tapogatózás sötét szobában.

9. Van-e állandó „szellemi múzeumod"?

Igen, de nem nézegetem. Olykor vitaérvként használom.

10. Vannak-e kamaszkori ideáid, amik átmentődtek a szakmádba?

Igen. A szakmáról: hogy ez egy kurva fontos dolog.

Magamról: hogy kiválasztott vagyok és győzni fogok.

11. Mire lenne szükséged szakmailag?

Első válasz: semmire (Epiktétosz rábólint)

Második válasz: sikerre, sok szeretetre, dicséretre, határidőkre, megbízásokra

12. Mi hátráltat a munkádban?

Semmi.

13. Hogy méred magad?

A félkész képet: az előző pillanathoz

A kész képet, ha lírai: a Tor zum verlassenen Garten-hez, ha dráma: A Todesengel-hez (Klee-képek)

Magamat: egy 50 éves piarista paphoz (ritkán találkozunk)

14. Honnan szeded képeid témáit?

Az a négy forma, amit az elmúlt 20 évben kitaláltam... még működik.

15. Van-e maradandó szellemi kapcsolatod befejezett képeiddel?

A tegnapelőtt festett remekmű ma már nem tud megvigasztalni. De néha mégis, egy kicsit. Egy régi lány a villamos ablakából.

16. Mi a szerepe a véletlennek a munkádban?

Én - tévesen - azt hiszem, hogy ő fest helyettem.

17. Mi a napirended? (a szokásos)

6.40 vekker

bébitej cumisüvegbe (gyakran mellémegy)

34 p. jóga

19 p. futás (Szigligeten 20 és fél)

két meleg szendvics teával

olykor 60 p angol fordítás

egy ásítás, majd kezdek festeni

délben 2 óra alvás pizsamában

délután a munka és a család keveredik

1/2 11-ig akkor még ágyban kis olvasás

18. Hány napot festesz egy évben?

Azt így nem jegyzem. Szándékom szerint minden munkanapon. Gyakorlatban kb. heti 4 nap.

19. Hány képet festesz évente?

30-35-öt kezdek, aztán 2-3 évig folytatom őket.

20. Foglalkoztat-e befejezett képeid sorsa?

Igen. Opus-szám, iktatás, diapozitív-archiválás, szerepeltetések jegyzéke.

A jobb képek: nem örülök, ha magángyűjteménybe kerülnek, viszont főművet jobb képtárnak ingyen is

Rossz képek: szerencsésen otthon maradnak, rendszeresen szelektálom, irtom

21. Magyar festő vagy?

Igyekszem megakadályozni, hogy a fontos képeim külföldre kerüljenek. Ennyiben.

22. Milyen művekhez menekülsz, ha baj van?

Gondolati naplóm gondolataihoz. Más ritkán segít.

23. Mire vágysz?

Nyugodt haláltusára

Végső győzelemre

Picivel több napsütésre

84.3.17.

84. 3. 1431

Tojtoj: Dünnye ve! fia! ebe, menő, hosszúz-be-it A-nanáa! naná, nyiná. Hodedéj, debeéj! naná, dabétüm. Álló, hobábi-hm!

Untéba-untabaé u. I pabe apa. Spué-ame vöbüm ödödü szobá éntobé-papáj! Tadéja-dü.

Hiszob üzdei, elbá nejjel otün nanána. Bejső-ü! Áméj, ötabu. Tabé-lé!!!

84. 3.

Az lehet, hogy a Parlament épülete egy monumentális hazugság, és lehet, hogy a magyar egy önpusztító nép, és hogyha a SzocDem élén akkor épp más állt volna... viszont én ma igen ízletes vajaskenyeret reggeliztem.

84. 5. 1433

Havonta költünk:

4500 K fizetése (most emelték 5-re)

1500 D. ad koszthoz

1300 családi pótlék

300 reggeli bevásárlás

200 D. háztartásra kb.

800 kfb. D. zsebpénz+szakmára

11 100; ez a max. pár százzal lehet havonta kevesebb

(rádióadat)

A nemzetközi szuper IQ klubban az első számú egy Rio de Janeiró-i hastáncosnő valami 170 ponttal. Pofon az imperializmusnak (nekünk).

Hiába szeretném olyan tragikus pátosszal nézni ezt a világot, mint Pilinszky - nem megy. Engem nem érdekel ez az egész eléggé, valami bizonytalan zűrös és folyton változó közeg, köztem és Isten között.

84. 4. 1435

dr. Fülepné számára

Kedves Tanárnő!

A nagy képrablás környékén sok történet keringett a szakmában. Egy művészettörténész ismerősöm mesélte: ...”és akkor a Fülep odament a korona vitrinjéhez, jól megrázta, ... és nem történt semmi. Ugyanis a biztonsági őr épp... kiszaladt a boltba a reggeli tejeskakaóját beszerezni...”

- Fülep? A múzeum főigazgatója? 55-ben is ő volt?

Így ugrott be az Ön neve. 55-56-ban nyolcadikos voltam az Irányi utcai iskolában - és kedveltem Önt. Pedig azokban az években nem szerettem az iskolát. Anyám is ott tanított még pár évvel korábban, alsó tagozatban, de elkerült a gyakorló iskola föloszlásával. Én meg az egyszerűség kedvéért már ott fejeztem be az iskolát - jó messzi utazva naponta a Körtérről. Hát így.

Töredékekre emlékszem csak persze. A tanárnőnek szép szőke haja volt, friss és mosolygós. Voltak Mongóliában is, ugye? „...és bementünk egy jurtába, kumisszal kínáltak, nem lehetett visszautasítani. Az asszony az edényt ugyanavval a köténnyel törülte meg, amivel a gyerek fenekét is...”

És volt autójuk is, ugye? Az nekünk, gyerekeknek hallatlan dolog volt akkoriban. „... és hétvégén kirándultunk és áttévedtünk a határon. Egy határőr mosolyogva behajolt a kocsi ablakán, és visszairányított...”

Valahol Miskolc fölött, a cseh határon -

Öröm volt Önre visszagondolni. Szép volt és kedves. Szerettük. Most ez akartam itt hirtelen megosztani Önnel egy kurta levélben.

Persze, címét se tudom, de gondolom, így is eltalál ez a levél Önhöz.

Sok szeretettel:

Deske

84. 5. 5. 1440

Most kidobtam 106 olajképet és 35 rajzot, mert

fárasztó a középszerűségem,

és azok a (jó) képeim, amihez nem volt érzelmi közöm,

mert voltak bizonytalan helyi értékű képeim

”még jó”

”ennek valaki biztos örülne”

”ezt el kellene valakinek adni”

most, evvel a gesztussal helyre tettem az egész festészetet magamban.

Hogyan tovább:

lehetőleg gondolatilag előkészíteni

ne minden ötlet nélkül kezdeni

ne a mennyiség bűvöletét!

munka:

nem engedni a képet mindenfelé elmászkálni

Péter szerint egy komor kép is legyen olyan szórakoztató, mint a Mozart-Rekviem.

A 136 cm-es képeim legtöbbje a méretéhez képest híg volt, semmitmondó nagy felületek.

A kép legyen gazdag, megmunkált.

befejezés:

akkor nem jó a kép, ha jó, de nem ezt akartam

akkor nem jó, ha nekem nem nagyon fontos

kész kép ügye:

fontos képeim külföldre ne kerüljenek, hanem lehetőleg közgyűjteménybe,

az se baj, ha itthon áll,

jó képek: eladhatók, nagy üzletet már úgyse lehet csinálni hál'Isten ez után a szelektálás után,

továbbra is kell majd szelektálni, nyugodtan. Semmi engedményt a minőség rovására, nem az életrajzomat akarom az utókorra hagyni, képekben, csak a legfontosabbakat.

Megszámoltam a képeimet:

összes olajkép kb. 750 (573 opuszozott)

kidobtam kb. 470

ma van: 273 (ebből 108 már nem itthon)

84. 5. 6. 1441

Miklós azt mondja: kiüresíted magad a végletekig, aztán megint berobban valami szerelem: fotózás vagy kutyavásárlás.

Tényleg.

Új hobbim: s. Ferenc (Isten)

sok éve várom

tudtam előre

remélem, megmarad.

84. 5. 7. 1444

Műcsarnok Igazgatósága

Budapest

T. Igazgatóság!

Körülbelül elkészültem egy egységes témakörű sorozattal, kisméretű táblaképek és rajzokból áll. (Csakugyan kicsi: 30- 60 cm .) Szeretném őket a Dorottya utcában, vagy esetleg a Helikon Galériában kiállítani. 1985-ben, a három nyári hó kivételével bármikor.

Utolsó pesti kiállításom volt: Műcsarnok, 1981.

visszaírt: nincs hely. 84. 5.

84. 5. Játszottuk Szüts-csel: 1446

Az én zászlóm: fejjel lefelé szebb

fekete- fehér- szürke

fekete-szürke- narancs? okker? homokszín?

84. 5. 1448

Miklós ötlete a csoportot egy kanadai kiállításra eredetileg. Én ötletem a kiállítás helye. Én írtam.

Magyar Népköztársaság Művészeti Alapja

Budapest

Tisztelt cím!

Szeretnénk a Vigadó emeleti termeiben 1985-ben egy csoportkiállítást szervezni táblakép-grafika-szobrászati anyaggal a következő művészek részvételével:

Bakos Ildikó

Böröcz András

el Kazovszkij

Szüts Miklós

Váli Dezső

Vojnich Erzsébet

ef. Zámbó István

84. 5. 1449

Hogy többet imádkozom, az ételt is rendesebben megrágom, azóta.

Új erősítőn keresztül szól Bartók Mandarinja. Istenem, nem túl zajos ez neked?

Megtérésem stádiuma. Puha mozdulatokkal teregetem a pelenkát, észrevettem.

fohász utcán.

de gyönyörű melle van, dicsőség neked, Krisztus!

Ezt a mondatot István atya kihúzatta imarendemről szóló folyóirat-cikkemből. Máig úgy gondolom, tévesen, 92.10.

84. 6. 6. 1452

Miklós írja:

drága Des

éjjel negyed kettő, június negyedikén, illetve már ötödikén nyolcvannégyben.

az imént azt álmodtam: hívtam egy lányt, éljen velem, csöndesen-nyugodtan nemet mondott, ettől aztán vad szívdobogások között felébredtem

ettem két túrós palacsintát kristálycukorral megszórva és ittam hozzá egy pohár tejet, szóval megadtam a történelmi pillanatnak, ami jár.

és most üldögélek szobámban, persze, mint mindig, cigarettázom, félek az infarktustól, mert ez „ma” már legalább az ötvenedik, igazi csend van, már vonatok sem járnak, csak az éjszakai bojler órája ketyeg vadul, de ő is mindhiába, mert négy évvel ezelőtt leszedtem róla a plombát, kiszedtem belőle a kis ütközőcsavart és azóta éjjel-nappal dolgoznia kell.

valóban bánni kell, ami szép volt? nem elég az ár, amit fizetünk?

próbálkoztam Józseffel, nem hallottam

este 9 óta mondogatom, néha még álmomban is: legyen meg a Te akaratod...

(és csak néha, egyszer gondoltam belé sunyin: nem akarhatnád azt, amit én?)

hátam mögött az ágyon egy kéthetes fekete kiscica alszik, hivatalosan már kinn lakik a kertben, de nagy eső volt az este és behoztuk szárítkozni, az előbb meg akartam simogatni, de aztán féltem, hogy fölébresztem (és még rosszabb lesz a karmám)

jó lenne még egy kicsit aludni

megyek lerámolom az edényeket a szárítóról, mosogatni sajnos mindent elmosogattam az este - esetleg vasalhatnék, csak abba meg mindig beleakadna a hálóingem ujja

vagy esetleg mégis írok egy levelet Erzsébetnek, könnyen az utolsót

szórjuk kincsünk marokszámra

holnapután kiállításom nyílik

holnap, azaz ma salgótarjáni beadás

reggel időben ki kell rakni a szemetet, hogy elvigyék

Szia

M.

.

84. 6. 1453

Levél G.-nek

Barátom!

Ijesztő volt titeket megtapasztalni szombaton. Fáj a szívem értetek. Ismeretes, mi is éltünk így. Neked, aki barátaim között talán a legtájékozottabb és legtisztább fejű: arcodra kiül a konok, buta gonoszság, ahogy ezt mondod:

”mert ebben a házban minden ilyen rendetlen”

egy fűrészlap trehány elhelyezése meghaladja tűrőképességedet.

1454

kicsit félek. (kicsit?)

Utrillo megtért (imazsámolya volt)

elhagyta az alkoholt és gyenge képeket festett.

Bízom, hogy nem törvény.

84. 10. Te tudod, Uram.

84. 7. 1456

Némi kötöződrót, egy konzervdoboz és egy kötőtű beépítésével a kenyérpirítónk újra kiválóan működik. A táskarádióba egy fakanalat kellett a múlt héten beszerelnem.

Krisztus, itt vagyok, megérkeztem.

Ha én többet bírok, mint ő, mért ne hordanám az ő terhét?

Szt. Pál is tudta. 84. 10

84. 7. 1457

Szeretnék olyan személytelen, érdektelen és pontosszavú lenni, mint az a pap. (Jelenits)

Iszonyúan bosszant, hogy süket vagyok Rilkére. Még hány év? S még mi minden -

Pilinszkyről:

”nem osztogatta a diadalmas világnézetet, mint bankbetétet”

szeretném, ha szeretnék papucsférj lenni

a Bauhaus formaképzése: szeretetlen

84. 8. 1458

Fővárosi Gázművek

Műszaki Igazgató

Igazgató Úr!

Néhány éve a Főv. Gázművek egy többméteres fedett aknát épített be az utca felé nyitott udvarunkba. Hogy a daruskocsi beférjen, a munkások lefűrészelték a járdát szegélyező századfordulós díszkorlát kapu fölötti átkötőelemét.

Kérem ez ügyben szíves válaszát és intézkedését a rács visszahelyezéséről.

Váli Dezső

(Magyarország:) Írásban tagadták az egészet, de megcsinálták pár hét alatt.

84. 8. 26. 1459

Levél G.-nek.

Barátom!

Túl nehéz a feladat, válaszolni. Fenntartom a jogot, hogy egyszer időhiánytalanság állapotában alaposabban -

Hogy milyen most a házasságunk... Megfogalmaztam néhány évődő és frappáns választ az elmúlt néhány napban - elég hamar csömörrel elvetettem. Azt rád bízom, Ildikó vagy Kata információját tartod-e hitelesebbnek.

Ildikó, pechére, egy alapkonfliktusom közepébe csöppent, aminek a belső drámája olyan intenzív volt, hogy sajnos őt is perzselte.

A dilemma lényege: az-e a szeretet útja (illetve egyetlen útja), amit mondjuk, Szt. Ferenc is követett, hogy legyen minden a másik akarata szerint. Ő az engedelmes szerzetest a hulla példájával magyarázta: ha fölemeled a karját és mondjuk, az asztalra teszed, otthagyja, - valahogy így.

Nincs még annyi szeretetem s főleg olyan gyors intelligenciám, hogy egy konfliktushelyzetben azonnal átlássam, mennyi a döntéstervemből az önzés, s hol, mennyiben helyes ellentmondani a másiknak - szeretetből. Lehet, hogy ez még jó ideig sebezhető pontom marad.

A konkrét konfliktus abból adódott - talán mégis célszerű, ha pontosítom -, hogy alvásom után egy Kata-Ildi beszélgetésbe csöppentem, ahol azt tárgyalták, hogy a két kislány pár napra idejönne.

Ez a terv sok szempontból konfliktusos volt, Kata kifelejtett a döntésből, ezt külön sérelmeztem. Kata éppen teljes túlfáradása, stb. stb. Meglepő módon nem veszekedtem, csak kértem, hogy beszéljük ezt már meg közösen, ez-e a legjobb megoldás, így és most. Nem tudták tolerálni. Talán ezt előre tudva, hallgatnom kellett volna.

Na, szóval: tényleg jól vagyunk. Én, speciel: boldog vagyok. A RECEPTemet magamon próbálom ki. Gyógyít.

Tudjad: Isten nagyon szeret téged. Szeretete ingyenes, nem disznóságaidtól vagy azok hiányától függ. De segíteni lényegében csak akkor tud, ha kéred. Ez a szabad akarat. Démonok ülnek a nyakadon, és ezt nem átvitt értelemben értem, átkozott, teljesen fölösleges terheid, rossz álmaid, minden.

Ha kértek, adatik. Krisztus alig várja, hogy kérd: - Krisztus terve veled, hogy boldog légy.

Készülök Koreába három hétre. Egy hete játszom: gramm-mérlegen mérem pulóvereimet, melyiket vigyem.

Ölel:

Deske

1467

...

Most, negyed év után átnéztem 106 kidobott olajképem diáit, az arány jó: kettőnél szívtam a fogam. Most a diákat is kidobom.

1476

BALASSAGYARMAT:

1985. ápr. 5-25. kiállítás katalógusa számára:

Valamikor úgy gondoltam,

egyszer lesz egy nagy fehér műtermem,

és reggelente első pillantásom a készülő képre esik majd.

Aztán felnőttem, és lett egy nagy fehér műtermem.

És ágyamból csakugyan a készülő képre látok.

Ami - hiszen befejezetlen - szinte mindig nyomasztóan rossz.

De azért felkelek.

84. 9. 1477

K. szerint fönnáll a veszélye, hogy most még unalmasabb leszek. Valóban, szinte semmi nem érdekel most a Biblián kívül. Azt is mondta, hogy elszakadok az emberektől. Hogy is van ez. Itt a kontroll. Olvasom 76-ból, a naplómban, emlékszem is. Vaszkó Erzsébettel kölcsönösen nagyon tiszteltük és szerettük egymást, nagyon nagyra tartottam, mint festőt. Beszélgettünk, bölcs volt. Mégse mentem föl hozzá harmadszor.

Ha én ezentúl attól leszek rossz festő, hogy kérincsélés nélkül, magamtól kiteregetek - állok elébe.

1480

Kedves Ligeti Erika!

Tegnap este Bálint Bandival beszéltem telefonon, röviden, mert fulladt. Most november talán 23-án nyílik a Műcsarnokban retrospektív kiállítása. Szóba hoztam a „Szomorú história négy képben”-művét, ami nekem is mindig nagyon fontos volt. Mondta, hogy nem tudja, hol van.

No már most, ha nem tévedek, a kép maguknál van. Bandi kérte, közvetítsem ügyét, szeretné kiállítani. És kérte, jelezzem vissza, mit intéztem.

Így hát, ha csakugyan a maguké, kéri, vigyék be az egyik pesti útjukon a Műcsarnokban. És engem vagy őt hívjanak fel ez ügyben.

A kép Szöllősy Enikőé, a kiállításon szerepelt.

84. 11. 1487

IMA:

1./ dicsőítő, evvel kezdem, kevés rá a szókincs és a fogalomkincs, nagyon kellenek a nyelvek

2./ hálaadó ima, egyre több területet térképezek föl

3./ kérő ima, alig

4./ a közbenjáró ima, bővül a kör. Főleg: Ildi, Miklós, Géza, Liz, V. Erzsébet, K., Mami, Tücsök, gyerekek, Tamás, ferencesek

4./ bűnbánó ima, alig van rá figyelmem, egy gondolat csak

Tojtoj hajkurássza a macskát. Melyiknek drukkoljak?

Bocsánat, de én mindenről csak derékszögben tudok gondolkodni.

Vajon Bartók azóta megírta-e a IV. Zongoraversenyt?

84. 12. 1515B

„... Egy anya jött egyszer hozzám és kérte, hogy imádkozzunk a lányáért, aki „menő” táncosnője volt az egyik éjszakai mulatónak. (Go-Go-táncos, csaknem meztelen.)

Azt mondtam neki, hogy nagyon szívesen imádkozom a lányáért és hálát akarok adni azért, hogy ilyen helyzetben és állapotban van.

Rémülten nézett rám. „Csak nem gondolja, hogy Isten hálaadást vár tőlem?! Megköszönjem neki azt, hogy a lányom itt tart?

Az anya nagyon nehéz helyzetben volt. Egész életszemlélete arra volt beállítva, hogy megköszönje Istennek, ami jó és az ördögöt okolta mindenért, amit rossznak látszott.

Aztán együtt tanulmányoztuk a Bibliát oldalról oldalra, meg-megállva azoknál a verseknél, amelyek bizonyítják, hogy Isten képes minden dolgot javunkra fordítani, ha mi szeretjük Őt és bízunk benne. - És hogy Ő azt akarja, hogy mindenért hálát adjunk tekintet nélkül arra, hogy az a helyzet mennyire látszik gonosznak vagy rossznak...”

Carothers: Magasztalásban rejlő erő

84. 12. 1. hajnal 1522

Éva, adja nekem az Úr, helyesen beszéljek most. Mert a valódi jó szándékba is belefér a tévedés.

Bocsánatot kérek tőled minden eddigi türelmetlenségemért (szeretetlenségemért). A tegnapiért nem, mert nem érzem annak (legalábbis most). Tehát:

- azt hiszen önáltatás (tévedés), ha a bőbeszédűségeddel foglalkozol az Úr előtt,

- mint ahogy mellékkörülmény a másik konfliktuspontunk is, hogy szerintem sokszor megfeledkezel a másik ember (vagy család) időbeosztásáról.

Ugyanis

mindkettő csak

tünet.

Figyelmetlenség (szeretetlenség)

a gyökere. Bocs.

Ne küzdj semmi ellen. Kérj az Úrtól alkalmazkodó figyelmet (szeretetet), hogy jól szolgálhass.

(Lehet, hogy ez csak egy közhely. Mert mindnyájunknak ez kell.)

Más: nem feladat nekem „téged megkedvelni”, ilyesmivel nem is foglalkozom, csak konkrétumok, nem több.

Még egy: ha Kata csakugyan „őrlődik köztünk”, akkor neked kell egyet hátralépned, mert akkor egy házasságot rombolsz.

Mindezt sokkal melegebben

és részletesebben leírtam volna

neked (piszkozatban meg is tettem) -

s ilyenformán alkalmazkodtam volna

leíró „szláv” lelkedhez

de mint mindig, rettenetesen félek,

hogy a mellékkörülményekbe beleka-

paszkodik a figyelem, és elvész a

lényeg.

Ölel:

Deske

84. 12. 1530

KLEE-KIÁLLÍTÁS DREZDÁBAN

15 óra hálókocsi

nyitástól zárásig ott

estétől reggelig haza. Katával.

85. 1. 1542

Miért ez az opuszjegyzék-másolás:

- szégyelltem a ronda betűket

- láttam most a gyöngybetűs Klee-jegyzéket

- fotójegyzék eddig külön volt

- opuszjegyzékből nem lehetett tudni hol, mikor szerepelt

- most eszembe jutott, hogy ezt egy sorszám-utalással el lehet intézni

- meg persze nagy öröm a REND

- amit én pár nap alatt itt most kifésültem, később iszonytató munka lenne, másnak

85. 1. 1542

Ijesztő. (nem szokásom, de most) gondolkoztam valami kedvezmény-megvonáson Zsófi számára, büntetésként. És kiderült: nincs mit megvonni, semmit nem adok neki.

Este: mondtam Zsófinak, hogy naponta 6-1/2 9 között használjon, amire akar.

85. 2. Él vele.

85. 1. 1542

(Vita a tévében a boldogságról)

Szerintem: az emberiség nem boldogságra vágyik, hanem turboflexibilitásra. Ami tulajdonképpen hasonlít a boldogságra, de HÁNCSOS szerkezetű!

85. 1. 1544

Életutam Derekán egy hibátlan opuszjegyzék neked, kedves Utókor! És teljes rend rajzaim, repróim táján is! Többheti munkával! (De jó játék volt!)

Szuszogásából ítélve Tojtoj alighanem megint a nagyszőnyeget húzza át a műterembe. Ebben (is) következetes.

És ha most kidobnám ezt a bizonytalan minőségű zsidótemető-festménysorozatot? Nem érdem, hanem gőg lenne...

Nem nagyon szeretem ezt az én új, diadalmas hitemet. Kicsit alázatosabban kellene

85. 2. 1545

Ha munkásságom nem is stb. stb. de rendbe tett opuszjegyzékem: csúcs!

Tojtoj idegenekkel is barátságos alkatú.

Micsoda diadal, hogy mindig már ELŐZŐ ESTE elmosogatok, és nem kell reggel!!!

Vajda zseni. Montázsai giccsesek.

85. 2. 1547

...vagyis 85. február. Most (képkeretezés) közben jutott eszembe, hogy mégiscsak igaza volt 1959-ben annak a gimnáziumi tanárnak, aki engedte egy ünnepélyen Zorkóczy harmadik osztályos tanulónak, hogy (gyenge) költeményét elszavalja („evezőcsapásaim, mint bomba hullanak”). Hogy ugyanis nem a minőség volt itt a fontos.

Evezőcsapásait egyébként ismertem, mert minden versenyt megnyert dublóban, ahol mi - Figuli-Váli - voltunk a másodikok. A harmadik mindig az Acélöntő csapata volt.

85. 2.

Szép és jó ez a nagy-nagy-nagy rend, de másfél hónapja csak egy képet csináltam.

Egyetlen délelőtt munkája volt... (A/85/1)

És fődíjat adtak rá. 85. 6.

És Munkácsy-díjat 86.

85. 2. 1548

- „New Yorkba akarok utazni!

- Igazán úgy érzed, hogy a Szentlélek vezet téged?

- Igen, drágám!

- Jól van, csak jó meleg alsónadrágot vegyél fel!”

(egy karizmatikus lelkészcsalád)

1551

a hallgatag piarista példája gyönyörű

de bölcs krokodilnak lenni nem az én utam

szent hebrencs lehetek

A GICCS: igazságok halmaza

a mű: igazságok rendje

(Panaszkodnak és billegnek ezek a fiatalok.) Ugyanis még egyáltalán nincs valódi teher rajtuk. A megterhelt csónakot kevésbé dobálják a hullámok.

Dicsekszem, hogy dicsérjenek. Átmelegít.

85. 3. 1552

Egy festménynek 5-10 fő vonatkozása van, pl.:

utalásai,

ritmusképlete,

tónusrendszere,

színei, stb.

ezek vonatkozásban vannak egymással, és mint egy TÉRI HÁLÓ képzelhetők el.

No már most az egész rácsszerkezetből néhány csomópont, amiért az egészet csinálom, amiért izgatott leszek (eddig nem tudatosult),- biztosan látom - állandó, sőt AZ állandó festészetemben.

(Egyszer meg kéne próbálni megkeresni, mik ezek.)

5. 6. Pl. bizonyos enteriőr élmény, aztán

bizonyos színek konstellációja, stb.

85. 4. 30. 1552

Az ünnep nehéz ügy nekem. De ilyenkor egyértelműen átélem: végső búcsú. Az utolsó órák Kecskeméten, három hét élete, rendje süllyed el ma.

nem lefeküdni vágytam én velük, áh -

hanem hogy szívből örüljenek nekem.

hogy de jó, hogy végre itt vagy -

de erre se hittel

1554/F

S. Nagy Kata:

(85. 4. 5. Balassagyarmat, kiállításom megnyitó szövege)

[...] Váli Dezső, miként egykor a kolostorok iniciáléfestői, ikonok ihletett másolói, szorgalmas napi munkával, vállalt fegyelemmel önmaga és a vászon, önmaga és a festék, önmaga és a mestersége szemérmes, érzékeny viszonyából életművet teremtett [...]

1559

85. 4. 11. - KECSKEMÉT 85. 4. 30-ig

...

Második nap. Azon töröm a fejem, hogyan tudnék innét meglógni.

...

Asztalmagasság itt jó: 82 cm .

...Hózentrágert levettem, hiúságból. Öregszem.

...

Lejöttem ide azzal a céllal, hogy a végre megtalált hideg szürke-zöld színskálát használva távoli, drámai temetőket fessek. Erre itt jönnek a puha-lírai-szőnyis-vajsárga képek.

2 hét múlva: no nem egészen ez lett belőle...

Igen, jelszavam, ez jó: I am on duty (szolgálatban vagyok).

85. 4. 1561

Levél Miklósnak.

Kedvesem!

Ima abbahagyható.

Ha jó kép nem is születik belőle, megvan az új törvény. A törvény legalább jó: vandyckesedjünk el egy kicsit. A köv. módon próbálom megvalósítani: először (ronggyal) összekeverek egy kis okkert feketével. A többi tulajdonképpen már ebből mintegy következne. Bizonyára érted. A fülem okkeres a vakaródzás környékén. Bár a műterem kőpadlós. Persze hatkor kelek. Lehoztam a zsidótemető-fotókat is. Vagy én vagyok egy vagy ez az 54 temető. Ahogy én ezeket 74-75-ben fotóztam, pont azt nem tudom most megfesteni itt. Talán mégiscsak akrillal kéne. Azt mondják, avval nagyon jó képeket lehet festeni. Nem tudom, talán ott Pesten neked erről pontosabb információid vannak. Vagy esetleg érdeklődhetnél barátaid körében. Persze, nincs telefonod. Azt hiszem, megvan, várj, most mégiscsak megpróbálom fekete kontúrral. Bár ettől szecis lesz. De szeretném én annak a rohadt Ripplnek a szecis szőnyeg-golgota színvonalát elérni. Pedig ő még el is kurvult. Na. Valaki leírta, hogy végighallgatta a jelenetet, nekem nőbecsülésemen nagyon sokat rontott. Ült Rippl az Abbázia terraszán a csajjal, kövéren, barettben, szuszogott. A csaj meg mindenáron sétakocsikázni akart.

Rippl mondja: nem.

Hogy akkor legalább még egy fagylaltot...

Érdekes, erre a képre ma már annyi ötletem volt, bár nem jöttek be -. Bocs, nem tudod, mire valók a nők? Nekem annyi bajom van evvel.

Volt neked egy djönyörű hálóinged Zebegényben. Ebben se sikerült utánozni jól téged. Az enyém hasonló csíkos lett, most avval kenem ezt a A/85/9-ast. Nagyobb része otthon maradt.

Deske

1562

85. 4. 14. KECSKEMÉT

(Takács Sándor kapta kézhez)

2016 Leányfalu, Móricz Zs. u. 141. Jezsuita Ház.

Kedves Ismeretlen Atya!

43 éves festőművész vagyok, hívő gyerekkoromtól. Egy éve adtam át életemet Krisztusnak. Most, szokásomhoz híven, mint minden évben, alkotóházban dolgozom három hétig egyedül, családomat, gyerekeimet Pesten hagyva. Több kiállításom is lesz, erre készülök, az itteni időm másik felét viszont az elmélkedő imádság megtanulására és gyakorlására akartam szánni. Szerettem volna elvégezni a Szt. Ignác-féle lelkigyakorlatot is, de egy pap se tud ehhez megfelelő irodalmakat előteremteni. Van egy könyv ugyan nálam: Laplace (A lélek műhelyében) Prugg Verlag - ezt még nem ismerem, ez 10 napos, el fogom végezni.

Hanem amiért írok. Úgy hozta a sors, hogy az elmélkedő imára május 4-én egy nagyobb, kb. egyetemistákból álló társaságot kellene megtanítanom. Szt. Ignác módszerét szeretném követni. De ezt az imamódot én is csak néhány napja kezdem tanulni. Eddigi olvasmányaim erről a tárgyról:

Morton: Lelkivezetés és elmélkedés, ezt nem nagyon tudtam követni,

Tanguerey: Aszkétika és misztika idevágó fejezetei,

Mócsy Imre: Nyitott szívvel idevágó fejezetei.

Ennek alapján ma belevágtam. Lehetőség szerint korrektúrát kérnék rá, ne mondjak valami szamárságot a többieknek. Egy helyben bizonytalan vagyok: Szt. Ignác a „helyzetkép kialakítását” előkészítésnek tekinti. Nálam ez szinte a fő része az elmélkedésnek. Vagy helyes út mégis, ahogy magában az elmélkedésben ebből igyekszem gondolatokkal továbblépni?

Néhány napja - tanácsra, illetve nem tanácsolták, csak megtetszett az ötlet-írásban imádkozom, hogy el ne kalandozzak. Így egyszerű dolgom van, csak ide kell másolnom ezt a legelső elmélkedésemet.

Köszönöm munkáját előre is.

Április 30-ig címem: Kecskemét, Műkert, Alkotóház

Pesten az irodalom összeszedésekor tanácsolták ugyan nekem, hogy utazzam le Önökhöz, de erre nem volt egyszerűen módom. Addig is pontos címet, címeket kérek: a Szt. Ignác lelkigyakorlata milyen címen, mikor jelent meg magyarul. Esetleg, hogy Pesten hol szerezhető meg, kölcsön.

Köszönöm:

Váli Dezső

Még valamiben vagyok bizonytalan. Túl sok gondolat van az Újszövetségben. Milyen szisztémát állítsak föl, kövessek, a napi elmélkedés tárgyát megkeresni?

Prózai kérdés: nekem ez a ma reggeli ima egy és negyed órát tartott. Ajánljak valamilyen időt a többieknek, mit? Ha valaki arra törekszik, hogy ezt naponta elvégezze, nem marad ideje a közbenjáró imára, bűnbánatra, stb. Én pl. hajnalban napi egy órát szánok ezekre a dolgokra. Tehát: milyen arányban, időbeosztásban javallt imamód?

Elképzelhető esetleg Önöket egy délelőttre vendégelőadóként meghívni?

(Takács Sándor válaszlevele) 1563

Kedves Dezső!

Bocsáss meg, hogy tegezlek, de... azt hiszem ehhez különösebb magyarázat nem szükséges - szeretem komolyan venni a megváltott magunkat, Isten gyermekei vagyunk és Testvérek... szeretném, ha visszategeznétek fiatalok, idősebbek egyaránt.

Sajnos, most erősen időzavarban vagyok, ezért csak a leglényegesebb kérdéseidre válaszolok. A helyzetkép kialakítását illetőleg teljesen igazad van, a félreértés onnan ered, hogy az előgyakorlat - tulajdonképpen az egész elmélkedés légkörének megteremtését jelenti. Tehát benne maradok a helyzetképben, sőt célravezető lenne, ha nem mint külső szemlélő, hanem mint résztvevő lennék jelen az eseménynél, pl. én vagyok az a fiúcska, akinek a kenyerét felhasználja az Úr. Persze itt kicsit „ki-kizökken” ebből az ember, mert időnként újra és újra bele kell élnem magamat a kialakított helyzetképbe.

Az időrendet illetőleg reggeli félóránál többet nem ajánlok. Jó, ha este van egy 5-10-15 perces előkészítés, áttekintése az anyagnak és kicsit elraktározása.

A köv. pont: meglátásaim feljegyzése. Ez egy „kiszűrést”, összefoglalást jelent, amit „összegezve” utána írtál. Nagyon jól csináltad végig az egészet.

Ez az elmélkedés a Szent Ignác-i rendszerben: kontempláció, szemlélődés. Van olyan elmélkedés, amely nem ennyire képszerű, nem ennyire eseménygazdag, ezeket „megfontolás”-nak is nevezzük, amikor egy elméleti anyaggal és az abból reám háruló következtetésekkel és kötelezettségekkel foglalkozom, ilyenkor a „helyzetkép” kialakítása valóban csak előgyakorlat, mely a fantáziámat leköti és segítséget nyújt a megfontolás hangulati légkörének a megteremtéséhez...

Kedves Dezső! Örülök, hogy épp én voltam szolgálatban, és így az én kezembe került a leveled. Igen értékes barátot és munkatársat adott személyedben számomra a jó Isten.

Visszatérve a kérdéseidre. Egyetemistáknak reggel egy jó negyedóra is elegendő, és inkább időnként egy-egy hétvégi délutánt-estét ajánlanék, persze attól függ, hogy ki már mennyire jutott előre az Isten-kapcsolatban... Mert vannak olyan adottságokkal rendelkezők, akik járművön vagy munkába menet jól elfoglalják magukat „elmélkedéssel” - de ezt nem szabad erőltetni olyanoknál, akinek más irányú kötelezettségeik vannak (pl. tanulás, udvarlás, a családi élet előkészítése, házaséletben ezer apró teendő), ilyenkor a sátán káprázata az, hogy „Én most nem érek rá! nekem fontosabb most a szokott imaórám! Keressétek előbb Isten országát...” ebben az is benne van „és az ő igazságát!” tehát a kötelezettségeket nem szabad egymással szembeállítanunk....

Persze ez mind csak olyan levegőbe beszéd. A konkrét helyzet ismerete nélkül „tilos a táv-lelkivezetés!”

Az újszövetség olvasásában kezdőknek ajánlanám előbb a Lukács-evangéliumot, aztán az Apostolok Cselekedeteit. Ezt követhetné a János- evangélium, majd Jakab, Péter, János levelei. Máté-evangélium Galata, Efezusi, Filippi levél, Timoteus és Titus... Már a többi levelek, végére hagyva a Rómait, az 1-2 Korintusit, Zsidó levelet. Legvégén az Apokalipszist... Sajnos, most nem érek rá indokolni, csak annyit, hogy Lukács változatos, sok eseményt tartalmazó jó általános Jézus- ismeretet ad. Apostolok cselekedete megismertet az ősegyház eseményeivel. János már igen mély bepillantás a Krisztusi lelkiségbe - a praktikus levelek, pedig a teendőkre, önnevelésre, környezetünkkel kapcsolatos problémákra hívják fel a figyelmet... Ennyi most bevezetőben elég az egyetemistáknak. Közösségben érdemes egyszer (már az első időszakban) elolvasni a Filemonhoz írt rövid levelet. Ez jól szemlélteti, hogy Pál még benne él az ókori társadalom jogszemléletében (rabszolgaság), de már ezt iparkodik a testvériség felé szétfeszíteni... Tehát ne csodálkozzunk azon, hogy a Szentírás lapjairól régi korok szemléletében élő emberek lépnek elénk problémáikkal és az annak a kornak megfelelő megoldást keresésekkel... Tehát nem olyan egyértelmű a Szentírás helyes értelmezése, annak a kutatása, mit üzen nekem ma az Isten. Kezdőknél nem szabad heti 1-2 alkalommal fél, egy oldalnál több szentírásolvasást sürgetni, mert könnyen nem csinálnak semmit, ha túl sokat követelünk... Majd ha kicsit belekóstolnak, akkor már megjön az étvágyuk... jobb, ha maguktól határozzák el a többet, mint ha mi sürgetünk számukra lehetetlennek látszó kötelességeket... Legyen egyelőre ennyi elég.

Imádságos szeretettel köszönt

Takáts Sándor

Leányfalu, Móricz Zs. u. 141. 2016

Az elmélkedést fotókópiáztam, visszaküldöm, hátha nincs másolatod!

85. 4. 26. 1569

Kecskemét

ELMÉLKEDÉS Szt. Ignác módszerét követve

A helyzet megrajzolása.

Fekete viharos éjszaka van. Erős szél. Jézus egyedül fekszik a földön, arcra borulva a fűben és az Atyával beszélget. Ha emberi természete szerint szól, akkor bizonyosan megerősítést kér, fáradt lehet a tömegnek való prédikálás után. Hálát ad a kenyérszaporítás csodájáért. Azokért, akik most tértek meg. Dicsőíti az Atyát szeretetéért. Még sötét van, hajnali három. Ahogy föláll, egy örökzöld bokor az erős szélben arcába csap. Fölveszi köpenyét. (Nem, eső ne legyen, sajnálnám, ha ázna.) Lassan lépked lefelé a domboldalon, az ösvényen. A villámok fényében lent meg-megvillan a fekete tarajos víz. Az égre fordítja fejét egy percre, megáll, fohászkodik. Aztán megindul a vizen. Elég nehéz haladni, mert nagyok a hullámok. És a szél szembe fúj.

A bárka elég nagy. Több sor pad, fedett orrész, kopott zöldre mázolt. Fáradtak, álmosak. Izzadnak a szélben. Egy-egy szót dünnyögnek. Jakab váratlanul fölkiált: egy alak, ott, nem látjátok?! Nem! De igen! A halál angyala! A meghalt húgom! Közeledik! Nyomás innét! De hova?! Szól. Hisz az Úr! Hejhó, hadd menjek hozzád, hiszen akkor minden rendben, juhhé, itt vagy Krisztus! Még soha nem jártam vízen! Hiszen ez megy! Vagyis megyek a vízen! Kemény! Hogy az ördögbe lehet ez, jaj, arrébb nem lesz puhább? Akkor mi lesz? Ajjaj, hiszen süllyedek! Kellett nekem itt játszani? De hiszen az Úr megengedte! És Szt. Katalin is azt tanácsolja, habár még most meg sem született, hogy ne hagyjuk el a világ szépségeit, amíg nem elég nekünk Isten szépsége! Segíts, Uram! Köszönöm! De megijedtem. Lám, most megint megy! Tudom Uram, nem az a baj, hogy hebrencskedtem, hanem hogy nem csináltam végig, benned bízva. Nélküled minden összezavarodik, elromlik. Még ez is. Még egy csoda is.

Elmélkedés-pont

Istenem, elég sokszor van éjszaka. Nálam ugyan mostanában ritkán, de hát például tegnap délután is, amikor a vasúti töltés oldalán kóvályogtam. Te tudod, hogy alapvető problémám, hogy a béke kedvéért kezdek gyáva lenni. És inkább csöndben megülni. Vagy legalábbis így látom magamat. Kezdek óvatos lenni játékaimban, életjátékaimban is. És evvel életkedvemet is rombolom. Hogy nincs kedvem fölösleges dolgokkal hülyéskedni, játszani. Pedig, amúgy szeretek. És ezekben a percekben érzem szabadnak magam. Ezek jókedvű tettek, nem fölöslegesek. Hogy az imába ilyen szó is belekerüljön, mint mákostészta és biciklipumpa. Ha jó kedvű és igaz tettek, akkor nem fölöslegesek. Engem is jobbítanak, s visszahatóan - másokat is. Illetve másokat nem feltétlen, ott a meg nem értés veszélye, hát ez az. A megbotránkozás. Hiszen ezért is riadok már néha meg, fáraszt a közegellenállás. És hátha olykor-olykor mégiscsak nekik van igazuk. Például, akiknek nincs kedvük a vízen járni. Ami egyébként teljesen felesleges, csak többletmunka, nem is arrafelé megy a hajó, hanem az ellenkező part felé. Az Úr meg úgyis idejön. Elég lesz itt örülni neki. És én itt kezdek elmerülni. Vagy legalábbis: itt is.

Uram, ha tudnék valahogy csak rád nézni, hiszen te benne vagy a játékomban! Ha rád néznék, teljesebb lenne a szeretetem, és a biztonságom is. Nem félnék, hogy kárt okozok, hogy félreértenek, hogy fölöslegesen lépek, beszélek vagy hallgatok. De jó lenne mindig mindenben és minden arcban is téged nézni!

Micsoda isteni biztonság! A jó és a rossz mozdulatom is biztonságban van, benned. Ez a hit. Nem kell mindig lepislogni, hogy puha-e már a víz, vagy még kemény. Majd te megmondod. Nem kell botunkkal óvatoskodva a vizet szurkálnunk magunk előtt, mint ahogy a vakok járnak, vagyis járnának a vízen. Legfeljebb vizes lesz a zoknink, majd megszárad a napon, reggel. Ha egy kicsit mégis puha lenne a víz. Te vigyázol rám. A ruhámra is. Te adtad az ötletet, hogy induljak a vízen feléd, hogy játsszak. Te fogsz megsegíteni is benne. És végül beemelsz a csónakba, az örök csónakba, magad mellé. Akkor aztán nyugodtan megülhetek. Akkor nyugodtan megnézhetlek, és vissza fogsz mosolyogni.

Mint ahogy ezt már most is szeretném egy picit megkapni tőled, meg persze másoktól is. Nyugodtan ülni a fenekemen, és egymásra mosolyogni. Félreértések, kapkodástól mentesen, nyugodtan, ráérősen. Gazdagon, gazdagon bizalommal és szeretettel. A teljes élet, egy csésze akácteát kavargatva. Örülni neked, örülni a másiknak. Hát igen. Mikor leszek erre én alkalmas? Jogos, hogy annyit nyomorgatsz. Mikor leszek annyira összeszedett és figyelmes? És a másik? És ketten együtt? Hiszek, Uram, akaratommal hiszek, ebben is. Te mindent meg tudsz tenni, bennem is. Persze, ez egy kicsit a mennyország földre kívánása. Dehát ez sincs ígéreted és akaratod ellen. Add, hogy ebben is nyugodtan tudjak hinni benned, ma és holnap is. Hülyéskedés közben is. Amen.

85. 5. 18. 1572

szombat 6.05

ELMÉLKEDÉS

Jn. 15: Én vagyok az igazi szőlőtő. Atyám a szőlőműves. A szőlővesszőket, amelyek bennem gyümölcsöt nem teremnek, lemetszi rólam, a gyümölcsözőket viszont megtisztítja, hogy még többet teremjenek. Ti már tiszták vagytok a tőlem hallott tanítás hatására.

- kérem a Kr.-hoz tartozás érzését

- a hívő öntudatot

és elfogadását és remélését a letisztogatásnak.

Isten jelenlétébe helyezkedem.

Itt vagyok, Uram. Tojtoj váratlanul fölébredt, itt pislog most az ágyamban. Kérlek, segíts meg, hogy rád tudjak figyelni. Uram, szeretnék az előszobádig eljutni most.

Egy szőlővessző vagyok. Istennek legyen hála, nem lemetszve és a szőlősor szélére dobva, tűzre szánva. Kapom a napot, növekszem, kapom az esőt, ágam vége rügyben zöld, kis hajtásom van kettő, két gyerekem. A szélben jobbra-balra billegek, nekicsapódok a szomszéd ágaknak. Vannak köztük szimpatikusabbak, van, amivel időnként összeverődöm. Súlyos bajt nem okozunk egymásnak. Vannak itt gyönyörű megnőtt hajtások. Vannak újak is. Mindenki napfényre igyekszik, mindegyik valamit akar. Mindegyik önálló dologban jár, életteret akar, előre tör. Mozog. De le van horgonyozva a tőkéhez. Belőle él. Van aki tudja, hogy e kapcsolattól függ az élete - és örül neki -, van, aki nem is gondol ilyesmire. Van, aki rabságnak tekinti, kötöttségnek és különböző fórumokon tiltakozik is ellene.

És jön a gazda. Megérinti kezével a szőlőtövet. Nyugodt szeretettel végignéz a vesszőkön. Mindegyiket sorra veszi. És ítél. Egyetlen mozdulatától függ most minden. Sok vessző nem is tudja ezt, nyugodtan csevegnek a szélben egymással. És jön az olló. Egy rendetlen oldalhajtás. Egy rossz helyre növesztett rügy. Van, aki a nyárvégi termésre gondol az operáció közben. És igyekszik nedveit a friss sebre irányítani, a gyors gyógyulás végett. Igyekszik rendesen nőni. Lemegy a ferencesekhez gyónni. A gazda fölegyenesedik, megtörli homlokát. Néhány vessző a földön hever, majd, ha végzett a sorral, összeszedi. A lemetszett ágak még fecsegnek a földön egymással, némely azt hiszi, most szabadult végre önállóságra. Mások már üvegesedő szemmel rémülten és dermedten figyelnek. Érzik: az agónia kezdete. Hogy ez a szabadság a semmibe utazás. Még üzennének, még intézkednének családi házról, könyvekről, még telefonálnának.

És vagyunk mi, akiket a szél tovább lenget. Új nap, új eső. És átmentünk a mai vizsgán. És most nyugodtan és vizsgadrukk nélkül növekedhetünk.

Tojtoj csak ledűlt itt az ágyon mögöttem, és hagy dolgozni, talán el is alszik. Csak nagyon zsibbad a fél karom, amire támaszkodom, nagyon mozogni se merek.

Uram! Mi itt hasmenéses idegességeket élünk át egy telefon vagy egy telefon elmaradása miatt. Sopánkodunk (bár én nem annyira), kapkodunk és lihegünk fontos és még fontosabb és azonnali elintézést igénylő dolgaink ügyében. És közben elfelejtkezünk az egyetlen fontosról, a legfontosabbról. Hogy benned, általad élünk. Hogy élhetünk, engedélyünk van rá. Hogy szabad és lehet rügyet növesztenünk. Hogy őszre és igazi és valódi szőlőfürtök teremnek majd rajtunk. A gazda igaz gyönyörűségére. Majd ősszel. Nem áprilisban. Nem májusban. Majd ősszel. Majd ősszel. Majd ősszel. Semmi gyorsaság. Semmi különutasság. Nyugodtan billegni a szélben. (Tojtoj teljesen hagy dolgozni, szótlanul szuszog. Most kéri, hogy hozzam ide az ágyból a majmát.)

Köszönöm, Uram a legfontosabbat, hogy szőlőtőhöz vagyok nőve. Köszönöm és dicsőség neked. Mindennel ellátsz. Gyerekekkel, szeretettel, bogarakkal és jó könyvekkel, lehet olajfestéket kapni, van minden. Tőlünk 350 lépésnyire reggel ingyen megkapom a szükséges szentségeket. Te biztosan szeretsz. Köszönöm, hogy mindezt Tamásnak is el fogom küldeni, és hogy ő örülni fog neki, a kenguruk között. Add, Uram, hogy rettegjek az ostoba, indulatból jövő hirtelen lépésektől. Egyáltalán a gyorsaságtól. Ha autóm lenne, most már biztosan szabályosan vezetnék is. Hű, de fáj a könyöklő karom. De Tojtoj csöndben szuszog, bár nem alszik itt, a hátam mögött. Most megkérdezi: Apu, ki fűzött?! mondom neki (mert nem értem a kérdését) „nem tudom”. A válaszban megnyugodott.

Köszönöm, Uram, hogy Tojtoj békén hagyott. Csak most mászott ki a hálózsákjából. Köszönöm, hogy szeretem Tamást. Most tényleg igazi biztonságot érzek. Királyi nyugalmat, a jogart mozdulatlanul markolva. Segíts, Uram, hogy a fontossági sorrendet soha össze ne keverjem. Már haladok efelé, köszönöm.

Mi atyánk, ki vagy a mennyekben -

Most Tojtoj hátulról a meztelen talpát a két térdem közé dugta és: „Apu, simogasd meg a jábam, jó?!” Simogatom.

85. 5. 1576

Megint kaptam egy díjat, megint pénz. El kellene költeni. Nem találom a helyem. Nincs is.

85. 5. 1577

MNG. Mai spanyol festészet. Tojtoj a jegyszedő nénivel diskurál: Éva ment a kórházba, mert fájt neki a húsa. Nekem is van húsom, itt (mutat a lábfejére). Nekem kivették a csontot.

És hogyha világít a lámpa otthon, ami erősen világít otthon a konyhában, azt elhozzuk legközelebb neked. De nem fér ebbe a zsebembe, mert túl nagy. Majd beletesszük egy dobozba. De legközelebb idehozom a zsebembe, idehozom a konnektorát. Nincsen neki konnektora, mert azt hitte a bácsi, hogy bekapcsolják és úgy ég. Neked hozom a lámpát. Ez olyan panírozott kép (vastagon kent spaklival (talán azért). Délelőtt is: „mért panírozod a lábad?” (fásliztam). Majd legközelebb elhozom a jó zseblámpát.

Most vakarom a fenekemet, mert nagyon odament a ruha. Most nézem a nénit, akivel az előbb beszélgettem. Mért ne fogjam meg a falat? (nénihez) Most megint visszajöttem. Éjjel én játékozok. És járok óvodába! (nem jár)

1583/3

1985. Nyár

MEGBOCSÁJTÁSI LAJSTROM

(lelkigyakorlatos csoport számára írtam)

egyszer és mindenkorra

meg akarsz-e bocsátani azoknak, akik

a boltban becsaptak

akik büdösek

akik fegyvert és gumibotot használnak

akik gyanítják, hogy becsaptad őket

éjjel hangoskodtak a szomszédban

rosszul javították meg a vízcsapot

félrekezelték édesanyádat

ellenségei minden hitnek

gonoszak veled vagy másokkal

nem szeretik a magyarokat régen és most

akiket anyád utál

akik tehetségesebbek nálad

nem szeretnek vagy nem figyelnek rád eléggé

nem köszönték meg neked, hogy -

nem szimpatikusak neked, mert -

lehányták a lépcsőházat

nem adták neked kölcsön a -

nem hitték el neked, pedig -

nem jöttek el a randevúra

vagy mással randevúztak helyetted

egyszerűen csak jól elkéstek

hibáidra figyelmeztettek

megvertek, vagy szüleidet

akárcsak sportban

azt mondták rólad, hogy -

megették a tízóraidat

eléd furakodtak az életben

vagy a sorállásban

kinevettek, mosolyogtak rajtad

lenéznek, tehetségtelennek tartanak

rosszabb embernek tartanak, mint

nem engedte, hogy kiakaszd azt a képet a szobádban

szüleidnek bajt okoztak

akiket szüleid nem szeretnek, utálnak

ellenségek, más fajúak

más népek

történelmi ellenségek

osztályellenségek

gazdagabbak

a fecsegős papoknak

a rossz országvezetőknek

akik csak a macskájukat szeretik

eltörték kedvenc bögrédet

mindig leverik a fogkefédet és otthagyják

vezetnek és irányítanak téged

pedig alkalmatlanok rá

szebbek nálad vagy kedvesebbek

képtelenek megérteni, hogy -

pornófilmeket készítenek

öregek

túl nagy fülbevalót hordanak

butácskák

régen szerelmesek voltak beléd

jót akarnak neked, de -

meg akarsz-e bocsátani Hitlernek

akik cigánynak születtek

és sok rosszat tanultak el ezért

meg tudod-e bocsátani az Atyának, hogy sokkal jobb sorsot szán neked, mint épp most elképzelted, és ezért keresztbe tett neked?

és magadnak, hogy a múltkor olyan pokolian elügyetlenkedted azt a dolgot?

---- és hálát akarsz-e adni mindezekért?

85. 6. 22. 1583/9

ELMÉLKEDÉS:

1. előző este kiválaszt: Jn 8, 3-11

Elérni akarom a döbbenetet, hogy hogyan ítélkezhetek másokon

reggel 6 h.

„Az írástudók és a farizeusok akkor egy házasságtörésen ért asszonyt hoztak oda, és elébe állították. Mester, mondták, ezt az asszonyt épp most érték házasságtörésen. Mózes azt parancsolta a törvényben, hogy az ilyet meg kell kövezni. Te mit mondasz? Ezzel próbára akarták tenni, hogy aztán vádolhassák. Jézus lehajolt és ujjával írni kezdett a földön. További faggatásukra fölegyenesedett és így szólt hozzájuk: Aki bűn nélkül való közületek, az vesse rá az első követ! Aztán újra lehajolt és tovább írt a földön. Ennek hallatára azok egymás után eltávoztak, kezdve az idősebbeken, úgyhogy Jézus egyedül maradt az előtte álló asszonnyal. Jézus akkor fölegyenesedett. Asszony, szólt hozzá, hol vannak a vádlóid? Senki sem ítél el téged? Senki Uram - felelte az. Mire Jézus így szólt: Én sem ítéllek el. Menj, és többé ne vétkezzél!

egy izgága írástudó vagyok, szabómester

végigkísérem a hajcihőt,

aztán elbújok, mert rossz érzésem egyre növekszik,

de kíváncsi is vagyok a történtekre.

A történet rajza

A zsinagógától egy köpésre van a boltom. Ennek is köszönhető, hogy a jövedelmem, hála az Úrnak, meglehetős. A vándorkaravánok itt kocognak el előttem naponta. Vesznek is, hoznak is. Főleg Egyiptomból szeretek kelmét vásárolni. Virgácsseprűvel söpröm a bolt előtti köves utat. Kertem számára gyűjtöm a szamártrágyát, ami tegnap a boltban egy különösen sokáig alkudozó izraelita vándorkereskedő kikötött teherhordó állataitól maradt vissza. Halkan megyek hátra a pitvarba, az asszony még alszik. Mi az a hangoskodás az utca végén? Részeg, ilyenkor, reggel. Nem valószínű, majd Péter két év múlva is arra hivatkozik, amikor megkapják a Szentlelket, hogy nem lehetnek részegek, hiszen reggel van még. Jé, nem is csőcselék, kollégák, jól öltözött urak, írástudók is. Nem futok oda, bennem is van méltóságérzet, írástudó vagyok és kétszintes házam van. Meg amúgy is erre tartanak. Középen meg a városi írnok felesége. Akinek az ura sokat jár a város vezetőivel követségben. Nocsak,

- mi történt, sógor?

- és bementetek hozzá?

- föl volt öltözve már, vagy...?

- és nem is tagadta le rögtön?

- hijj, a nyavalyás, régen gondoltam én. És az a szegény, köhögős, görbe hátú ura, igaz, hogy mogorva fajta, de hát az végül is mindegy. Nem is szokta gyakran verni, én például ha berúgok, mindig megverem az asszonyt. Igaz, van annyi tisztesség bennem, hogy először a szolgálókat verem sorra, s abban fáradok ki. Kivéve azt a kis jóhúsú szolgálólányt. Azt kevésbé. Nem is veszi zokon tőlem, na.

- szóval, hogy a törvény elé viszitek?

Régóta a szóbeszéd tárgya, már többször mesélte a szomszéd. Ez a jó kis város! Minden rendben, hiszen már kora reggel fölsöpörjük a piszkot. És akkor ez a nő! De hát így van ezekkel! Csak pislognak a főkötőjük alatt a piacon jobbra-balra, rámosolyognak arra a szegény fiúra, kicsit olcsóbban adják neki a fejessalátát (már ez is rendetlenség!), aztán kész a baj. A fiú másnap is jön salátáért (ez meg vevőcsábítás!). Kis suskus, a férj meg nincs otthon. Én soha nem szennyezném be a családi ágyamat, otthon.

Na, vigyük ezt az átkozottat, miből telt ezeknek is kétszintes házra... csak nem ebből? Lehet, hogy a férje is tudja?! várjatok csak, hé, mi igazságos, törvénytisztelő emberek vagyunk! Ha nagyon ütitek, nem ér el a bíró elé, itt esik össze, nyugi, sógor! Te meg engem ne ráncigálj, ki vagy te?! Na, épp az Ács fia van itt, ez jó kis muri lesz.! Tartsunk rendet, szólj te, elöljáró uram!

- milyen szépen beszél, hiába, okos ember! Hogy meg kell kövezni! De mit szólnának ehhez a rómaiak? Hiszen ez kelepce! Lám, én is milyen okos ember vagyok! De tényleg meg kéne kövezni. Rend kell. A múlt héten is elkötöttek egy csacsit a térről, nem is lett meg. Talán a mészáros levágta? Annak is nagyon gyűlik! Végre rendet kellene teremteni ebben a jó kis városban. Milyen boldogan élhetnénk itt! Pár év múlva veszek egy kis gyümölcsöst itt, az Olajfák hegyén, vénségemre kiadom felesbe. De figyeljük már, mit mond ez a Jézus. Ejha?! Föl se áll, mikor velünk beszél. Nem néz ránk. Mért nem néz ránk? Most föltekint. Hogy az első követ?! Hogyhogy az elsőt, üssük már agyon és kész! Hogy az első követ... Hát, szó ami szó, én megyek. Végül is nem az én dolgom. A múltkor is a két vég selymet, amit ottfelejtettek... és amikor az anyám tegnap... ...ajjaj... és a mészáros se vághatta föl azt a szamarat, hiszen... és a szomszéd elől is elsöpröm mindig a trágyát, mert későn kelő, pedig neki is kéne az almafáihoz... na én innen pucolok. Te is jössz, szomszéd uram?! Nem kellene egy kis trágya, nekem valahogy összegyűlt. Meg az a helyzet, hogy a te portádat is fölsöpröm reggel, hadd örülj... Na szóval... őrzöm neked. Tényleg, ezentúl hét végén a felét áthordom hozzád... na, így jó lesz?!

Előgyakorlat

- kérem a megvilágosodást az abszurd tény fölött, hogy én, a bűnös megítélek másokat

- átérezni a Mester tapintatát, az ő ítélkezési stílusát és bölcsességét

Megfontolások

Uram, hidd el nekem is van mit nyelni a körülöttem élőktől. Az igaz ugyan, hogy az egész konyha úszik, ha elmosogatok, de hát legalább elmosogatok! Mindennap, 17 éve. Illetve tegnap este nem. Igaz, sürgős munkám volt, bár az is igaz, hogy nekem minden munka sürgős. És való igaz, hogy tegnapelőtt sem, de hát ez tényleg ritkán fordul elő, évente néhányszor. Az anorák-gombomat egy hete viszont nem varrja föl! Igaz, hogy nem is szóltam neki. De észrevehetné, nem?!

Uram, pár hónapja tisztán érzem, hogy valami különös tónusa van az izmaimnak, ha dühös vagyok. Valahogy melegebb a combom, a felkarom, a gyomrom és a szívem tájéka. Most meg hallom attól a nőgyógyásztól, hogy ilyenkor csakugyan súlyos mérget termel ki a szervezet (ezért jó a magyar „mérges” szó) - és csak speciális biológiánknak köszönhetjük, hogy ekkora méregadagba nem pusztulunk bele!

Uram, iszonyú fárasztó volt egész életemben igazságot méricskélni. Illetve igazságtalanságot. Sose jutottam a végére. Én tulajdonképpen rendes ember vagyok. Csak az a baj, hogy másoknál is ez a helyzet. Köszönöm Uram, hogy lassan vezetsz rá minket erre, mert különben belegebednénk. A szemünkbe se mersz nézni, a földet nézed, tapintatból. Vársz. Nem azt mondod: hülyék vagytok, fiaim. Sőt, még csak azt se mondod: Uram, Ön logikátlan.

Hoppá, Uram, itt átfolytam a

köv. munkapontba, az IMABESZÉLGETÉS-be, de hát ez rendjén is van így. Dicsőség neked, Uram! Kérlek, könyörgök, tartsd meg (rosszra hajló, izgága, rendetlen) szívemben ezt a békét. Ezt a békét, amit kezdtem egy éve megismerni, ami a nem-ítélkezésből fakad. Vagyis ered. Vagyis tőled. Segíts, Uram, hogy soha többé ne ítélkezzek, hogy soha ne kalandozzak erre a kellemetlen, veszélyes mezőre. Segíts, hogy a dolgokat világosan lássam. Hiszen majdnem mindnyájunk, vagy talán mindnyájunk életének fontos tartozéka a percenként előforduló világos ítélet. Hogy ma ez nehéz műtét lesz. Kovácsné ehhez nem jó asszisztens. Persze, hogy kell ítélni. Csak az embereket megítélni nem. Persze, hogy a Kovácsné lomha, vak lennék, ha nem látnám. Dicsőség neked, Uram, Kovácsné lomhaságáért. Te tudod, mért engedted őt ilyennek! Talán, hogy az a nagyokos férje, aki ráadásul tökéletesen fölöslegesen szorgalmas - észhez térjen?

Dicsőség neked, Uram, hogy te rendezed el a világot és nem én. Dicsőség neked, hogy az egész a te felelősséged és nem az enyém. Dicsőség neked, hogy ennek ellenére javítani is tudok ezen a világon, segíteni, művedet folytatni. És köszönöm, hogy látom, hogy ez haraggal, ítélkezéssel teljesen lehetetlen. Hogy úgy nemcsak igazságtalan, bizonytalan, de egyértelműen méregtermelő munka lenne.

Formálj és javíts engem Uram, a te akaratod szerint, ha lehet, egy kicsit gyorsabban. Bár lehet, hogy azt meg nem bírnám ki. Amen.

Korrekció. Ezt kifelejtettem, pedig régóta tudom. Hogy valami ellen harcolni nem jól irányított harc. Hogy mindig valamiért kell küzdeni. Most megyek a Vérmezőre futni

aztán fölhozom a tejet

aztán elmosogatok

de rendessssen. 7.50

85. 6. 15. 1584

OFM. TAMÁS ATYA AUSZTRÁLIÁBA

Drága Barátom!

Most nagyon közel vagy hozzám. Szombat délután, Kata a gyerekekkel fölment a Szabadsághegyre barátnőt látogatni egész délutánra. Egyedül maradtam, nyugton, föltettem a magnóra egy szalagot, tegnap kaptam Jutkától. 84. pünkösd előtti esti felvétel, beszélsz. Az ájtatos pofájú papokról, akiket ki nem állhatsz, meg egyebekről is. Az a pünkösd fontos lett nekem.

Éneklik: Jézus, hajnalcsillag glóri-alleluja, de jó!

Júni elején egy hétre húgom meghívta a Váli családot Salzburgba. Sokat imádkoztak a leendő Tojtojért, most élőben 3-4-5 dimenzióban is láthatták. Megtanította őket buzgón igen-igent válaszolni. Bevonta őket a homokozás munkájába. Cserébe csak annyit mondott időnként: néni, adj valamit! Kapott.

Zsófi a hegyi tavakban üres colás doboz segítségével kis halakat fogott. A kapott befőttes üveg csak Bécsben tört el, két halat csempészett volna át a határon, 3-4 milliméteresek voltak. Nagyon izgult. Bécsben láttuk a kínai szobrokat. Világcsoda. Vagy 10 éve ásták ki azt az ezer életnagyságú agyagkatonát, akik egy császár sírját őrizték. Valódi, igazi szobrok (nagyon jók).

Húgommal meg naponta 5-6 órát beszélgettem, volt miről. Szakmai élete érdekelt. Jegyzeteltem. Imádkoztunk is együtt, sőt, anyám pár nappal később érkezett, az egész régi Váli család, talán 30 év után először.

Húgomtól azt a fontos hírt hoztam, hogy teljes megbocsátás nélkül nincs semmiféle lelki-testi egyezség, nincs előrehaladás, nincs semmi. És hogy ezt a műveletet el kell végezni. Csopakon lehetne.

Húgomnak meséltem rólad: „szeretett, és azt hiszem, nem kedvelt. Gondolom, száraz és derékszögű voltam neki” - mondtam magamról. Húgom szeme fölragyogott: ez nagyon jó! Akkor nem az ő személye...

Húgom nagyon ritkán kap választ közvetlenül imára. Egyszer áldozás előtt azt mondta: Uram, emberevő hangulatban vagyok! és a válasz: Egyél meg engem.

Még az úttal kapcsolatban: kicsit szégyenkezve és bizonytalanul imádkoztam egy kölcsönautóért. Mert egy barátom kitalálta, hogy ha kicsit körbejárunk az Alpokban, az Katának nagyon jó élmény lenne. Hogy egyébként 4500-zal olcsóbb! mint a vasút. Két barátunk is fölajánlott egy-egy öreg Trabantot, de tekintve az egy nap alatt 600 kilométert, nemigen volt hozzá kedvem. S az utolsó héten egy gyakorlatilag ismeretlen ismerős (egy képemért cserébe, amit fölajánlottam rögtön) egy Lada 1500-ast adott, képzeld a sztrádán 140-150-nel!

Az egy hét tartamára Kata ötletére lakásunkat odaadtuk Jutkának és persze barátainak. D. depressziója, amit látok belőle, lassan halkul. Szóval itt közben nagy kollektív élet folyt, fridzsiderben naponta 8 liter tej, mint hallom - igazán sajnáltam, hogy ez csak úgy jöhetett létre, hogy mi nem voltunk itthon. Hja, a fiatalok! Nagyon csillogó szemmel számoltak be róla, állítólag, hogy hazaérkeztünkre nagyon ki is takarítottak. Zsolt ugyan egy asztalomat, két vonalzómat, egy táblámat és egy (már a Nemzeti Galéria tulajdonában lévő) képemet befestette (véletlenül), de kellő letolás kíséretében a romokat eltakarítottam. Csak a kitört ablakunkat felejtették el visszahozni a javítóból. De hát - nyár van.

Paulát egy késő este Katával meglátogattuk, mert nem volt ideje ránk, elbeszélgettünk vele, mamáját is belevontuk. Most megint sok a munkája, ott kucorgott az előszobában, szőrméi közepette. Gábor jól leérettségizett.

Visszatérve erre a megbocsátás dologra, még nem tudom pontosan, technikailag ez hogy oldható meg. Tegnap elmentem a Ferenciek terére Istvánhoz megérdeklődni, most valamivel világosabban látom, de nem elég.

...

5.40-es ébredést tartom, jó, bevált. Másnaponként leballagok a ferencesekhez hatra. Az ősz fráter ministráns sajnos eltűnt, kicsit nehézkesen olvasott, de szívmelegítő gonddal. A misét mindig ugyanaz a pap mondja, fémkeretes szemüveggel, nem tudom a nevét. Kijár Szentendrére. Az orra és a felső ajka közötti terület keskeny, ami általában hiúságra utal. Mindig egyformán, kissé felületesen misézik, a hívők válaszába belevág. Nem baj.

Jövőre itt, az Ernst Múzeumban csoportos kiállítás. Ősszel a Vörösmarty téren lesz önálló kiállításom, új, zsidó temetők festményeimből. Kissé félek, hogy esetleg sok pénzt fogok vele keresni, és ez megbontja a családi békét. Tudniillik a pénz elköltéséhez sok IDŐ kell, és azt meg igen sajnálom-nám. Ha meg Katára bíznám, annyira más a fontossági sorrendje - hogy az okozna zavart (nálam). Na, majd.

Egész felnőtt életemben hadakoztam a tárgyakkal, mert nagyon szerettem őket, de mindig éreztem, hogy...

Egy katalógusomban így írtam ezt le:

”a tárgyak jönnek és mennek

nem fogadom el békéjüket,

nem felejtek el integetni utánuk”

szóval ezért. És mindig mindent kidobtam, ami nem feltétlen szükséges. Ez eddig rendben is van. És most életem során jött egy tárgy, amit úgy gondoltam, gátlás nélkül lehet szeretni, egyetlenként birtokolni.

Persze, a Biblia.

És ahogy nőtt az érdeklődésem, mi lett? Jött a Csia Újszövetség fordítása, jött egy kicsi Újszövetség + zsoltárok, állandóra az anorák zsebébe, jött egy vadonatúj limburgi, mert annak a fordítását szeretem és értem a legjobban, és előkerült a 75-ös nagy katolikus biblia is, hiszen néhány ószöv. könyv csak abból olvasható, és persze útra egy kis komplett Károli.

Jót nevettem, hogy ezt sem imádhatom, mint egyetlen tárgyat.

Deske

85. 6. 1589

Tojtoj reggel kikukkant a folyosóra (hülyéskedik): „hol van a festőművész bácsi?”

Vágy: éretten szeretnék lepotyogni. (Bár ez se fontos.)

Tojtoj mutat valami eltört műanyagot: ezt eltörtem. Valahogy elszakadt. Zsófi is nem örült neki, csak kiabált. (Teljesen leíró tárgyilagos hanghordozással.)

75. 7. 24. 1591

...

Vagy 8 éve olvastam, most lezárom. Nagyon imponált nekem, hogy Goethe vagy 11 évig nem látogatta meg az anyját. De ettől ez a tett még nem helyes.

...

Ezt is lezárhatjuk: mindig nagy anyagraktárat tartottam (elegendő ceruzaelem volt egy esetleges újabb harmincéves háború esetére is), oka:

- bizalmatlanság a sorssal (Istennel) szemben,

- bizonytalan anyagi helyzetem,

- bizonytalan áruellátás.

Ezek tul.képpen megszűntek. Legyen hát a raktáram a boltokban ezentúl. Majd ha kifogy -

...

Valami megfoghatatlan izgalom és gyönyörűség egy naponta látott tárgyamat fölfedezni, hogy hiszen ezt soha nem használom, tehát ez sem kell.

1592

Két hete Kecskeméten kitaláltam, a napokban megtettem. Elajándékoztam két magnómat mikrofonokkal, erősítőt, a két hangfalat, vagy 50 kazettát tartójával együtt. Sokkal több csöndet akarok.

85. 7. 1593

Ha gyerekeimmel cseresznyézek, olykor már fordított pirossági sorrendben szemezek.

85. 8. 1594

(Barátaim csóválják a fejüket): persze, hogy szeretnék boldog lenni. De úgy állna rajtam, mint tehénen a gatya.

85. 9 1601

Kedves Náray Katalin!

A februárban megbeszélteknél maradva továbbra is szeretnénk jövőre kiállítani az Ernstben. (Szüts - Bakos - El Kazovszkij - Vojnich - ef. Zámbó - Böröcz - Váli). Megzavarta a dolgot ez a leendő kanadai szereplésünk, de hát az itthoni kiállítás sokkal fontosabb. Vagyis az Ernsthez fogjuk igazítani többi dolgainkat.

Tudjuk, hogy 86 tavaszra nincs hely - így hát - gondolom - ősz?!

Szüts úr helyett írok, s kérek elnézést is nemjelentkezéséért. De a szerencsétlen lakást fest + költözködik (állapotos feleségével). Előtte a lakáskeresés izgalmai, most meg egy kezdődő emeletráépítés minden gyönyöre...

Szeretettel üdvözli:

Váli Dezső

85. 9. 1604

Ez az üres szobám se az igazi, de legalább igaz.

85. 9.

(György Péter cikket ír képeimről:) - kértem, hogy két szó szerepeljen az írásban:

- reszelő

- marhapörkölt

1605/1

T. Igazgatóság!

Kaptam egy spanyol ösztöndíjat, az útlevelet az Alap intézi. Az „utazási határozat”-om másfél hónapig feküdt egy íróasztalban - mint Fehér ets.-nő mondta, az Alapnak nem feladata a kiértesítés.

Kérem és javaslom, hogy az Alap ezt vegye föl munkafeladatai közé.

Váli Dezső

1605/C

KATALÓGUS

VÁLI DEZSŐ kiállítása

Csontváry terem

Bp. V. Vörösmarty tér

85. szeptember 12-21.

megnyitja: DÁVID KATA 12-én [csütörtök] 5-kor

1942, Budapesten. Kölyökkoromban ásványok (a Nemzeti Múzeum óriás ametisztje!), később az evezés, heti hat edzés, dunaszag. Érettségi előtt néhány kollázs, nagy-nagy izgalommal. Megtaláltam. Mégis: Iparművészetin belsőépítész szak,

mert jó nemcsak a szellemi, de az anyagi szerkezeteket is érteni (a gótika áhítata és a gótika statikája).

Remek iskola volt. Két év tervezőiroda, 1969. október: szabadfoglalkozású. Diplomát a fiókba. Kiállítások, bemutatók,

pályázatok évi 15-20; nagyon sokat dolgozom.

Előbb Stúdió, mostanában szövetségi tag is.

Eddig 770 olajkép.

(ebből az évek folyamán megsemmisítettem 480-at.)

KÖRÜLNÉZTEM. Szükül az érdeklődésem

Főiskolás nyarak, akkor még

Autóstoppal az ország, aztán

Európa legtöbb képtárát.

PÉNZ: Legjobb képeimet az állam megveszi. Díjak.

Reklámgrafika, ösztöndíjak,

Fotózás,

És egy cikksorozat.

KÖNYVEK: Biblia.

Seneca, Strindberg,Thomas Mann

újra és újra.

TANÍTOTTAK: Pilinszky, de tul.képp mindenki.

Egy leány, Szrogh Gy.,

Jánossy Gy.,

P.D.Francesca,

Vermeer, Messina,

Klee.

GYÜJTÖK:

Még könyvet sem, Tartom.

Az 20-30 is cserélődik.

Bútoraimat fenyőlécből

Eszkábáltam,

Remélem soha nem fogok

Többet kívánni.

NEM ELFELEJTENI:

Nagyanyám halálos betegen Tanulom.

Is mosolygott.

(ritkán látogattam)

MIT MONDJAK MÉG?

Homo contemplator - Vagyok.

Tünődő ember -

Szeretnék lenni.

Váli Dezső

1974. november 1985. szeptember

Fényes Adolf terem Csontváry terem

1607/1

Kedves Érdi Sándor!

Szeretettel meghívom kiállításomra. 4 éve volt a műcsarnoki, azóta ez az első önálló. 14 év nonfigurativitás után nagy váltás: zsidó temetőket kezdtem festeni. Nem a divat okából, hanem amatőr fotósként - bár korábban nem volt közöm ehhez a kultúrához - nagyon megfogott a téma, és csináltam egy fotóalbumot belőle a Corvinának.

Most másfél év alatt készült olajkép-sorozatomat fogom kiállítani.

Illetlen dolog, de meg kell kérnem, hogy ezt a kis leporellót szíveskedjék visszaküldeni majd. Egyetlen példányom.

Váli Dezső

85. 11. 12. TV I. 10.55 1607/2

”Stúdió 85” művészeti magazin

Szerkesztő-riporter: Szegváry Katalin

(riport, közben kb. 5 képemet bemutatják)

S.: Nem tudom, nagyon rosszul esik vagy fáj egy művésznek, ha valakihez hasonlítgatják, vagy azt mondják neki, hogy emlékeztet valakire? Ezt azért kérdezem, mert képei láttán Bálint Endre jut eszembe. Gondolom, nem vagyok egyedül...

D.: Renoir azt mondta, hogy a festők egymás mögött állnak. Egymástól tanulunk. Bálint a kezdő éveimben a mesterem volt, vagy legalábbis én annak tekintettem. Jártam föl hozzá a képeimmel a hónom alatt, megszidott vagy nem. Mondjuk, nagyon nagy hatással volt rám a hatvanas évek végén készített pár képe, amit a legnagyobb magyar - szóval e századi képek között tartok nyilván. Az első kiállításomat ő nyitotta meg, az volt a barátságunk kezdete.

S.: Mi hatott Bálint Endréből önre?

D.: Húha! Van egy képe, hogy Szomorú história négy képben. Sajnos valakié. Szóval: a világ legfontosabb dolgairól beszélni, ugyanakkor tisztán érzelmesnek is maradni - ezt a kettőt nagyon nehéz [...]

S.: Nemrég a Stúdió 85-ben egy fiatal művész arról panaszkodott, hogy nincs ma munkájuk, hogy nem tudnak kellőképpen megélni a fiatal művészek, nincs vásárlás. Most gondolom, hogy Önnek is kell a pénz. És közben bejöttem erre a kiállításra, és hát 27, 28 és 30 ezer forintos képeket látok, és hallom, hogy összesen kettőt vettek meg. Kérdezném, hogy miből él, és kérdezném, hogy miért így szabja meg az árakat?

D.: Úgy gondolom, ezek a képek megérnek ennyit [...]

S.: És nem zavarja, hogy itt nagyon kevés kép kelt el?

D.: Ez egy nehéz dolog. Engem egyáltalán nem tesz boldoggá, hogy most elvitt - San Franciscóba - egy idősebb hölgy egy képet. Namost, ez a kép eltűnik egyszerűen. Az a pénz, mondjuk, egy jó dolog. De abban a kultúrkörben, egyszerűen, nem is akarok hatni. Ezt ne vegye nagyképűségnek. Szóval én nem vagyok olyan nagy művész, hogy egy világra szétszórjam az energiámat. Örülnék, ha a képeim itthon maradnának, és a legjobb képeim egyszerűen a közösségé lennének [...]

S.: Még akkor is, ha ingyen...

D.: Még akár ingyen. Vagy - hogyne - akár ajándékba is, vagy bármi más módon... A legjobbakat eleve nem is akarom eladni. De múzeumnak persze hogy odaadom majd. Egy darabig még szeretgetem őket otthon, aztán majd nemzeti kiállításra, és hát ha megveszi az állam, akkor... múzeumba vagy a minisztériumba, hát akik ezt vásárolják.

85. 8. 17. 1613/1

György Péter interjúja magnóval

(A finn Taide-ba írt cikk alkalmából V. műtermében.)

G.: Mi volt az indíttatás, hogy az évekig csinált zsidótemető-fotóidból festmények és rajzok születtek?

-: A dolog a következőképpen történt. 83-ban vagy háromnegyed évig nem tudtam festeni. Az új szoba építkezése miatt meg a régi zsidó temetőkről a Corvinának fotóalbum készítése. Éppen tele voltam a témával, hiszen előtte hónapokig fotóztam, - és amikor télen elkezdtem újra festeni, bejött ez a szokásos iszonyú ijedtségem, hogy lesz-e témám. Én az ilyen pauzákat mindig nagyon nehezen viselem el. És a szakadékba ugrás lendületével elkezdtem egy nagyon vörös, nagy ecsetvonásos lendületes kétméteres képet, aminek egyetlen értelme volt, hogy átszakítsam azt a szűzhártyát, ami... akkor ez a kép tetszett, és jókedvűvé és bátorrá tett, és akkor elkezdtem, hogy most nekem bármit, de lendülettel el kell kezdeni. És volt egy délutánom - hála Isten az ilyen pillanatok technikailag mindig teljesen elő vannak készítve - volt megfelelő, lealapozott lemezem, minden egyéb, és fene tudja miből adódóan, nem tudom, mi az ördög emlék hozhatta ezt, hogy elkezdtem ezt a Golgota képet, egy halványsárgára lealapozott lemezre fekete tubussal rajzoltam föl - másfél méteres volt -. Ez a lendületesség - életemben vagy négy-ötször vettem elő - ez mindig előjön, de azt hiszem, nem az én utam, de bizonyos periódusokban mintha szükség lenne rá. S akkor ezt megcsináltam egy fél óra alatt - mert egy ilyen rajz egy fél óra, akkor ettől egy ilyen féktelen bátorságot kaptam arra a délutánra, s akkor csináltam még egy rajzot, arra nem is emlékszem, mit, meg még egyet, szóval három másfél méteres képet rajzoltam egyetlen lendülettel. A második után fölhívtam egy barátnőmet, hogy most azonnal jöjjön ide, mert itt most valami történik, és legyen itt, hát - őrizze az életemet. Nem volt rá ideje, mert azt mondta, hogy dolgozik. És akkor ettől dühös is lettem, meg sajnáltam is magam, és akkor ez még lendületet adott, és akkor a harmadik rajz egy zsidó temető lett. Mert éppen egy fotó - a fene tudja - előttem volt. Akkor én rájöttem, hogy nekem a valóságos zsidó temetőkben van nekem egy olyan enteriőrélményem - azt hiszem, ez így van - talán csak tudat alatt - ami mindig halálosan érdekelt. A belsőépítészetben is. Egyszerűen berezeg egy műszer, megszólal egy csengő, mikor olyanfajta enteriőrélményem van... egy szobának egy sarka, egy fotón látok egy épületet, vagy egy temetőben egy olyan részletet, ahol félig zárt tér van. Azt hiszem, mert ilyenben szeretnék mindig élni [...]

Nem körülírható. De valóban úgy, mint a szeizmográf... szóval valami zene megszólal. Azt hiszem, egyébként ez a tehetségnek a lényege, hogy egyszerűen világosan olyan jelek vannak, amik nem kódolhatók. Valami történik, szóval én azt nem tudom előállítani, soha [...]

Na szóval - akkor ez bejött, és mivel szeretem a monotonitást és a rendet, akkor kitaláltam ezt a 60x60-as méretet, és akkor elkezdtem ezt szériában gyártani, mert akkor evvel magamat bátorítottam. Akkor ennek jött egy pokoli lendülete, és - emlékszem - ez volt az elsők jellegzetessége, az első vörös kép zagyva bolondozása bátorságával elkezdtem narancs-vörösöket használni. Ez volt az első jellegzetes egység. Így indult. Tulajdonképpen mostanra érett meg. Hogy megpróbáljam a saját színvilágomat és saját tér- vagy képszerkesztési szokásaimat és rutinomat visszahozni. Félig tudatosan, meg hát errefelé is mozog az egész.

G.: Visszahozni ezen a világon belülre...

-: Ezen a motívumrendszeren belül. Tehát figurális, vagy hogy lehet nevezni - tematikus képeken belül azt a kompozíciós elvet, ami egyszerűen... például nálam az, hogy a motívumok mindig kilógnak a képkeretből, szóval ki vannak centrifugálva a perifériára.

G.: No most van itt egy őrületes különbség, hogy te hosszú éveken keresztül - hogyha témáról van szó, ez a téma mindig absztrakt volt.

-: Igen.

G.: De az is téma volt. Visszamentél vagy átmentél egy határon, és egy nagyon is jól azonosítható témát találtál.

-: Igen.

G.: Ez a határ az absztrakció és nem absztrakció között számodra érzékelhető volt, vagy fontos - szóval lényeges része volt az egésznek?

-: Én szívesebben vettem volna, ha ezt a határt nem lépem át, mert megszoktam a nonfiguratívot, és egy kicsit szándékosan is bekötött szemmel és fülekkel, de nagyon igyekeztem benne hinni.

G.: Miért?

-: A fene tudja. A Rothko, az biztos, hogy zseni. De ezenkívül nonfiguratívban be kell vallanom, hogy elsővonalbeli - legmagasabb képet nem is tudok megjelölni. Mert Klee soha nem nonfiguratív. De a saját képeimnél berezgett néha a műszer, tehát egyszerűen a Rothko és a saját néhány képem alapján én ebben biztosan hittem, ebben az útban - és aztán az ember ezt 14 év alatt megszokja. Egyébként - várjunk csak. Amikor 10 évvel ezelőtt egy nonfiguratív sorozatom elkészült, azokat én a padlószemét fotóimból csináltam. Az végül is tökéletesen tematikus volt, csak rejtve. És az évekig tartott. Valljuk be, most jövök rá, hogy a 80-as évek elején megcsináltam a Hajóút Kréta felé-t...

G.: Igen, emlékszem rá.

-: Hát tulajdonképpen az is az eltépett újságpapíroknak a formavilága. Onnét tisztult le, vagy üresedett ki... És most egyszerűen itt állok alázatosan a két part között lebegve, a szakadék két partja között, és nincs semmiféle elvi döntés. Hála Istennek, hogy nincs. Hogy itt most a tematikus és a nonfiguratív hogy alakul az életemben, vagy...

G.: Na várjunk csak. Nonfiguratív képek voltak hosszú évekig.

-: 14 évig...

G.: ...borzasztó költői címekkel. Erre majd mindjárt visszatérünk. Most vannak figuratív képek, és eltűntek a címek.

-: (nevetve) Igen, hát el...

G.: Hát ez érthető. Akkor visszamenve odáig, hogy mondjuk a Hajóút Kréta felé... szóval hogy neked mindig nagyon artisztikus és elegáns címeid voltak... Hogy ez miért kellett? És hogy nem ugyanolyan téma iránti vágy volt-e, mint amit most végül is megtaláltál a sírkőben?

-: (nevetve) Jaj, de jó!

G.: Érted, szóval ezek végül is egymásnak az inverzei...

-: Jó! Nagyon jó! Fogalmam sincs, hogy itt most pontosan mi van, illetve ezt nem gondoltam végig. Nekem már 10 éve szólt egy ismerősöm, a Mácsai István, hogy itt vannak ezek a rossz nonfiguratív képeim, és ehhez adom azokat a gyönyörű költő címeket, ami teljesen méltatlan szituáció. Én ezt azóta tudom, és gondolkodom rajta. Namost a képcímadásra van nekem egy elegáns gondolatmenetem, ami azt mondja, hogy a festő nem köteles tudni azt az információt, amit átad. Szavakkal és tudatosan. Ez nyilvánvaló így van. Az Egry József satöbbi. De az is nyilvánvaló, hogy egy kép annak ellenére, hogy totális, teljes világ - a világ körülöttünk 360 fokban terül el - a kép mondjuk ebből 5 fokra világít rá reflektorral. Amit a festő nem tud beazonosítani. De a festő körülbelül tudja, hogy egy lírai képe mondjuk nem a forradalom kitöréséről szól, tehát valamit mégiscsak tud. És én azt mondom, hogy azt az 5 fokot nem tudom, de 30 fokot be tudok határolni, és én ezen belül adtam egy parabolát. Ez volt a cím. Tehát lényegében az én „meleg érzelmes lírai” létemről van itt szó, és úgy gondoltam, nem hazudok, mert ezen, a cím által megadott 30 fokos spektrumon belül van az én képem [...]

G.: Volt a fejedben körülbelül tízezer felvételről emléked.

-: Igen. Kétezerötszáz [...]

G.: Melyik fotót választottad, milyen alapon? Konkrét fotónak a földolgozásai, vagy pedig áttevések? Milyen alapon hívtad elő az emlékezetedből, hogy melyik fotóra lesz szükséged...? Hogyan választottad ki azt a mondjuk tíz alapmotívumot... a kétezerötszázból?

-: Először is csak úgy száz fotónagyításom van itthon, vagy pár száz, szóval gyorsan átlapozható. Namost ugyanúgy megszólal a Geiger-Müller, szóval csengetést hallok, mikor egy bizonyos elemre ránézek; és ez kétféle helyen szól. Az egyik, hogy egyszerűen olyan a kövek mérete, szóval kompozicionálisan, hogy nagyon könnyen áttehető az én szokványos arányrendszeremre. Egy kompozíciós sémát, egy rácsot lopok el, a másik pedig, az a ritkább, amikor olyan a hangulata, ahol a legmelegebb a szívem közepe, ez a bizonyos enteriőr-érzet. És volt egy két ilyen is, ezekkel gyengébben is jártam, azt hiszem... És így pörgettem, szóval egymás után átnéztem vagy harminc fotót, egy perc alatt kiválasztottam tízet és például tavaly levittem Szigligetre, hogy ezeket fogom rajzolni, - vagy harmincat. Tökmindegy. Ez egyszerűen egy technikai segítség, kalapácsnyél, hogy megfogom: melyik a jobb [...]

1618B

Cikk a TAIDE (finn művészeti folyóirat) számára. Megjelent: TAIDE 1986/1. Színes repro: A/84/47, A/84/45, ff repro: A/85/10, A/84/18 + 9 zs. temető fotóm.

Váli Dezső - Pro memoria

Váli Dezső 1969-től kezdve absztrakt képeket festett, nagyméretű, az egyetemes festészeten belül talán leginkább Klee-vel rokonítható, s a magyar festészet hagyományai közül a szentendrei iskolára utaló, különösen Vajda Lajos tiszteletét sugárzó munkákat.

A festészettel párhuzamosan, 1975-től kezdve, Váli minden külső megbízás nélkül saját maga számára végigfotózott 53 magyarországi zsidótemetőt, 9-et Bukovinában, illetve egyet Bukarestben. A saját, keresztény kultúrájában így jutottak egyre nagyobb szerephez a zsidó vallás e tárgyi emlékei.

E kövek egy szempontból eleve, feltétlen jól illeszkedtek Váli világába: a minimális figurativitás, az absztrakció intenzív jelenléte, a tiszta szerkezetek, a fakturális gazdagság miatt, mely Váli festészetének is sajátja, s melyet mindig kihangsúlyozott a fényképeken.

Mindezek után Váli 1981 januárjában festette az első, zsidó temetőt ábrázoló olajképet, s ezeket, valamint az azóta készített műveit állította ki az idén Budapesten.

E munkák tágabb értelemben vett sorozatot alkotnak, s ezt nem pusztán a téma azonossága teremti meg. Hiszen e képeken újra és újra azonos térelrendezések, sajátos, hasonló struktúrák tűnnek fel - más és más koloritban. Nincsen szó hagyományos tájképekről, sokkal inkább egy stilizált, érzelmileg determinált, átszellemített világ ábrázolásáról. Hiszen Váli már a fotók hatalmas, több ezer képből álló sorozatát is mindig a különös artisztikum igényével fogalmazta meg, e fényképek ugyan dokumentumértékűek - de jóval többek is annál. A fotókon ember soha nem látható, a holtak közé is csak a fotográfus juthatott be. S most ugyanez az ember képei nézőjét is hozzásegíti az általa megismert világ megértéséhez, a halál kapujának felnyitásához [...]

Mintha a festmények örökölték volna a fotók különös térszerkezetét, melyet a teleobjektív az egymás mögöttit inkább egymás fölé kiterítő jellegzetessége hozott létre [...]

György Péter

85. 10. 1621

Meglátok egy szöszi Mancikát az utcán és rögtön az jut róla eszembe:

ennek is kevés lenne a kosztpénz -

85. 11. 1628/2

Kedves Váli Dezső!

A kért csoportos kiállítás megrendezésére - mint ahogy azt már szóban jeleztem - a jövő évben nem adódik lehetőség.

Amennyiben aktuális lesz a kérdés a későbbiekben, úgy visszatérünk rá.

Üdvözlettel:

Néray Katalin

85. 12. 1628

Kedves Néray Katalin!

Nem értem. Utolsó megbeszéléseinkkor nekünk csupán annyit mondtál, hogy 86 tavaszra már nincs hely az Ernst Múzeumban. Ezért írtuk augusztusban: lehet bármikor, mi ehhez igazítjuk a kanadai kiállítást. Komolyan gondoltuk. Tegnapig.

Ez a hét művész készült a 86-os Ernst Múzeumi kiállításra. Tegnapig.

Találgatjuk a valódi okot:

1. A jövő évi tervtárgyaláson megfeledkeztetek erről.

2. Befolyásolt döntésedben trehányságom, hogy az ígért katalógust mindmáig nem hoztam (egy kézzel előállított példány mellékelve).

3. Az írtad: „amennyiben aktuális lesz a kérdés...” ezt végképp nem értem. Most nem aktuális?

A Műcsarnok új vezetését komoly partnernek tekintjük. Nem Hivatalnak.

85. 12. 06.

Üdvözlettel

Bakos Ildikó

Böröcz András

El Kazovszkij

Szüts Miklós

Váli Dezső

Vojnich Erzsébet

Ef Zámbó István

85. 11. 1628/4

Mit csinál most az az orvos, aki engem boncolni fog?

85. 12. 1629

Olvasom az új Petri-verseket, nyomasztó, gyönyörű. Terhére van a világ, önmaga keserves énje, az emberek, barátnői - tragikus kép.

És milyen undorító mellette boldogan önelégült katalógus előszavam (Csontváry terem), akkor is, ha bizonyos értelemben igaz.

85. 12. 1631

Vasárnapi kórusmuzsika a Nemzeti Galériában. A zenére nem figyelek. De előttem formaruhában a kórus, 50 meztelen ember a zenére koncentrálva, kiszolgáltatva szememnek. És nem mehetnek el onnan, ahogy bámulom őket.

Mennyi alkat és mennyi vágy, és egyáltalán miféle életsors. És ahogy megszépülnek a közös figyelemben. Visszamosolyognak a karmesterre.

85. 12. 11. 1632

OFM. Marik Tamás

Ausztrália

Héjj, Barátom!

Látod, ma hajnalban György mellett üldögéltem a folyosótokon, a négy gyóntatószék előtt, D. sorsát rendezgetve.

Változnak az idők, látod. Arrafelé meg ritkulnak a levelek, mi?!

Na várj, rövid környezetrajz. Tojtoj most bekéredzkedett az ölembe, kicsit oldalasan gépelek. Beteg, a füle vagy negyedik hete, délelőttönként őrzöm itthon. Dolgozni: alig. Bár az kiállítások idején mindig nehezebb, sok a szervezési munka. Tojtoj most azt hangoztatja, hogy „én szerettem volna visszatolni az írógép kocsiját!” - soronként. Nehéz ügy...

Tojtoj megunta. Eddig húzta a sorváltót. Most elment celluxszal játszani. Mondom, nem tudom, van-e, kisegített, hogy ő majd hozza. Most majd mindjárt jön, hogy vágjam el neki. Már jön kérdve: Hol a te nagy ollód?!

Aztán van itt egy cédula, mit kell venni a Trabanthoz. Hát igen. A Csontváry termi kiállítás vagy 50 ezret hozott, vettünk egy 3 és fél éveset. Csak hidegben nem indul.

Karácsony után a Váli család utazik a nyugati határszélre egy reneszánsz kastélyba - a Művészeti Alap alkotóháza, ott töltjük az iskolai szünetet. Most már mind a ketten szeretnénk összehozni ezt a családot. Kata megindult. Istvánnál életgyónást végzett, gondolom ez nem hadititok, hogy elmesélem. Nem veszekszünk. Ez jó, de nagyon kevés. A (kapott és teremtett) csoda az lesz, ha szívesen leszünk együtt, keressük egymást. Majd.

György kiváló. Figyelmes és alázatos. Változik, intenzíven. Esti miséi vasárnap - úgy mondják - forróak. Dicsőség.

Tojtoj végleg lelécelt, a szomszéd szobában dúdol, miközben a játékkockákkal az asztalt ütögeti: „Jézus hajnalcsillag, glóri...” Az óvodában nyilván ugyanígy, egész nap.

Mindennap fejenállás közben eszembe jut ez a hasonlat a türelmetlenségről, és hogy el kellene neked mondani: hogy ugyanis 184 másodpercig állok fejen. És mindig eszembe jut, hogy ha gyorsabban számolnék, hamarabb vége lenne...

A zsidó temető-festménysorozatomat meghívták velem együtt Jeruzsálembe, még szeptemberben. Aztán azóta leveleznek velem, úgy látszik, a dologból mégsem lesz semmi. Szerencsére mosolygós-közömbös vagyok ez ügyben (is). Micsoda könnyebbség!

Most átnézek a szomszéd szobába. Teljes ugyanis a csönd. Valami nagy disznóságot csinálhat. Vagy elaludt (mondjuk a padlón). Nem. Ellopta a teásbögrémet, abba mártogatja a játékkockáit. Lábujjhegyen jöttem vissza, nem vett észre.

Reggeli miséken fázott a lábam. És a Kék Szalon alatt van egy óriás túrabakancsod. Régóta tűnődöm, hogy kölcsönkérem. Kata egy mondattal lelőtte: te azonnal tönkreteszel-félretaposol minden cipőt. Nem lehet. - Igaza van.

Kata nézett a tévében egy József Attila-emlékműsort. Nővére beszélt, hogy utolsó sétájára nem akarták elengedni, mert húga tejbegrízt csinált vacsorára - és azt nem lehet melegíteni. Neked ez nem döbbenetes? A nők?! Jönnek a tejberizzsel, mikor egyébként ő meg akar halni. És mindenkinek igaza van. Soha nem fogom megérteni őket. Nem kéne a Dunántúlt számukra klauzúrává nyilvánítani?! He?

Szerinted baj, ha az embert nem érdekli a jövője, gyerekeié sem?

Van időd olvasni? Mit?

Valószínűleg iszonyú marhaságot csináltam evvel a Trabanttal. Azon túl, hogy bár egyeztettem előre Katával, de - szokás szerint - végül váratlanul vettem meg - és ez nem jött ki jól. (Az önérzete.) De: vagy három éve folyton csökkentem az eszközeimet, és örültem a gondtalanságnak, amit az autótlanság jelent. Képszállítás, sürgős út - sokkal olcsóbb és egyszerűbb taxin.

Hozzá jött ez a vákuum, amit a könyveim szétajándékozásával, magnóim és zenetáram szétajándékozásával teremtettem, a rádiómat is becsomagoltam pár hónapja. Civil könyvet se olvasok másfél éve. Kellett - sajna - valami más: idetorkollott, észrevétlen: autóba. Most aztán szaladgálok karburátorügyben vagy mi a fene... Mentség: reméltem, hogy hétvégi családi kirándulásokat megteremti. Talán tényleg. Csak egyelőre Tojtoj beteg, folyamatosan. Na, mára ennyi. Élsz?

Szép karácsonyt, ha ez odaér addig (dec. 11. de.).

Ölel:

Deske

85. 12. 1634

Kedves Takács Eta (néni)!

Nyilván helyesírási óra volt. Talán, hogy az ebben-abbant hány b-vel...? Jelentkeztem. Mondom: Ebben a szóba tulajdonképpen az ez szó van benne: ez-ben, az-ban...

A tanítónéni válasza: Deske, most olyan okosat mondtál, hogy ha alsótagozatos lennél, ezért most kapnál egy puszit...

Erre emlékszem csak, de erre igen. Talán még: arcára, termetére, mosolyára.

Negyvenhárom éves vagyok.

Sok szeretettel:

(Most megtudtam, hogy él és a címét is.)

86. 5. 1666

Bálint Endre ravatalánál

Kedves Bandi! A fiatalabb kollégák, a tanítványok, a tőled indulók nevében búcsúzom tőled. Akik megfordultak nálad, pitvarodba jártak, pitvarodba tartoztak ideig-óráig. Ideje és helye van, hogy megköszönjük életedet.

Köszönjük, hogy tanulhattunk tőled ecsetkezelést és világképet. Hogy használhattunk téged, s végül elhagyhattunk téged, mint ez mindig is a dolgok rendje volt. Köszönjük a környezetedet, a műtermedet. (Milyen jók is azok a helyek, ahova érdemes járni, de nem kötelező!) A különös és fanyar tárgyaid halmazát. Azt a fájdalmas, izgatott és kérdésekkel teli kapcsolatot a tárgyakkal, amely ott lüktetett a szobádban is. Hogy mi is ez az egész háromdimenziós dolog itt körülöttünk. Köszönjük falaidon a képeket, a Vajda-rajzokat. Az üvegezett könyvszekrényt a reprós-albumokkal, mindig mutattál közülük valamit. Köszönjük vállalt munkádat: a figyelmedet irántunk, a beszélgetéseket, a véleményt és ellenvéleményt. Ítéleteket és anekdotákat. A szűkebb és tágabb értelemben vett korrektúrákat, az életkorrektúrákat.

Másodjára: köszönjük szenvedéseidet. És itt nem is a betegségedre gondolok elsősorban, amely végül fallal zárt körül. Amellyel kínnal kínlódtál. (Testi szenvedésed által eleve külön sorsra választódtál ki.) Hanem arra a mérhetetlen belső csatározásra, ami nem csak jó műveiden, hanem minden könnyű szavadon, meséiden, minden irónián és groteszken átvérzett. Nem tartoztál a nyugodt mosolyú zakós férfiak közé. Hiteddel mindennap újjászülető kételyeid birkóztak. Ez minden gondolkodó ember sorsa. De ilyen tetézett, túlcsorduló mértékkel, Bandi? Azt hiszem, helyettünk is szenvedtél, kétségeid minket tanítottak, és minket erősítenek ma is. Nem volt hiába.

És végül köszönjük, amit országunkra hagytál. A kultúrával élő magyar emberekre. A jó képeket. Az okkereket és tűnődő-sápadt szürkéket. Külön köszönöm a Szomorú história négy képben című olajképedet, amely olyan fontos mű, mint Ferenczy Három királyokja, vagy Farkas István Szirakuzai bolondja. Itt lehullik minden maszk és minden póz, minden grimasz. Ebben a képben nincs önsajnálat. Ez nem romantikus titokkeresés. Mi ez a kép?! Nyugodt megérkezés és megállás, csöndes, figyelmes szemlélődés a nagy tó partján, a lét határánál. Hibátlan, pontos munka. Remélem előbb-utóbb múzeumba kerül, mindnyájunk örömére.

Köszönjük az életedet, Bandi!

86. 7. 1680

Mátraalmási Művésztelep zárókiállítására megnyitóbeszédem (Salgótarjáni Múzeum) (megkértek előre)

Salgótarján, vagy mondjam ki rendesen, ahogy most megtanultam: Sálgóótálján, meghívott minket egy hónapra kosztra-kvártélyra dolgozni. Köszönöm, köszönjük. Salgótarján jó formáját találta evvel a mecénálásnak. Pedig okosan beleavatkozni a művészek életébe, mecénálni nem is olyan könnyű. Nézzünk néhány példát.

Azt hiszem, frankfurti az az állatkerti kísérlet, hogy a majmoknak ecsetet adtak. Élvezettel mázoltak a fehér papírra. Egy idő után aztán megérttették velük, hogy a kész rajzért mindig kapnak egy banánt. Az állatok elkezdtek egyre gyorsabban és gyorsabban dolgozni, végül egy-két vonás után nyújtották a „kész” művet.

Menjünk tovább. Az Egyesült Államokban egy gazdag mecénás művésztelepet létesített. Tudta, hogy a művészek gyakran nem szeretik egymás szagát, ezért a műteremlakásokat egymástól jó messzire egy erdő közepébe telepítette. A vendéglátás teljesen ingyenesre volt meghirdetve, s hogy az étkezések idejére se kelljen összegyűlni, a dolgot úgy szervezték meg, hogy majd a személyzet hordja ki az ebédet külön-külön a házakba. A művésztelepre azonban senki nem jelentkezett, üresen áll.

Más. Észak-Koreában a festők kötött munkarendben dolgoznak. A kiemelkedő művészek közül néhány engedélyt kap, és ők festhetik a tömegjelenetek közepére Kim Ir Szen és Kim Jong Il portréját.

Kubában a festők egyszerűen fizetést kapnak. Maguk sem tartják a szisztémát célravezetőnek.

Norvégiában, ha jól emlékszem, a művészek minőségi kategóriákra vannak osztva, s ha jövedelmük nem éri el a megállapított minimumot, az állam kiegészíti.

Hódmezővásárhely mecenálással tönkretett egy nagynak induló festőt.

Hát végül is hogyan kell mecenálni?

Nem tudom. Gondolom, hol így, hol úgy. Például, ahogy most Salgótarján tette. Talán egyszerűen: szeretni kell a művészeket. A szeretet persze nem érzelem, hanem alkalmazkodó, okos munka. Például így: Mátraalmáson, ahol most dolgoztunk, sokan foglalkoznak gombagyűjtéssel. Ez úgy néz ki, hogy kosárral járják az erdőt. Az ehető gombákat leszedik, a mérgesgombát pedig fölrúgják, nehogy véletlen valaki fölszedje. Ez: élő szeretet.

Köszönöm a figyelmüket. A kiállítást megnyitom.

1703A

Hírlevél

1986. ősz

Magyar Képzőművészek és Iparművészek Szövetsége

Kedves Kollégák!

Váli Dezső festőművész az alábbi levéllel fordult Szövetségünkhöz (is), melyet közrebocsátunk, mint a témát érintő első kérdésfelvetést:

M.K.I.Sz.

T. Elnökség!

Mellékelem írásomat a Tavaszi Tárlat ügyében. Majdnem minden érdekelt fél véleményét megkérdeztem formálisan vagy informálisan. Mindezt a levelembe beépítettem már. Kiindulópont az az információ volt, hogy a jövőre esedékes Országos Képzőművészeti Kiállítást a Műcsarnok nem fogja megrendezni, s ezentúl csak háromévenként. Az is feltűnt, hogy az állami vásárlások anyagát bemutató kiállítások elmaradtak.

Örülnék, ha a levél felvetette gondolatokból nem áldemokratikus rétestészta-vita születne. Végül is mindig csak 4-5 szakember hatékony együtt.

Szeretném, ha levelem körlevél formájában eljutna a teljes érdekelt szakmához.

Köszönöm.

Váli Dezső

A másolatokat elindítottam a címzettekhez.

Hírlevél

Magyar Képzőművészek és Iparművészek

Szövetsége

Nyílt levél az Elnökséghez (és a kollégákhoz)

a Tavaszi Tárlat ügyében.

Kedves Kollégák!

Egy borongós délutánon összeültek festő-nagyapáink, s fejcsóválva megállapították, nincs egy hely e hazában, ahol az új képeket egyszerre, együtt meg tudnák mutatni a publikumnak. Összeadták pénzüket, megindult az építkezés. Így született a Műcsarnok. Azóta sok minden történt, sok minden változott. Most hol lehet megnézni, mit festett Barcsay mester tavaly?!

Bizony kellene ma is egy fórum, ahol az újat, a tendenciákat, a belső arányokat, a nagy eredményeket és nagy csacsiságokat folyamatosan figyelemmel lehetne kísérni. Bocsánat, de kinek festünk mi?! Hogyan, milyen késéssel, milyen kerülőutakon épül be a köztudatba, a MAGYAR KULTÚRÁBA a java termésünk? Hol ez, hol az van az érdeklődés, a divat gyújtópontjában, látjuk. Nem baj, elkerülhetetlen. De hol lehet megnézni, mit festett Barcsay mester tavaly, és a halk többség, a többiek?!

Javaslom: rendezzük meg évenként a Tavaszi Tárlatot a Műcsarnokban. Tudom, nem egyformán gondolkodunk. Szerencse. Nem egyformán szeretünk minden képet. De mi, kollégák, nem vagyunk egymás ellenségei. (Erre nem is alkalmas az időpont.) Bocsánat a pátoszért: együtt vagyunk az élő magyar kultúra. Erről ennyit.

Ezen a kiállításon be lehetne mutatni az állami vásárlások java anyagát is. A nagyközönségnek (is) joga van megtudni, mit vásárolt a magyar állam a magyar múzeumok számára. A kiállítás neve lehetőleg ne Országos Főcsúcstalálkozó vagy Nemzeti Nagydob legyen.

Most pedig nézzük az akadályokat.

1. A Műcsarnok leterheltsége.

Az új Műcsarnok-vezetésnek végre van egy nagyon jól körülrajzolható, markáns kiállításpolitikája. Ahogy látom: végre látni az új tendenciákat, bemutatja, amit fontosnak tart. Nem kell feltétlen megőszülni, hogy valaki szerepelhessen. Bemutatja a külföldi anyagokat, valamint csökkentve az egyedi és esetleges bemutatókat, az országos összefoglaló tárlatok szervezésére figyel. Ez nagyon jó. Ebbe a koncepcióba pontosan illeszkedne az évenként áprilisban vagy májusban nyíló egy hónapos Tavaszi Tárlat.

És hogy a begyűjtött művek ne foglalják hónapokig a helyet (nyomdai átfutás); a katalógus ennyi legyen: elegáns borító, benne mindössze egy egyszerű, igen pontos műtárgyjegyzékkel. Se előszó, se repró. Ez utóbbi ugyanis

2. - ami nagyon sokba kerül. És ez valóban nagy akadály lehetne. Így viszont - gondolom - a tavaszi Tárlat a legolcsóbb magyar kiállítássá válna. Fal van, paraván van, a jegyszedő néni meg úgyis ott ül.

3. Elhangzott ellenvélemény, hogy az ilyen kiállítás nem kell senkinek, lám, a „40 Alkotó év”-et is alig látogatták.

De ott dezinformáló volt a címadás, egyszerűen. Még azt se tudhatta az érdeklődő, hogy régit vagy újat lát-e majd, grafikont vagy grafikát.

4. Ami viszont az igazi gond - beszéljünk róla! -: valljuk meg, a szakma egy része elkedvetlenedett a nemzeti bemutatóktól.

Miért?

- Mert sokáig tendenciózusan kizsűriztek jó művészeket, jó műveket. (Vigyázat, ha nem 4, hanem 30 tagú zsűrit hívunk össze, mint a múltkor, - paradox módon ez újra előfordulhat!)

- Érthető szolidaritásból ezért egy újabb réteg kezdte eleve távol tartani magát. Lassan-lassan szégyen lett szerepelni. De vegyük észre, hogy teljesen megváltozott a helyzet! És tapintatos, szíves szóval az elmaradókat vissza lehet invitálni. Nem fognak duzzogni.

- Nem mindenki rajongott az előforduló szakszerűtlen és szeretetlen sajtókritikákért. Itt nehéz váratlan fordulatra számítani.

- Nem mindenki volt elégedett a rendezéssel. A korábbi kultúrpolitika úgy értelmezte feladatát, hogy akkor működik jól, ha azonnal osztályoz, ha ezt a jogkört magának tartja fenn. Ezt tükrözte a rendezés. Centiméterrel mérhető volt a rang: a protokollfal és a kijárati ajtó mögötti képtől számított távolságok.

A mai Műcsarnokot ismerve azonban például az Új Vadak részlegét egy jó Vad-szakember rendezhetné, mért ne?!

Nos, barátaim, festők, szobrászok és grafikusok, lépjünk-e vagy maradjunk?

1986. szeptember 27.

Váli Dezső

másolatot kapják:

MM dr. Vajda György min. helyettes

Horváth György osztályvezető

Műcsarnok: Néray Katalin igazgató

ELTE: Németh Lajos prof.

Létrejött a Tavaszi Tárlat. Sikerült. 1988.

86. 10. 3. 1707

4 1/2 éves

Tojtoj náthás, így itthon délelőtt velem a műteremben.

- Papa fessünk, és nagyon fogok vigyázni, és egyáltalán nem lesz festékes a ruhám!

(Jó, hozd a kötényedet.)

- De Papa, nem érem el.

(Told oda a széket a konyhában!)

Jó. (visszajön) Papa megnéztem a festőkötényt és semmilyen szobában nem találtam meg. Majd fölteszek újságpapírt és te hátul gumival megkötöd, várj, hozok gumit. (elmegy, fél kézzel hátul összefogva magán az újságpapír-kötényt)

- És... ha festékes lesz a kezem, akkor „BEFEJEZTÜK?”!

Képzeld, ha lenne egy kicsi babád, és az befestékezné a szemét, és az begyulladna... és ha befestékezném a szemem, az nagyon különleges lenne, és begyulladna a szemem...

Papa, narancssárgát kérek! Tojtoj és Weöresék az óvodában

(- azonnal!)

Jó, akkor én várok. Nem vagyok én olyan pucér, hogy ne tudnék várni!

(keveset adok lilából, mert az nagyon drága!)

- És a barna az nem olyan drága? Az nagyon kicsit drága? És ha barnát pirossal összekeverek, akkor milyen színt kapok? Nagyon kimosom az ecsetet! Most meg egész fényes lila lett, mert lilával festettem! (énekel:) Danikáék lányát! (fest)

- Papa, jöjj csak ide, olyan lett, mint egy igazi kenderhús. Tojásban van a hús, tudod, mikor Kékkúton voltál, akkor láttál olyan lilát a csokitojásban a kenderhúst. Jöjjél csak!

- A lila és a fehér már elviszi a kendernek a színét, amit már megnéztél. Vagy nem viszi el. (keveri a színeket)

- Papa, nagyon szület-helyen vetted a lilát? Nagyon régi helyen? (festékboltban).

- Nagyon messze van Budapesttől a festékbolt, vagy nagyon nem messze? Most már letörlöm a festéket (ronggyal mázolja).

- Már megint barnává tettem pirosat, és szeretnék kérni egy egészen pici pirosat. Olyan picit, mint az előbb kaptam. (suttog magának:) Összekeverem.

- Nagyon élénk színe van a tojás húsának.

(Tojást festesz?)

- Nem tojást festek. Valami olyan mást.

- Rajzolok vele egy olyan Váli Dezsőt. Hogy Váli Dezsőnek születésnapjára készült ez a kép. Leírom.

(diktálja magának szótagolva)

- Papa, föl tudod nekem...? (közben fölpakolja a láda tetejére a zongoraszéket, és mert sikerül:)

- Most már semmit nem akarok kérdezni. Föltettem a széket a láda tetejére. Papa, tegyél föl. (egy perc múlva) Jó, most már levehetsz. Nem, mégse. (fest)

(fél arca barna: Hé, nagyon festékes lettél, majd a végén leszedjük.) Jó, majd ha befejezzük a festést, akkor majd nagyon leszedjük higítóval.

87. 4. 1770

Meghívó

Bakos Ildikó

Böröcz András

El Kazovszkij

ef Zámbó István

Szüts Miklós

Váli Dezső

Vojnich Erzsébet

kiállítására

Megnyitja:

Spiró György

1987. április 29-én

ERNST MÚZEUM

86. 12. 1765

ERNST MÚZEUM / 7 művész kiállítása

katalógus

KEDVES M!

száraz, adatszerű önéletrajzot kértél.

tehát:

születtem 1942

diploma 1967

első kiállítás 1969

önálló kiállítás 19

külföldi szereplés 14

olajkép eddig 826

ebből:

megsemmisítettem 507

köztulajdonban 43

magántulajdonban 161

díj 10

kitüntetés 1

gyerek 2

összesen 6961

szerinted ez elég?

és az

IGAZI ÖNÉLETRAJZ

1951 májusában föltett kérdésemre

1983 augusztusában megtaláltam a választ.

Most már mindegy, meddig élek.

De addig: szolgálatban vagyok.

87. 5. 1767

Népszabadság

1987. május 13., szerda

Különbözni szép

Hét művész az Ernst Múzeumban

Végre egy katalógus, amelyben nincs programbeszéd, felhőt faló világkép-magyarázat és esszének álcázott szolgálati szabályzat. Végre egy csoportkiállítás, amelyben a résztvevők nem lelnek abban gyönyörűséget, hogy egy láthatatlan, ám annál szigorúbb tamburmajor-esztéta vezénylőbotjára függeszthetik szemüket abban, hogy az egyéni véleményalkotás és stílusalakítás gyötrelmes munkája helyett szabad vakon engedelmeskedniük. Itt inkább a civil művészélet szabálytalanságaiban lubickolnak [...]

A hét - többé-kevésbé - fiatal művész azért került össze, mert valószínűleg meg voltak győződve arról, hogy a másik - noha egészen eltérő módon láttatja a világot - a maga módján éppolyan hitelesen teszi azt, mint ő. Mert valószínűleg minden külön deklaráció nélkül is érezték, hogy összeköti őket az a láthatatlan kvalitásszál, amelynek semmi köze a stílusokat körülkötöző rugalmatlan műanyag zsineghez. És nem utolsósorban, valószínűleg emberi szimpátiát is éreztek egymás iránt. Így nyilván közös kiállítással akarták megünnepelni barátságukat.

Nem látom az Ernst Múzeum mostani tárlatát remekművek lerakatának. Vojnich Erzsébet különleges teljesítményét leszámítva majd mindegyikük produkcióját továbbfejleszthetőnek, továbbérlelendőnek, továbbgondolhatónak érzem. Ami miatt mégis ujjongani van kedvem, az az újrafelfedezett toleranciakészség, a felvállalt sokféleség, a „nincs egyetlen üdvözítő út, csak utak vannak” látványjelképe. Az, amit a múlt évtizedben nem lehetett megkapni sem az „össznemzetinek” mondott monstrumbemutatókon, az egymás iránti közöny okán, sem a „versenyistállók” külön bemutatóin, az idomított egyformaság okán [...]

P. Szűcs Julianna

87. 5. 15. 1869

Élet és Irodalom

Hétfejű tárlat

Valahol azt olvastam róluk: Váli Dezső és csoportja. Ebből annyi mindenképpen igaz, hogy ő a legidősebb és legérettebb művész. A két dolog nem feltétlenül esik egybe - vannak harmincévesen is kész egyéniségek és hetvenéves zavarosfejűek. De Váli ezúttal is bizonyítja, hogy komor szürkéinek és fájdalmas barnáinak stílusa van. Azonfelül, ez sem lényegtelen, mondandója a világról. A zsidó temetők vagy a csupasz tájak alig észrevehető motívumait festi, borzong a lelke. Olyan szívfájdító sóhajok szakadnak fel belőle, mintha évszázadok óta élne (s szenvedne) ezen a földön.

Váli a vezető egyéniség, de a többiek - szerencsére - nem követik. Mindenki a maga útját járja. Talán csak Szüts Miklós tépett alakzatai - papíros- és festékfoszlányai - vallanak Váli hatásáról, Szüts azonban lomhább személyiség. Az ő szinte teljesen absztrakt felületei sokkal inkább artisztikusak, mint sejtelmesek. Változatos faktúrájukkal kellemes élményt nyújtanak a szemnek, de nem keltenek rebbentő feszültséget. A többiek pedig még távolabb állnak tőle.

A hét kiállító két laza csoportot alkot. Ef Zámbó, Bakos, Kazovszkij és Böröcz mintha csak mutatványosbódéban mutatná be mulatságos-keserű művészetének produkcióját. Váli, Szüts, Vojnich a finom tónusok mestere, a vásári kikiáltók után ők csöndet és meghittséget sugallnak. De a rokon lelkek is szuverén egyéniségek. A látogató nem két csoportot, hanem hét művészt érzékel. S ez a tárlat döntő élménye.

Hét különböző felfogású ember vállalja egymást. Azaz: nem akarnak egymáshoz hasonlítani, és nem akarják a másikat kiközösíteni. Jelszavuk a tolerancia. Nem hiszem, hogy volna ma ennél fontosabb üzenet a mindenben háborúzó világ számára.

Vadas József

87. 10. 1900

86. 2. 12. utolsó mikrofotózás

87. 9. 4. eltéptem az egész naplót, és (de) a mikrofotókat megőriztem

87. 12.

1900 - Evvel a kerek számmal folytatom a C. napló újraszámozását.

Az előző másfél év (kb.) elpusztítva és nincs róla mikrofilm. Többiről van.

Hogy milyen formában (ha) folytatom ezt a C. naplót; még nem világos. Nem tudom, milyen legyőzhetetlen lesz ez az öndokumentálás-ingerem.

87. 11. 1904

BUDAPESTI ÉRSEKI ÁLT. HELYTARTÓSÁG

1053 Budapest, Eötvös Loránd u. 7.

Váli Dezső

úrnak

A Budapest-országúti plébánia lelkipásztorainak ajánlására jelen soraimmal engedélyt adok arra, hogy szükség esetén betegekhez az Oltáriszentséget elvigye és őket megáldoztassa, kérem, hogy a betegek számára az áldoztatás rítusát elsajátítani és a liturgikus előírásokat megtartani szíveskedjék.

Vigyázzon arra, hogy az Oltáriszentséget méltatlan bánásmódnak ki ne tegye és szívből kívánom, hogy ez a megtisztelő megbizatás sok lelki öröm és kegyelem forrása, az üdvösség megmunkálásának hathatós eszköze legyen.

Szívélyes üdvözlettel

Csepregi Ignác

érseki helytartó

87. 12. 2. 1917

Levél Tamás bátyának Ausztráliába

itt állok.

November közepén megkerestem a legnevesebb magyar műgyűjtőt, Kolozsváryt, és adtam neki egy zsidó temetős képet. Evvel fejeztem be ezt a 14 hónapos munkát, ha jól számolom 329 kép és rajz ment szét, keretezve, üvegezve, beszámozva, lefotózva; ahogy illik. A keretezés több tízezerbe került, de muszáj volt, néhány elkerült korai dolgom keretezés hiányában már elkallódott. Most, hogy minden képemnek utánamentem - néhányról nem volt fotó - most derült ki.

Ajándékozni kellett, mert az a szűk magyar entellektüel réteg, aki képeimet fogyasztani akarná, fizetőképtelen vagy nincs úgy szokva, hogy erre pénzt áldozzon. Az ajándékozás agresszió. De a Munkácsy-díj után kevésbé szégyenkezem.

Mi volt ez a szétajándékozás:

- nyomasztott már, hogy műveimet nem használják,

- nyomasztott, hogy halmozok, birtoklok,

- úgy tűnik, nem feltétlen jól működik az egy-kézben maradt hagyaték. A magánmúzeumok unalmasak,

- fenyegetett az esetleges hirtelen-meggazdagodás veszélye,

- sőt, még kísértés is. Külföldre valóban mostantól nagyon sok mindent el tudtam volna adni. De külföldre ne kerüljön képem: elvész a magyar kultúra számára, döntöttem.

- az értékőrzés munkáját vagy 300 felé osztottam,

- szeretek kifosztott lenni.

A képeim után egy terület maradt, ami régóta foglalkoztatott, 1958 óta írt gondolati naplóm ügye. Vagy 1800 oldal gépelve. Végül tavasszal csináltam hozzá egy tartalommutatót, majd most ősszel vagy 20 oldal kivételével kidobtam az egészet. Viszont mikrofilmen megvan, azt György Peti elvitte, hogy ő őrzi. Így jó. Csak az utolsó másfél év veszett el teljesen, amit még nem fotóztam le. Nem baj. Szakmai-közéleti, nyomtatásban megjelent dolgaimat, kritikákat stb. meg átadtam a MTA Művészettörténettud. Kutató Csoport archívumának, ők nélkülem is gyűjtik ugyanezeket, csak hiányosabban. Ezeket a jövőben is összegyűjtöm majd nekik, ők őrizzék.

Hogy evvel is megvoltam, már minden egyszerűbb volt. A 10 év munkájával összegyűlt zsidótemető-fotóarchívumomat odaadtam a judaisztikai tanszéknek, Komoróczynak, használatra. Maradék zsidótemető- fotóimat is szétajándékoztam. Evvel megszűnt a temető-képeim eszmei bázisa, a témát befejeztem.

Maradtak még rengeteg polcok, amik képeimet őrizték, meg sok apró műtermi-berendezési dolog, amit már könnyű munka volt szétverni. Vegyszerpolc, képszárító, fűrészgép, dekorációk. Mennyi mindenre nincs szükség.

A műterem kopár, ijesztő, ronda. Ezt akartam. Továbblépni.

Hogy a naplót írom-e tovább, - nem tudom. Ami benne volt: tudom.

Utoljára kora gót gondolkodású kis feszületemet ajándékoztam el, beleszeretett valaki. Most egy fotót tettem ki helyette.

Tudom, hogy a lebontás-folyamat önmagában kevés. De nem semmi. Remélem utat nyit:

- elsősorban Istennek,

- de ott még nem tartok, hogy ez elég lenne. Így hát remélem: egy letisztított szakmai életnek.

Már elkezdtem egy új képsorozatot: csupasz műtermemet rajzolom (festem), (még fotózom is, segítségnek. Sok száz fotómból egyébként ha 30 maradt).

Ja igen. Ajándékozott képeim nekem kiállításra, és az utókornak is hiánytalanul visszakereshetőek. Egy vékony füzet: tavasszal legépelt ABC-s címjegyzék, amiben az opusszámok szerepelnek. Amennyire imádok önadminisztrálni, csoda, hogy ez csak most jutott eszembe.

Napirendem nem változott:

6-7 ima

akkor jóga vagy futás kb. fél óra

óvoda, bevásárlás, mosogatás, reggeli

k.b.9-½10: műterem

kb. 1: le, ebédet föl, ebéd

2-4: alvás, utána Mikicáért óvodába

az este a munka és a család között oszlik meg

3/4 11: villanyoltás

Olvasásra még mindig nincs idő. Lehet, hogy csak szeretnék, - de nem szeretek olvasni -. A zúduló információk töredékét vagyok hajlandó befogadni. TV, mozi, színház nincs, emberek alig. A munkám valahogy mindig fontosabb.

Tegnap óta nyugtalanít ez a mondat: „A kíváncsiság tartja életben az embert.”

Nem tűrök magamban önsajnálatot, de ezt még nem tudtam feldolgozni. Nem érdekel a jövőm, ugyanis. Na, megyek festeni. Esős novemberi délelőtt. A térdem kicsit fázik.

Mostanában jó képeket csinálok, tényleg.

Félig tréfaként még íróasztalom szélességéből is levágtam; jócskán. Alig fér rajta ez a kis írógép. Emlékeztetőül kinyitva vár rajta egy megkezdett angol Greene-regény. Na lám, ezt milyen jó lenne: újra angolul olvasni.

Asztal fölött könyvespolcom: 2 Biblia, 1 szótár, egy kis Klee- és Morandi-album, 2 kottásfüzet, várostérkép. Na, ennyi.

Más. 5 napig zsidó voltam. Egy barátom telefonált, hogy egyik ősöm (Váli Béla dr.) szerepel a magyar zsidó lexikonban, mint kikeresztelkedett. Se jó, se rossz, de nyugtalanító helyzet volt, minden lebegett, amit eddig stabilnak tudtam. Kíváncsi vagyok, mennyi idő alatt ülepedett volna le mindez, természetes úton. De utánajárva azonnal előkerültek mindenféle múlt századi keresztlevelek, cáfolhatatlanul. Zsidó képeim azonnal más megvilágításba kezdtek kerülni... A lexikon tévedett.

Hallom, közben lenn a városban ölik az emberek egymást W.C. papírért, a közelgő árdrágulás miatti pánikban hiánycikknek számít. Nemzetvész.

Más.

György testvéredet nagyon szeretem, sokat kerestem. Aztán pár hónapja többek között írtam neki egypár sort. Azt prédikálta ugyanis, hogy a Jelenések hegyéről lemegyünk a szenvedések völgyébe - s ez nekem így nem tetszett, s mondtam neki, hogy ez nem a szenvedés földje. Ez nem tetszett neki, s egy szentgyónásom alatt erre visszatérve így veszekedtünk, hogy

ő azt mondja: az egyház azt tanítja, hogy a kereszténység lényege a szenvedés, ezt tanítja 2000 éve,

mire én (pimaszul): akkor az Egyház téved;

mire ő egy idő gondolkodás után, pár hét múlva írt nekem egy barátságunkat fölmondó levelet, hogy ő mindig nagy ambivalenciával kezelt, és hogy én annyira másképp gondolkozom, hogy ez a barátságunknak természetes akadálya;

mire én teljes zavarba jöttem, mert hát én szeretem őt, de akkor én nem tolakodhatok a barátságommal.

Nagyon nehezemre esik őt nem keresni egy kis beszélgetésért.

Kár. Mert egyébként a jövőben is szükségünk lesz együtt-munkára. Többek között a havi-napok átkerülnek a Fekete Sas utcába, és szeretné a plébánia számára nyitottá tenni. Januártól. Ez jó.

Idemásolom válaszlevelemet Györgynek:

Volt egyszer egy ács. Volt annak egy jó szándékú, de hebrencs barátja, bizonyos Péter. Szerették egymást, de evvel a Péterrel mindig baj volt. Mindenféle szamárságot beszélt, ellenkezett, vitatkozott. Hol a vizen akart járni, hol meg karddal vagdalkozott. Így aztán az ács egy idő után kénytelen volt elküldeni maga mellől.

Nem is lett belőle soha semmi...

Ölel: Deske

Na. Most itt tartunk. Egy hónapja talán.

Más. Látod, én megszerettem a zsoltárokat. Két-három éve beosztottam magamnak ötösével, mindennap ebből „kell” legalább egyet. Már sok kedvenc

ha az Úr nem építi a házat

hiába dolgoznak azon építői

hát nem kiváló?

azóta se szeretted meg?!

Katával, ahogy múlik az idő, lassacskán sokkal békésebben vagyunk. Még vannak területek, aknák, amiket ma még ki kell kerülnünk. Az igazi majd az lesz, - ha az Úr megadja - ha keresni fogjuk egymás közelségét. A gyerekek jól működnek.

Most három éve, hogy együtt imádkozunk a közivel. Sokat szelídültem a kezdetek óta. Egyébként pedig elment a melankolikus-szomorúba hajló alaptermészetem, majdnem teljesen. Igen nagy belső békében élek, ritka kilengésekkel. Megtanultam és tudok hálát adni. Élem. Szinte ez a legtermészetesebb formája a folytonos Istenkapcsolatnak, nem?!

Ennyi.

Nem kérdezek semmit. Ha válaszolsz: nekem válaszolj utolsónak. Áldjon meg a mindenható Isten, karácsonykor (is).

87. 12. 3.

Ölel: Deske

88. 1. 1924

Tojtoj 1988. január környéke 5 1/2 éves

(fáj a lába)

”Vagy meszesedik a térdem, vagy korhad. De lehet, hogy csak növök.”

.

”Tudod, mért nem ölte meg a vadász Hófehérkét? Egyrészt, mert beleszeretett, másrészt, mert nem illik idegent megölni, pláne szó nélkül.”

.

(csokit kapott)

”Ha sokat veszek a számba, akkor megunom az ízét és kívánkozom valami másra. De ha csak keveset eszegetek, úgy ízlik.”

.

Kata: Ez a fürdővíz túl hideg! Folyass rá meleget!

Tojtoj: Részben ez túl sok víz ahhoz, hogy ezt fel lehessen melegíteni, részben pedig nagyon pazarolnánk úgy az áramot. Le kell engedni a vízből előbb!

.

(nem megyünk óvodába)

Most szünet van, vagy beteg vagyok?

88. 3. 1925

Szia, S. Nagy!

Kecskemét, a harmadik hét vége felé, vasárnap reggel. (Ma nem dolgozom.)

Szomorú vagyok, mint egy víziló a fazékban, mint egy harapófogó, mint egy luftballon.

Szükségszerű járuléka szakmámnak, hogy félóránként a legsötétebb örvényeket látom magam előtt? Miért olyan élet-halál kétségbeejtően fontos, hogy az a rózsaszín megtalálja a formáját?

Szorgalmas vagyok, már csak jobb híján is. Nincsenek még a múlt években bevezetett kötelező egyórás közös séták sem Miklóssal alkonyatkor, amikor már úgysem lehet dolgozni. Alkonyatkor is dolgozunk. Aztán a színeket másnap jó világításban korrigáljuk. Az esti sokórás beszélgetések is elmaradtak valahogy, inkább csak üldögélünk, fáradtan.

Végülis megvalósítottam, vagyishogy akár: követtem javaslatodat. Lényegében egy képet festek itt harmadik hete. Tegnap kezdtem el a 21. változatát. Egy példányban továbbfejleszteni a végső győzelemig, - ennek belső és technikai akadályai is vannak. Egy olajképnek 3-5 napig száradni kell, mielőtt a következő réteg felhordható. Meg aztán egy elért szint után a rettenetes, csakugyan rettenetes félelem, merjem-e továbbvinni, merre, nem teszem-e tönkre. Ehhez jó a páros variáns. Ezt a módszert 1959-ben találtam ki, gyávaságomra.

Na. Szóval van itt eredmény, vannak jó képek. Majd otthon pár heti (?) munkával kell befejezni őket. Ha teljesen megszáradtak, vagyis veszély nélkül lehet lazúrozni, próbálkozni rajtuk. Olyan kép, aminek igazán örülnék, nincs. Nincsen fényes csillag.

Kb. 9-től este 6-ig festek mindennap. Nagyon jó ez arra, hogy kimossa (múlt idő) azt a félelmet, vákuumot, ami a zsidó temetők befejezése után szükségszerűen elkerülhetetlen volt.

El kéne menni egy hétre Amerikába. Miklós szerint hisztérikusan festek - sokszor. Szégyellem. Most, így egy család számára, fáradtan és nagyon kiürülten tényleg elviselhetetlen lennék. De jó ez a Kecskemét!

Egyszóval: boldog vagyok. Vagyis minden rendben.

88. 3. 20.

Szia:

Des

88. 3. 1926

Kritika folyóirat

Kellünk-e egyáltalán?

Gondolatok a mai magyar - és persze fiatal - képzőművészek sorsáról.

[...] Ime: „A. B.” története. Elismert, magának nevet szerző, a középgenerációba nem üres kézzel betoppandó művész ő. Rendszeresen kiállít, rendszeresen szerepeltetik műveit nemzetközi seregszemléken, rendszeresen jelen van ott, ahol a művészet megalkuvásmentes pozícióit őrzik. Modern? Fene tudja! Attól függ, hogy ki a mérce, és hogy a mérce miként viszonylik ama másik, ama könyörtelenül változó internacionális mércéhez. Szerintem tehetséges és következetes. Úgy történt, hogy a közelmúltban sokadmagával nagy megtiszteltetés érte. Műveivel részt vehetett a világhírű Christie-cég aukcióján. Azon a rendezvényen, amelyről nemzeti büszkeséggel eltelve jelentette tömegkommunikációs intézményhálózatunk: „szocialista viszonylatban” mi vagyunk az elsők, a frontáttörés óriási, immár nincs akadálya, hogy mi is értéket hordjunk az értékbefektetők kultúrapiacára. Úgy látszik, akadály mégis maradt. A magyar képek, szobrok és grafikák legtöbbjére nem akadt vevő, licitről pedig szó sem esett. A kalapács csak állt-állt a levegőben, mintha gázzal lenne tele. Pedig de jó művek is voltak úgy általánosságban! Stílusuk is, minőségük is pontosan belevágott abba a „nemzetközi sztenderdbe”, amelyet emlegetni elég nagy illetlenség, de azért kritikustól galériásig minden érdekelt tudta, hogy ilyen van. Ne firtassuk a sikertelenség okát. Rossz reklámtaktikáról, ügyetlen dokumentációról, „ki sem talált” imázsról, a magyar művészet előnytelennek talált helyzetéről beszéltek a találgatók. A szervezők és a menedzserek valószínűleg valamennyi vádpontot elfogadták. Bűntudat gyötörte őket. Olyannyira, hogy a lábon el nem kelt anyagot - végül is szégyen velük visszakullogni - szépen leárazták és olyan „sale”-t rendeztek, hogy még a munkanélküli-segélyből élő észak-angliai bányász is vásárolhatott volna a maga kedvére valót. És ugyan miért ne lett volna kedve hozzá! Négy fala között legalább elgyönyörködhetne, hogy érdekképviseletének elárulásával nincs egyedül: becsapott proletártestvérei között magyar képzőművészek is vannak.

„A. B.” természetesen nem örült a kollektív kudarcnak, de - ilyen különbözőek vagyunk - ő nem emiatt szégyenkezett. Inkább védtelenségének szemérmetlen világgá kürtölése miatt. Mert védtelen ő, ha a Művészeti Alap heti zsűrijét nem célozza meg, és „nem megy le” kommerszbe. Védtelen ő, ha nem keres magának egy külföldi galériást, de legalább egy otthoni „reform-műkereskedőt”, és nem köt vele átalányszerződést. És védtelen ő, ha elfelejtett idejekorán besündörögni annak a csapatnak centrumába, amely monolitikus egységben és félkatonai fegyelemmel szeretné a világ felé mutatni a magyar művészet sokarcúságát és toleranciáját. Talán a védtelenségek külföldön megkoronázott halmazata, talán a művészemberektől mindig elvárható „váratlan cselekvés”, az action gratuite indította „A. B.”-t a különös cselekedetre. Műtermében már régen halmozódtak a képek. A képek, amelyekről nem mondható, hogy a kutyának se kellettek, hisz becsük volt az „ideiglenes nyilvánosság” világában, csak éppen kimaradtak a műpiacok csatornahálózatából. A képek, amelyek azért készültek, hogy valahol valakinek állandó gyönyörűséget szerezzenek és ne csak díszt és szempihentetést, hanem a kultúra bizonyosságát.

- Itt van egy tucat. - „A. B.” kirakta képeit az íróasztalom körül. - Kell? Ingyen adom.

A tiltakozó mozdulatokhoz nyilván hozzászokott. Ahhoz is, hogy szakmánk íratlan etikai szabályai szerint kritikus és múzeológus - kerülendő a felesleges gyanúsítást, és gondoskodván a jogos önvédelemről - nem fogad el felajánlott művet. Különösen nem ingyen. - Félreértesz - folytatta. Nem, igazán nem te vagy az első. Járom barátaimat és ismerőseimet, a számomra rokonszenves értelmiségieket és mindazokat, akiknek elvben festek. Választhatnak és választanak is. Lassan már üresedik is a műtermem.

De hát ez érték! szűköltem. Ezért pénzt szoktak adni és ezért te pénzt szoktál kapni. Rosszul látod - felelte. Így ez olyan, mint a lascaux-i barlang feltárás előtt. Azokhoz már nem jut el, akik a kultuszon, az én esetemben a verniszázson részt vettek, azokhoz pedig még nem jut el, akik vehetnék az üzenetet a távoli múltból. Esetemben nekem ez az öt esztendőnyi idő éppen tizenötezer év. És hát miért élnék jobban az otthon raktározott képekből, mintha nálad, nála, nálatok, náluk lógna a falon? Akkor legalább már a művészi tevékenység egyik fele beteljesül, a művész-mű-befogadó ideális kapcsolata létrejön. A társadalommal-gazdasággal-kultúrálpolitikával pedig pontosan úgy teszek, ahogy azok velem. Keresztülnézek rajtuk.

Választottam festményt. Többszázadmagammal választottam. Egy életmű, legalábbis annak egy szakasza eljutott a rendeltetési helyére. „A. B.” barátomnak éppen most lett elege abból a csapdahelyzetből, amelybe pályakezdő kollégái most kerülnek bele [...]

Miután az állami és társadalmi, azaz régi és új értelemben „közösségi” művészet finanszírozására már és még nincs elegendő pénz, miután a művészképzés, az Alap és a szövetségi rendszer, a Stúdió, a Derkovits-ösztöndíj, a lektorátus, azaz az egész művésztársadalom arra van fölépítve, hogy ilyen szférának lenni kell, belső munkanélküliség, lényegében válság keletkezik. A képzőművészeket egyszeriben oda utalják vissza, ahonnan vétettek, a klasszikus polgári igényeket kielégítő polgári műtárgytermelés vidékére. Anélkül, hogy ennek igazi intézményhálózata, igazi kereslete, igazi hagyománya, azaz igazi minősége lenne [...]

P. Szűcs Julianna

Mozgó Világ 1988/9 1929/1

”Semmit sem akarok, csak tisztességesen élni...”

Interjú Váli Dezső festőművésszel

- Tudjuk, semmit nem bízol az utókorra, műveidet számozod és lajstromozod, beírod meg átírod, fotózod. Miért?

- Mindig fontoskodok, főleg azért. Meg jó játék. Sokkal jobb evvel foglalkozni, mint festeni. Bocsánat.

- Utóéletüket is figyelemmel kíséred...

- Igaz. Épp most vásároltam vissza egy műgyűjtőtől két fontos képemet. Elég erőszakos voltam. De félő volt, hogy eladja külföldre, ígérete ellenére. Szerencsére elég olcsó voltam [...]

- Bálintot 68-ban ismertem meg személyesen is. (67-es Dorottya utcai kiállítása óta csodáltam.) Néhányszor még korrigált is nekem, első kiállításomat ő nyitotta meg, ravatalánál búcsúztattam.

- Mit tanultál tőle?

- Sok mindent. A gondolatait kevésbé szerettem, mint a műveit. A tüzesbarnák kezelési módját, a felület visszakaparását. Nála is: egy forma - egy szín. A képek ikonos osztását is használtam évekig, bár egészen más indítékból, mint ő.

- Téged még a 85-ös tévéinterjúdban is mint Bálint-követőt emlegettek...

- Szívesen vállalom, ha ez így van. De azt hiszem, nincs így.

- Akkor itt közbeszúrva adódik a kérdés, kik hatottak rád, és hogyan vélekedsz kollégáidról?

- Klee az apám. Braque a halálcsónakjaival. Morandi. A csodálatos önhitt Rothko. Nagy Balogh az öt jó képével és Nagy István. Ferenczy a zöld fenekű lovaival. Ha képet adok be, mindig megkérdezem magamtól: Vaszkó Erzsébet ezt kiengedné a műterméből? Farkas István, aki mindent tudott előre, bár a főkérdésben tévedett. Persze Vajda. Visszafelé menve: Ambrogio Lorenzetti. Antonello da Messina, mindent tudott a végtelenről. Vermeer méhzümmögés-csöndjével. Sok jó festő van. És a kollégák? A Bak-Nádler-féle újgeometrizmussal nem tudok mit kezdeni; számomra kiesik, ami nem szakrális. Az Új Vadak nekem rémesen unalmasak. Kik a legjobbak? Földi Péter a madárkáival, Tölg-Molnár, mint egy úthenger, tartja a formáját. Iszonyú tehetségesek, de nem tetszik, amit mostanában csinálnak: Swierkiewicz, Kazovszkij, Nagy Gabi, Kárpáti Tamás, ef. Zámbó, Kovács László mindig kiváló, csak nagyon keveset látni tőle. Németh József 1960-as Műcsarnok kamaratermi kiállítására emlékezve még ma is eláll a lélegzetem. Ujházi fontos. Ez jut eszembe... Anna Margit...

- Köszönöm. Visszatérve, még egy dátum: 86 őszétől képeid szétajándékozása...

- Igaz. Hát, beszéljünk róla. Őriztem az életművemet. S akkor ősszel megérett bennem egy véleményváltozás. Rájöttem, az egyszemélyes múzeum-szisztéma nem jó. A művek jobb, ha konfrontálódnak a konkurrenciával, vagy éppen közéjük símulnak, mindenesetre inkább legyen sok helyen az anyagom. Ezenkívül rájöttem, kár lenne várni halálomig, hogy felgyülemlett gondolataimat-képeimet elkezdjék használni. Hát minek őrizzem?! Mindebből egyenesen következett, szét kell őket szórni. Külföldre eladhattam volna ugyan, de én ezt szigorúan neked, nektek és az unokáitoknak csináltam, nem a müncheni fogorvosoknak. Itthon viszont az a szűk réteg, akinek kellek, fizetésképtelen, illetve nem szokott hozzá, hogy ilyesmire pénzt adjon ki. Összegeztem, egyetlen lehetőségem maradt, a szétajándékozás. Egyébként így szinte minden képem legfeljebb pár kilométerre van tőlem és egy telefonnal visszakereshető. Nem tartott volna a dolog egy évig, de iszonyú nagy munka volt. Háromszázhúsz művet dokumentálni, diázni és fotózni, paszpartuzni, minden üveg mindkét oldalát lemosni, fölhívni az illetőt, hogy választhasson, elbeszélgetni vele, ha a kép nagy: hazaszállítani neki, rendszerint a tiplit is én vertem a falba... És rengeteg pénzbe is került egyébként. A keretek. Hát így... Nagyon boldog voltam evvel a munkával, és akkor is, amikor végre befejeztem... Nagyon nehéz több száz embert találni, akire képet lehet rásózni, és még örül is neki... Persze, múzeumoknak is adtam [...]

- Szeretnél tökéletes lenni?

- „A tökéletességre való törekvés már sok embert tökéletesen elviselhetetlenné tett.” Engem is. Ma már semmit nem akarok. Csak tisztességesen élni. Élni a szeretetparancsot, amit Szent Pál apostol mellett P. Howard fogalmazott meg legszebben: „Tiszteld embertársad elmebaját!”

- Ennyire hegyről nézed az életedet?

- Ha a bizonyosságot, hogy valamit NEM tudok, valamihez nem értek, annak lehet nevezni... bár ez sem igaz, látod. Nézd, én nyolc és fél évesen egy hónapig skarláttal kórházban feküdtem. Nyomorultul éreztem magam, nagyon hiányzott anyám közelsége. Ott aztán megtaláltam egy gondolatot. Az utolsó napon, vagyis 1951. május 30-án azt mondtam magamnak: egy egész hónap kellett ahhoz, hogy fölfogjam és megértsem végre valahogy, hogy én ide kerültem, én itt vagyok a kórházban, és nyilván egy egész élet kell majd hozzá, hogy megértsem, hogy én - élek... Igazam lett. Életem legnagyobb része ebben a kilátástalan bizonytalanságban telt el... Azért is dolgoztam mindig annyit - gondolom azért lettem festő is... Egy boldog ember sört iszik a lugasban, nem?

- És ma?

- Ma már tudom. Megtaláltam. De erről ne többet.

- Bocsánat, miért?

- Szent Ferenc megkérte a mandulafát, mesélne neki Istenről. A fa egyszerre virágba borult. Hát ennyi.

- Akkor te tulajdonképpen leginkább napi tíz órában imádkozni szeretnél?

- Talán igen. De nekem más a munkám. Az ima sem érdemszerzőbb egyébként, mint például a zsemlesütés. Az ember álljon nyugodtan, ahol van. Illetve menjen, lehetőleg előre - természete szerint. Érdekes, most ez az ország a „mi lett volna, ha” és a „mi minden kéne” lázában ég. Ahelyett, hogy... nyugodtan tenné a dolgát.

- Ne törődjünk a jövőnkkel?

- Én azt mondom, mindent tegyünk meg érte, és ne törődjünk vele.

A kérdéseket magnós interjúkból fölkérésre összeválogatta, majd rögtön felelt is rájuk - V. D. 1988. május

88. 5. 1931C

USA út 88. 5. 11 - 20.

5. 11. szerda.

Reimholz, Maléven volt modellem, csomagom kb. 2,4 kg . Föntről Terra Nova / havas szigetek

zsidó negyed

magyar étterem / Spiró Csirkefejek-fordítója

csüt.

portára

Modern múzeum

fotokiáll.

XX.sz. fest.

mai US stb., ép., bútor

formaterv, rézkarc

fotó, kert

Cézanne- rajzok

testfotó kiáll.

könyvesboltjaik

Empire State Building 86-102 em.

tűz egy házban

pé

komp

MET

1984 G . úr 90 Kleet adott - kiáll.

Picasso stb. európai

mai Us

óriásszobrok

Bauhaus kiadványok

indián szobrok

kőtemplomok

görög-egyipt. falfestm.

iszlám

asszír (+ közelkelet, Irán)

korea-kínai vázák

India

Afrika: dogon

spanyol átrium

Rembrandt, Vermeer

Holbein stb. Degas terem

XIX. sz. Van Gogh, Monet

- Rembrandt iskola - szovjet kiáll.

- Central park

- World Trade Center éjjel is

so

Guggenheim m.

Albers, kollázsok

állandó anyag 19-20. sz.

Whitney m.

Elisabeth Murray

Kl. és mai absztrakt

Warhol film

- Beával vásárlós boltok, SOHO környék

va

mise

Circle Line

repülőgép-anyahajó múzeum

karnevál

Harlem kocsival

Etiop vendéglő

hé

hasmenés

Term. tud. múzeum

mamut

ember-madár-állatdiorámák

kagyló

brontosaurus

film: Grand Canon

vallások, népek

meteorit

bársony terem - ásványok

- ékszerkiáll. - dinasztia

Balthus / Lehmann gyűjtemény / Metropolitan Museum N.Y.

kd.

Frick múzeum

- vasbolt-bizó

tányérbolt

MET 8.45

egyipt, US szoba

zenekiáll, hangszerek

se

Washington

- vonat, büfé

Nat. Gall.

Gauguin 13 terem

Francia: Bonnard!

hajófestő

Gaugin rajz

U. S. mai-pince

görög portré, pince

állandó anyag

- könyvesboltja

önkiszolg. étterme - vízeséssel

cü

Cloisters

4. busz:

MET / Klee, Afrika

indián

modern near East

Lehmann kollekció

- metro: Kennedy rep. tér

előttünk 10, mögöttünk 8 gép áll sorba

vihar is. rep. idő: Alitalia: 8 óra

(8 múzeumban 55 kiállítás)

1. Ünnep-e a kép vagy hétköznap?

2. Legtöbb klasszikus festő nem tud színezni.

3. XX. sz. fontos.

4. Modern m. keretei.

pé:

hazaér: másnap dél: útközben Miklósékhoz. Család Kékkúton.

88. 6. 1934

Levél Marik Tamásnak Ausztráliába

Kedves Tamás!

Hallom, vettél egy vitorláshajót. Akkor talán a szerzetesi övedről egy csomót le is vághatsz, nem?!

Szeretettel ölel:

Deske

88. 6. 1935

”A MÁSIK ÖTVENES ÉVEK”

Javaslat kiállítás ügyben

Műcsarnok igazgatónak (Néray) átadva. György Péter és Pataki Gábor is ott voltak.

Minapában Kecskeméti Kálmán barátommal sétálgatva észbevettük kultúránk egy vakfoltját. Pár éve látni lehetett a szoc. reál. kiállítást Székesfehérváron. Tévesen az ország köztudatában e korról ennyi és csak ennyi maradt meg, hogy „akkor nem volt művészet”. Ezt a kort feltétlen rehabilitálni kell! Létezett egy korszerű, igaz, értékes művészet, volt

absztrakt

nonfiguratív és

szürrealizmus is.

Kiállítani nem tudtak, műtermekbe zarándokoltunk a jó képekért.

Mentették

építették

és továbbadták többek között az én generációmnak a kultúrát. Továbbvitték többek között az Európai Iskola szellemét.

Jó lenne e korról egy nagy kiállítást a Műcsarnokban, mondjuk 1990-ben, megfelelő előkészítés után. bár a kiállítás inkább Székesfehérvár profilja lenne, azonban annál lényegesen szélesebbkörű nyilvánosságra van ez esetben szükség szerintünk. Zavart az értékrend: néhányan túlbecsülve, ugyanakkor pl. Bene Géza - talán mert éppen 1960-ban halt meg - teljesen és méltánytalanul ismeretlen. Ismeretlen Vaszkó Erzsébet is!

Valamelyik művészeti könyvkiadó készíthetne egy földolgozást erről a korszakról.

Korniss Dezső

Czimra Gyula

Bálint Endre

Magyarász Imre

Gadányi Jenő

Kassák Lajos

Vaszkó Erzsébet

Anna Margit

Modok Mária

Gyarmathy Tihamér

Jakovits és

Bartha Lajos szobrászok

Vajda Júlia

Martyn Ferenc

Veszelszky Béla

Gedő Ilka

Papp Oszkár

Ország Lili

Bene Géza

Tóth Menyhért

a sor folytatható.

A kiállítás címe: „A másik ötvenes évek” vagy „Tiltott művek, 1950” lehetne.

88. 6. 16.

Váli Dezső

6. 19. Vajda Gy. fölvállalja informálisan

6. 22. György P. földolgozná, vállalja

7. 15. Vajda telefonja: Néray vár az ügyben

7. 16. Németh Lajost informál, segít

7. 17. Kovács Pétert tájékoztat levélben

7. 22. Néray Műcsarnok ig. + György Péter/Pataky + én: Jó, ha lehet, 1991-ben megcsinálják, ők: értekezlet

7. 22. Kecskemétit tájékoztat

88. 7. 1946

Vajda György miniszterhelyettes

Művelődési Minisztérium

Tisztelt Miniszterhelyettes Elvtárs!

Régóta vajúdik már a Gruber Béla emlékmúzeum ügye. A szakma tudja, hogy szuverén festő volt, életműve jelentős. Kevés idő adatott neki, de impozáns életművet teremtett. Néhány éve úgy látszott, hogy sikerült méltó helyet találni műveinek - de sajnos Vác az ígéretek ellenére nem tudta vállalni, közbejött a Hincz-hagyaték ügye.

Úgy hallottam, hogy Szekszárdon esetleg lehetőség lenne egy reprezentatív emlékkiállítás megrendezésére, márpedig az lendítené a végleges elhelyezés ügyét. Szekszárd alkalmas hely lenne - szép képanyaga van, nincs messze tőle Pécs és Kaposvár, e két „képzőművész város”. Emelkedik idegenforgalma is. Nagyon javaslom, hogy a Minisztérium támogassa a kiállítás és a majdani emlékmúzeum ügyét.

Budapest, 1988. júl. 18.

Szívélyes üdvözlettel

(Dr. Németh Lajos)

tszv. egy tanár

88. 10. „HÍRLEVÉL” 1988/7 1950-1952

A M. Képzőműv. Szövetség belső tájékoztatója

Sajnos megkésve, bár reméljük, hogy aktualitását nem vesztve közöljük Váli Dezső festőművész 1988. februári levelét.

TILTAKOZOM!

Tiltakozom, ha agyonvertek is!

Olvasom a 88/1 Hírlevélben az Országos Kiállítás tervezett koncepcióját. Hogy a kitűzendő tematika (környezetalakítás, környezetvédelem) majd módot ad nekünk bebizonyítani, hogy minket! igenis! érdekelnek! a:

”társadalmi, nemzeti kérdések” és hogy így jobban látható majd „művészetünk társadalmi hasznossága”!

Juhhé! tehát hasznos a művész, ha megoldja a bonyhádi gyöngytyúk-farm égető problémáit. Honorárium és különdíjak élőcsirkében.

Tessék mondani, ezt őszintén tetszettek mondani?!

Vagy netán taktikából? Egy kis manipulálás? Egyik se jobb.

A helyes hozzáállásért tessék a Hírlevél 3. oldalára visszalapozni, Bujdosó Ernő cikkéhez:

„A műalkotás nem konkrét, előre megfogalmazott igényünket elégíti ki.”

Pont. Ennyi.

Az országos kiállítás tehát szerintem legyen egy olyan kiállítás, amely országos kiállítás.

Megjegyzés:

1989-ben - később meghatározandó időpontban - ismét Tavaszi Tárlatot tervez a Szövetség a Műcsarnokban.

A szerk.

88. 11. 1955

Együtt fogalmaztuk a szakosztályvezetőséggel

FELHÍVÁS A MAGYAR KORMÁNYHOZ

Budapest Európa egyetlen fővárosa, melynek nincs kortárs képzőművészeti múzeuma. Létrehozásának további halogatása jóvátehetetlen károkat okoz a magyar kultúrának és nemzetközi elismertségének. Egyéb lehetőségek mellett a Sándor Palota épülete minden szempontból megfelelő lenne erre a célra.

A Bécs-Budapest és várhatóan Velence részvételével rendezendő VILÁGKIÁLLÍTÁS nemzeti kultúránknak ezt a hiányosságát még nyilvánvalóbbá teszi.

Nyomatékosan kérjük a múzeum létrehozását.

Magyar Képzőművészek és Iparművészek Szövetsége

Név foglalkozás cím

hibás szervezésem miatt csak 250 aláírás gyűlt össze, elküldték.

89. 3. 7. 1975

Kecskemét

Nagylányom, Zsófia!

Hálát adok Istennek, hogy éppen olyan vagy, amilyen vagy. Örülök neki, hogy olyan mélyen-szerető típus vagy. Rendes ember lesz belőled. Bevallom, de hát úgyis tudod, engem nemigen érdekel hányas rendű tanuló vagy, és hogy melyik iskolába fognak fölvenni. Én is tudom és te is tudod, hogy ennél sokkal fontosabb dolgok is vannak az életben. Bár evvel együtt, többet kellene veled törődnöm. De hát nagyon önző vagyok. Teljesen leköti a figyelmemet a festés és környéke. Ha nem megy - mint például most - nagyon kerge vagyok, minden nagyon nehezen megy. Még a fogmosás is.

Sok bajt okoztunk neked Katával avval is, hogy főleg kiskorod idején annyit veszekedtünk egymással előtted. Ezért a bűnünkért is adjunk hálát ma már Istennek. Szeretem benned, hogy annyira érdekelnek az állatok. Ebben talpraesettebb vagy, mint én voltam gyerekkoromban. Én is nagyon szerettem őket, de valahogy eszembe se jutott, hogy gondozhatnék is egyet-kettőt. Egyszer ugyan - 14 éves voltam, volt egy kölyök farkaskutyánk, mindig betojt, ezért a fürdőszobában tartottuk kis kerítés mögött. De azt a takarítónőnk végül nem engedte, egy hét után el kellett ajándékozni.

A rendetlenséged egyébként Tücsökre emlékeztet. Mami azt mondja, amíg most Pesten volt, 17 éves apáca múlttal - éppúgy széthagyta a fehérneműjét, mint gyerekkorában (azért ezen kicsit csodálkozom).

Örülök neki, hogy most eltűnnek az életedből ezek a tanárok és ezek a gyerekek. Jó lesz tiszta lappal indulnod, felnőttebb fejjel. Engem az általános iskolában nagyon utáltak az osztálytársaim - okkal - s gimnáziumban, ha nem is szerettek, de egészen más volt már a kapcsolatunk.

Örülök, hogy mi négyen nagyon szeretjük egymást mindnyájan, ha néha elég hülyén is.

Röhögök, amikor naponta anyáddal veszekedtek, mit vegyél föl. E téren velem is sok baj volt gyerekkoromban, ha más típusú is volt a hülyeségem, mint a tiéd. Én mindig edzeni akartam magam, és mindig kevesebb ruhát vettem föl, mint Mami szerette volna.

A piarista gimnázium itt elfogadta ajándékba a Keresztutamat, sőt a keret árát ki is fizette. Hátul el van hasadva a tornacipőm, még nem vált szét, de most van pénzem, így hát vettem egy kínai (ronda) fehér vászon tornacipőt. Aztán rájöttem, hogy ez fél év alatt szétmállik, s ahogy szoktam, délután vittem vissza becserélni. Képzeld, csak Puma edzőcipő volt! Ez is ronda, de ez nemesen ronda. Fekete, és van egy fehérvégű iszonyatosan nagy nyelve. Lehet, hogy majd levágok belőle. Reggel már ebben futottam.

Komoróczy Szonja címét szerezd meg, kérlek!

Jó síelést kiskutyám, szia:

Apó

89. 3. 1976

Kedves APÓm!

Borzasztóan örültem, hogy a te nevedre címzett sok levél között egy Váli Zsófi nevű is volt. Köszönöm. Én is hálát adok Istennek, hogy épp ti vagytok a szüleim és hogy ilyen jók, aranyosak vagytok.

Köszi a síelési kívánságot, remélem én is, hogy jó lesz.

Képzeld! tegnap volt a budakeszi gimibe az anyu és azt mondták, hogy én aközt az 5 gyerek között vagyok, akiken még gondolkodnak. Szóval most a napokban dől el a sorsom.

Jól figyeld meg, ha tudod az állatokat, hogy milyen fajtájúak és hogy hogy reagálnak a tavaszra.

Nagyon sajnállak, hogy nem megy a festés, de reménykedjünk, hogy menni fog. Ezt a képet küldöm (csak úgy).

Szia. Nagyon köszi a levelet. Nagyon jólesett.

Zsófi

89. 5. 1989

Nagy Balogh - Füst Milán:

F: Jól van?

N: Ó, nagyon. Dolgozom.

F: S anyagiak? Nincs baj?

N: Hogy gondolja? Rokkantsegélyt kapok!

- S ez elég?

- Hogy elég-e? Én uram évekig éltem harminc-negyven koronából. S elég volt.

- Azt elhiszem. De nem hiszem, hogy közben nagyon boldog lett volna.

- Nono! - De igen.

- És nem is kívánkozott soha valami jobb élet után?

- De igen. Mindenki, Tehát én is. Dehát, Ön nagyon jól tudja, hogy vagy dolgozni, vagy kívánkozni. S nékem erre nincs is időm. Ha el akarom végezni a dolgomat itt, - akkor vigyázni kell a kívánságokra...

Egy művész halálára

Bp. 1919. dec. Füst Milán

Közölte: Magyar Művészet folyóirat, 1948. szept. XV. évf. 5. sz.

89. 6. 1999

Az összes óvónéninek

Mikica fiam hétfő reggelre kelve megkérdezte:

- Megyünk óvodába? (memóriája kissé hiányos)

Mondom neki:

- Tudod, Mikica, legközelebb mikor mész óvodába?

- Mikor?

- Hát amikor a kisfiadat és a kislányodat viszed beiratni!

- Akkor én őket majd ugyanabba az óvodába akarom vinni!

Hát ennyi.

Köszönöm négy évi szerető és gondos munkájukat. Búcsúzunk.

89. 6. 19.

Szeretettel:

(Váli Dezső) és

MIKICA

ÉS KÜLÖN KÖSZÖNÖM A MATRICÁKAT

(Mikor hallotta, hogy levelet írok, ő is helyet kért, üzenetnek.)

89. 7. 18. 2010

Salgótarján

Mátraalmási Művésztelep zárókiállítás

megnyitóbeszédem

Hölgyeim és Uraim, kedves közönség, meghívott vendégek! Három dologról akarok szólni. Az egyik, hogy mire való a művészet, a másik, hogy mire nem való a művészet, és a harmadik a Mátraalmási meghívásunk dolga.

A művészet az sok mindenre való. Az emberiségnek egy olyan ősi és csodálatos találmánya, mint például a házasság intézménye. Van, kikezdhető és elpusztíthatatlan. Ezen elmerengtem egy-két éve, hogy például a házasság intézményéből kiiktatunk fontos elemeket, például a gyermekáldást, vagy valamely betegség folytán a komplett szexualitást vagy az egy fedél alatt lakást egy-egy fontos funkciót - és másik vagy másik három funkció nő a helyébe és átveszi az előbbi szerepét. Ilyen a művészet dolga is. Egy csomó mindenre nem jó, mégis az ember az őstörténete óta valahogy nem tud megélni nélküle. Annyi szerepe van. Többek között jó a legalapvetőbb kérdések megválaszolására is. Ez csak az egyik funkciója. Az ember - és mindig az egyén - a gondolkodó én, szembekerül és meg is küzd a lét alapvető problémájával. A kérdéssor végén mindig az a mondat áll, hogy miért élek. A közbenső kérdések olyanok, hogy mit csináljak, mit ne csináljak, mire való a szenvedés, mire való a munka, mire való a másik ember, mire való a jövő, mit kezdjek a halállal, van-e Isten, ha van, akkor evvel a ténnyel mit kezdjek. A művészet ezekre a kérdésekre is ad - nem naprakész, hanem a továbbgondolkodást segítő feleletet.

Van még egy kedvenc hasonlatom a művészlétről, hadd mondjam el. Mi a háborúban az előörsnek, a felderítőknek a szerepe? Az, hogy a hadsereg számára megkeresik a lehetséges utakat. Nem lehet megnyerni egy háborút úgy, hogy a veszélyes helyre a hadsereg megy, hiszen az egész elpusztulhat. Ezért előreküldenek néhány képzett, önkéntes vállalkozót, aki saját felelősségére előremászik, előrekúszik és kukucskál. Kikémleli: erre lehet menni, vagy hogy erre nem lehet menni. Ha pechje van, akkor aknára lép és fölrobban, de a hadseregnek így is szolgál, mert megtudják, hogy arra nem lehet menni, arra akna van. A művész is valahogy ilyen. Előremegy, körülnéz, visszatér és nyilatkozik: arra ne menj. A többiek segítségére van evvel. Ezt a hasonlatot azért gyártottam és azért szeretem, mert a művész általában nem közösségi érzületű ember, egyedül él és egyedül dolgozik, és mégis a közösségért dolgozik, akár anélkül, hogy ezt igazán tudná. Méghozzá súlyosan és egyértelműen a közösségért. És úgy értelmezem ebből a hasonlatból, hogy furcsa módon akkor szolgálja igazán a közösséget, hogyha távol van a többiektől. Ha előrekúszik és mászik, és kikémleli merre kell menni...

A második tétel, hogy mire nem való a művészet. Tóth Elemér újságíró barátunk a napokban a Nógrád folyóiratban is panaszkodott, hogy micsoda világot élünk, tele politikával, olykor a legszennyesebb és legprimitívebb napi politikával és legalja emberi indulatokkal körülvéve. És mit kezdjünk ezzel, hogy lehet így tisztességesen dolgozni, verset írni. És nem idegen a politika gondolkodásától, hogy a művészetet eszközként használja. Mindnyájan jól ismerjük a realizmusok történetét, a kiszolgáló realizmusok történelmét. Mondjuk a harmincas évek végén Rómában néhány kis utcácskában a gipszöntő műhelyekben Mussolini gipszportrék gyártásából élt jó néhány ember. Leírja Lénárd Sándor a gyönyörű novellájában, azt hiszem „Róma 1944”-ben. Hát ez nem igazán művészet. Ezeket a gipszszobrokat Mussolini bukása után versenyt dobálták ki az ablakon egy örömünnep alkalmából.

Ezenkívül - nem egészen lineáris a gondolat - de nem való a művészet... nem díszítésre való és nem örömszerzésre. Ha én szépet akarok látni a szobámban - illetve én nem szeretem a szobámban a virágot, mert folyton leverem a könyökömmel és kifolyik a víz - de ha szépet akarunk látni a szobában: kiteszünk egy váza virágot. Annál szebb látvány kevés van. Talán a nők arca ilyen szép időnként. Ha szépet akarunk, megnézünk egy virágot, megnézünk egy női arcot, vagy egyáltalán, egy emberi arcot. Mégis, ezeket a virágokat lefestik. Isten tudja miért, hisz úgy szaga sincsen. Miért festik le, a virágnak nincsen értéke. Mégis megörökítette Chardin 1650 körül, megörökítette mondjuk Van Gogh szintén a századforduló előtt, és ma borsózik a hátunk, ha ránézünk, és megörökített egy virágcsendéletet - én borzasztóan szeretem - Munkácsy, a párizsi korszakában, a szalonképei között. Ami maga volt a századvég enervált, kicsit sánta és korlátolt boldogsága. Ugyanazokkal a virágokkal egészen másról beszélt Charden vagy Van Gogh. Ezt csak figyelmeztetésnek, hogy a TÉMA és esetleg a SZÉP mindig csak az első lépcső, amin át kell lépni ahhoz, hogy a kép súlyosabb tartalmait megértsük.

A harmadik tétel Mátraalmás, hisz erre vagyok felkérve, kötelezve. Itt elmondhatom azt a mondatot, hogy én kértem meg, én kunyoráltam be magam erre a művésztelepre másodjára. Három éve voltam már itt. Ez nem olyan rossz hely. Jó a környék is - bár bevallom, én a Keleti pályaudvar várótermében is ugyanilyen jól tudnék dolgozni, ha hagynának - de valami többlet mégiscsak van. A művészek individuálisak és az Isten és az ember nem tud segíteni egy mű létrehozásában. Ne káromkodjunk, az Isten biztosan tud. És mégis összehúzódunk időnként, csoportba verődve, mint Pilinszky beszél valahol ólmelegről. Emberek, akik nem ismerik egymást és nem is fognak életükben többé találkozni, egymás közelében - tisztes távolságban azért, mondjuk 20-30 méterre egymástól - de mégis egymást hallva, mégis figyelve, kicsit szeretve, kicsit segítve - mégis, valami új minőség jön létre. És ez az új minőség, akármennyire individualisták vagyunk is, és le is tagadjuk, mert időnként utáljuk is egymás arcát - most nem erre a művésztelepre gondolok - mégis szükségünk van egymásra, és mégis keressük egymást. Rejtett ez a csatorna, mégis működik. Valami furcsa módon közösség születik. A kiránduláson, az esti szolgálati pálinka használata közben. A közös sótartó és a kölcsönkért ecsetek. Aztán az egyik videoszalagot hoz, a másik Szibériáról mond két mondatot.

Aztán van egy másik tétele is a történetnek, amit én - most valami romantikus jelzőt kellene találni - amit én szintén nagyon szeretek. Az a fajta gondoskodás, amihez az én generációm nem szokott hozzá. Én vendéglőbe már nem tudok úgy bemenni, hogy ne zavarna, hogy engem a pincér kiszolgál és keresi akár a kedvemet. Ez az én kultúrámban - ennek a negyven évnek a szellemi rombolásai közé tartozott - ez már idegen. Nyertünk is vele valamit, mert mi talán valamivel többet értünk az egyenlőségből. Ez csak egy zárójeles gondolat és bizonytalan. De az effajta gondoskodás, hogy én a hasamra ütök, mert én művész vagyok és lerádiótelefonoztatok, hogy nekem fehér akvarellpapír kellene, mert ami itt van az nem jó, és nagy valószínűséggel másnap megkapom. Én ezt nem tudom megszokni, és ha netán harmadszor is meghív Domonkos úr, akkor se fogom megszokni. A figyelmességnek ezt a fajtáját, ami olyan, mint a házastársi, a hitvesi szeretet és gondoskodás, amiről, ha kérdeznének, hirtelenjében nem is tudnánk mit mondani. Csak ha belegondolunk, hogy minden megvan. Még akkor is megvan minden, hogy természetesen nincs meg minden. Mert speciel halványlila pöttyös nyomdafesték nem volt, amit én nagyon szeretek. Én mindig nagyon rosszul érzem magam, mert ilyen alkatú vagyok - de itt most, szégyenkezve be kell vallanom, nagyon jól éreztem magam. És akkor egy zárómondat: a közösség nevében is köszönöm az ittlétet.

Köszönöm figyelmüket.

(13 perc volt)

2019

VÁLI DEZSŐ festőművész kiállítása Kecskemét Cifra Palota 1989.9.8-10.15.

Kecskeméti Képtár

Megnyitja: Szüts Miklós 8-án pénteken 4 órakor

2022

TV-2 Premier c. műsorban 89. 9. 10. vasárnap 20.30.

”Beszélgetés Váli Dezső festőművésszel”

Bejátszott film (10 perc):

(fölvették a megnyitó előtt, alatt a helyszínen)

[...] Kernács: Hogy született meg a Keresztút című sorozatod?

Váli: Egy volt ferencesrendi szerzetes; a volt lelkivezetőm egy ilyen nyughatatlan pasas, és elment Ausztráliába négy évre, mert nem tetszett neki eléggé a magyar kék ég, úgy gondolta, ott szebb az ég, és egy magyar kolóniának lett a plébánosa. És építettek közös munkával, kézi munkával egy kis kápolnát. És levélben, egyszerűen ahogy ez menni szokott, kért, hogy ugyan küldjek neki egy keresztutat, mert neki se pénze, se művésze, hogy a helyszínen ezt elintézze. Így egy korábbi témámat elővéve, evvel elkezdtem dolgozni, és megcsináltam neki, és már föl is tették a kápolnában.

Kernács: Most ezek különös képek. Ilyen sötét jelek ábrázolják tulajdonképpen a kálváriát, a szenvedéseket, amit Krisztus végigjárt, és újságpapírra készültek. Miért?

Váli: Az újságpapírra nyomtatott szövegek tartalma és a mi hitünk tartalma elég távoli két pólusúnak tűnik. De ha az ember egy kicsit belegondol, hogy egy kétezer évvel ezelőtti koncepciós per, egy kétezer évvel ezelőtti politikai statáriális gyilkosság, és az ami a mai, év eleji, januári Magyar Nemzetben, amire ezeket rajzoltam, ami cikkek vannak, - ez meglehetősen összecseng. Az embernek amúgy sincs egy külön hívő élete és egy külön hétköznapi élete. A tragédia és az igazságtalanság az mindig az, a szenvedés mindig az, a szeretet mindig az - akár kétezer éve történt, akár most [...]

89. 9. 2029

Levél Katától:

Ti. építkezés Kékkúton (elleneztem, élesen)

Nekem te mégiscsak sokkal fontosabb vagy mint a fürdőszoba! Csókol szerető feleséged.

89. 11. 6. 2030

Hidvégi Máté, Kanadába.

Máté, hiányzol.

Nem megy ez a rohadt kép, hónapok óta kapirgálom. A délelőtt evvel ment el, meg Mikicával többlépcsőben szétszereltünk egy porszívómotort. Egyebek mellett jutott neki egy golyóscsapágy belőle. Náthás, beteg, evvel múlatja idejét, meg mindig valamit kér tőlem: géppapírt, most éppen ollót (hol az övé), borítékot (minek?).

Csak magamról tudok igazán írni.

Hónapok óta gondolkodtam egy új keresztúton, anélkül, hogy tudtam volna. Most megcsináltam két nap alatt. Nagyon szeretem. Fölmentem fotoapparáttal a Munkásmozgalmi Múzeumba, kértem harmincas évek-beli munkás szituációfotókat. Délutánra előhívtam, amit ott a helyszínen lefotóztam belőlük, másnap estére keretezve készen volt. Fölvetettem a püspöki karnak, mi lenne, ha Magyarország ezt ajándékozná két év múlva a pápának, látogatásakor. (Gondolom, nem fognak hamar dönteni, egy reprósorozatot mellékeltem.)

Hogy mit hozzál nekem, ez újabb teher. Hát igen, nagyon szeretek ajándékot kapni, de mindenem van. Hogyan hidalható át. Itt a nagy lehetőség. Ez a szöveg most azért tudott piros lenni itt, mert a múlt héten vett tőlem egy hölgy egy műtermes képet, ami se nem jó, se nem rossz, viszont látta öreg masinámat és - még csak nem is ráadásul, hanem csak úgy - nekem adta második írógépét. Na ez öröm. Azt mondja, bosszantó, hogy az embert túlélik tárgyai, hogy ő ebben teljesen szabad.

Tényleg valami fényképezőgépmütyürben kellene gondolkodnom. Vagy valami jó kis franciakulcsféleségben. Csőkulcs készlet? Nagyon szeretem, sajnos semmi szükségem rá. Na, majd gondolkozom. Dinamós elemlámpát szerintem csak Csehszlovákiában lehet kapni, 1970-ben. Azt vettem volna. És színváltós elemlámpa? Na, az jó!

Valamit nagyon várok. Épp most 10 perc múlva lehet megint telefonon érdeklődni, kész van-e. Öt év bizonytalankodás után múlt héten leadtam összes diámat (képeimről) (1959-től kezdődően talán csak 4 képem nincs lefotózva) - hogy csináljanak belőle 9x13 cm-es papírképet. Egyszerre fogom látni (színesben), mit festettem az elmúlt harminc évben. Nagy esemény. Majdnem 9 ezer forint, ennyi amit a zsidó temető könyv honoráriumából magamra. (A könyv csúszik, még mindig remélem, hogy jövő nyárra kijön a nyomdából, 120 ezret kaptam a nyáron.) Nyaralót betonoztat (terasz) a Kata egy részéből, mifene. Most, hogy a múlt héten kemény valutaszigorítások, - szerepe lesz a pénznek, ti. még mindig intézik, még mindig reménykedem, hogy a pénz 70%-át hivatalosan valutásíthatjuk. Nem mintha utazni akarnánk-tudnánk, - de mégis.

Dehogynem szeretnék utazni. Szüts hazajött Svédországból egy kiállításról. Engem is hívtak volna, de hogy én külföldre nem árulok... szóval hazafelé menet megnézte a Berlin-Dahlen Múzeumot. Na, az szinte az egyetlen múzeum Európában, amit nagyon szeretnék megnézni. Majd, talán. A gyerekek miatt nehéz utaznunk. Nincs vigyázó nagymama. -

Na, ajándékügy. Ha valami Mark Rothko életéről, esetleg gondolatairól, angolul. Nem sikerült szereznem. Iszonyú gőgös pasas volt - joggal. Evvel öngyilkossága 70-ben nagyon szimmetrikus. Jaj, ami még jobban érdekel: egyszer egy egész könyvet lefordítottam Braque-ról (napi hatvan perc, vagy fél év) és egy szó sem volt magánéletéről, szavairól. Volt-e gyereke? Vagy ez mellett, egyébként senki nem ismeri: van Braque-nak egy csodálatos, a halála előtti periódusa, senki nem ismeri, még a Thames & Hudson albumban is csak egy kép szerepelt ebből: Van Goghgal téveszthető össze, expresszív, mágikus. Ismered? Pár képet láttam, széles ecsettel narancs sáv - gabonatábla, fölötte vakító kék csík, hosszúkás - francia formátum. Az egyiken valami fekete folt: egy eke talán. Nagyon izgatott vagyok, mit lehetne nekem ajándékozni. Na.

Itten most minden mindig változik. A lift ma nem jár, Magyarország ma köztársaság, ma nem jött meg az ÉS. Nem tudom, miért. Igaz, vagy fél éve nem néztem bele. De mégis.

A kecskeméti kiállításomon a keresztúton kívül, össz. 7 olajképet tettem ki, sikerült szűkszavúnak lennem ez egyszer. Egyet választhattak ajándékba (a múzeum), a legrondábbat vitték. Valaki megkérdezte, milyen siker volt. (Nem voltam lent azóta.) Mondtam: fantasztikus siker. Majd 10 év múlva hazafelé ballagva egy mérnök fejében fölcsillan egy gondolatfoszlány - és abban benne lesz, amit tőlem tanult.

89. 11. 27. 2032

Hidvégi/Kanada

Szervusz, Máté.

Most, hogy megvan az egész munkásságomról a színes fotósorozat (450 db, már kis albumokká formáltam, gyönyörű) - a fekete-fehér fotókat eltéptem. Ugyanis - így látszott - olyan kevéssé informatív nálam, nem érdemes (pl. MTA Műv. tört. kut. intézet) odaajándékozni. Legtöbb kép semmit nem mond szín nélkül.

Na, viszont tele lett a padlóm elszakított papírokkal. Tegnap este 10 perc alatt csináltam egy tekercs fotót róla. Kisfiam hordozta a reflektort előttem, félig-meddig komponálatlan új szemétfotók. Aztán a negatívot a nagyítógépbe téve - megtakarítva a legkeservesebb munkafázist - kivetítve, rögtön a lealapozott lemezekre átrajzoltam az egész sorozatot. És ma délelőtt 4-et „le” is festettem belőlük. Vagyis őket. Nyilván szörnyűek (azonnal a fal felé fordítottam őket száradni és nem nézem meg. De ebből már könnyebben tudok képet festeni - folytatni már egy rossz képet - könnyebb. 35x35 cm-esek.)

Új hely. Most itt ülök a hittanterem előterében, körülöttem a váltás ricsaja. Egyszerűbb itt folytatni, mint 7-re újra visszajönni Mikicáért. (Budai Ferencesek. Egy magasított karmesterszéket találtam, az az asztalom.)

Akkor most ez egy hosszú levél lesz.

Na a képkezdésem problémája. Legésszerűbb arról írni, ami ENGEM foglalkoztat most intenzíven.

Ezen tűnődöm hetek óta. Ismerem a Szőnyi képkezdési módszerét, próbálkozom végiggondolni, mások hogyan csinálták. Nagy Balogh, Egry ismerős. Rothko - látom. Rembrandt. Nagy István. Derko. Vajda. Most egy néni elhaladt mellettem, és azt mondja: „Dicsértessék a Jézus Krisztus”. Szabályosan válaszoltam (papnak nézett?). Szóval. Persze minden új kép új szülés. És az is való, hogy a szenvedés elkerülhetetlen. De nem mindegyik. És mindenkinek van valami szisztémája. Én ezekkel a műtermes képekkel csapdába kerültem. Egyszerűsödnek a foltok, itt már nem ésszerű az előző képből indulni, ahogy én mindig tettem. És még egy. Ezek geometrikus vonalhálóból indulnak. A zsidó temető legalább organikus vonalrendszerből (is) indult. És valahogy könnyebben eljutottam az én olykor szeretett rózsa - és mindenféle színű színharmóniáimhoz. Bár tavaly tavasszal sikerült rózsaszínű bútorokat festenem... érted a problémát? Valahogy túl szűkre zártam. Túl szűk kört húztam magam köré. (Érdekel ez téged? De hát mit csináljak -.) Fejemben jár Czimra Gyulaéletműve. Őneki elég volt a műterem-téma halálig. Amikor sikerült neki, akkor döbbenetes. Ez is irányít. De nem tudom, követni tudom-e. Na, becsukták az ajtót, kezdődött a hittanóra. Mellettem lábujjhegyen még egy szülő elsuhan (a lábujjhegy is rám vonatkozik). Szóval ezen töröm a fejem. Egy szisztéma, képkezdéshez. Ez nem megy a műterem-témámmal tovább, vagyis nem merem. Ez ama reggeli ötlet - majd meglátjuk. Azért (is) nyúltam vissza a nonfiguratívhoz, mert szerettem volna logikátlanul színes színeket egymás mellé tenni, amit a műteremnél nem tehetek. (Most egy csuhás srác bedugta a fejét.)

Egy hete eszembe jutott Barcsay, akinél természetesnek veszem, hogy a figuratív és nonfig. között sétálgat hol erre, hol arra. Talán nekem is megbocsátják. Azt se bánnám, ha ismételném magam (ha a kép jó). Csak menne a munka. És közben még figyelni kell a jobbkézszabályra, hogy Mikica fölvegye a sapkáját, hogy a tej ne fusson ki, hogy fogat is mossak és hogy érdeklődjem az operációja felől.

Más.

Egy induló karizmatikus periodika számára a lelki vezetőm megkért (utasítás), írjam meg az imaéletem rendjét. Négyszer írtam át. Valaki megkérdezte, nem volt kényelmetlen feladat? Azt hiszem, pontosan válaszoltam: nem olyan fontosak nekem az emberek, hogy titkolózzak, rejtsem magamat. A cikk - mint mondják - helyenként ki-ha-én-nem hangvételű, önhitt. Nem lehet ezen segíteni. Ha ezt öncenzúráznám, valamit biztosan elveszítene.

Egy idézet emlékezetből belőle. (Amikor az alkalmi, utcán mondott kötetlen imáról van szó:) Amikor a lányokról tavasszal lekerül a nagykabát: „De gyönyörű melle van, dicsőség neked, Uram”. Azt remélem, sok srác megkönnyebbülten fog hátradőlni a székben, olvasva.

Jó lenne leveleiden dátum!

Na, itt már ugrálnak a gyerekek, kezdenek körbeállni. Alighanem vége. Ha nem folytatnám: szia, ölellek benneteket, jót beszélgettünk.

89. 11. 27. Harmincadikán nyílik a Műcsarnok téli tárlat, mindenki zsűri nélkül 1 művet. Én 14-et, mert sorozat, - a fotós keresztút. Montázsnak neveztem el a műfajt. Na, itt ugrál Mikica. Szia

90. 5. 17. 2041

dr.Keresztes Szilárd

Nyíregyháza

Kedves Püspök Atya!

Küldöm II. János Pál pápa számára készített „Stations of the Cross” - című grafikasorozatomat. Novemberi levelemben fölvetettem: esetleg a magyar egyház ezt a műtárgyat ajándékozhatná a magyarországi látogatás alkalmából.

Ha módjukban van, és meg kívánják vásárolni: örülnék neki. Ebből élek. Megbecsültettem: százezer forint. De bármekkora részösszeget is elfogadok. Ha nem kívánnák megvásárolni, akkor is, kérem - szíveskedjenek ajándékként átadni. Köszönöm.

90. 5. 17. 2042

Jutka/Franciaország

Hát megint beütött, a franc egye meg. Nadrágot kell venni. Gond. Na képzeld. Tragédia. Mi az, ami télen meleg, nyáron hideg, nem látszik rajta a festék, nem megy össze, nem túl drága és itt a sarkon azonnal megkapni, és persze olcsó. Jaj. Ennyit a lelkiállapotomról. Te tudsz nadrágot venni? Van valami részötleted? Transzponálható szisztémád?

Meg akarnak hívni a képző főiskolára mesternek, nem tudok dönteni így nadrágtalanul. Négy dél-koreai zoknit viszont sikerült vennem. Útközben valahová. Zsófi a kutyát hol veri, hol ölelgeti, még mindig bepisil. Kata búsul. Megjelent egy antiszemita cikk a Népszabadságban. Írtam a közösségek nevében egy válaszcikket, a cikk lényegében egy Szt. Ferenc-ima a békességről. Aztán most a Bíboros Úrnak is írtam a közösségek nevében, hogy foglaljon állást ez ügyben nyilvánosan. Közben most vettem egy farmert. Az eladó szerint csak egy számmal nagyobb, mint kéne, szerintem kettővel. Dögnehéz és merev. Most meleg lett, mindenesetre rövid gatyában járok. Ja, még Asztrik püspököt megkértem, hogy a nagy máriaremetei beszédébe foglalja bele, hogy mi elutasítjuk az antiszemitizmust. Megígérte és tényleg belevette. Ezt a részt aztán a TV is közvetítette. Zsófi dühöng, mert bundásalmát vagy mit kellene nekünk vacsorára csinálnia, Kata igyekszik most belevonni a főzésbe, mert hogy ő annak idején ehhez tökhülye volt, mint mondja (nem emlékszem erre a részletre).

Most le kellett megint állni a gépeléssel, mert a kutya ideült a két térdem közé, vakarandó. Erzsébet húgom valószínűleg Bélapátfalvára települ, kolostort kell építeni, már megkérdeztem egy-két volt ismerősömet: van-e kedved kolostort tervezni. Aztán néztem, mennyire tudják az izgalmukat elfojtani. A koldus keresztutam megjelent a Mozgó Világban, fekete paszpartu, minden kép külön oldalt kapott. Én meg megkaptam a Dorottya utcát kiállításra, végül is eldöntöttem, hogy kamarakiállítást akarok, és a szokásos két év helyett a Műcsarnok postafordultával válaszolt, hogy igyekszenek figyelembe venni az általam kért hónapot, vagyis nagy festő vagyok. Kecskeméten megint az elviselhetőség határáig szenvedtem, mintegy sportot űzve a dologból, viszont van onnét vagy 5 rohadtjó képem, azóta fejeztem be, s így együtt a műtermes képekkel képmutatás alkalmával kitapétázhatom az egész műtermemet. Most már megmutattam mindenkinek, s ezekben a hetekben szórom szét múzeumoknak. Szerencsére kettesével viszik. Megcsináltattam ezen a héten is az autót, úgyhogy megy. D. hetek óta eltűnt, a Dani közösségbe emigrált. Gyöngynek igen gömbölyű a hasa, Györgynek is. Ernő állapotbeli kötelességéből kifolyólag eltűnt, Kata szerint csaja van. Engem meg tönkretettek, egész életemben papírcsipeszhiánnyal küszködtem, és ez az érzés független volt a háromdimenziós matériától, mert részben volt csipeszem, részben húsz éve nem használom. És most egy tisztelőm Kanadából hozott húszat. Rögtön odaajándékoztam Katának, de engem tönkretettek. Igaz, Katától este visszaloptam, de észrevette. Zsófi most beballagott és baritonhangon közölte, hogy hülye a gáz és a bundásalma ezért vagy nyers lett, vagy odaégett, nem tudja, menjek vacsorázni, ő nem kér (jó volt, ő is evett). Hiányzol.

90. 5. 10. 2049

Levél Várszegi Asztrik püspöknek

Kedves Asztrik Atya!

Az idő rövidsége miatt úgy beszélek, mintha 30 éve ismernénk egymást, elnézést.

Lehet, hogy ötletem csak emberi okosság, akkor megfontolandó, de ha a Szentlélek üzeni, több annál. Imádkoztunk ez ügyben. Nem játszom a szavakkal. Dönts.

Azt javaslom, hogy a most szombati zarándoklat nyitóbeszédében keményen ítéld el a hirtelen szétömlött antiszemitizmust, hivatkozva a Zsinat 1965. okt. 28. enciklikájára, melyben:

”mélyen sajnálja az egyház mindazt a gyűlöletet, üldözést és az antiszemitizmusnak sokféle megnyilatkozását, mely bármikor és bárki részéről a zsidók ellen irányult”

A dolognak égető aktualitása van:

1. zsidó barátaim jelezték, hogy félnek.

Az iskolákban több helyen a gyerekek már zsidóznak.

2. A pártharcok során elhangzott antiszemitizmusok

3. új kormány, a kezdet eszmei bizonytalanságai

mindenki egy igazán felelős szót vár

4. április 29. Népszabadság. Határozott antiszemita cikk, lényegében a numerus clausus követelésével.

Erre a karizmatikus közösségek nevében a szombati számban röviden válaszoltam, de ez nem elég.

Ha a magyar egyház most nem nyilatkozik, történelmi pillanatot mulaszt el.

Keresem a módját annak is, hogy a Püspöki Kart talán imaközösségeink nevében fölkérjem egy állásfoglalásra. Most minden személyes léptéken át kellene lépni ez ügyben. Kérem tanácsodat, mi lenne ennek az optimális módja. Néhány nap múlva telefonon kereslek.

Szeretettel:

Váli Dezső

[Két nap múlva visszajelezte, hogy beleveszi a beszédébe.]

Belevette a beszédébe, a sajtó ezt jól megforgatta.

90. 5. 12. 2050

Dr. Várszegi Asztrik esztergomi segédpüspök szentbeszédének részlete

1990. V. 12., a budapesti egyházkerületek máriaremetei zarándoklatán

[...] Mert testvéreim nem szabad elfelejtkeznünk arról, hogy ebben a magyar hazában nem csak mi vagyunk. Sokan félnek tőlünk. Én tudom, hogy a félelem nem mindig megokolt, nem mindig ésszerű dolog, de sokan félnek. Sokan félnek egy hatalomra kerülő egyháztól. Sokan megfogalmazzák, hogy félnek egy katolikus vagy keresztény kurzustól, egy olyan államhatalommal vagy politikával összefonódott katolikus egyháztól, amely a két világháború között volt. Testvéreim, ezt a keresztény kurzust, ezt a katolikus kurzust minden ízében tagadnunk kell. Nekünk nem kell sem állammal, sem politikával összefonódott hatalom, az egyház nem kíván és nem akar hatalmat, az egyház szabadságot akar ahhoz, hogy az evangéliumot minden embernek, kicsinek, nagynak hirdethesse, és hogy szeretetének szolgálatát minden embernek fölajánlhassa ebben a hazában. És testvérjobbot akarunk nyújtani protestáns, református, evangélikus és más felekezethez tartozó testvéreinknek, hiszen egy Úrnak, egy Krisztusnak szolgálunk, mi nem akarjuk az övéit elvenni, mi őket is Krisztusban akarjuk szolgálni és szeretni. És testvéreim, itt kell szót ejtenünk a mi népünknek, de azt hiszem, Európának és most már a világnak rákos betegségéről, az antiszemitizmusról. Nekünk testvérünk mindenki, és Jézus azért jött, hogy értünk, emberekért, nemcsak magyarokért, hanem zsidóért, szírért, arabért, amerikaiért, románért és még sorolhatnám a nemzeteket, nemzetiségeket, fajokat, feketékért és fehérekért és sárgákért, mindenkiért, egyetemes küldetéssel, egyetemes szeretetküldetésből jön. És minekünk úgy kell élnünk, hogy testvéreink ne megijedjenek, ne féljenek, ne irtózzanak a mi hatalmunktól, ami nincs [...]

90. 5. 12. 2051

(Az ügyeletes vezetőt én kértem meg, hogy a zarándoklatról szóló műsor mellett csináljon híranyagot is ebből.)

Szabad Európa Rádió

90. 5. 12. 16 órás hírek:

Várszegi Asztrik esztergomi segédpüspök a máriaremetei zarándoklat résztvevői előtt kijelentette, hogy a magyar katolikus egyház minden ízében megtagadja a két világháború közötti politikával összefonódott katolikus kurzust. A főpap a magyar nép és Európa rákos betegségének nevezte az antiszemitizmust, amely ellen a legjobb fegyver a szeretet.

fogalmaztam: V. D. és Vince András SZER

A teljes beszédet (valószínűleg egyetlenként) magnóra vettem 12.30-kor. 14.30 a kiemelt fontos részt legépelt állapotban + a kazettát leadtam a Kossuth rádió/168 óra/Mester Ákosnak. 15.30-kor a Szabad Európa Rádió bp.-i stúdiójának is.

Még aznap, vasárnap sugározták.

A TV Híradó stábjának, mint a „Szabad Európa riportere” a helyszínen előre szóltam, hogy mire figyeljenek. Az antiszemitizmus elleni mondatot vették föl, s ez aznap este háromszor elhangzott a tévében.

aznap

Szabad Európa 16 h hírek.

168 óra 17 h beszédrészlet

TV Híradó 19.40 beszédrészlet

Esti Krónika Kossuth r. (18.30?)

A Szabad Európa fölvett különműsora és a hír ismétlése elmaradt.

90. 5. 11. 2052

Kedves Asztrik Atya!

(Én is) nagyon köszönöm a zarándoklaton elhangzott beszédedet. Egy zsidó egyetemi tanár barátnőm, aki Dél-Amerikába kivándorláson gondolkodott, megkönnyezte a dolgot örömében.

Szíves tájékoztatásképpen jelzem a következőket: A teljes beszédet (alighanem egyedül) rögzítettem. Az antiszemitizmusról szóló rész ennek következtében mindenütt helyet kapott. A hangszalagot ugyanis még aznap délben leadtam a Kossuth rádió/168 óra műsorának, ők még erről külön beszélgetést is akarnak majd.

A Szabad Európa Rádiónak, ők már a 4 órás hírekben leadták.

A TV Híradó figyelmét is fölhívtam, bár ők amúgyis kint voltak. Az esti adásban ez a mondat kiemelten hangzott el.

Szóltunk még a Rádió Belpolitikai Szerkesztőségének, az Esti Magazinban közvetítették.

Szóltunk a Nők Lapjának.

A Magyar Nemzetnek sajnos egy napos késéssel, ma adom le, várják az anyagot.

Kapcsolatban vagyunk a katolikus országgyűlési képviselők frakciójával, sugallva, hogy kérjék föl a Bíboros Urat valamilyen formában (körlevél?!) való állásfoglalásra.

Jelenits atya segítségét is kértem, foglalkozik a dologgal.

Pár nap múlva keresnélek telefonon tanácsért: mi lenne a mi karizmatikus közösségünk részéről a legjobb formája annak, hogy a Püspöki Kart valamilyen állásfoglalásra megkérjük...

Húgommal van valami?

90. 5. 14. hétfő reggel

Szeretettel:

(Váli Dezső)

Mellékletként egy kis antiszemita ízelítő. Sokszor a keresztények nevében írják alá. Nyilvánvalóan provokáció.

90. 5. 15. 2054

Képzőműv. Szövetség Közgyűlés (kérésemre)

A Választások során fölmerült ízléstelenségekre, valamint a Népszabadság 1990. április 29. számában leközölt antiszemita megnyilatkozásra gondolva felhívjuk az országgyűlést és a magyar népet, legyen megfontolt, és a szeretet jegyében határolja el magát mindenféle megkülönböztetéstől. Ne engedje nemzetünk egységét antiszemitizmussal vagy bármilyen etnikai megkülönböztetéssel tönkretenni, nemzetünket bemocskolni!

MKISZ Közgyűlése 1990. V. 15.

2055

Kedves Bíboros Atya!

Kérjük pártfogó segítségét a következő ügyben: Imaközösségeink nevében egy kérő levelet fogalmaztam a Magyar Püspöki Karnak. A levél a következő:

Tisztelettel kérjük a Magyar Püspöki Kart, hogy foglaljon állást körlevél vagy nyilatkozat formájában a következő ügyben:

Az országban antiszemita hecckampány folyik. Már kisiskolások is „zsidóznak”. Zsidó barátaink közül többen jelezték, hogy félnek. És a fenyegető levelek egy részét mint „magyar keresztények” írják alá, pontosabban hamisítják alá.

Ebben a pillanatban minden szem az egyházra szegeződik. Történelmi pillanatnak tekintjük.

1990. május 15.

Húsz katolikus karizmatikus imaközösség nevében fogalmazta:

(Váli Dezső)

A Fioretti közösség vezetője

......

A levelet dr. Várszegi Asztrik atyához juttatjuk el, továbbítási kérelemmel.

90. 5. 28. 2056

Levél az MDF vezetőihez

Kedves Kulin úr!

Gergely Kati közvetített, tőle tudom, hogy ötletem tetszett, és hogy Lezsák úr szerint néhány egyéb képpel együtt lehetne fölrakni, hogy ne legyen a dolog túlzottan politizáló. Tehát. Fölajánlom az MDF- székház számára

”Régi zsidó temető - hazatérés” A/86/14. sz. olaj, farost 130x170, 1986-87 képemet.

Ha pénzt kapok érte, nem baj, ebből élek. Értéke 140-170 ezer forint körül van. De szívesen odaadom ajándékba is. Katolikus és SzDSz-szimpatizáns létemre én így politizálok antiszemitizmus ügyben.

Képről dönteni telefonon nem lehet. Beszállítom, nézegessék. Biztos akad helyiség, ahol nincs nagyon szem előtt. Döntsenek. Nem sürgős. Ha pedig nem kell: hazahozom, elég egy telefon.

90. 5. 28.

Szívélyes üdvözlettel és sikeres munkát kívánva, valóban:

Tisztelt Lezsák úr!

Mellékelem Kulin Ferencnek írt levelem másolatát szíves tájékoztatás végett.

A kép beszállításakor értesültem, hogy Kulin úr munkahelye időközben a Parlament épületébe került. Így a döntés bizonyára az Ön kezében van.

90. 5. 28.

Októberben a képet csendesen épp haza akartam szállítani, mikor váratlanul Furmann Imre alelnök fölrakatta az irodájában.

90. 6. 13. 2057

Levél Földényi F.-nek

Tegnap éjjel mosakodás és lefekvés között, szemüveg nélkül átmentem a feleségem szobájába egy kikészített papírral. Meztelen voltam. A dolognak nincs erotikus jellege, én ilyentájt olyan álmos vagyok, hogy semmiféle erotikus jellegem nincsen. Viszont ő később fekszik, ezek a csendes percei. A papír a Világkiállításról szóló cikked kivágata volt, délelőtt olvastam a műtermem közepén, eleinte négykézláb. Ugyanis az újság nálam főképp mint olajfestékfelszívó szerkezet működik, s a használt papírt előszeretettel szórom le magam köré, otthonosságot teremt. Aztán fölültem a karosszékbe, pedig ott kb. egy az egy arányú a veszély, hogy munka közben is elalszom.

A bevezető hosszúra sikeredett. Tegnap fölmerült egy levél írása. Váratlan volt és felüdülés gondolatokat (számszerint talán ötöt, ami rengeteg) olvasni nálad. A gondolatok tiszták, a cikk jó. Köszönöm. Ahogy mondani szokták, valami tiszta fuvallat az iszonyatosan ostoba, büdös, szűklátókörű és csőlátású irományok között, ami azért mégiscsak beömlik a szobámba (is).

Erre ma délelőtt hozta a postás téglapiros könyvedet. A fülszöveget elolvastam, lehet hogy ennél is maradok. Jó ronda téma. Túl mélyen érint.

Nem jut eszembe semmi. És akkor jössz nekem itt a piros könyvvel az elmúlástól valófélelemmel.?! Kösz, van. Elég. Azért lehet, hogy elolvasom.

Az arcodra pedig nem emlékszem. Ami elég szomorú. Talán négy ember lehet az életemben, akivel szívesen beszélgetnék, mégsem teszem. Amíg élt, Vaszkó Erzsébet volt ilyen. Csodálatos szellem, kölcsönösen nagyon tiszteltük egymást, mégis alig néhányszor beszélgettünk. (Én hívő vagyok: majd odaát.) 18 éve hallgatok ebben a szobában, amiben élek.

De visszatérve témádra, túl az önsajnáló pátoszon, ez ügyben csak hitem tart össze. Ebben egy-egy percre meg tudok nyugodni, hogy ezen a gondolaton nem tudok túllépni, tehát ezeknél a gondolatoknál leheveredhetem, legalább egy szusszanásnyira:

„Krisztus oldalából kifolyó víz,

moss tisztára engem.

...

Krisztus kínszenvedése, erősíts meg engem.

Szent sebeidbe rejts el engem...”

Mit szólsz a szürrealizmusához? Paraszt nénik kórusban mondták egy kis plébániai misén, szentáldozás után. Leírtam, most már mondom én is. Ilyenkor csend van.

90. 7. 15. 2062

Szia, Jutka!

A vízvezetékszerelő András elhagyta közösségünket, Puchi találkozott vele, kiszedte belőle, hogy az én agresszivitásomat nem bírja. Auguszta több kísérletet tett a közi elhagyására, eddig kibekkeltem. De most kiderült, hogy alighanem Molnár Imréékhez akarna átmenni, persze nem tartóztatom. Eddig azt hittem, valami át nem gondolt teóriából-pózból kiindulva akart egyedül maradni, ahogy az elefántok betegen félrevonulnak, s úgy halnak meg. Meg is mondtam neki. Remélem, tudja, mennyire szeretem. Paula újabban kissé link, valami autóügynökség-titkárnői állásba kezdett. Tücsök húgom várhatóan már szeptemberben hazatelepül, megdöbbentő. Furcsa, mikor halott föltámad. Bélapátfalvára megy, a katedrális mellé építkezik, gőzerővel intézkedések, minap voltunk helyszínelni. Valahogy úgy kerül, hogy főiskolás szerelmem és férje fogja építeni.

Gyöngy fiút szült, nem láttam. Nagy pocakkal feküdve áldoztattam, volt ott egy rövidített közi. Bár állítólag a nyavalyások mégis jó későig ottmaradtak.

Persze a József és testvéreit is lehoztam. Miklóst esténként a ház apraja, de inkább minden nagyja csillogó szemmel várja a kis társalgóban egy nyolcszögű asztal köré szorulva: mindennapos barkochba, mutogatós-kitalálós játék, szópóker, mifene, ahogy mesélik. Nagy varázsló -. Éjfélig is.

Mikicával volt egy megdöbbentő élményem. Egyik hajnalban pisiltetem, húzom róla a vizes pizsamát, valamennyire föl is ébred, és teljes szelídséggel és a sorsnak való önmegadással suttogja: hagy aludjak még egy kicsit. Nem volt a mondat végén felkiáltójel. Hát ennyire kiszolgáltatottjai vagyunk egymásnak?!

Ez a váratlan kiállításom, ez remény. Harmincméteres terem, az utcafront. Szeretném nagyon feszesre. Tudom, hogy nagyon jó anyag.

A fejemen már minden sebet elvakartam, a család is ébredezik. Így hát ennyi.

Eljuthatunk a derűig?!

Légy jó:

Deske

90. 7. 15.

90. 8. 2. 2065

J!

Nem leszek mégsem tanár a Főiskolán, mert nem hívnak meg, mégsem. Viszont teniszkönyököm lett, mert beütöttem. Ma kaptam rá a körzeti orvostól kenőcsöt, a szembe nem szabad kerülnie. Kellene dinnyét venni, a család egy hete Kékkúton, s a frigóból most fogy el az utolsó paradicsom is. A kolbász is, pedig lelkemre kötötték. A kiállításra készültem, lassan a végéhez, már 774 meghívó megcímezve és még külön aláírva. És százával csomagolva a posta számára. Múlt hét péntek reggel hat óta úszom a Lukácsban. Első nap 10 percet és fáztam. Az volt a hidegebb medence. Azóta mindennap, szép öregségem lesz. Ha. Iszonyú munkával lefotóztam a kiállítás anyagát 6x6 cm filmre, de ezt az Agfa típust fél éve már sehol nem hívják Magyarországon. Épp az imént bontottam föl a tekercseket, próbáltam olyan gyorsan kinyitni, hátha még valamit meglátok a festményekből. Nem. D. ma (7-kor) mégse jött velem úszni. Esetleges zsúfoltság esetére kidolgoztam egy teljesen harmonikus mozdulatsort, miszerint a kezemmel hátrafelé, a lábammal előrefelé tempózom. Majdnem egy helyben. Most napi 30 perc a normám. Mellúszásnál az a jó, ha az ember teste hullámzik a tempóvétel közben, vagy mint a srófhúzó, egyenes?

Lehet, hogy holnap reggel a család után megyek. Tegnap reggel Zoli két órát bütykölte a Trabantomat, de nem. Szerinte el kell vinni szerelőhöz. Az viszont szabadságon augusztus közepéig. Vettem egy „bevált amerikai módszer” könyvet: Dobd el a szemüveged! ez a címe. Tulajdonképp meg lehet csinálni. Elég nevetséges, amikor egy olyan nagy szellem, mint én, rendszerező kedvét irószerszámai derékszögbe állításával köti le, más feladatot nem találván. Ma két tojásból volt a reggeli. A nyeles lábos fülét diófapácolt faelemmel pótoltam. Tényleg kéne egy dinnyét venni. Kérdezd meg a franciáidat, ismerik-e Jean Henri Fabre nevét. Zseniális bogártudósuk volt, 1910 körül halt meg. Vett egy darabka terméketlen földet, sziklás-szikes, azon élt vagy negyven évig a hártyásszárnyúakat figyelve. Gyönyörűen írja le kísérleteit, az etológia alapja. Viselkedéstani felfedezések. Irodalmi Nobel-díjra is tervezték, stílusa miatt. Most olvasom: A rovarok környezete és viselkedése. Kiváló.

Azért úszok, mert nagyon fáradt a lábam két hónapja. Bár valószínű, hogy a dél-koreai zokniktól. 5 párat vettem. Szorít. Van úszószemüvegem is. Semmit nem látni vele, de már csak néha megy bele a víz. 240 forint volt, elsőre kifordultam az üzletből. Fehér a pereme. Ma kitört az iraki háború. Nagy dilemma, vegyük-e meg Budaörsön azt a kétszobás hétvégi házacskát, amit már 3x megnéztünk. 7 kilométer itthonról, hétvégénket megoldaná. Kata légcsőirritációja állandósult, alighanem a Mártírok-környezet, vagyis füstszennyezés. Esetleg iskola után, délben ki lehetne járni Budaörsre, ott aludni, s reggel bejönni. Ez tényleg fantasztikus lenne. Kata dönt, bár tul.képp döntött, Kékkutat el kéne adni. Neki nagy dilemma volt. Mondtam, nehogy áldozatot hozzon. Zsófi megy 10-ike körül Franciaországba, valami hittan szervezés. Érdeklődött, te merre lakol.

Most: csütörtök este negyed tíz, augusztus másodika. A Széna téren tulajdonképpen ilyenkor is lehet dinnyét kapni. A Nyugat antológiát tovább olvasom, egy-egy zseniális gondolat mindenütt, jó. Az Ernst Múzeumban 100 folyóméter felületem van, s ha kibírom 15 egyméteres képet rakok ki. Lehet, hogy sikerül. D.-t azért nem érted utol, mert néhány napig Kulcson voltak. Gyümölcs, fürdés, jó volt, Békés. Mamád (telefonon) mesélt Dél-Koreáról.

Szia.

Deske

90. 8. 2066

MARANA-THA

Kath. Folyóirat, 1990. 4. szám

IMARENDEM

Lelkivezetőm kérésére írom le.

Vigyázat! Ami nálam igaz, nem biztos, hogy nálad is az.

48 éves vagyok, festő. Az első kamaszkori bűnökkel megkaptam a heti áldozást. 6 éve tértem meg igazán egy mondatra: „Dicsőítsd az Urat napi 20 percet.” Megértettem, hogy az Úr dolga még az enyémnél is fontosabb. És megtaláltam az egyedüli kopásálló célt. De honnét vegyek időt imára?!

Az Úr kitolt velem. Első időkben fölébresztett fél hatkor, frissen, ami előtte soha. (Ma: vekker.) Észbe kapva leszaladtam a hatos misére, s utána ottmaradtam a csöndes üres templomban hétig. Ma - tanácsra - csak másodnaponként. Közbülső napokon íróasztalomnál, ugyancsak hattól hétig. (Akkor még alszik a család.)

Tehát így:

1. Ellegelészem egy kicsit egy-egy festmény részletein, az album mindig nyitva az asztalomon.

2. Aztán ülök, mint egy levelibéka, és igyekszem figyelni, de nem megy.

(Megkérdeztem. „Ne légy nyugtalan emiatt. Majd.”)

Fejem tele munkatervekkel és fölkérődzött bánatokkal. Akkor sorra mindegyiket megmutatom Neki.

3. Lelkiismeretvizsgálat, nem gyakran. A bánat kegyelmét nem kaptam meg. Elnéző vagyok magammal. Avval áltatom magam, hogy én igazán soha nem akarok vétkezni.

4. A megteremtett békében már lehet hálát adni. És csoda, de a bajért, rosszért is lehet, az is Hozzá vezet. (Carothers: „A magasztalásban rejlő erő” könyve.) Mindent megköszönök, a Berlini Fal ügyét, hogy melegvíz folyik a csapból, hogy fáj a könyököm. Hogy lányom ma 200-adszor hagyta égve a villanyt a fürdőszobában.

A dicsőítő ima számomra magasabbrendű. Ott nem rólam van szó. Csak erre szűk a szókincsünk. Bár az 50. zsoltár: „Aki hálával áldozik, az dicsőít engem.”

A nyelvima besegít.

5. Egy zsoltár, saját sorrendem szerint.

Ami tetszik, jól aláhuzigálom, útjelzőnek későbbi olvasáshoz.

6. Kötött ima: a legkedvesebbeket bemásoltam a Bibliám végébe. Az egyikben vagy harminc felkiáltójel van (reggeli feketekávé helyett).

„Te megerősítesz engem!”

„Nem csüggedek, mert Te vagy az én Istenem!”

„Bátran vallom, hogy a mai nap egy jó nap!”

Egy másikat csodálatos szürrealizmusa miatt szeretem: „Krisztus oldalából kifolyó víz, moss tisztára engem!” „Szent sebeidbe rejts el engem!”

7. Imaközösségünkben egy lánytól tanultam úgy belekapcsolódni az Egyház életébe, hogy az ember naponta a miseigét elolvassa. Így az Igeliturgia Naptárt a bibliámban hordom. Apropó, Biblia. Ami nekünk vagy hatvan éve nem sikerült, protestáns testvéreinknél mindig kapható a zsebbiblia. Amúgy is, a Károli-fordítás gyönyörű. Egy baj van vele, szerintem Károli bátya nem értett meg minden Pál-mondatot. Így Újszövetségnek a Békés-Dallos fordítást használom. Az kiváló. Egybeköttettem a két könyvet, mindig a táskámban. Annyira szeretem, hogy már ideje lenne elveszíteni vagy elajándékozni. Úton vagyunk, csak semmi teher!

8. Ajánlottak egy mindennapra szánt elmélkedés-könyvet: Chambers „Krisztus mindenek felett”. Kapásból elutasítottam, micsoda pimaszság. Amit a nagy egyháztanítók nem mertek megtenni, ő mindennap helyet kér az életemben. Negyedik éve használom.

9. Közbenjáró ima. Nem mindennap, bár kéne. Papok, ismerősök, Hitlerek. A betegek ügye: lehet, hogy tévedés, de én nemigen kérek gyógyulást, mert nem tudom az Úr terveit. Tulajdonképpen lehetőleg semmit nem kérek (csak hitet és szeretetet). Inkább csak hálákat adok és dicsőítem Isten működését pártfogoltam életében.

Húgom szerzetes Salzburgban. Megdöbbenve látott egy Hruscsov-portrét egy plébánián. Hogyne, mondta a pap, 17 évig imádkoztam megtéréséért, így jó ismerősöm. (Hruscsov megtért halála előtt.)

10. Ha valami vallási olvasmány igen sürgős, beengedem az imaóra idejébe.

Hát ennyi. A számozásom nem jelent merev sorrendiséget.

Amit nem imádkozom

- Elmaradtak a rózsafüzérek. Inkább csak autóvezetés közben, ha vidékre megyek. Egy ideig még Medjugorjében faragott ágacskát hordtam a zsebemben, tíz rovátkával.

- Elmaradtak a képelmélkedések. Nincs fegyelmem hozzá.

- Húgom olykor furulyázik, József Attilát szaval az Úrnak a cellájában.

- Ami baj: csöndben lenni, figyelni az Úrra nem tudok. Elalszom. Valószínűleg az Úr fejcsóválva mosolyog rajtam.

Alkalmi imák

- Utcán, amikor tavasszal lekerül a lányokról a nagykabát: „Dicsőség neked Uram!”

- Hajnalonta, egy drinkbár előtt elhaladva: hogy itt igaz szerelmek és barátságok szülessenek.

- Mikor villamoson kamaszok hangoskodása mögött sikolt a gyámoltalanságuk.

- Ha mentőautót

- Ha részeget látok.

itthon:

- amikor nagyon megy a munka

- amikor nagyon nem megy a munka

- ha megtalálom az asztal alá begurult anyacsavart

- szobabiciklizés monotóniájában megpróbáltam a keleti „Jézus-imát”

Kötött vagy szabad ima?

A szabadon fogalmazott imában biztosan én vagyok ott, de könnyen a felületes énem. Megzavart egy kőkemény mondat: „Egyesek ima helyett felolvasást tartanak az Úrnak!” Viszont egyházunk nem véletlen hangsúlyozza a zsolozsmát. Ma több kötött imát mondok.

Általánosságban

Szeretem az égi dolgokat a földiekhez kötni. Egy paptól kértem, fűzné bele prédikációjába ezt a két szót: marhapörkölt és ceruzahegyező. Nem szeretem a gondolatismétlést (locsogást) és az udvariassági hazugságot - imában sem. Ellentmondok azonnal: a litániák gondolatismétlései például gyönyörűek.

Végül. Még a nyelvimától sem igen leszek „ihletett” vagy lelkes, ellentétben sokakkal. Az ima nekem nem öröm. Tisztességes esztergálás. Munka. Aminek értelme van.

Váli Dezső

ui. Uram, ma kivételesen fogadd el imának, amit itt most hajnalban - fél öt óta - írok. Már mást kellene csinálom és reggelizni is szeretnék. Köszönöm. Amen.

90. 7. 28. 2067A

EDDIG A JÓGA ( 78. 6. óta)

Először a Lukács uszoda.

Napi 30 perc.

ÉS: 1991. JANUÁR: ÉVES BÉRLET 4500-ért

90. augusztus

Műcsarnok programfüzete:

Ernst múzeum

VÁLI DEZSŐ festőművész kiállítása

1990. augusztus 16 - szeptember 16.

Váli Dezső három évvel ezelőtt témát váltott: üres műterembelsőjét festette meg. Azóta a képek sorozattá gyarapodtak. Hangjuk szűkszavú, befelé figyelő, csöndes. Éles ellentétben fölbolydult világunkkal.

A kiállítást rendezte: Baranyi Judit

A kiállítást megnyitja: Szüts Miklós festőművész

A megnyitó időpontja gyerekeink nyári szünidejéhez alkalmazkodik:

1990. szeptember 4-én, kedden, délután 6 órakor

90. 8. 2071

DÉVÉNYI ISTVÁN

MNG. XX. sz. Oszt. Vez.

Kedves István!

Amint jeleztem neked, hogy utóbbi három évem „műtermes-képeit” majd bemutatom a Dorottya utcában - megváltozott. Váratlanul fölajánlották mostanra ehelyett az Ernst Múzeumot. Meghívót persze kapsz, talán többet is. A képekből már jó néhányat múzeumokból kellett visszakérni, elajándékoztam. Ha neked valami megtetszene, az MNG-nek is szívesen ajándékoznék belőle.

90. 8. 14.

Szeretettel ölel:

Váli Dezső

(aug. 16 - szept. 16-ig lesz nyitva, most rendezzük.)

Nem kell a disznónak kép.

2072

Szüts kiállításmegnyitó szövege:

Nyaralási napló.

Jugoszlávia, Mandré, 90. augusztus.

Egy hete vagyunk Pag szigetén. A nyaralás nehéz munka. G. híres világvevő rádióján időnként a Déli Krónika Pestről, mintha a Marsról hallanék híreket: Az SZDSZ sajtótájékoztatóján hülyeségnek nevezte a Kisgazdapárt földprogramját - Szaddam Husszein keresztesháborút hirdet Amerika ellen - Maggie Thatcher új Nürnbergi Perrel fenyegetődzik... Két napja fúj a bóra. Nem lehet szörfölni.

Egyetlen házi feladatom az adriai verőfényben: Váli Dezső kiállításmegnyitója.

Egy mondat a minapi TV interjúmból: Nálunk a szakmában hál'Istennek csend van. Vásznat-festéket még lehet kapni... Egyébként pedig - ugyancsak hál'Istennek most aztán igazán minden érdekesebb Magyarországon, mint néhány festő nyafogása. A szakma legfontosabb hírei: Új államtitkárunk nemzeti kultúramentő handabandázása. H. L. a nagy király Bécsben lett múzeumigazgató. Magunkra maradtunk.

Tíz éve azt írtam valami katalógus-önéletrajzban: „évi 15-20 csoportos kiállításon veszek részt”. Idén kettő.

Már biztosnak tűnik: hamarosan bezárják a Műcsarnokot is. Ez talán tényleg baj. Idézet Váli Dezsőtől (soha nem merte publikálni): „Sajnos semmi nem akadályozza munkám zavartalanságát.”

Márai naplója az egyetlen könyv, amit képes vagyok olvasni ebben a tébolyult gyönyörűségben, amit Adriának és nyaralásnak hívnak.

Két igazi Válinak való Márai idézet: „A boldogság fegyelmi kérdés.” „Ha csak dolgozni kellene az emberekért! Már az sem könnyű. De élni is kell köztük. S ez csaknem lehetetlen.”

Luxusyacht a novaljai kikötőben. Füstüveg ajtók mögött perzsaszőnyeges szalon; sudár, gyönyörű emberek jönnek-mennek, üldögélnek fehér ruhában. Halkan, mosolyogva beszélgetnek. Négy percig boldogan irigykedem.

Márai: „Van egyfajta téboly, mikor az ember makacson azonosítja magát azzal a téveszmével, melyet ennen személyiségének képzelt el.”

Egy mondat készülő Mozgó Világ interjúmból:

„Számomra a festészet a legnagyobb Kaland az életemben. Ahol igazán egyedül vagyok a jégen. Talán ezért ragaszkodom hozzá görcsösen évtizedek óta.”

Márai: „A rossz író kalandot és élményt keres a világban: azt hiszi, akkor majd írni tud. A jó író csak akkor menekül a világhoz, ha gyöngének érzi magát a legnagyobb kaland, a munka feszültségének elviseléséhez.”

Halas-rákos-tintahalas vacsora egy kocsmában egy vagyonért. Mit nem adnék az Arany Tojás kifőzde rakott káposztájáért. Mélyen hallgatok.

Halászok. Éjféltájban futnak be a zsákmánnyal a kikötőbe. A hajólámpák fényében válogatják szét a mai fogást. Egyik rekeszbe a rákok, másikba polipok, tintahalak, egy harmadikba a nagyobb halak (ebből van mindig a legkevesebb). A maradékot, legalább ötezer kis rákot és egyéb szerkentyűt, hatalmas 10-15 centis csigákat, egyszerűen visszalapátolják a tengerbe. Hajnalban indulnak megint.

Naphosszat nézem gyerekeim boldog tombolását a tengerben: nyaralni necesse est.

S még egy utolsó Márai idézet:

„Szicíliát megtámadták az angolok. A földrész sorsa, melyhez tartozom, nagyon hosszú időre eldől e napokban. Olvasok, dolgozom, órarend szerint, ahogy tudok, mint egy őrült, aki hisz a rögeszméjében, a pillanatokban is, mikor a földrengés összedönti körülötte a világot. S azt hiszem, ennek az őrültnek igaza van, bennem és minden emberben, aki pontosan teljesíti kötelességét, végzi feladatát e napokban. Szicília, Európa sorsa, az angolok támadása, mindez múló dolog. A gondolat és a munka megmarad. Lecsavarom a rádiót, mely hírül adja, hogy a megszállók elfoglalták Szirakúzát, s visszaülök asztalomhoz, Platónt olvasni és dolgozni. S mindezt nem érzem menekülésnek, sem mesterséges magatartásnak. Ez a világ dolga. Az én dolgom, hogy összeillesszem az alany, állítmány segítségével a fogalmakat - akkor is, vagy éppen akkor, ha összedől a világ.”

Szeretettel ajánlom Önöknek Váli Dezső kiállítását.

90. 8. 31. 2074

Élet és Irodalom

Programja: üres képek

Az ötvenes években - meg több évtizeden át, sokáig - tilos volt nálunk az absztrakt művészet, Váli Dezső gondolt egyet, és pótolta a magyar művészettörténetnek ezt a hiányzó láncszemét. Húsz évet késve persze, hiszen 1950 körül általános iskolás volt még. Ősének az amerikai Rothkót választotta, hagyatékát magyarra fordította, s annyi önálló vonással töltötte meg, hogy egyszemélyes iskolát teremtett művészetünkben. Hol több, hol kevesebb asszociatív elemet hordoztak visszafogott, nem egyenletes, sem mozgalmas, elmosott határú színmezői. A legtöbbször nem emlékeztettek semmire, magukat adták. Váli ars poeticája, hogy „üres képeket” fessen. Sikerült a legüresebb is, az Igen, csend van (1974-1981).

Most az évtizedfordulóra Váli Dezső otthagyta az absztraktot, és hagyományos festészettel lepte meg az Ernst Múzeum látogatóit. Kiállítása egyetlen téma monoton ismétlése: a műterem. A monotóniát még azzal is hangsúlyozza, hogy kizárólag egyforma méterszer méteres, mindig négyzet alakú képeket hozott. Úgy hallottam, hogy néhány éve eddigi életművét - mivel az úgynevezett állami mecenatúrának nem kellett - szétajándékozta. Action gratuite - szó szerint. Olvasom a képcédulákról, hogy a múzeumok is szívesen fogadták az adományait. Maradt a festő kiürült műterme, a képek hűlt helye. Ezeken a műterembelsőkön hagyományos a technika is, az olajfestés. Valamennyin a műteremszínpad három oldalát látjuk, a front a háttérfal, a hatalmas műteremablak. Ellenfény van itt mindig, hol erős, hol meg halványabb. Ennek a kamaraszínháznak szereplőgárdája mindössze a festőállvány, a dikó, az asztal. És egyszer egy fal felé fordított kép, a hátán Váli precíz, házi leltári számával: A/88/4. Szabályosan perspektivikus az ábrázolás, kivéve, amikor szabálytalan; a festés lazúros, atmoszférikus, bár a levegő sűrűbb, vastagabb, mint a valóságban. Szfumátót érzek, jobban mondva ködöt. A sok izmus után Váli visszanyúlt az elfelejtett impresszionizmushoz - bár nem a szabadban fest, mégis döntő nála a fény -, persze van ezekben a képekben expresszív, sőt konceptuális elem is. Gyönyörűen fest ez a művész, érzékenyen, szívet melengetően. Akkor is, ha ő maga inkább sokkolni szeretett volna a verizmusával, szegényességig vitt kopárságával. Tulajdonképpen semmi újat nem talált ki Váli, csakhogy néha a szenvtelenség, az impassibilité éppen a sokatmondó.

Monet a Roueni székesegyház című sorozatának negyven képét egy ablakból nézve festette minden napszakban; Váli is szobájának bejárati ajtajából nézte a makacsul ismételgetett nagytotáljait, csak néha vitte közelebb a kamerát, akarom mondani a stafelájt. Az én leltárom az egész kiállításról: ködös reggel, szürke, mintegy salétromos fal, barna harmónia - besüt a nap, az ablak rács-mustrája vetül a padlóra - fölülnézet a néhány bútordarab hamis perspektívában, egy szem kép - azzal az inventár-számmal, melyet említettem már - sötétedéskor, ha jól látom, mintha a feketéig is elment volna a művész, sötétzöld kompozíció, mellette pedig egy olyan világoszöld műterem, amit - előre-hátra az időben - minden festőnek kívánok, aztán kék, meg az alumínium-ezüsthöz hasonló fehér, váratlanul piros folt ugrik be - csak egy asztal. Műterem a Mártírok útján (Margit körúton), Műterem Avignonban.

Váli Dezső a pálfordulásakor - régi-új közgazdasági műszóval - apportként hozta absztrakt képeinek színeit, színvilágát, színhangulatait, színkezelését. És magával hozta az üres képek programját is. Ez a műterem-ciklusa visszautal az egyik régi festményének - fenn már említett - címére: Igen, csend van.

Frank János

Magyar Nemzet 1990. 9. 2075

Kiállítóteremben

Műterem üres kerettel

[...] Váli Dezső kiállításán, az Ernst Múzeumban (szeptember 16-ig nyitva) újabb képeit láthatjuk, százszor százas fatáblákat, a műterem mindeniken. Nem egyszerűen téma. Léthelyzet. Mert a puszta lét a téma, a végtelen magányosság idején. Minden kép - többnyire ugyanaz a sarok, ablak, ágy, szék, felülről, legfeljebb egy falhoz támasztott üres keret - létbe tágult pillanatai [...]

(bán)

90. 9. 4. 2076

Pesti Hírlap

Műteremrészlet

Beszélgetés Váli Dezsővel

[...] - Kik vásárolják a műveit?

- Eddig az állam mecénált, múzeumok évente 2-3 képet vásároltak tőlem, és szinte minden évben kaptam egy-két díjat is. Most inkább egy-egy gyűjtő keres meg. A múzeumoknak nincs pénzük [...]

Ádám Zsuzsanna

90. 9. 5. 2077

Pesti Műsor

[...] Realista képeit kevés motívumból építi, hangvételük bensőséges, szűkszavú, befelé forduló, zárt, meditáló, csöndes, mintegy tüntetve, szembenállva fölbolydult, fölzaklatott világunkkal [...]

Cs. M.

90. 9. 8. 2078

Magyar Hírlap

[...] Úgy kell tudni elmerülni a látványba, a zöld vagy vörös különböző árnyalataiba, hogy a legapróbb részlet is fontos legyen. S akkor a csöndön keresztül egyszerre lényeges dolgokat hallhatunk meg. Mint amikor az ember egy zajos társaságban egyedül önmagára figyel. Befelé. A részlet részlete is fontos lesz - miközben az egész terhesen üressé válik. Vojnich Erzsébettől láthattunk hasonló szellemiségű felületeket, amelyek nyomasztóbbak ugyan, de ez nem teszi kétségessé, hogy Váli Dezső művei is igazi esztétikai élményt nyújtanak. Őszintét, meditatívat, szikárat.

Chikán Bálint

2079

Magyar Napló 90. 9. 13.

Váli Dezső táblaképei az Ernst Múzeumban

Szín és fény

Az asztal, a fal, a heverő elemi tárgyak. Elemi szükségletek szolgálói. Egyrészt. Másrészt ezek itt mégsem pusztán tárgyak. Váli nem széket, állványt, padlót ábrázol. Hanem képet teremt. Akárcsak Cézanne, aki nem almákat festett, hanem festményt. A szemlélet megértése miatt fontos. A vonatkozási rendszer pontosításáért. Klee fogalmazta meg a legigazabban: „A művészet nem a láthatót adja vissza, hanem láthatóvá tesz.” [...]

A modern művészet önpusztító, kétes konzekvenciájú szabadságában a korlátokat, a kapaszkodókat megtalálók közé küzdte fel magát Váli. A külső és a belső világ közötti feszültségben különös harmóniateremtő képessége van. Szégyenlősen mondható ki a külső hangzavar miatt: vannak érzelmei. És képein a szépség [...]

S. Nagy Katalin

90. 9. 15. 2080

Népszabadság

ATELIÉ-KÉRDÉSEK

Váli Dezső kiállítása az Ernst Múzeumban

[...] A felettébb óvatos színskála felettébb változatos, rafinált és gazdag. A csupa beborult kolorit határai között a fáradtan derengő, kevert, horzsolt és tompa vörös műterem fájdalmasan eleven élettér lesz, s benne a mélyebb árnyalatú, noha szakadozott és befejezetlen képkeret vérrögös. A feketével elkomorított zöld még így is, sőt talán csak így fluoreszkált vésztjóslóan, s lidérces labirintusokba nyílik. A rosszkedvszínű alapokra felrakott kormos-zsíros feketék több táblán is már-már zolai tetthellyé változtatják a stúdiót. Csoda-e, ha mellettük a fehér ezüstösen felragyogóvá, de még az egyenletesen és fényesen festett csukaszürke műterem is vigasztalóvá válik?[...]

Több, felülről ábrázolt műterme óhatatlanul börtönperspektívába záródik, de ezt a fájdalmas szigort a legváratlanabb pillanatban - és szinte észrevétlenül - emeli az embertekintet magasságába. Dikója, isten tudja, milyen bútortípusba sorolható fekvőhelye a négy pálcikalábával széttart, mint az egyiptomi és az óvodáskori perspektíva megoldások. Ha a színvilág komorsága vagy óvatos derűje össze nem tartaná, ha csak a statikán múlna, fekvőhely, szék, festőállvány magától szét is esne.

Váli igen egyértelmű világérzést, helyzetet, s ezen belül végtelen sok inzultust, drámát és némi óvatos harmóniát fest meg.

Tehát korántsem atelié-problémákat. [...]

Rózsa Gyula

90. 3. 2082/2

Vajda György ex-kultuszminiszter helyettes

Budapest, 1990. 09. 14.

Kedves Deske!

Csak az elmúlt héten érkeztem ismét megnézni kiállításodat.

Tanúsíthatod - nem kaptál tőlem gyakran levelet. Mégis: (verba volant...) le kell írnom!

Fontos, felemelően szép, kiemelkedő tárlat!! (Persze: csalóka egy-egy ilyen élmény. A „befogadó” hangulata sem mellékes. Értem (is) szól a harang.)

Örülök, hogy ismerhetlek, hogy barátomnak tudhatlak.

Dolgozz! (Úgysem tudsz mást csinálni.)

Baráti öleléssel

V. Gyuri

2082/3

Vámos Tibor levele a Mozgó Világ szerkesztőségébe, P. Szűcs Juli főszerk.-nek

MTA Számítástechnikai Kutató Intézet

Kedves Juli!

Megnéztem Váli Dezső kiállítását. Megdöbbentően nagy élmény volt. Hatalmas összegzése a múltnak a mai festő szemével, oda lehetett volna írni: ez maradt ki Vermeerből. Schaár Erzsébet Utcája óta nem éreztem ilyen jelentős élményt adó együttest a magyar képzőművészetben. Ezt a sorozatot egyben kellene tartani közgyűjteményben. Ars longa...

Tibor

2082/4

MOZGÓ VILÁG 1990/12. DEC.

Ami Vermeerből kimaradt

Váli Dezső kiállításán különös, ritka érzés fogott el [...]

A teremben majdnem egyedül voltam, a puszta falakra akasztott puszta képekkel, s ha nem lenne a kifejezés elcsépelve, azt mondanám, hogy elakadt a lélegzetem, s ha nem lenne az élményt nem érző számára barokkos túlzás: numen adest - az alkotó szellem jelen van [...]

Megdöbbentő végkövetkeztetésű szintézis. A színek önmagukban emlékeztetők festőelődök sorára, a fény, a perspektíva, a sík és tér újra- és újrafogalmazott jelentése és megjelenítése - hiszen a fény boldogság, megvilágosítás, iszonyat, bánat, kétségbeesés, bizonytalanság.

Mi minden szólal meg: Rembrandt színei, Cézanne asztalai, Vermeer műterme, de megszólal a hiány is: bizánczi formák, itáliai színek, németalföldi egek és tájak, az ember ábrázolása. Vermeer műterme a leglényegesebb emlékeztető. A vermeeri műterem tele van fontos, drága és jelentéseket hordozó részletekkel, a gazdagon díszített falak, világot jelentő térkép, értékes bútorok, drapériák mind tapinthatóan finom és megtévesztően ragyogó anyagok, érezzük a bársony melegét, a sárgaréz tiszta felületeit, a fény balról áradó főszereplő a főszereplők között, ahol egy másik főszereplő a lány, a maga fizikai, jellegzetes holland valóságában és a művészet elvont ideáljaként, a gazdag polgári szobában, megtestesült múzsa. Összejön itt minden vermeeri valóság és vermeeri jelkép, egy emberséget és gazdagságot egyesítő, gyönyörű transzcendentális illúzió megfogható valósága, hiszen ezért magasodik Vermeer minden hasonlókat ábrázoló kortársa fölé, a zárt mindenséget integráló módon egyesítő titkával.

Íme az ezredvég műterme, egy sokszorosan gazdagabb társadalom kiürült, puszta művészvilága, szemben a több mint háromszáz évvel ezelőtti ígérettel, a polgári gazdagság és emberi-kulturális értékekben gazdag, a polgár védett otthonában megvalósuló nyitott-zárt világ illúziójával [...]

Vámos Tibor

91. 1. 2082/7-10

HITEL 1991. 2. szám

Váli Dezső

[..] Ősz volt. Illett az idő az Ernst múzeum szecessziójához. A lépcsőház kövéhez, ólomüvegéhez, s folytatódott feljebb, Váli Dezső műtermes képei közt is. Lélekként járt ez a hangulat a Váli-festmények között. A napokban újra éreztem mindezt, mikor egy villamosablakból megláttam Dezsőt. A Mártírok útján sietett hazafelé. Mint egy szántóvető vagy szerzetes. Egyszerű ruhában, szakállasan. Negyvennyolc évesen. Reggel volt még, de sötét.

„Az élet értelme, hogy Isten felé zuhanunk” - mondta nekem műtermében, mikor a festésről beszélgettünk. „Amikor festek, bennem nem a témára való érzések dúlnak, hanem az okkerre és az égetett siennára vonatkozó kínok [...]

Hidvégi Máté

2082/26

a VILÁG folyóirat (?)

1991. 1. szám. jan. 2.

40-42. oldal: KULTÚRTOPLISTA 90

Hernádi Miklós és Szemadám György az Ernst múzeumi kiállításomat említette.

2082/27

”JUSS” 91. júni-júli. (HÓDMEZŐVÁSÁRHELY)

Vásárhelyi műhely

A festő bűne és bűnhődése

[...] Több ízben is hosszan gondolkoztam e műterem-börtön képek keletkezésének motivációján, de e sorok írásáig nem vallattam ki az alkotót. Támadt ugyanis egy elméletem, amely meglehetősen logikusnak látszik, és nem szeretném, ha Váli Dezső megcáfolna. Majd, ha megjelent, utólag megbeszélem vele.

Az első meghökkentő momentum a képek datálása: 1989-90. Az a két év, amelynek során, ha másutt nem is, de a kulturális területen teljesen megszűnt a pártállami hatalom, irányítás és ideológia. (Hogy az ideológiai követelményrendszer hirtelen eltűnése bizonyos fejekben milyen űrt támasztott, annak szomorú és mégis mulatságos eredménye volt az 1989. évi Képzőművész Szövetségi kiállítás, amelyre jó néhány szövetségi tag a „szocreál” követelmények megszűntére némileg ízléstelen „kap-reál” felkínálkozással reagált.)

Hogy Váli miért éppen ebben az évben kezdett börtöncella műtermeket festeni? Szerintem ki akarta festeni magából az előző húsz évet. Váli soha, egyetlen pillanatig, egyetlen festményig sem feküdt le a politikai hatalomnak. Volt is emiatt számos kellemetlensége, megélhetési gondoktól kezdve a szőnyeg szélére állításig. Például, amikor a Derkovits-ösztöndíj pályázatába azt írta, ahol követelmény volt az ideológiai továbbképzés is, hogy ő a katolikus teológiát akarja tanulmányozni, mert ebben vannak hiányosságai, hiszen a marxizmust-leninizmust alaposan elsajátíttatták vele a Főiskolán. Számos művészi elképzelését nem valósíthatta meg, jó néhány képe évekig a műterem-polcon maradt, pedig nem politizált velük. Csak éppen nem politizált velük. Úgy gondolom, Váli Dezső ezzel a sorozattal búcsúztatta el a Pártközpont Agit.-Prop. Osztályát és egyben kifejtette azt a véleményét, hogy a művészet irányában tanúsított bármiféle politikai „elvárás” hova vezethet.

„Műterem” sorozatát a magyar festészet történetében korszakzáró és egyben korszaknyitó jelenségnek tartom; s bízom benne, hogy képeivel újra találkozhatom a vásárhelyi Őszi Tárlaton.

Pogány Gábor

90. 9. 3. 2083

Judit/Franciao.

J!

Tegnap azért már fölhívtam mamádékat, mi az üzeneted. Mondták, két nap késéssel telefonáltál, most tetted le épp a kagylót. Világosabban látom - nem értettem -, István atya miért javasolta neked, hogy utazz el innét. Csakugyan lehetséges, hogy most valamit nagyon megtalálsz. Örülnék neki (bár a bucsu bus/nincs hosszu u).

Lelkigyakorlat egész másképp történt persze, mint hittük. Egy karizm. dominikánust szerzett Gábor, de végül lemondta, mikor már a mellette faluban sikerült a szállás. Kata terve szerint a dicsőítés program volt megcélozva, de részben át kellett vennem a vezetést, s mivel arról nemigen tudok verbalizálni (ezt rögtön tisztáztuk), a hálaadás, illetve köszönetmondással építettük körül a témát. Váratlan eredmények is voltak. Töltöttél te már fél délelőttöt elmélkedéssel magadban, megköszönve a tárgyaidat külön-külön? És a múltadban a jó dolgokat. És az embereidet... ez jól sikerült.

Gyöngy babáját most pénteken keresztelik a Mártírokon.

Az utolsó közin Gábor elkezdett nyelveken dicsőíteni - szentség volt - , és mindenki kapcsolódott hozzá, fennhangon. Olyan atmoszférikus este volt (pedig a szót nem szeretem), amilyen még soha. Egy volt csakugyan a társaság.

A tenger milyen volt? Olyan? Vagy ne kérdezzek annyit? Mért ne kérdezzek?

Holnap nyílik a kiállításom (ünnepélyesen), ami már két hete nyitva van. Már írtak róla vagy 4 kritikát, és még fognak, és talán több turnus is lesz a TV-ben. „A nagy magyar magányos.” Miklós nyitja, remélem ma nem hal meg a mamája operáció közben. Autóbaleset, nyakcsigolyatörés. Az M 7-esen elgurult a Trabant kereke menetközben. Miklósék meg Adrián. Miklós megtalálta a megnyitószöveg első mondatát már. Márai 1944-es Naplóját: a boldogság fegyelem kérdése. Fegyelem vagy kegyelem?

Július 27-e óta nem mosakszom. Kell egy új Trabant-motort vennem. Találtam 5 jó nyári rajzomat. Júli. 27. óta mindennap úszom. Újabban Zsófi jön velem.

(Este. Most folytatom.)

Azt azért sajnálom (persze), hogy kiállításomat nem fogod látni. Kecskeméten tavasszal 19 egyméteres képet kezdtem, abból most 4-et kiállítok - 2 nagyon jó - a többi 15-öt már rég fölfűrészeltem.

Tegnapi újszöv.-ben volt egy szép grammatikai példa, kiírtam: if the Owner of the House knew the Thief was coming he would keep a watchful Eye and not allow his House to be broken into. Mt 24/43 (a nagybetűket improvizálom) és még egy jó mondat: Get out of my sight, you satan! Nem tudom a satan mért kis sövel van írva?! Ja, ne kérdezzek.

Na, fekszem, szia, holnap a nagy nap, megnyitó

Deske

90. 9. 18. 2084

Judit/Franciao.

J!

Hát írás-akadályok itt is akadnak. A papírt már órája befűztem, azóta: Mikivel lécből-papírból repülőgépet gyártottunk. Minden munkafázisnál szükség van rám. Zsófi hosszan taglalta, milyen piros színű cipőt látott az Opera mellett a „Satöbbi” nevű boltban. (Eladtam váratlanul három képemet, mondtam, vehet valamit.) Jövő héten jönne fekete is, de nincs türelme kivárni, nem lehetne-e ezt befesteni? Talán tussal? Vagy vegytintával?

D. mindennap úszik velem a Lukácsban. 7.10-kor találkozunk a medencében, fél óra úszás, tus, együtt jövünk haza. Most tragédia, javítják a medence csempéjét egy hétig, így a 22, ill. most 24 fokos „hidegvizes” medencébe szorultunk. D. jobban bírja, nekem rémes. Ilyenfajta vicceket gyártunk: ez a hideg víz is biztosan jó valamire. Mondjuk, szódagyártásra -. Aztán megkérdeztem, nincs-e tea-merülőforralója -. Meg a József és testvéreiből az a jelenet, amikor az izmaelita kereskedők halk nyöszörgést hallanak a kút mélyéről, s az agg karavánvezető tisztelettudóan leszól: Ki vagy? Természetes tartózkodási helyed ez vagy jobb szeretnél nem ott lenni?

A melegebb medence 27 fokos egyébként.

Ma sikerült a két kordnadrágomat be- és visszacserélni. Túl szűkeket vettem tegnap. Rezzenetlenül fogadtam az előadónő feddését. Jó, hogy leveledet datáltad: szept. 8-9. Én ma, 18-án kaptam meg mindenesetre.

Kiállításom nagy siker volt, gondolom. Hét méltatás, TV és egy távolabbi rokontól több dobostortaszelet. A díszvendégségen a megnyitó után a Kata szobájában S. Nagy és Szüts azonnal összeveszett. Minden menetrendszerűen. Kata most hazaérkezett, átmenetileg Mikica leszállt a nyakamról, igen vékony szelet dinnyéket eszünk a konyhában. Este felnőtt közi lenne, de túl sűrű a program, azt hiszem, nem megyek, csak Kata majd. Tegnap egyórás interjú egy szerb újságírónővel, aki átmenetileg közis is. Mindketten angolul. Amikor a szék szót egyikünk sem tudta, buzgón ütögettük maguk alatt. Megértettük egymást.

Egy teljesen új Trabant-motort vettem. Végül. Duruzsol. Csak egy darabig hatvannal kell vele járni. Különös érzés. Zsófiék új iskolaépületet kaptak Angyalföldön, a mosdók és tükrök térdmagasságban vannak, óvoda volt. Mindenki hülye - szerinte. Tegnap Kata szúrópróbaszerűen belekérdezett a biológialeckéjébe, Zsófia a címet tudta és még néhány mondatot is kiejtett. Mikor Kata kérdőre vonta, hogy így mondjam, felháborodva válaszolta, hogy ő direkt kifigyelte, hogy a tanárok milyen idegesek lesznek, ha feleletkor egy diák sokat beszél. Van neki világképe. Ma látott irtó olcsón valami bőrszíjat, ami irtó olcsó és részletesen elmesélte a csatját is. Jó fej, tényleg. Kutyáját 10 nap múlva operálják, a füle alatt diónyi daganat, nem unatkozunk. Mikica öt percenként zavartalanul az ölembe ül, hogy átalakította a repülőgép szárnyterelőlapját, s hogy ugye most milyen jó. És hogy én csináljam meg, mert ő ehhez még nem ért eléggé, tényleg, apu! Úgyhogy én sem egyvégtében írok.

Teljes összeomlás, hogy mit és hogyan fessek, alig elviselhető. Még próbálkozom műteremmel, félő hogy kifújt. Ha ott látsz témát, írd le, levélben.

Budaörsi vételtől Kata mégis megijedt, leállítottam teljesen. Más módot kell találni a hétvégi levegőzésekre. Most átnéztem előző két levelem másolatát (nagyon jól szórakoztam a keresztmetszeten).

Kata szerint a becserélt új (két) kordnadrág pont jó. Esetleg be kéne venni a fenekénél.

Tücsök Pesten téblábol. Tévéhíradót néz. Bankba jár. Ölég furcsa.

Tegnapi álmomból délután fél négykor 200! taxi dudálása ébresztett. Valami áremelés ellen tüntettek.

Sajnos, tényleg náthás vagyok. Most mit csináljak?! Nagyon hiú vagyok, hogy júli vége óta mindennap. Esetleg ússzak 10 percet?! Sokkal könnyebb a mozgásom egy hónapja.

Napközben Mikicával (3 napja itthon, náthás) megettük Kata süteménynek félretett dióját. Amerre fordulok, mindenütt tragédia.

Este van, abbahagyom, jó éjszakát!

Deske

90. 8. Tatabánya lelkigyakorlat 2086A

(amit megköszönök)

Bali

Zebi

Titi

Tücsi

Miklós

Kálmán

Sziszi

E

Zs

K

Gerő

Ruppert a.

Zua

Tom

Mackó

Öcsike

Géza

Marina Vlady

a statika

a jegyzetelés szokása

nyaki füzet

A, B, S, C napló

József és

Th. Mann

Gide

Seneca

Steinbeck

Pilinszky

Déry

Ottlik

Arany

nyugatosok

antiszemitizmus-ellenreakció

az ép. megértése: múzeumtervezés

ametiszt

Feri bácsi

Tibi

Béla

Tamás a.

György a.

Mari

Péter

SNK

(közi)

J

D

Auguszta

Paula

Sugár

Magyarász

Tölg

Munch

Nolde

Giacometti

Klee

Chagall

Nagy Balogh

Nagy I.

Derko

Egry

Szőnyi

Farkas

Holdvilágárok

Dobszay kiránd.-ok

Gerő szeretete

Knaur lexikonok

Skira

Thames & H

erdőfotók

Carothers

Voightlander

Fényes A +

Műcsarnok +

Ernst kiáll.-ok

Körtér

Gellérthegy

Szabihegy

Harangvölgy

cső

szerelmek

a lányok

lánytestek

fürdőszobaajtóm

Baál

Lorenzetti

Messina

Máté

Szrogh

Jánossy

Szalay

Pogány

Jurcsik

Maya

Villő

Rex

Muray

Gábor

Ági

Baka

Ujvári

M. Novák

Hidvégi

Dávid Kata

Marik J

nagyszülők

autóstop Balatonra

- a Riviérára

Uccello

Umbria + Siena

Párizs

párizsi kék

Duray műterme

művésztelepek

Zsennye

Nagymaros

Kecskemét

Zebegény-tanítás

dr. Faustus

autonómiám

szobaberendezéseim

galériám

példaképeim

Jelenits

a könyvek léte

Egyetemi Könyvt.

a belváros

a belv. templom

Tabán

Rózsadomb

Angyalföld

művészház

Mester u.

Víziváros

Vár

MNG

Kiscelli

Kelet-ázsiai M.

kovakő

skarlát

szobaablakom

és pausz rá

lakberend. kezdetei

könyvtáram szét

ép. tört. könyvek

repróalbumok

a lány 1960 nyarán

autók fotói Ljubityellel

evezés

dubló

versenyek

Duna

geológia

geo. lexikon

térképgyűjtés

Él. Tud.

Földrajzi könyv

Pesti Hírlap lex.

Apec

írógépelés

C. napló sziszt.

lételméleti gondolatok

székgyűjtemény

kis faszékek

Zs + Prága

Zs. kultúrája + Veszprém

Wright

Corbusier

Apec: morfológia

lombfűrész

bélyeggyűjt.

merklin

a struktúrák szeretete

belsőép. folyóiratok

Kencsiki Bunka

Domus

fotózás

P six

24x24 gép + nagyítója

festm. reprózás

segédszerszámok

hajnali misék

jóga

műterem

bútoraim

képeim

Avignoni sz.

ágyam

íróasztalom

szerszámaim

Rapidográf

párh. vonalzóim

imaasztalom

fotólaboraim

a régi is

fűtésünk

Kékkút padlása

NDK műv. telep.

Ny. E. utak

Norvégiák

ott síelés

hajóút É.-ra

Taliesen East

furulya/alt

hanglogarléc

kottafotóim

tenorfurulya

Bach H moll

Bartók

Brácsaverseny

műteremfotóim

a műt. megkapása

költözések

címlistám gépel

C nap. mikrofotó

görög út

norvég ösztöndíj

Korea

N. Y.

orsz. bajn. II. hely.

MTK

Újpest-Meder u.

Szentendrei sziget

kirándulások

Nándi

közösség

tréningruha

MTK ház

rajzolás

útifüzeteim

oldaltáskáim

külföldre való

fekete album

Dési kör

főisk. felvételi

Zs. szerelem

a főisk. épülete

a kertje

könyvtár

XX. sz. festészet

trecento

síelés

ellenváll

léc-cipő

salzburgi kapcs.

épülettervezés

Közért Karb. Váll.

Lakóterv

szabadfogl.

színes papírok

reklámgraf.

apparátus

hordozható rajzkészlet

pénzszerzés

Tihanyi altemplom.

P. halma

kritikák újságban

képelemzés sziszt.

Kkút építése

Mikica, Zs.

Assy

feszületem

képeslapgyűjt.

detailasztal

festőállv.

a korai csipesszel

rózsadombi óvoda

Schmal látog.

Assy sétáltatás

szoktatása

grafikáim paszp.

+ fotózása

diák fotózás

papír-opus-katalog-ff-színes

S. Ferenc

Pió

szétajándékozás ötlete,

1 év adminisztrálása

keresztutak ötlete

enteriőrök

pápai keresztút

ötlete is

Munkácsy-díj

Bonnard

Vuillard

Utrillo

zs. temető fotózás

regisztere

zsidótemető sorozat

műterem sorozat

Váli keret

a rend fokozatai

meszelések

biciklim

Fulgur

Lurkó

Iluska

síbotom

hajnali síelések

tátrai síelés

görög fh. temp.-ok

avignoni lány

lengyel lány

Riviéra + Picasso

lányok mosolya

Musée Cluny

Távolkeleti M.

Montmartre

Metropolitain M.

Guggenheim

M. Modern Art

Ferenczy K.

Csontváry

sétalovaglás

cédrus

Vajda

északi táj

harisnyanadrág intézménye

szoknyák

Vészits And.

S. Lukács uszoda

úszószemüvegem

a kertje

kék csempe

az öregek

(az adott egy-másfél óra alatt)

90. 9. 2093B

Esztergomi Keresztény Múzeum

Cséfalvi Pál

Esztergom

Berényi u. 2.

2500

Kedves Igazgató úr!

Ernst múzeumi kiállításom bezárt, - szívesen ajándékoznék a múzeumnak egy képet. A Keresztény Múzeum alighanem az egyetlen, ahol nincs művem. Ha ajánlkozásomat elfogadja, kérem szíveskedjék egyszer meglátogatni műtermemben, kiválasztani.

Köszönöm:

Szívesen megmutatnám Önnek Keresztutam repróját is, amit a Magyar Püspöki Karnak ajánlottam föl megvételre vagy ajándékként a pápa jövő évi látogatására.

Nem válaszolt.

92.5.20-ig legalábbis

90. 10. 2094

Nádas Péter

Gombosszeg

8989

a dolgozó népet szolgálom

Visszajutott hozzám, persze, hogy dicsérted Ernst múzeumi bemutatómat

a világon minden mindennel összefügg

hát ezért

90. 10. 6.

Szeretettel:

Váli Dezső

feleségem meg nógat, olvassam már el a KÖNYVEDET.

Ismeretlenül, postacsomagban küldtem neki egy (keretezett) rajzot.

2095

Gombosszeg, 1990. október 9.

Kedves Dezső,

ma nagy csörgések közepette megérkezett a csomagod. Kétségbeesetten nyitogattam, de szerencsém volt, mert az üveg cserepei csak éppen annyira sértették föl a papírt, hogy a körmöm peremével ki tudjam egyenesíteni, és el tudjam egyengetni parányi sebeit. Most ideiglenes helyre került, csak föltámasztva, lábadozó beteg, de amint új üveget kap, állandóan nézhető és látható helyre kerül. Nagyon örültem neki, nagyon nagy meglepetés volt és köszönöm, hogy betörtél az otthonomba is.

A kiállításod tényleg nagyon tetszett, az aszkézis, a teljes terek. Remélem, egyszer szemtől-szembe is láthatlak. Az olvasással pedig ne fáraszd magad, tán csalódsz, és akkor még ezt az ajándékozást is megbánod.

Szeretettel üdvözöl:

Nádas Péter

90. 10. 2096A

Eötvös József Alapítvány titkársága

Művelődési Minisztérium

külföldi ösztöndíj kérelem Barcelonába, 7 napra

Kedves Kuratórium!

Egy lyoni telefonnal kinyomoztam, hogy a nagy jubileumi Vuillard-kiállítás 91. febr. 1-ig lesz megnézhető Barcelonában.

Nagyon szeretem Vuillardot. Azt mondják, melankóliára hajlamos volt, a szürkéket szerette. Nagyon szeretem, csakugyan.

86-ban volt már nekem oda egy ösztöndíjam, a repülőjegy is megvolt már, amikor közbejött Csernobil. Nem fogadtak, sajna. Viszont kidolgozott programom azóta megvan:

Katalán Múzeum

Régi amerikai régészeti és néprajzi M

Picasso M

Museo Maritimo

Güel Park

Gaudi gyűjtemény

Miró Múzeum

Keresztény Múzeum

Amennyiben választanom kell a tartózkodási, ill. az útiköltség között, és nincs mód a teljes út fedezésére, inkább a repülőjegy árát kérném. A hosszú vonatutakon mindig influenzás lettem, nem tudom, miért.

90. 10. 11.

Tisztelettel:

Váli Dezső

Mellékelem 1986-os jegyzetemet, majd kérném vissza. Köszönöm.

30 ezer ( a repülőjegy árát) megkaptam.

2096B

Eötvös József Alapítvány Titkársága

Dr. Szepes Lászlóné részére

Ajánlás Váli Dezső festőművész pályázatához

Munkássága ismeretében szeretném figyelmükbe ajánlani Váli Dezső ösztöndíj kérelmét. Váli rendkívül termékeny festőművész volt az elmúlt két évtizedben, amely ténnyel látszólag ellentmondásban áll, hogy legutóbbi, Ernst Múzeum-beli kiállításán különösen letisztult, már-már száraz és aszkétikus képeket állított ki. Eddigi életműve összegzése, tömörítése, végsőkig letisztult szintézise? Mindenképpen egy olyan periódusnak látszik, mely egy korszakot zár le - amely után valami újnak kell következnie.

Azt hiszem, ennek az átmeneti időszaknak a tartalmas megéléséhez nagy mértékben hozzásegítené, ha spanyolországi tanulmányútra mehetne, és Vuillard valamint Picasso műveit megtekinthetné. Ösztöndíj kérelmét szívesen támogatom.

Budapest, 1990. október 17.

dr. Beke László

művészettörténész

2099

90. 12. 5.

Kedves Beke!

A képajándékozás, hogy már egyszer pontosan megfogalmazódjék

1. Csak sütöm, sütöm a palacsintát, nem tudom nem sütni. Amit visznek: eladom. Ebből élek. (Kétharmada mindig selejt, azt kidobom.) A maradékot halmozzam halálomig? Hogy majd utána elkezdjen működni. Még egy esetleges Váli-múzeum kedvéért se érdemes együtt-tartani az anyagot. A szisztéma nem jó. Csak konfrontálódjék Barcsay Czobellel, egy falon -

2. Aki használná: nincs pénze. Ez legyen akadály?

3. A müncheni fogorvosoknak viszont nem adom. Gyerekeim, gyerekeid számára termelek (ennyiben vagyok hazafi).

Külföld: a kép eltűnik a magyar kultúra számára, mint homokban a víz. Nem vagyok én akkora művész.

Szűkebb, itthon körben egy életmű sugárzása viszont megtöbbszöröződik (Mednyánszky-rajzocskák a pesti polgárlakásokban).

Legfontosabb képeimet lehetőleg egyenesen múzeumba. Az biztos trezor.

4. Nézzük ezt az Ernst kiállításomat. Kitettem 22 képet. Szétajándékoztam:
Ebben semmi önzetlenség nincs. A kiállítás egyébként, ha kell, 80 év múlva reskontruálható.

Ezenkívül eladtam négy képet 45-, 50- és 60 ezerért. Mondd, a listából, hol nem-jó-helyen van a képem?

Szeretettel ölellek, és hogy Dévényi Pista nem-et mond, szerintem már így is győztem:

és kösz a segítő szándékot!

Dezső

90. 12. 2100

Megnyitóbeszéd terve Szüts Miklós valamelyik kiállítására

Volt egyszer egy ember. Egy férfi. Jánosnak hívták, Barátai Janinak. Jókedvű fiatal volt, szerették a lányok. Vasárnaponként nagyokat sétáltak túl a városon, a fák között. Megnőtt. Megkomolyodott. Fürkészte az arcokat. Beleszeretett egy lányba, vállalták egymást. Nyitott egy kis boltot. Ügyesen vezette, de hát sok bajmolódás volt vele, este fáradtan ért haza. Jöttek a gyerekek egymás után, szerette mindegyiket. Anyagi gondok, több munka. Szerette a szép képeket, maga is festett olykor, szabad idejében. Barátai bíztatták is: fessél, Jani! Talán, ha negyven kép maradt után. Jan Vermeernek hívták.

Váli Dezső

91. 2. 2101

Szia J!

Január 6. Vízkereszt ünnepe, Katáék az esti misén. Mikicát már bezavartam a kádba, vakon és süketen minden sürgetésemre csorgatja magára a vizet és dudorászik. Időnként kikiáltja, hogy Sietek!, közben felemeli mutatóujját, billegetve biztatja magát: most a fülemet megmosom, most a nyakamat (de nem mossa). Törökülésben, csupaszon. Egy fél szivacsot egyensúlyoz a térdén: leesik-e. (Leesik.) Iszonyú jól érzi magát. Mindig.

Kiderítették rólam, hogy jó író vagyok, és a Mozgó Világba havonta írhatnék is egy rovatot. Nagyon tetszik. (Nagyon tetszem magamnak.) Mi lesz belőle, nem tudom, kétségtelenül van valami tartós éhségem a kommunikációra, akár ilyen szinten is. Új pályát aligha kezdek, mindenesetre kedvet kaptam egy levél erejéig most az írógépet előhalászni.

Azt mondja, olyasmit írhatnék, hogy: a múzeumom. Elemezhetném kedvenc képeimet, mondjuk Uccello csataképeit összevetni Chardin nosztalgikus tengeri tájaival.

A karácsonyt átvészeltem. 24-én délelőtt lettem beteg - arcüreg - 38 fokos láz, meg ami kell - és mostanra, az iskolai szünidő végére, lábadozom. Tegnaptól már uszoda is. (Kata csak utólag tudta meg.) Így hát - bár nemcsak miattam és általam - mindenféle karácsonykörnyéki utazás meghiúsult, ám mindenféle vendégségekben többeknek nélkülözniük kellett. Csak nem tudtam eleget olvasni, félkönyéken zsibbad a karom, megoldhatatlan. Katától egyebek mellett egy üveg alkoholt kaptam karácsonyra. Sárga tojáslikőr. Két nap alatt, betegen. Főleg ha nem hoztak sokáig teát az ágyamhoz.

Zsófi se utazott el Prágába az ifjúsági találkozóra, bár ebben semmi részem nincsen. December elején megtalálta őt egy szerveződő Regnum Marianum sejt, és úgy beszippantotta, hogy már a jövő héten boldogan indult itthonról reggel 4!-kor valami külvárosba rorátéra. Állati jó volt, a Blahán találkoztunk fél ötkor, vagy mikor, egy kilencszemélyes mikrobusz vitt ki bennünket, mind a tizenhatunkat - mesélte.

Miklósnak jövő héten nyílik kiállítása a Vigadóban, én rendezem. Két hete itt fest, keservesen kiszakította magát egy kicsit a stúdió-robotból. Késő estig számítógépezik, talán az utolsó hónapokban valamivel kevesebbet. Ez már a kapitalizmus, nincs mese, és nincs megállás. Ha nem vállalja el, elviszi előle az üzletet húsz másik. Várja, nagyon várja a márciusi Kecskemétet. Családot is hoz, két műtermet kértek. Én e héten kezdek félni, mit hoz nekem majd az a március. Kínlódásban és képben.

Nagyszerű lett volna, ha Miklóssal párhuzamosan én is festhettem volna, szeretem az ilyet - egy műteremben. Bár így is ki-kikászálódtam egy-egy órára, és néhány őszi képemet szerencsésen be is fejeztem. Csak mivel hivatalosan beteg voltam - az eredményeimet magam előtt is titkolom. Sikerrel. Miklós pedig egyik képem kapcsán meggyőzően csapkodta a térdét, hogy ez hű, és ez az idei legjobb. Gyanakodva néztem, mint amikor valami vendég megdicséri a feleséged fenekét - odapillantasz, igaz-e.

Goethe-verseket kéne olvasni.

Hajnalban a Margit körúton (Mártírok útján) próbáltam memorizálni két betűs plakátot, leírandó majd e levélben. „A világot akarta megváltoztatni. De mindenben csak ellenkezett”. Másik: „A szabadság ritkán hord nyakkendőt”; mi lehet ez? Meg: az új budapesti főpolgármester (volt szamizdatos főellenálló, Demszky Gábor) fölszólítja a főváros polgárságát farsangi fölvonulást tartandó. Nahát, új hangok. Kata még nem is tudja. Megint elolvastam, 20 év után, a Rilke Kornétás dolgot, most se értem, mi a fene ez. Írt két hosszú tanulmányt Rodinról, az viszont fölkeltette a vágyamat valami repróalbumot föllelni ez ügyben.

Fáj a hátam. Pár napig egyáltalán nem bírtam ülni se, azt mondják, járvány, és az én bajommal együtt jár. Hosszas művészet volt a cipőpertlit oldani. Most viszont leesik a fejem, fél tizenegy, megyek ágyba, szia.

Nem írni kell nekem, hanem aludni!

Ez már január 12. Ménfőcsanak, Botond atya plébániája, családdal. Most tudom folytatni.

Három hónapja hordom magamban a gondolatot, hogy letollak, miszerint egy hétig nem bírsz egy levelet befejezni, merthogy annyi a dolgod. Rosszul szervezed, vagy fegyelmezetlenség. Vagy Ménfőcsanak.

Visszatérve a fentebbi két szöveges plakátra: aláírás kézírással valami Loesjie vagy ilyesmi, és holland impresszum. Már néhány egyéb, igen bizarr és talán humorba hajló fanyar, és szinte megfejthetetlen szöveg volt már - talán egy nagy sorozatnak készül.

Zsófi nem jött ide velünk, viszont több turnusban összes barátnéját (egy éjjel négy) a Mártírokon altatja. Főleg a Regnumos csapat. Valamit megtalált. Katával tűnődtünk, mivel vonzza a társait, mert beszélgetés helyett inkább csak böfög szerintem. Talán tényleg a vitalitása, dinamizmusa. Kezd gurgulázva-nevetgélve telefonálni, akkor sürgősen bemegyek a műterembe, hogy ne halljam. Bár talán a metakommunikáció ezen a szinten tényleg fontosabb, hogy élek, hogy ivarérett vagyok, szeretek élni - és (röhögve), hogy az az állat megint egyest adott földrajzból, pedig a háromból kettőt tudtam.

Azt mondja Robi, naplóm alapján meg egyebekből is: ötletes vagyok. Ez is érdekes. Ezt a fogalmat nem használtam. És akkor ez leleplező is, megint egy önáltatás, egy álmítosz. Tudod, mint Pilinszky sajnálta önmagát, hogy szegényes a nyelve, de hát gügye nagynénitől tanult beszélni. Én meg azt mondom: három éve műtermet festek, mert nem jut eszembe más. Azt mondja Robi, nyilván semmi problémát nem okozna minden táblán új témát festenem. És hát sajnos valószínűleg igaz.

Amihez kapcsolódik egy októberi beszélgetés. Szilágyi Péter, volt esztétikatanárom följött a kiállításom után képet választani - igen tiszteljük egymást. Mondom neki a fenti sódert a monotóniám okáról. Azt mondja: Dezsőke, ez a történet magával együtt elmúlik. Maradnak a képek, amik azt mondják: iszonyú alaposan körbejárt egy témát. És 50 év múlva csak ez lesz igaz.

Mázlid van, hogy egy hétig nem tudtam befejezni ezt a levelet. Közben (közben időnként mise közben is) nyaklógó füzetembe idevágó vezérszavakat írtam, így hát ha most lesz idő, viszonylag teljes térképet kapsz. Tehát tovább. a lecserélendő címlap ez volt

Ez is Robi-telefonnal indult. (Bámulatosan tudjuk - mi emberek - egymást szóval, jó szóval segíteni.) Azt mondja, több ronda terve van a Mozgó Világ címlapra, a főszerkesztő Párizsban, változtatni kell, és egy hét múlva nyomdai leadás, csinálnék-e tervet. Nem tudja, illik-e engem zavarni. (Ez is jó.) Épp vendég volt, mondom, este válaszolok, hogy megpróbálom-e, és egyébként, ha igen, hétfő 12-re leadom. Persze, aznap éjjel megcsináltam, ez az a ritka alkalom, amikor fölmentésem van lefekvésből. Persze, kiváló lett. Ebben a piros-sárga-fekete-zöld címlap

szennyáradatban, ami ma a magyar újságstand képe... Hófehér borító ecsettel fekete rángatott vonalakkal keresztülírva átlósan: Mozgó Világ. Nagyon jó, tényleg. Ja, már ezt az előbb írtam!

Lett egy télikabátom. Történet! Tehetségem negatív végpontja a ruhavásárlás. Namármost. A hajnali misén fázik a térdem, megérik a gondolat: negyed évszázad anorákja után: térdtakaró télikabát! Nyilvános ima ez ügyben köziben, ez nem könnyű ügy. Két nap múlva Kata teafőzés közben: ja, láttam neked egy télikabátot, nézd meg! Hol? Itt szemben, a Minisztérium mellett a butikban! Zsófi, lejössz, segítesz? Tíz perc múlva a kabát rajtam és többé le sem veszem. Készpénzfizetés, kiskaput hagyok: kérek blokkot, lehet, hogy evvel otthon a feleségem agyonvág. Persze, persze, nyugodtan hozza csak vissza, veszik ezt, mint a cukrot.

Ugyanis a kabát: DIVATOS!

Bélelt és össze van gyűrve, szerintem zöldes-okker, Kata szerint, azt hiszem, barna, mindenesetre bélelt, sportos, enyhén dandys, gyönyörű. Aszimetrikus valami izé behajlik a mellemre bal elől, egy gomb is van ott. Váll-lapok-paroli, domború, alatta átlátni.

Most jövök én. Körömollóval kivágtam a hátát, vagyis a bélést, ugyanis az azonos anyag a külsejével. Evvel alul megtoldottam, és így már igazán hosszú. A hiányzó belsejébe meg Kata egy zöld (vagy kék) kockás szoknyáját varrtam. A parolit átvarrtam úgy, hogy a zárógombja most megakadályozza a táskám vállpántját az örökös lecsúszástól. (Ennek a problémának 25 éves története van.) Aztán le a Röltexbe Zsófival, vettem egy JÓ KIS BÉLÉSANYAGOT, leadtam a szabónak, - téliesítettük. Én 19 órát dolgoztam vele, ezt tudom, a szabó két hétig ült rajta.

Van kabátom.

Vakarózásügy. Egy iszonyúan kiszámított pillanatban két éve talán, Miklóssal egy odavetett félmondatban megbeszéltem-megígértettem, hogy abbahagyja a dohányzást. Én meg a vakarózást. (1957-ben már emlékszem, hogy vakartam a fejem.) Tartottuk. Megszegte, bár iszonyúan szégyellte. Október tájt mamája autóbalesetben kitörte a nyakát. Fogadalom: ha a mama meggyógyul, abbahagyja végleg. Egy európai hírű specialista megoperálta - M. ismeretségköre igen reprezentatív -, a mama túlélte, gyógyult. Miklós aggódva kérdezi hetenként: hogy gyógyulsz? Mire a mama segítőkészen, jaj, kisfiam, nem tudom a nyakam eléggé forgatni. De sajnos, nincs segítség: úgy várjuk, január 20-án „kiírják” a mamát, mehet (a 76 évével) dolgozni. A mama szánakozóan somolyog, mert tudja, hogy az én vakarózásomnak is befellegzik, őszintén sajnál minket. Talán a dohányzásra kéne rászokni?! Te jó ég, és akkor az arcomat se vakarhatom? (Most odanyúltam)

Most közben elküldtek kenyérért az ABC-be. A falu túlsó vége, autóval, Mikica jött „az utat mutatni”. A boltban aztán kiderült, hogy ott video bemutató van, folyamatosan mesefilmek az egyik pultnál. Persze ottragadt. Hazatalálsz egyedül? Igen. Hogy hívják, ahol lakunk? Botond atya. Plébánia. Ebére hazajövök. Maradhatsz, szia. Visszanézve még láttam, hogy a boltos egy háromlábú széket emel át a pulton számára. Ebédre talán tényleg hazaküldik. (Időérzéke még nincs.)

Holnapután megnézem a centenáriumi Vuillard-kiállítást. Barcelonában. Kértem rá ösztöndíjat sőt, ők ajánlották. Na?! A repülőjegy árát fizetik. Nem mertem hosszabb útra vállalkozni, mint négy múzeumnéző nap, meg az utazás. Mi lesz itt közben a magyar festészettel. Ha az ember ilyen módon fegyelmezetlen - önfegyelmezetlen - legalább kezelje őszintén. Maradhattam volna ott két hetet is. Még lehet, hogy az APEX ellenére meg is teszem.

Kati öccse három gyerekkel fél éve válófélben, szomorú. Többször imádkozunk érte. Újévkor kórházi inspekcióban - egyedül volt orvos - meghalt infarktusban. 30 éves volt. Hazaért.

Tücsök vezetni tanul. „Ne az eszével nyomja a pedált, hanem a lábával!” Fátylát ilyenkor hajcsattal hátul összefogja. Valamelyik segélyszolgálat küld neki egy autót. Miklóssal könyörögtünk, hogy mikrobuszt kérjen. Makacs, mint egy Váli. Erre vidéki barátai mondják: limuzinnal kinéznek a faluból, szerencsétlen! Valószínű ez hat.

Megint Robi, a Mozgó Világ h. szerkesztője, kb. 45 éves, nagyon szeret engem. Náluk nyaraltunk az Őrségben, műfordító. Jó ember, most olvasta a maradék naplómat, - szóval:

hogy ne tartsam én magam olyan fontos embernek, hogy elpusztítsam a naplómat. Ez szellemes mondat. Akkor viszont elő kéne kotorni. Már megtudakolta: a Délpesti kórházban van egy olyan xeroxgép, ami mikrofilmről. Hát akkor talán így. György Petitől már mindenesetre hazahoztam a mikrofilmes dobozt. Fölnyitottam 4 év után. Kissé meghatódtam: 20 tekercs pontos sorban, mindegyiken jelzőcédula. Az első képkocka a tól-ig dátumot, a teljes címet és az oldalszámozás rendjét tartalmazza. A fedélbe még egy tartalomjegyzék kivonat belehajtogatva satöbbi.

Februártól 5 forint lesz a telefon, ami átszámítva nekünk havi 4000 forintos számlát eredményezne. Családi közgyűlést hívtam össze, mert valamit tényleg kell csinálni. Én a saját készülékemről lemondtam (udvariasságból, pontosabban szolidaritásból), az előszobai készülék mellől pedig elvettük a SZÉKET. És persze kéretik röviden. Hát ez nehéz lecke lesz, látom. Hogy az „és ti hogy vagytok” típusú mondatokról bizony le kell szokni. Hogy tényleg csak a fontosat. Én - keményen gyakorlom, nagyon fájdalmas. Nem gondoltam volna. Jó néhány kapcsolatom, nekem is, telefonon működött. Ja és (a benzin 47 Ft lett) az autót is leállítottam. Ez könnyebb.

Robi a cikkírási javaslat alternatívájaként javasolta (lehet, hogy Kata beszélt neki defenzív-tűrő-megtartó lelkiállapotomról) - szóval, hogy mint annak idején a napi 60 perc angolt, most úgy írjak naplót. De jó lenne! (mondom én). De egyelőre nincs - a cikkíráshoz sem - elegendő motivációm. Kell az az idő, az állvány előtt unatkozni. Ezért is nem olvasok soha napközben. Inkább vállalom ezt a szörnyű munkanélküliséget, ezt a téblábolást a kép körül, amikor nem megy a munka. És ráadásul lehet, hogy - bölcsen.

Tücsök kolostorügye áll. A püspök külföldön. A Műemlékvédelmi Hivatal vezetőjét most cserélték le, nyilván a rendszerváltás szellemében. Mindkét fél okosabbnak tartotta, ha ebben a kulcskérdésben a döntést kissé elhúzzák. Hogy ugyanis a katedrális környékére vagy hova, és mit lehet egyáltalán építeni. Tücsöknek mondtam, hogy én bizony két hete az egri püspök vendégszobájában élnék, s onnét járnék a Földmérő Hivatalba, mifene, személyesen. Ez Magyarország. Fölvillanó szemmel bólogatva hümmögött, hogy: aha.

November végén írtam volna neked, de hát túl közel volt a karácsony - hogy akkor úgyis megjössz. Hát így. Szent Isten, az orromat sem túrhatom majd?

Elképzeltem (talán úszás közben a medencében) egy interjútöredéket VELEM, ahol is a riporter megkérdezné, hogy és hogy érzi magát, és erre a következőket válaszolnám: Nézze, kedves, (ezt egy Göncz interjúból loptam, ezt a fordulatot.) Én vagy negyven éve azon dolgozom, hogy ne akadályozzon munkámban, életemben az, hogy én mindig valahogy érzem magam. Leírhatatlan, hogy éreztem magam, milyen rosszul, mikor az A/90/4-est festettem. Na, és akkor mi van? Dezinformáló tény, hogyan érzem magam. Összevissza. Keresztbe. Sehogy. Nagyon. Mindenütt.

Tegnap a misén egy meglepő áldozás utáni ima volt. Mise után kintfelejtették a könyvet, bevittem a sekrestyébe, és ki is másoltam.

...a nélkülözhetetlen (!) múlandó (!) javak használatából (!) ösztönzést merítve (!) még hűségesebben törekedjék néped az örökkévalókra...

Komoly adalék 20 éves gondomhoz: mire való ez a három dimenziós micsoda, ez a világ. Értem, mire való Isten, értem, hogy én vagyok, - de az összes többi?!! Tudatom már fölfogta, kitermelte, hogy a világ az egyetlen, kapott és fölcserélhetetlen eszközrendszer Istent megközelíteni, vagyis elérni. De ez csak a tudatom, érted, ezt nem élem igazán át - még éretlen a dolog bennem. Ehhez volt ez az ima az jó adalék. Este a köziben fölolvastam, Paula fölkapta a fejét.

Miklósnak kiállítása a Vigadóban. Kezdettől tanácsadóként, végül rendezőként működtem. Először is hirtelen kellett dönteni, tán októberben: 91. januárt elfogadja-e? vagy 91. december. Mindketten úgy véltük, 12 hónap időtávolság manapság beláthatatlan, hol leszünk mi egy év múlva, mi lesz, talán autószalon a Vigadóból, talán addigra Magyarországon az érett feudalizmus korszakába érünk. Szóval azonnal. Igen ám, de a telhetetlenség, természetesen. 60 oldalas, színes katalógust akart, - a papírt jó vastagnak találtuk ki, hogy könyvnek nézzen ki - mindenféle szponzorok (egy éve nem tudtam, mit jelent a szó). Szponzorok: Filmgyár, Hungarokamion !, akik mind a kiállítást támogatják 30-40 ezerrel. De a katalógus az utolsó percben kétszázezerrel drágábbnak kalkuláltatott. Így hát egy példány, a nyomdai terv történt csak meg. A marha televízió ezt a hírt hallva jött ki (egyébként az én műtermembe) egy riportra - a botrányszag. És Miklós belement a csőbe, nem értem, miért. Hogy nehéz kiállítani, hogy eladják a művésztelepeket, bezár a Műcsarnok, és a képekből persze nem lehet megélni. A tökfej. Mondtam neki előtte világosan: egyetlen gondolatnak van most reklámértéke, ezt és csak ezt hajtogasd mániákusan, bármit kérdeznek: Én, kérem, boldog vagyok.

A rendezés kemény munka volt. 18 képet hozott, kilencet ebből kidobtam, termenként három kép maradt. Elértem, hogy minden kép személyiség volt. Megnyitón millió ember, videóztak, zsongás, este még náluk, fél órával később értem el az ágyat, stb.

Közben vasárnap délelőtt lett, 13-ika. Botond atya 10 órás prédikációját még meghallgattuk, de a hideg miatt aztán -. Majd délután a plébánián lévő fűtött kápolnában a misét. Emlékszel Botondra? Zömök, két ezüst foga, mosolygós. Fél keze még a kilincsen, ahogy beviharzik a parasztkonyhába, másik kezével már keresztet vet az asztali imához. A töltött káposztát hígan szereti, nővérének nem engedi meg, hogy megmossa a káposztát előre. (Ettől másmilyen, mint egyébként lenne.) Másfél éve került ki plébániára Pannonhalmáról, már este 15 közösségvezető! találkozott nála. Tapasztalatcsere okából végigültem, szerencsére az elején (rendesen) imádkoztak, utána jött csak a számomra kevésbé érdekes szervezési megbeszélés, végeláthatatlanul.

Holnapután ilyenkor Zürichben átszállok a barcelonai repülőre. Vissza kéne olvasni a levelem, nem tudom, írtam-e, hogy kértem és kaptam a Vuillard-kiállításra ...azt hiszem írtam... ösztöndíjat a minisztériumtól.

Hogy vagy, szia:

Deske

91. 1. 13. 2111

Képeslap Dobszay Lászlónak

Fiú! Ölellek születésnapodon! Beney atya mesélte tegnapelőtt egy papi találkozón leveledet a népi-magyar, ill. operettzenés miséről* „Mintha kést forgattak volna bennem” (500 operafelvétele van egyebek mellett). Világítótorony vagy. De a hajóknak nem feladata odamenni a toronyhoz.

91. 1. 31.

Ölel:

Deske

* ti. hogy rendszeresített gitáros beat-miséje után már csak ez következhetne a hívek megnyerése érdekében.

91. 2. 25. 2112

Judit/Franciao.

J!

40 kg macskaalmot 770 forintért lehet most kapni! Plakáton láttam a Mechwart tér sarkán. Környezetbarát, szagtalan, kívánságra házhoz szállítják!

- Mikica antibepisilés ügyben akupunktúrára szállítódik rendszeresen általam. Régi közös ismerősünk, a kis zöld víziló házatáján is effélék történnek, - kérte rajzolnám is le a szituációt. Mellékelem.

(Letétben) nálad lógó Régi zsidó temető festményem belekerült a „Zsófinak lakást veszünk” darálójába. Apának érzem magam, meg lehet (kell) vennünk édesanyám körtéri lakását. Eddig 237.000 Ft gyűlt össze, sok levél, sok telefon és felgondolások. D. nehezen adta ki „nem vagyok fölhatalmazva rá”. Ha nem is kompenzálásképpen, de épp most kapott tőlem egy keretet, Zsófitól meg egy nagyméretű Ausztrália térképet, a hátán az őshonos állataival, úgyhogy kétoldalas lakásdísz készül éppen belőle. Az üveges persze fumigálta, hogy nem is derékszögű. (Még soha egy keretem se sikerült derékszögűre.)

Úgy látszik, minden telefonoddal 1 két hónappal kitolódik hazaindulásod dátuma. Kezdek igen örülni, hogy valamit nagyon megtaláltál.

3 nap és megyek Kecskemétre. 22 napra, nem merek többre. Miklós is ott lesz teljes családdal, sőt egy hétre S. Nagy is, mert kapott egy szerződést a Farkas István-monográfia megírására, s a kecskeméti múzeumi anyag ehhez fontos. Általuk talán majd jobban elviselem magam. Tavaly április óta négy képem készült csak, ha jól nézem, félek ettől a három héttől, túl sok az elvárásom. Minden szokásos. Mikica influenzás, Katának most nagyon kéne dolgozni, Zsófi becsülettel kutyabérsétáltat.

Vuillard, ezért mentem Barcelonába

Barcelonában voltam pár napig, valami 12 kiállítást és múzeumot, sokat láttam és tanultam a Pireneusokban egy zseniális kártyajátékot. Mikica ebben rendszeresen ronggyáver, nagyon élvezzük.

A műteremben egy széket másfél méterrel arrébb toltam. Le kéne menni ebédért és kiváltani Mikica orrcseppjét. De húzom az időt, mert leadott diafilmjeim is most lesznek kész, szeretném az egészet egy úttal abszolválni.

Megbíztak a pápalátogatásra készítendő plakát tervezésével, de nem hiszem, hogy nekilátok. Nem az én feladatom és egyelőre ötletem sincs. Csak keményen levágtam a tervet, amit mutattak (az ország legjobb plakátosa csinálta, Schmal, jó barátom, harmadrendi ferences) és ebből az apropóból a fölkérés.

Most Mikica kártyázni hív, hőemelkedése van, szobámban hever pokrócom alatt (sötétbarna, drapp toldás láboldalon). A levél félbemarad 91. 2. 26.

Írhatsz. Kecskemét Alkotóház Műkert.

Deske

90. 3. 2114

TV interjú

TV 2. műsorában valamikor 1990.

Egy festőnek joga van olyan buta lenni, amilyen csak akar. Szóval én semmi más okosságos dolgot nem tudok mondani.

R.: Ön buta festőnek tartja magát?

V.: Nem... festőnek igen. Festőnek buta vagyok. Embernek nem vagyok buta.

(Megvágott szöveg természetesen.)

Videoról megmutatták 1991/3. Leírtam.

91. 7. 2134

Pannonhalma

Főmonostor

Ajándékozólevél

O. S. B. Vásárhelyi Anzelm barátom szeretné a gimnázium kápolnájába kitenni „Koldus keresztút” munkámat.

Így hát készítettem egy, az eredetitől némileg eltérő méretű sorozatot:

B/89/44/1

”Koldus keresztút” 1-14 lap, fotomontázs

14x14 cm-es fotók, színezve. Készült: 1989-1991

Az eredeti példány a Magyar Nemzeti Galéria tulajdona, megvásárolták.

Az angol nyelvű változatot a magyar karizmatikus közösségeknek ajándékoztam, ez lesz közös ajándékunk a pápának, most, hogy idejön.

Örülök, hogy ez a munkám Pannonhalmára kerül. Gyanítom, ez lesz az egyetlen (használt) változat.

91. 7. 22.

91. 7. 2138

Mért közelítek a fogkefe-vásárláshoz a halál felől?

Füst Milán azt üzeni: „lehet, hogy az életnek nincsen értelme, de a mészárosszámlát ki kell fizetni.”

91.8. 2171

(Robinak csomag Nagyrákosra)

Robi bátya!

semminemű

honoráriumot nem fogadsz el

de ez reprodukció

(vagy semmi hosszú külföldi szót nem fogadsz el ?)

ez esetben:

továbbajándékozhatékony

nem szeretek lenni

ahol nem lógok a falon.

is.

ölel: Deske

(Robi dühös lesz, hogy ezt itt közlöm. V. D. 92.8.)

91. 8. 12. 2172

Franciao.-ba

Szia J!

Pápalátogatás. Két plakátot tőlem is kértek, talán óriás zászlóként az Andrássy utat fogja végigdíszíteni. A Koldus keresztút angol változatát a magyar karizmatikusok közössége fogja a pápának ajándékozni, az ajándékozólevelet Marik Jóskával írattam alá. A látogatás legszebb kinövése: rejtvényújság. Head-line: főnyeremény AUDENCIA A PÁPÁNÁL és KEGYTÁRGYAK SZENTFÖLDRŐL.

Az úszószemüvegem. Nagyon szeretem, bár szűk a látótere, párásodik, nyomja az orromat és főleg mindig beázik. Múltkor szorosabbra, még szorosabbra húztam a szíját, eredmény nélkül. Most: meglazítottam. Azóta nem ereszt. Tanmese. Tanulságos.

Az idei nyár találmánya, hogy ha már nyaralni kell: műteremkofferrel utazom. Ez a másik: utólag jobb kompozíciójúra vágom a képet, ha lehet. Így: mindenféle pici képek születtek falun. Templomoldal, petróleumlámpa. Kissé ijedten nézem. Viszont olyan kicsik, hogy a keretméretet növelni kell - hogy a kép el ne vesszen a falon. A hagyományos eszközhöz nyúltam: zsákvászon paszpartu a kép körül. Gyönyörű. Csak ehhez kis speciális fűrészgép kéne. Fölhívtam Sugár Gyuszit, kölcsönadná-e. De két hete fölakasztotta magát. Évek óta depressziós volt, kórházakkal. Most a ferences porcinkulai búcsúnapon teljes búcsút mondtam érte. Megúszta a nyavalyás az egész tisztítótüzet, ha igaz. A kereteket gép nélkül csinálom.

Örülök, ha / hogy megtalálod ott a helyed. Ha az itthoniakkal - velem minden kapcsolatot meg akarsz szakítani, jelezd. Mondjuk úgy, hogy (megint) nem válaszolsz. Tényleg. (Csak akkor ki a fenét találok, akinek hosszú leveleket lehet írni.)

Naplóm ügye. Ugyebár pár éve eltéptem. De hát kéne. Egy hetes munkával mikrofotóról visszanagyítottam (60 ezer forint lett volna tán, kiadva a munkát.) A vargabetűt vállalom. Most egy barátomnak - fordító és szerkesztő is, jó - megmutattam, s váratlanul kedve van belőle egy „jó könyvet” szerkeszteni. Kb. 1/10-ére húzná meg a kéziratot, ami kettes sorközzel számolva 6000 gépelt oldal ma már. Különösen hivatalos és magánlevelezésemet preferálja. Sok munka van (nekem is) a dologgal, s ráadásul szerinte nem 20 év múlva kell kiadni (mint azt reálisnak ítéltem), hanem most. A dolog már csak pénzügyileg is annyira abszurd (a magyar könyvkiadás összeomlott, stb.), hogy mindenkinek nagy kedve van a dologhoz látni. Szüts a komputerével ingyen könyvvé szerkesztené a kéziratot, stb. Bizonyos izgalommal figyelem a dolgot.

Tavasszal kissé pirulva, s előre puhatolózva, jelentkeztem tanítani a Képzőműv. Főiskolára. Bár tárt karokkal fogadtak, de tavaly a rendszerváltó reformroham keretében valami 17 új tanárt vettek föl. De kurzusvezető tanárnak meghívtak. Hogy a kurzus ebben a szakmában mit jelent, egyikünk se tudja. Talán pár hónap alatt eljutunk a narancssárgától a kadmiumvörösig. Mindenesetre kurzuscímként ezt táviratoztam a Főiskolának: „Hogyan fessünk szép képeket”. Szeptember a gyerekeknek 1 hónapos kötelező művésztelep Csongrádon, megyek velük. Ez, gondolom, ismerkedési idő lesz. És októberben elkezdeni. Nem felhőtlenül, nagyon féltem az időmet és energiámat, - festőként vagyok a fontosabb. Eddig viszont a megbízólevelet nem kaptam meg, mindkét változatnak drukkolok. (Ti. ha az egész elmarad.)

Valami pejoratív jelzőt mondtam Hamvas Béláról Gábor előtt, aki imádja. Majd kértem tőle valami könyvet tőle (keveset olvastam), hátha tévedek. Hát most olvasom: A nők. Leginkább szúnyogokhoz hasonlíthatók. Vérszívás nélkül nem léteznek, elpusztulnak, stb. A marha. Minden csalódott kamaszfiú fejében megfordul ez, na de leírni?! Éretlen. Rendetlen kisfiú, rendetlen okos kisfiú.

Aláírást gyűjtöttem: legyünk újra Margit körút! Pontokba szedve 5 érvet tudtam felsorolni polgármesterünk (!) számára. Ketten írtuk alá, két festő végül. Mert a másik kettőnek nem akaródzott. A festők megosztott tábora. A többi 4 - pedig mind Érdemes Művész - alighanem nyaral. Az Érdemes Művészek a Balatonon nyaralnak. Az úr ír. Karinthy.

Sajnos, a márciusi affér sorozat nagyon szétzilált minket, bár más-más módon, de mindketten túlfáradtunk. Katával többet nyúzzuk egymást megint. Igyekszünk.

Ha írsz, elég 3 sor, ha nem, az: 0 sor. Vagy? Élsz?

Szia:

Deske

91. 9. 7. 2177

CSALÁDNAK CSONGRÁDRÓL LEVÉL

Kedveseim,

ha Kata nem ér rá a hét végén, a két gyerek lejöhetne együtt, ha van kedvük. S egy hét múlva majd Kata. Ha nincs jelzés, mindenesetre szombat délelőtt kint leszek a pályaudvaron. Aludni van hely, szobám is kétágyas, s a közös (csak általam használt) műterem fölött van egy romantikus galéria is sok habszivaccsal. Meleg ebédet kapunk, ez úgy néz ki, hogy dél felé leállítanak a konyhakőre két aluminiumkondért. Aki arra jár, merít belőle, majd maga után elmosogatja a tányért. Szerintem a létszám fele sincs itt. Hallgatót alig látni, két első- (ill. másod-) évessel vagyok köszönőviszonyban. Néha lent a réten valakik rúgják a labdát. Ketten. Három közös műterem, másikban Nagy Gabi elkezdett egy képet, a harmadiknak nincs állandó lakója. A háló-ebédlő épületébe 10 körül bejön a gondnokasszony, hogy most már nem várhat tovább, kicsit rendet kell tenni, ha fölzavarja az alvókat is. Hát így -

Egy hallgató külsejű egyénnek már négyszer bemutatkoztam. A kertész.

Délután egyik hallgató hozta a munkáit, hogy megmutatná. Ledezsőbácsizott. Nulladik évfolyamos. Még ambiciózus.

Pár száz méterrel a város felé, a töltés túlsó oldalán van itt egy volt orosz laktanya. Őrtorony, három oldalán mozgatható reflektorok, szögesdrót, fehérre meszelt törzsű fák és drótkerítés. A bejárati hatalmas kapu tárt, oldala gazos. Valahogy szeretnék sétálni ott egyet, ha - mernék. Jó lenne az őrtoronyból ellopni a széket. Fémvázas, piros támla. Mindenféle takaró bokorsávok mögött egyebek mellett egy tartálykocsisor látszik, itthagyták. Aztán gyakorló-fölvonulási területek, tiszti lelátóval. Talán golfpálya is volt.

Fújom az orrom, hát ez nemcsak nátha-. Vettem is tegnap hat citromot. Ha van mellette (van) egy befőttesüvegnyi kristálycukor, meg egy kapirgáló kanál, és a bögrém, - meglehetősen egyszerűen előáll a limonádé, nem is gondolná az ember.

A város. Kecskemét csöndesebb utcáit mindig szerettem, olyan alföldies. Hanem itt! Az úttest két oldalán 4-4 méteres gyep, időnként csatorna. És ennek két oldalán akácfák. De akkorák, hogy nappal is alkonyat van az utcák mélyén, s ettől fél-enteriőr minden. Hihetetlen intim, barátságos, nyugodt. Munkácsy, Paál, Barbizon. Ráncos öreg kemény nyakú parasztember fehér ingben karikázik hazafelé, köszönget a házak felé, a kapukba. Próbáltam rendezni, milyen szerepe van Klee vagy az én oeuvre-ömnek - innét nézve, a Tulipán utca sarkáról?! Csak a nyárfák susogása. A mellékutak földesek, ritkán téved be autó.

Most Gáborék kocsijával Pestre indul két hallgató, egy marad. 16-nak kéne lenni.

Nagyon köszönöm, hogy a zsebrádióval gondoltál rám, Kata! A híreket igencsak hallgatom. Naponta változnak a birodalmak, hihetetlen! Nekem az a hír tetszett a legjobban, hogy Litvánia egyelőre gondolkozik, elismerje-e a Szovjetuniót?! A szombat délelőtti heti-ismétlést is hallgattam, erre Pesten kevéssé van mód, ezt igen szeretem. Amúgy is jó, ha itt zümmög. Ürességemet betölti. Mert képeimen nincs mit sokat gondolkozni. A műteremtémát persze hoztam magammal, nem találtam még mit, másba belevágni. Egy furcsa képem van, narancssárga - krapplakkal (bíbor) (A/91/38) 40x40-esek mind, hiába indítom őket 50 centisként, mindet utólag fűrészelem.

Háromnegyed tizenegy, vajon most kirándultok-e, kiskutyáim? Zsófia három méterrel előre? Mikica egy ganajtúró bogár fölött guggolva? Kata föláldozva magát, olyaskivel beszélgetve, akivel tulajdonképpen -?

Én meg itt a halott darazsat nézem a padlón, éppúgy, mint annak idején Mártélyon, most 14 ezer valahányszázért, nettó. Mint mondták tegnap. A darázs ugyanolyan. Én?! A napsütés megint bujkál. Elindulok egy postaláda irányába.

Várlak titeket!

Deske

91. 9. 12. 2180

Pászthory Valter Györgynek O. S. B. (a tihanyi művésztelepet az egyháznak visszakérik)

Bencés Rendház

Drága György!

Igazi öröm volt találkozni veled annyi év után, s ráadásul Tihany gazdájaként! Tudod, hogy 38 éve kirándultunk először együtt Fiúékkal a pilisi hegyekben?!

És Tihany!... Tihany az ország szíve. Fiatal házas korunktól számontartjuk az alkalmakat, amikor ott járhattunk. Amikor lenézhettünk az emeleti múzeumfolyosó végéből a kék vízre a kék ég alatt.

Hanem nem örültem általános ellenszenvednek a művésznövendékek irányában. Egy öregúr mesélte: a pártbizottság megbízásából részt vett annak idején a hirtelenjében szétzavart váci szerzetesek hagyatékainak leltározásában. És hogy a cellákban mennyi női fehérneműt találtak, és hány ismert váci szépasszony aktfotóját. „Megsemmisítettük, csendben” - mondta.

A szerzetességet én sem ezekből ítélem.

Biztosan történtek rendetlenségek. Tanárjuk datált egy ilyen évjáratot.

A gyorsrajzolók legalább nem giccset árulnak, hanem valódi képességüket. Tanárjuk szerint legtöbbjük albérletben él, s lakásra gyűjt.

Hallgattassék meg a másik fél. Rákérdeztem. Most csakugyan nincs kihasználva a telep. Tölg Zoli, a vezetőtanár, „akié” Tihany, s most épp csak továbbképzős (5-7-ed éves) hallgatói vannak, akiknek a nyári művésztelep nem kötelező, tehát általában valahol pénzt keresnek nyáron vagy utaznak.

S utoljára. Hogy az épületek rendbehozatalára nem tudtak többet áldozni, mint amennyit... ugye nem rajtuk kéred számon?

Most, hogy én is bekerültem a Főiskolára, hacsak konzultáns-kurzusvezető tanárként is - őértük is felelősséget érzek. Egyébként épp én is művésztelepen vagyok, egy másik festőtanár osztályával, egész szeptember hónapban Csongrádon. Elkezdtem. 22 éve nem volt munkahelyem, s a műteremből nem is nagyon léptem ki. Meglátjuk. - Ha múzeumügyben segíteni: szólj!

Szeretettel ölel:

Váli Deske

(másolatot megküldtem Tölg Zolinak)

9. 24. kedd 2194

CSONGRÁD

Egy emlék. Amikor belül égető, fölsikoltó fájdalom, és mégis nyár végi zöld mező, minden rendben van. Mikica forró lázas, hidegvizes lepedőbe kellett hengergetnem. Csöndben volt, majdnem mindig egyébként. Előtte hüppögött egy kicsit.

Milyen kár, hogy Szüts-csel két éve csak komputerekről lehet beszélgetni, szinte!

Nagy baj van. A tréningfölsőbe tekert kenyerem jól tartja magát, de a boldog-habzsolón fölvásárolt 70 centi lángoltkolbászom fehéredik. Penész? Talán, mert nejlonzacskóban. Most mindenesetre hideg vízzel lemostam és WC-papírral szárazra dörgöltem és kiteregettem. Jajjj.

Nem az érzés, hanem az alázat. A szeretet az egyetlen paraméter, amihez lehet igazodni. Az értelem előtt és után, alatt és fölött is. A szeretet, ami szolgálat.

2199

MAGYAR KÉPZŐMŰVÉSZETI FŐISKOLA

Festőnövendékek számára fakultatív kurzust hirdetek meg:

HOGYAN FESSÜNK SZÉP KÉPEKET?

címmel.

A kurzus célja:

Önök java az ország szellemi elitje lesz. Mednyánszky vagy Farkas István súlyosan megváltoztatta Magyarországot képeivel, ha ezt csak egy szűk réteg tudja is.

Illetve Önök 20 év múlva tucatemberek lesznek, akik leginkább a drágaságról és az autókról szeretnek csevegni

ha

(legkésőbb) itt, a Főiskolán nem szokják meg a maximális önterhelést. Bármit is látnak maguk körül.

A kurzus formája:

A kurzus ideje alatt a hallgató egy olajképet fog megfesteni saját osztálytermében vagy otthon. Témát akár adhatok is:

Unalom

Uszodába mentünk.

Hetente kétszer pedig összegyűlünk és körbeüljük a behozott félkész munkákat. Megbeszéljük.

A kurzus időtartama:

Nyitott végűnek szeretném: kísérleti helyzet, s amúgy is, a művészi munka lényegénél fogva tervezhetetlen. Kb. két hónapunk van.

Egy előzetes rövid tájékoztató beszélgetésre mindenkit szívesen látok.

Váli Dezső

(plakát, 20 példányban)

91. 10. 2200

EGY LEVELET (A SOK HASONLÓ KÖZÜL) ELTESZEK

Ajándékozólevél

A Szentendrei Ferenczy Múzeumnak ajándékozom

A/90/12

A/89/8

olaj

B/86/20/2

grafika

munkáimat.

Fogadják szeretettel.

Váli Dezső

91. 10. 2202

EGYET ELTESZEK EZEKBŐL IS

TORNYAI JÁNOS MÚZEUM

Hódmezővásárhely

Kedves Barátunk!

Örömmel értesítjük arról, hogy a 38. Vásárhelyi Őszi Tárlaton szereplő alkotásait a Bíráló Bizottság javaslata alapján

a Magyar Képző- és Iparművészek Szövetsége

díjjal (munkajutalommal) ismeri el.

Kérem, hogy a díj (munkajutalom) átvételére a kiállítás megnyitásán, 1991. október 13-án vasárnap déli 12 órakor a Tornyai János Múzeumban megjelenni szíveskedjék.

Egyben gratulálok is az elismeréshez és további jó egészséget, alkotó kedvet, sok sikert kívánok.

Őszinte nagyrabecsüléssel, szíves üdvözlettel:

Dr. Dömötör János

múzeumigazgató

Muszáj lemenni. Egyszer másutt csak fél év múlva, telefonok után kaptam meg a pénzt.

91. 10. 10. 2205

Drága György Atya!

89. februárban ajándékoztam a Pasaréti Rendháznak a Keresztút-grafika sorozatomat. A keretek árát János-atya azóta ígéri ( 5500 Ft ). Én ugyan bibliai szellemben erről lemondtam már, azonban mégiscsak szólok: azt hiszem, a Rend nem engedhet meg magának ilyesmit.

Te most plébános lettél. A kassza kulcsa is nálad van?

Szeretettel üdvözöl:

Deske

Válasz: Menjek a francba. 91. 10. 11.

91. 10. 2209

Klee a betegség határáig depressziós volt! Most mondták. Akkor jó.

91. 10.

Ma újra becsöngetett a koldusom. Takács Ferenc, 1908. június 11. Pozsony. 83 éves, most is száraz kenyeret kért

Erzsike megvan

Dachauból az angolok szabadították

a Komáromi csillagbörtön vagy mi

anyja nevét viseli

(az 500 Ft-ot összekeverte az 50-nel, sőt az 5-tel is.)

91. 10. 2209

Mikica: (egy épületrom) „olyan, mint Aquincum alváza”

Mikica II: iskolai szünet. Anyja délben váratlan hazajön, számonkérés, és sikerül Mikicát rászorítani az elmaradt házimunkára. Így hát ő fütyörészve, békauszonnyal, úszószemüvegben, tréningruhában és vízipipával, hóna alatt pedig egy hokiütővel nekilát a konyhában virágokat locsolni.

Mikica III, de ez régi: „vagyok egy doktoj bácsi, valószínűleg. Doktoj Mikica.”

91. 10. 2209

Miért „C” napló?!

A naplóm = festményeim opuszjegyzéke 1960-tól

B = rajzaim 1959-től

C= gondolati napló 1958-tól

+ D = napi napló 1967-1973. Kidobtam.

+ E = képvázlat rajzok opuszjele kb. 1960-1986. Kidobtam.

+ F = belsőépítész terveim 1967-69- Kidobtam.

M/82/1 = Mikica, saját kérésére beszámozva

K,N,BO = fotónegák sorszámai 1974-től

S = festmények szereplési naplója 1961-től

2210

Szia Katalina! (névnapodon mindenki nekem gratulál!)

Negyed öt reggel, észbevettem, hogy vagy két órája levelet fogalmazok neked az ágyban, ésszerűbb fölkelni. Biológiai órám pár napja megbomlott, György Petiék megmérgeztek egy este valami gyümölcsteával, reggelig ébren voltam.

Kedvesem.

Nincs itthon a főnök, persze cincognak a:

kutyák

pormacskák

egerek.

A kutyák a következőképpen. Zsófi ugyan retteg, hogy folytatódik a dolog, ha hazajössz, de többszöri Sárosi konzultáció után elkezdtünk újságpapírt teríteni a kutya rendes éjjeli szarási területére. Hogy első lépcsőben arra szoktatni. Sárosi szerint talán lesz második lépcső. Azóta legalábbis éjjel nem lépek bele.

Pormacskák. Furcsa, de lekvár vagyok gyerekeimet rendebbre szoktatni. Nem tudom, hány hét távolléted után állna be a helyes rend, legalább is mostanában ez gyengébben megy nekem. Ha begurítunk egy labdát az előszobaszekrény alá, bízunk benne, hogy a kutya a fenekével ott ki is törölget egy kicsit.

Mi.

Hogy tudjad azért. Esti imáinkban munkád rendszeresen. Miki rendszeresen kedvenc zsoltáraimat olvassa föl nekünk kétszer, hogy megértse. Mondom neki, tudod itt mi az a „madarász”?! - Persze, a Varázsfuvolából, mondja.

Elmentünk arra a vasárnapi hangversenyre is. Útközben sorolja: Szeretem az Éj királynője áriát, a Papagénót, a Szarasztrót, a Papagénót a Papagénával; nem nagyon szeretem a: Három tündért, a Paminát.

Én (kicsit szégyenkezve, de a Rómeót olvastam, elég fény volt a teremben zene közben is). Mondta Miki, mennyire sajnál, hogy nekem ez nem élmény. Hazafelé még beszaladtunk Mamihoz. Kirándulás azon a vasárnapon elmaradt. Ebből származtatom, hogy nem bírtam szusszal ezt a hetet - majd elmondom.

Benéztem a Vízivárosi Galériába, hát (70 000-ért) árusítják László Barnabásnak 15 éve 3500-ért eladott képemet. „Angyal a város felett” A/70/4. A vezető félamatőr festő, tisztelőm. Aláírásra hazahoztam a képet eredetileg restaurálni egy kicsit, és még aznap este csináltam neki egy tisztességes keretet is maradék deszkámból. A dolog azonban eszkalálódott, a képet meglehetősen átfestettem. Sokkal jobb. Majd kéne a hátára valami igazolást írnom - ragasztanom, hogy nehogy a kölcsönadót tegye valaki felelőssé, ha netán -

A szerelő - ahogy reguláris - ötezerért megjavította volna a Trabantot. 7 iszonyú döntés előtti perc után otthagytam, s kerestem egy sarlatánt, akivel ketten 150-ért megragasztgattuk. Nem szépségversenyes. A pénz megmaradt. S a másik fele: Miklóst megkérdeztem, nem tudna-e beszállni?! Hogy ezt (meg kell venni az 1992-es uszodabérletet) elég nehéz lenne - adósságaimmal - a kasszából leemelnem. Adott. Amennyi hiányzott. Még megdicsértettem vele magam, hogy ugye milyen tehetséges ötlet, soha nem szoktam pénzt kérni. Kedvesek voltak. Este 10-re mentem hozzájuk egy félreértésből kifolyólag. Erzsébet hangjában ugyanis némi elhárítást éreztem, tévesen, kihallani, ezért elbizonytalanítottam, hogy megyek-e hozzájuk, még a telefonban. Aztán 10-kor ideszólnak, hogy mért nem jövök, itt ülnek, várnak. (Erzsébetnek születésnapja volt aznap.) Így aztán éjfélig.

Tanítványaim. Ma reggel jönnek ide kilencre. Ez ürüggyel javasoltam gyermekeinknek némi rendet. Miki már ismeri őket, legutóbb zárásként megtanítottuk a csapatot a spanyol kártyajátékunkra, egy nagylányt keményen meg is vert azonnal. Szóval a tanítványok. Szerdán elém állnak, beleegyeznék-e, szeretnék a kurzust a rektortól egész második félévre kérni, meghosszabbítani -. Meglepett, azóta úgy tűnik, nem is teljesen lehetetlen a dolog, ahogy azonnal meg is mondva, feltételeztem. Maszák Zolival ugyanis beszéltem telefonon, hogy - ha már - a dolog stratégiája pontosan legyen fölépítve: kiderült, hogy a diákönkormányzatnak (neki) súlyos jogai vannak. S a diákoknak mondtam, hogy már ne gondolják, hogy két-három aláírásnak súlya lesz, ó, mondták, szereznek huszonötöt, ők is gondoltak erre. Le kellett hűtenem őket, hogy idegennel (ne) irassák alá. Így is van vagy kilenc név.

Most fél hat. Mindjárt ima, uszoda. Mit együnk hét végén? Valamit ki kellene találni Zsófival megbeszélve, de ő gyereket őriz Miklóséknál éjszaka. Majd valami. Aztán kilencre jönnek a diákok, előtte kis takarítás? Vettem 10 dobostortát, Miki megtalálta a hűtőben. Ha kevesebben jönnek: mi is eszünk.

Deske

91. 12. 2218

MAGYAR KÉPZŐMŰVÉSZETI FŐISKOLA

1062 Budapest VI., Andrássy út 69-71.

VÁLI DEZSŐ

Budapest, 1991. december 10.

Szíves tudomásulvétel végett értesítem Önt, hogy a festészeti kurzus II. félévre történő meghosszabbításához - a hallgatók kérése ellenére - a Rektori Tanács nem járult hozzá. Az 1991. december 9-i határozat értelmében a kurzus időtartama maximum 1 hónap, kivételes esetben volt szó 2x1 hónapról.

Fenti határozatról a hallgatókat is értesítettük.

Eddigi munkáját köszönjük.

Tisztelettel

(Sváby Lajos)

rektor

91. 12. 2221

Pest Megyei Múzeumok

Igazgatósága

Szentendre

T. Cím!

Hivatkozva telefonomra Ladányi úrral, leírom kérésemet. Szíveskedjenek engedélyezni, hogy egy Modok-képet lefotózhassak a Czóbel múzeumban. Kérem átszólni nekik telefonon.

A hónap jó része a Mozgó Világ leendő tíz műelemzés cikkének illusztrációjának összeszedésével, majd fotózásával telt. Ennek kapcsán vettem két csoda-vakut is, ötezerért a kettőt. Egyszerre kukorékolnak. Nem kell elsötétíteni.

92. 1. 2225

Kedves Tanár Úr!

Mayer igazgató úr kérte, hívjam telefonon. Átadta az Ön üzenetét, miszerint Zsófia (nagy) kislányom mostanában lusta. A hírt vettem, köszönöm. Az üzenetet a megkülönböztetett figyelem jelének vettem és külön köszönöm. Majd megpróbálok -

Megvallom, a hír megdöbbentett. Zsófia lányom lustaságára még soha nem volt panasz. Tapasztalatom szerint rezzenetlenül, megbízhatóan mindig is lusta volt, a táncoló egerei ellátásának gondjaitól eltekintve. Hogy: MOSTANÁBAN...?! Rosszul ismerem?

92. 1. 7.

Szívélyes üdvözlettel:

Váli Dezső

92. 1. 2226A

Kedves Igen Lendületesen Mozgó Világ!

Az általam tervezett 92-es címlap gyönyörű. De azonban.

Tudtom és vágyam ellenére a címsor 186-ról 156 mm-re rövidült. Kompromisszum: a következő számtól kérem 176 mm-re változtatni.

vagy (szerzői jogomra hivatkozva) a „A borítót Váli Dezső tervezte” szöveg alá havonta kérem a köv. kiegészítést szedni: „bár ő a címsort kissé nagyobbnak tervezte”/képzelte”/álmodta”

Teljes tisztelettel:

Váli Dezső

92. 1. 2226B

Szia, Kata!

Interurbán kérdezted, mi van velünk? SEMMI. De kicsit részletezem:

Csütörtök

d.e. Cikket újragépel, tisztáz, du. ábrajegyzék,

este Mikivel kártyáz, egyszer meg is verem

Mikivel motorépítés bef.: ventillátor működik!

Zs. lakás visszajelentkezési űrlap: Mami kérte, melegvíz átalánya kedvezőbb

új ebéd-befizetőhelyre, megkeres, elintéz

éjjel, álmomban egy lány egy tejesüveget próbált földugni a hüvelyébe (régi típusú 1 literest)

konyhában nem gyűlik szennyes edény

Mikit hétfőn megdicsértem, azóta ágyneműjét reggelente derékszögűre hajtogatja, igaz, hogy az ágyneműtartóban állva

mise után reggeliadni hazajövök, aztán el, egyedül indulnak

irodákban gemkapcsot kunyorál délben

Zsófi főzése: mirelitborsó dobozt kikészíti a konyhába, nekem

Krajcso adósságomhoz 30 ezer kivesz az OTP-ből

Zs. este közibe, Mikicával pizzát sütünk, percvekkert beállítja

Zs. Miklós gyerekvigyázást le akarná mondani, de elkésik

Miki nálam 150x leírja megint, hogy: együtt

Zs.-val Uccello cikkem elolvastat: tetszik

Bányászati Kutató konyhájától elbúcsúzik

Bányászati Kutató táblája már leszerelve!

Robi karácsonyi óriás Milka tábláját gyerekek között kisorsolom, de aztán együtt

Zs. időben fekszik, mégsem ébred vekkerre: javaslom, azonnal négykézlábra, Miki is

Zsófit lebeszélem, hogy a kutyát napi 2x a kádban mossa, bár utána Flóraszeptezné

este Zs. hazarohan és elrohan Gyógyival, ott alszik: később kell holnap bemennie

tegnap időhiányból kifolyólag a kutyát nem etette: karácsonyi mézeskalácsdíszt és szart evett csak és este ezért lógott meg, szerintem.

Miki osztálytársától festéket kapott: este festett is.

Zs. szerint a kutya ma tök-édes.

szia!

Deske

92. 1. 2227

Budapest, Kiscelli Múzeum

Fővárosi Képtár

T. Cím! Megbeszélésünk értelmében:

A Képtárnak ajándékozom három művemet.

Felé és tőle / opusz: A/74/30

olaj, farost, 90x136 cm 1974-75

Majd befejezi a hálás utókor / opusz: A/73/32

olaj, farost, saját, színezett kerettel 57x37 cm 1973

Koldus opusz: B/68/47

szénrajz papíron 54,6x43,2 cm 1968

*Ezek a művek most a Budapesti Főpolgármester Helyettesi Hivatal irodájába kerülnek díszítésül, meghatározatlan időre, letétbe. A képekkel a letéti idő alatt is a Fővárosi Képtár rendelkezik mint tulajdonos. Kiállításra elszállíthatja. Ha a képek a Városházán a falról lekerülnek, a képeket vissza kell szállítani a Kiscelli Múzeumnak.

Másolatot kapja:

Marschall Miklós Bp. főpolgármester-helyettes

a *-gal jelölt bekezdés szövege mindhárom mű hátára rákerült, aláírásommal.

György Péter ötletére és közvetítésére három művet ajándékoztam Bp. főpolgármester-helyettesének a szobájába. Aztán még szereztünk képeket, talán majd még egy régi szobrot is szerzek neki a Kiscelli Múzeumból. A többi, polgárporté a múlt századból - is onnét való. Szőnyegeket is vetettem, Szüts-képeket is bevittem, átrendezések.

Képeim jövője viszont biztosabb múzeumi tulajdonban. Ezért az egyidejű ajándékozási aktus.

92. 2. 3.

92. 1. 2228

Kiállításom megnyitására utaztunk le két napra.

Kedves Főapát Úr!

Most, ittjártunkkor - egyebek mellett - a következőket láttuk:

1. Ősmagyar legenda felnagyítása vásznakon, olajfestményként.

2. A gimnázium kápolnájában ál-népi faragású menza, tabernákulum és gyertyatartó.

3. Prokop atya festménye a gimnázium dohányzósarka fölött a falon.

E tárgyak esztétikai minősége tűrhetetlen. S mivel ezek és egyebek Pannonhalma európai rangú kultúrájával keverednek: az ifjúságot megtévesztik. Tapasztalatlanul ugyanis egy ilyen négy valódi műtárgy között értéknek hathat.

El ne feledjük: itt most éppen a jövő század országvezetői fogócskáznak a folyosókon...

Javasoljuk egy tanácsadó testület létrehozását, mely az esztétikai vonzatú döntéseket készítené elő. Egy, mondjuk negyedévenként ülésező bizottságot, amit egyetlen lágyszívű, de hozzá nem értő atya sem kerülhet meg. Így megbántás nélkül lehetne az efféle „műtárgyakat” visszautasítani, akár ajándék, akár megrendelésre készül.

E bizottságban való részvételt, vagy akár annak megszervezését is szívesen vállaljuk.

Pannonhalma 1992. 1. 26.

Szüts Miklós és Váli Dezső

Válasz: Köszöni, kérni fogják segítségünket.

92. 1. 2229

Esterházy Péter a Hahn-Hahn grófnő pillantása c. új könyve dedikálásában fölhívta a figyelmemet a 170. oldalra, ami rólam szól:

”A városok és az ég. 2.

Ha hisznek nekem, jó. Budapest olyan város, hogy ömlik az eső, mintha dézsából öntenék. Egy férfi nagyméretű képet cipel. Látszik, nehéz. A kép egy műterembelsőt ábrázol. Legalul, már majdnem le- vagy kicsúszva egy szék van, profán kereszt. A kép szent. Ami Vermeerből kimaradt - így lehetne okoskodni. Mindez a Mártírok útján történik, ahol a szénmonoxid-koncentráció a legnagyobb a városban, valahogy beragad a levegő a házak közé. Európa legbüdösebb utcája, mint ilyen, unicum.”

Levélben reagálok:

Kedves E - PÉ!

A Hahn/2/ grófnőből az a bizonyos 170. oldal helyesen így hangzik:

„...Mindez a Mártírok útján történik. A festő elhaladtában a boltosok és vevők kitódulnak az üzletekből. A KANZLEI-ből a négy hivatalnok. A fiatalabb rabszolganők ujjuk hegyét csókolgatva ismétlik: itt jön Ő, Potifár háznagya. A villamosok megállnak, csend lesz. A festő zavartan bizonygatja, hogy az utca nem róla van elnevezve. Egy Veronika nevű növendék megkérdezi a Mestert, mennyi ideig tetszett ezt festeni. Végül egy Simon nevű úr kiszáll egy Hondából és átveszi a kép terhét.

Beesteledik, mindenki hazamegy és megjavul. A festő fáradtan meghajol.”

(E. P. a nála függő képemet írja itt le. Hondája van. 92. 3.)

92. 2. 2. 2230

Jutka/Franciao.

Szia, Barátném!

Szerdán erős felindulásból kifolyólag vettem magamnak húsz üveg albán fügelekvárt. Nagyon ritkán kapni. A gyerekek nem szeretik. Rendes kölykök.

Pár hete fölhívtam Bernáth Aurél lányát, Marilit. Öt éve nem beszéltünk, hogy semmi, csak épp édesapja egyik könyvét olvasom és gyönyörű. Azt mondja, jaj, Dezső, hogy épp most mondja ezt, nem tudja, hogy ez nekem most milyen jókor jött..., és postán három nap alatt elküldte a nekem hiányzó négy kötetet. Aztán férjével képnéztek is. Elbűvöl ez a Bernáth. És még Ő szabadkozik hiányos kulturáltságán! Még ahol lekezel is - nőfestők ügye - hihetetlen finoman, átgondoltan, tapintattal. Öröm okfejtéseit olvasni. Teljesen közömbös, hogy végkövetkeztetései rosszak.

Láttad Szepit labdázni? Négy lábát szétveti a labda mögött, s orrával szabályosan feléd gurít. S remegve várja a folytatást. Tökéletes.

Esterházy tíz sorban beleírt az új Dunáról-Pestről szóló könyvébe, s ezt dedikációjában a tiszteletpéldányban jelezte is. Számomra módszeresen zavaros, intellektualizáló a könyve. Válaszomban írtam a tíz sorára egy parafrázist, melyben megdicsőülök, s alakom egybemosódik Józseffel, a kenyéradóval, valamint a keresztet hordó Krisztussal - utalva a hangvételére.

Mintegy tréfából berendeztem Budapest új főpolgármester-helyettesének a szobáját. Három Váli-művet választott, s múzeumból még három 150 éves polgárportrét választottunk vele. Valamint én neki egy 140 centis homokkő épületplasztika-töredéket. Még majd restauráltatni kell, kiváló lesz a fogadójában. Rábeszéltem egy neki tetsző szénrajzomra, hogy nála a festmény protokoll, de a rajz: a művészetek szeretete. (Pest kulturális ügyeinek a főnöke.) Elfogadta az ötletet. Titkárnőinek szobájába is kiraktam egy régi portrét, nagyon örültek, rögtön eltávolították maguktól a környékről a piros műanyag radírtartót, meg valami folyondárt. A polgármester irígykedett, azt is szerette volna, de meggyőztem, hogy micsoda dolog, nála a kultúra, s az előszobája szocreál?! Hatott. Még másnap fél óra alatt Bécsből rendeltettem számára vagy 50 ezerért szőnyegeket, így is ő a legolcsóbb ember a Városházán. (Mondták.)

Deske

92. 2. 2235

PÁTER BENEY OFM.

Kedves György!

Újabban olykor fiatalok keresnek tanácsért. Erre a nagyon nehéz feladatra egyetlen, valaha lelkigyakorlaton mondott mondatod alkalmassá is tett: „dolgod, hogy figyelmesen hallgasd őket és közben nagyon szeress.”

Ha csak ezt az egy gondolatot kaptam volna valaha tőled, már akkor is nagyon hálás lennék neked.

Köszönöm.

92. 2. 2236

N. LÁSZLÓ festő

(Kiállítása megnyitását nem vállaltam el, emlékezve a három évvel ezelőtti Vigadó Galéria-beli anyagára.)

Kedves László!

Végül is éjjel fél 12-re értem ki. Ilyenkor még nem néztem kiállítást. A Főnök szeretettel invitált, sajnos nem segített eszembe juttatni, honnét ismerem...

A kiállítás jó. Megnyithattam volna.

Ha érdekel, részletesebben is:

- gyönyörűek a képek rajzai,

- a kompozíciók is. És ötletesek is, ha illik ez a szó a környezetbe,

- jó képek. Csakugyan visszatérsz, hála Isten a monokrom felé. A dongatér jobb első képe, ami árnyékban van, a finom zöldje. A tőle talán harmadik fekete-fehér hangja, ami Chagall kendős-rabbi portréja színeire emlékeztet. Balra a leghátsó kép rajza, a Gangon-kompozíciója.

Ami nem tetszett:

- balra középen valahol, ahol mintha két bevágott montázs téma szerepelne,

- az olykor lélektelen (gondolattalan) üres, mechanikus felületek,

- nekem gyakran még mindig dekoratívba hajlóan kopogós színűek, a legtöbbet fehérrel lefújnám,

- egy-két kép témája sokkal kisebb: 30- 50 cm méretet kívánt volna,

- elkedvetlenítő volt a meghívó amatőr tipográfiája.

Ennyi.

Még egy. Hungarocell alapot láttam?! Legömbölyödött szeméttelep hulladékokból (is) tudom, hogy ez idővel elpárolog.

92. 2. 14.

Örülök, hogy ennyire dolgozol, szeretettel üdvözöl:

Dezső

92. 4. 19. 2271

Szia J!

Ötven év kellett, hogy rájöjjek, a papucsomat ne az ágynál tároljam, hanem ahol vetkőzöm.

K. (48 éves), ma délután nem megy uszodába, hátha találkozna Gy. volt kollégájával (férfi, 65 éves) - s az ne lássa őt „stoppolófa-fejűnek”. Íme az ember. (Szándékkal nem nőt mondok.) Ilyennek kéne lenni?

Szüts meséli mint élete nagy tanulságát. Barátja kérésére annak kisfiának gyerekszobáját, az ajtót, mindent, gyönyörűre befestette. Tűzoltó autó, mesefigurák. A fiúcska felnőve meséli: „milyen borzalmas volt, a tűzoltóautó éjjel elkezdett nőni... felém...”

Auguszta megvált tőlünk. Én tettem a közösségben egy megjegyzést, hogy nem akarok közösséget bővíteni öregekkel (valaki szeretett volna hozni egyet), s ezt Auguszta magára vette. Hogy akkor ő itt... Többször beszéltem vele erről, magyaráztam, én hívtam, szeretjük, kell nekünk. Hogy ő nem léphet olyan ember házába, ahol a családfő (részben) más nézeteket vall, - tiszteletből. Érvekkel nem sokra mentem. Levélben hívtam, szeretettel, és meg is róttam, - ez munka. Most nagyon szelíden válaszolt, hogy István atya közösségébe átment. Írtam tegnap neki, ja így, bocs akkor, minden rendben van, lássunk azért néha, s ha netán költözködésnél segíteni kellene...

Olvasom, egy pap mondja: az önkéntes szegénység nem az, ha nincs semmid, hanem ha nem ragaszkodsz semmihez... Jó.

Olvasom, miközben szopogatom, ami benne volt: „Tejszínes-kávés ízű kétrétegű mártott szelet”.

Azóta (múlt levelem) és megint, és lázasan könyveket vásárlok. Ezúttal Kata is boldog: Fodor András: A Kollégium. 1947-1950. Az Eötvös-kollégium végnapjai, a szétveretés előtt. Minden idősebb barátunk, kollégánk szerepel, ki így, ki úgy. Besúgások, nyilvános politikai önkritikák, minden. Ha nem felejtem el, most meg fogom rendelni: 1500-ért kiadják a Beszélő szamizdat folyóirat illegális számait három kötetben (vászonkötés). Olykor egyet-egyet láttam belőle, nem túlságosan érdekelt. De most, visszahatóan annyira más lesz a fénytörése... és valahogy a gyerekek számára is mulatságos, hogy ez volt szüleink korában....

Vettem még Bartók Breviáriumot is, meg: Mi vagyunk az ifjú gárda, visszaemlékezések az illegális kommunista mozgalomról. Iszonyú jó. Múltkor egy ilyen főkomcsi életrajzot (1984) kidobtak vagy 50 példányban a mellettünk föloszló Bányászati Kutató Intézetben, s postán egyet föladtam György Petinek jókedvemben. Négy nap múlva zavartan telefonált, hogy ő filosz, s nem érti a „messzidzset”, ő már minden sorát elolvasta... Szegény.

El kéne újra olvasni az Egri csillagokat, emlékszel Jumurdzsákra, aki magyar nemesként mutatkozik be, elcsalja Bornemissza Jancsikát, és az ajtón kifelé hátrálva távozik.

Úgy gondolom, hogy helytelen egy reszelőtől elvárni, hogy puha legyen. Az a dolga. Munkamegosztás. (Ez egy hasonlat.)

Milyen egy foncsorozott víziló? Fénylik?

Szia:

Deske

Váli Dezső: C. NAPLÓ

(szinopszis, a kiadó kérte)

„Rokonaim, barátaim és üzletfeleim unszolására...” szántam el magam a Köznek átadni gondolati naplómat. 16 éves korom (1958) óta írom lankadatlanul írógéppel, eddig 3100 oldal. Irodalmár barátom ebből a nyersanyagból kötetet szerkesztett.

Akkor én most itten értékeljem munkámat?!

Művésznapló fontosságát a művész rangja szokta megadni. Bálint Endre gyengébb sorait is figyelemmel olvassuk. A magyar festők között meglesz a helyem.

Formális rangom, ha ez jelent(ene) valamit:

24 önálló kiállítás

vagy 100 művem múzeumokban

Munkácsy-díj, 15 egyéb díj,

mostanában egyszer Kossuth-díjra is fölterjesztettek.

Naplóm talán mindezektől függetlenül is működőképes.

Témaköreiből:

1. Problémák bogozásakor az utolsó, döntő kérdés mindig ez: MIÉRT ÉLSZ? Hozzászoktam belső konfliktusaimat írásban tisztázni.

2. Szellemi vezetőimmel és mestereimmel folytatott beszélgetéseim summája.

3. Egy időben sokat beszélgettem barátaimmal bekapcsolt magnó mellett.

4. Levelezésem külföldön élő barátnőmmel alkalom 2-3 hónapom összegzésére.

5. Hivatalos (ámbár időnként egyirányú) levelezésem köveket és országokat mozgat:

- a Tavaszi Tárlatok újbóli megindítása,

- antiszemitizmus ügyében Asztrik püspök úrral

- 160 festő aláírásával a Nagymarosi Alkotóház bezárása ellen

6. Szemérmes-szemérmetlen magándolgaim, szerelmetes verseim, és gyermekeim első csipogásai

7. Szakmai életem:

- kiállításmegnyitó szövegek

- én is mondtam néhányat

- katalógusszövegek

- újságcikkek, kritikák, stb.

8. Tanítottam én néhány évig művészpalántákat, amatőröket:

- munkanapló

9. Egy katolikus szervezetben előfordul ilyen feladatom is:

- megírt, nyilvánosan elmondott imák

- lelkigyakorlat-vezetés

- egy időben imáimat írásban végeztem a figyelem ott-tartása okából

10. Néhány évig elszántam fotóztam műtermemet, életemet.

Alkonyodik. Egy balatonfelvidéki falucska szélén lyukas Trabantomban üldögélek egyedül, órája, szerelőre várva. Kéziratomtól 174 km-re. Így hát: ennyi jutott eszembe. Elég is talán.

A könyvet ilyennek gondolom:

- cca. 350 oldal

- állóformátum, 241x167 vagy 210x150 mm, feltétlen nagyobb kell legyen, mint György Péter barátom friss könyve.

- papírkötés

- 1-2 ív ábraanyag, fekete-fehér, egy blokkban, ez jobb papíron

- 2 színnyomásos címlap, szöveg és egy fotó, tehát színbontás nincs.

92. 7. 16.

Elnézést a randa gépelésért, de:

- ennél szebbet nem tudok, valamint

- a reggeli kertkaszálásban elnyűvődött a kezem.

lásd I. rész: 1958-1981