C S E R E I.

EGY

HONVÁRI HERCEG.

MEG-MAGYAROSÍTOTTA

D U G O N I C S  A N D R Á S

KIRÁLYI OKTATÓ.

SZEGEDEN,

NYOMT. GRÜNN ORBÁN’
kőltségével, és bötűivel.

1808.

Eredeti kiadvány: Cserei, egy honvári herceg / meg-magyarosította Dugonics András

Szeged : Grünn, 1808

Mobil könyvoldal: http://mek.oszk.hu/mobil/konyvoldal.phtml?id=

Ez a könyv a Magyar Elektronikus Könyvtárból

származik: http://mek.oszk.hu”

Országos Széchényi Könyvtár - http://www.oszk.hu

Tartalom

ELSŐ SZAKASZ.

ELSŐ RÉSZ.
Csereinek házasági.

MÁSODIK RÉSZ.
Házi Zenebonák.

HARMADIK RÉSZ.
Esze mélysége.

NEGYEDIK RÉSZ.
Csereinek új Veszedelmei.

ÖTÖDIK RÉSZ.
Csereinek elő-menetele.

HATODIK RÉSZ.
Csereinek jeles ítéletei.

MÁSADIK SZAKASZ.

ELSŐ RÉSZ.
Cserei Veszedelme.

MÁSADIK RÉSZ.
Csereinek el-útazássa.

HARMADIK RÉSZ.
Csereinek el-adattatássa.

NEGYEDIK RÉSZ.
Medinai dolgok.

ÖTÖDIK RÉSZ.
Külömb vélekedések.

HATODIK RÉSZ.
Csereinek új veszedelme.

HETEDIK RÉSZ.
Bessarábiai csinok.

HARMADIK SZAKASZ.

ELSŐ RÉSZ.
Cserei Zegeden.

MÁSODIK RÉSZ.
Őrkénnek Történetei.

HARMADIK RÉSZ.
A' Budai Tornák.

NEGYEDIK RÉSZ.
A' Fehérnek viszontagságai.

ÖTÖDIK RÉSZ.
A' Történetnek alkonyodtta.

BENICKI MÁRIÁNAK,

UNOKÁM’ SZÜLÖTTÉNEK.
CSONGRÁD-VÁR-MEGYÉBEN
SZEGVÁRRA.

Néked is egy könyvet ajánlok Kedves Máriám. Ezt (mivel Szegvárt nem sok üdő várva el-hagyod) Szegeden olvashatnád; ha csöcsömős nem vólnál.

Csereit szántam részedre, egy Honvári Szülemént, a’ böcsűletes Házasúlandónak példáját. Sokat szenvedett, a’ rosz, és magok’-javát kereső mátkák miatt. Maga jó vólt; a Gonosz-lelküektűl még-is sokat kölletött tűrnie, kiktűl soha mentt nem lészen a’ firfiség.

Csereit a’ Bújdosásban-is veszteg nem hagyta a’ Szerencsének gonosz üldözése. De ő (nagy lelkű, és Erős-szívű lévén) meg-győzte a’ viszontagságokat.

Ki tudgya: minő Szerentsétlenségekre nösz te-is e’ meg-fordúltt világon; ahhol azon iparkodnak immár: hogy-hogy csalhassa-meg egyik a’ másikát.

Előre intelek: vígyázz magadra. Ha fel-nösz; szívedet tenyeredenn ne hordozd. Vedd eszedre, kivel mit közölsz. A’ Csalogatókat édes szavaikrúl ösmérd-meg, valamint a’ Harist. Ez szaván árúllya-el magát; és azonn fogattatik-meg.

Élly édes Máriám, nékem leg-kedvessebb Unokám. Írtam Szegeden Szűn-napjaimban 1807-dik esztendőben, és huszon-kettedik Oktoberben, mely napon egy esztendős lettél.

ELSŐ SZAKASZ.
A’ Történetnek virradtta.

I. Csereinek Házasági.
II. Házi Zenebonák.
III. Esze mélysége.
IV. Veszedelmei.
V. Elő-menetelei.
VI. Jó itéletei.

ELSŐ RÉSZ.

Csereinek házasági.

§. 1.
Szigetbe érés.

Két esztendeje múlt-el immár annak a’ köllemetlen üdőnek, melyet Cserei abban a’ Szigetben tőltött, melyet a’ Budai Magyarok Sepel’ szigetének (még-mostanában-is) neveznek.

Ingyen se gondolta Szegény: hogy Magyar-Országban-is úgy erőszakoskodgyanak rajta a’ kedvet-emísztő nagy viszontagságok; valamint ellene törekedni szoktak, midőn még Honvárjában lakozott. Szinte úgy teccött: mintha azért kerűlte-vólna-el ott’-hon a’ veszedelmeket: hogy azokba bele-veszszön itt’-hon.

Őtet a’ nyughatatlanságok, valamint a’ laptát (minden érdemei ellen) kézrűl kézre hányták, vetötték. Akár mihez kezdött; markába szakadtanak mindönök. Oly szerencsétlen csillagzatban születöttnek lönni láccatott: hogy (ha magát a’ süvegös mesterségre adta-vólna-is) talán fő nélkűl jöttek vólna e’ velágra az akkori gyerökök.

§. II.
Foglalatosságai.

Jövevény, és (még e’-fölött) ösmeretlen lévén Magyar-Országban; nem vadászta a’ barátságokat, még-is ösmeretségét sokan keresték. Mind-az’-által: ha valakivel meg-ösmerködött; és azt embörségös embörnek lenni látta: barátságát többé el-nem-hagyhatta.

Ennek az üdőnek tájján Kevében lakozott,[1] egy böcsűletös Magyar embörnél, kinek gond-viseléssére (és szinte atyai szorgalmatosságára) bízta őtet meszsze-látó Nagy-annya.

Noha nagy-Vérű, és fényes-születésű lönne, úgy bánt még-is a’ Sepeli fiatalokkal: mintha (a’ leg-alacsonyabb-születésű fiak-is) testvérei vólnának. Ezt pedig azért cseleködte: hogy (ha a’ szerencsének forgó kerekéről le-találna esni), (mely dolgot, maga részszére nézve, lehetetlennek lönni nem gondolhatott) a’ le-allyasodást könnyebben szívelhesse-el.

Semmire se vágyott: mivel magával mög-elégödött. Szerette azt, kibűl az okosság ki-tündökölni szokott. Mög-nem-útált senkit: mivel az emböri gyarlóságnak csinnyai ösmeretösök vóltak előtte.

Se a’ Szó-, se a’ Kar-beli vetekedések közé nem avatta magát. A’ sok Szót az aszszonyoknak; az erős Kart a’ Katonának engedte. Mind-az’-által azt, ki őtet meg-támadni merte, magátúl szárazon el-nem-eresztötte.

Nagy annyának szavait (melyekkel még ott’-hon élt csinnyainak okos folytatássára) szünet nélkűl elmejében tartotta; a’ többi között ezeket is: hogy az embörnek azon szeretete, melyel maga-magához (mérték nélkűl) viseltetni szokott; éppen olyan légyön: mint az a’ Szittyiai tömlő, melyben a’ szélen kívűl semmi se találkozik, és belőlle a’ meg-szorúltt szelletnél se jöhetne-ki ögyébb.

A’ Fehér-népet se mög-nem vetötte, se magához (valami hívságos végre) nem édesgette. A’ kikkel öszszve-jönnie kölletött, mind-egygyikével úgy bánt: hogy egyike se tunná, kit szeretne inkább. Őtet pedig mind-egygyike különössen szerette; noha osztán ezektűl leg-többet szenvedött.

Maga eszes és okos lévén; mög-nem-vetötte az esztelen-oktalant. Hogy valakinek vétsön; azt magának mög-nem-engedte.

§. III.
Régi bajak.

Ennek a’ szeretetre és tiszteletre méltó Csereinek ily erkőlcscsei, ily tulajdonságai levén; soha mög-nem-foghatni; hogy vöheték űzőbe az iszonyatos szerencsétlenségek. Akár mibe kezdett (noha annak jó feneket kerített) még-is bele-sűlt. Ez rajta mind Honnyában, mind Magyar-Országban mög-történt. Honvári Szerencsétlenségeinek egynehánnyai ezek:

I-szer: Attyának első fiú-gyermeke lévén (a’ régi Magyaroknak szokások szerént); ő-reá kölletött vólna az Uradalomnak szálni. Ezt annak Öcscse maga részére foglalta-el, soha viszszá-se-adta.

II-szor: A’ Holmi-Vezérnek drága Kis-aszszonyát el-jegyzi-vala magának Honvárban. De (hogy osztán érette mög-indúltanak, és Holmiba értenek) azt a’ nevezetes Szűzet nem csak meg halva; hanem már el-is-temetve lönni tapasztalták.

III-szor: Hogy édös attyátúl Etelka-várba kűldetött: hogy ottan azokat el-intézze, melyeket (attyán kivűl) el-nem-végezhetett-vólna valaki; alig szállott talpra el-készíttetett gálája, a’ Fínomi öbölben olly iszszonyú szélvész támadott: hogy a’ partra csupán csak maga verdődhetött-föl, a’ többiek egy szálig oda löttenek.

Ezeket szenvedte ő, Honvárban. A’ miket pedig ez-után magyar-országban szenvedött; ezekrűl majd osztán szollandunk. Ezek az othonos veszedelmek ingerlették őtet arra: hogy Magyar-országba jőjjön: mivel ezt a’ bóldog főldet, bóldogúlására alkalmatosabbnak lenni gondolta.

§. IV.
Új foglalatosságok.

Ebben a’ két esztendőben (hogy Országunkban lakozott) sokat beszéllet azokkal a’ Pannonokkal, kiket közöttök leg-tanúltabbaknak lönni gondolhatott. Mely tanúlmánnyát soha mög-nem-bánta.

De többet tanúlt azoknak a’ Görögöknek társaságjokban, kik Budán és Pesten (a’ keresködés végött) le-telepedtenek. Ezektűl halotta: hogy a’ Bujdosó Csillagoknak számok nincs úgy mög-határozva a’ mostani Csillagodmányosoktúl: hogy ennél többen teremtve ne löhessenek.

A’ Bányászokkal szólván; meg-tanúlta tőllök az ércnek nemeit, és tulajdonságait. Hallott már akkor-is valamit a’ Platinárúl.

Sokszor öszve-jövén a’ Lovászokkal; ki-fürkészte bennek, a’ lovaknak nem csak tulajdonságjokat, avvagy puszta hibájokat; hanem a’ mög-gyógyításnak leg-szerencsésebb módgyát-is. A’ Kutyáktúl fogván, minden baromnak tulajdonát, és hasznát értötte.

§. V.
Ország álladalma.

Mind belső szép erkölcsökkel, és tudományokkal, föl-ékesítve, mind külső-képpen a’ kardolásokban, lándzsa-hajtásokban, és a’ Lovaglásokban gyakorolva lévén; mi-tévő légyön ez-után, arrúl gondolkodott. Azt (ügyének elő mozdítására) leg-hasznosabbnak lenni ítélte: ha Budán meg-jelenik, és ott (a’ Fejedelmi udvarban) valami szolgálatot föl-vövend.

Hogy a’ követközendőket könnyebben mög-érthesse az olvasó; Magyar-országnak akkori álladalmát szükség-képpen elő-adnom kölletik.

Taksonnak nevezték az ekkori Magyar fejedelmet[2] – Zoltánnak és Hanzárnak fiok volt, ugyan azért Unokája Árpádnak.[3] Felesége Kún-aszszony.[4] Fiai Gejza és Őrkény, amaz fiú, emez leány gyermek.[5]

Még Zoltánnak életében, két nevezetes csinokat cseleködöt Takson I-ször: Olasz-országban mög-verte Berengárt, reá parancsolván a’ tíz véka aranyat.[6] II-szor hogy Gyula és Bulcsú követekül küldettettek Konstáncinápolba; azt ő javalotta attyának, ahhol osztán Körösztényekké löttek, és Gyula ugyan állhatatosan.[7]

Édös attyának halála után,[8] kezébe vévén a’ Fejedelmi Pácát; mög-verte a’ Bojoárokat.[9] És (a’ követközött ezsztendőben) az Akvitánokat.[10]

Ezek-után (a’ Görögöket Bulcsúnak okosságára bízván,[11] és Szerémbe le-telepítvén) maga Ottó-császár ellen ment.[12] Meg-verte a’ Franciákat, és azokat (de csak akkor) a’ Magyar emberségre meg-tanította.[13]

Augusta’ várossánál szerencsétlenek lévén a’ vitézködő Magyarok; nagy károkat vallottak. Lehelt, Búlcsút, és Botondot Itt’ akasztották-föl a’ Németek.[14]

Augustánál-el-veszet Magyaroknak héánoságjokat ki-pótolni kévánván Takson; Országjába hívta Billát (a’ Bolgároknak Fejedelmöket).[15] Néki ajándékozta Pesti Kastéllyát.[16]

A’ Görögök ellen-is szerencsétlen lévén a’ Fejedelem:[17] és így az Országot nagyon ki-pusztúlni hagyván; ennek héánosságát ismétt ki-pótolta. Magyar-országba hívtá a’ Biszszénokat (vagy-is, némelyek szerént Beszszokat), kiket (vezérjökkel egygyüt, kit Tomiszobának neveztek) a’ Tisza mellett telepítött-le.[18]

Ezeket a’ Beszszokat a’ nyúghatatlan Németek ellen küldvén;[19] maga a’ Trákokra esött[20] – Tessalonika mellett három-száz Magyar öt-száz Görögöt fogott, kiket-is (az ellenségnek földgyén) Magyar-országba hozott.[21]

Konstancinápolban,[22] és Bulgáriában[23] sok zsákmányokat nyervén; maga ellen föl-háborította a’ Bolgárokat, kik-is segítséget kértek a’ Görögöktűl: hogy (velök egygyütt) a’ Magyarokra üthessenek.

De mög-vetötték őket a’ Görögök. Ugyan ezen okbúl a’ Magyarokkal öszsze-beszéllettek, és a’ Görögök ellen tartottak.[24] Öszsze-csatolván magokat, a’ Trákok ellen mentek.[25]

Ugyan-csak ebben az esztendőben érközött Cserei Magyar-országunkba: midőn a’ Trákokat kaszabálta Takson.[26] A’ követközött esztendőt-is Sepelben töltötte:[27] mivel a’ Fejedelmet itt’-hon lönni nem tapasztalta.

A’ Fejedelemnek haza-iparkodását a’ közönségös hírekbűl hallván Cserei, annál inkább el-tökéllette magában: hogy annak udvarába mégyen, és föl-vöszi a’ szolgálatot. De ő ebben meg-hátráltatott, mind azért: hogy Takson későre jött viszszá; mind fő-képpen azért: mert a’ Fejedelemnek hely-tartója sok izgágáknak oka vólt, kirűl mostanában szóllandok, mert ő-is e’ történethez tartozik.

§. VI.
Zomborinak csínnya.

A’-még Takson az ellenségek ellen a’ Kül-országokban dolgozott (mivel fia Gejza még fiatal vala); őtet maga hely-tartójának nevezni nem merte. Tartott feleségétől-is (ama’ Kún aszszontúl): mivel még akkor az aszszonyok gyakorlatlanok vóltak az Ország kórmányozássában.

Egy embörére bizta tehát az Igazgatást; kit Zombornak neveztek. Ez a’ Fejedelemnek leg-kedvesebb embere, és egyszer-’s-mind annak Tárnokja, vagy-is kincs-tartója vala. Nagyra vágyó lett, és az uralkodásba úgy bele-szeretett: hogy fiát (Sólomot) meg akarta Őrkénnyel (Taksonnak herceg-kis-aszszonyával) házasítaní, és így Gejzát (Magyar-országnak örökössét) sajáttyábúl ki-tünni.

Zombornak ezen paraszt gondolattya el-sülhetett vólna; ha Őrkény (azon okos hercegi kis-aszszony) el-nem útálta vólna annak a’ vakmerő Tárnoknak fene vágyódását. Meg-vetette Sólomot-is, mint valami új-Nemesnek Fiát, és magátúl örökre el-tíltotta.

Leányának ezen csinnyát édes Annya-is szeretvén; hogy a’ Tárnok annál inkább-is észre-vehesse fiának meg-vetéssét, elsőben őket a’ Fejedelmi háztúl el-tiltották; az-után: oda-hagyták Budát-is, és lakni Taksonba mentenek.

De ezt-is közellették Budához. Ugyan-azért (egy hólnapnak el-folyása után) Partiskom felé útaztak: hogy ott a’ Fejedelemné meg-látogassa attyafiait.[28] Buda és Partiskom között, egy köllemetes erdőbe jutottanak, melyben Őrkény (a’ hintórúl le-szállván) sétálgatni kezdett.

Hogy ottan a’ Farkast véletlenűl mög-látta; el-síkójtván magát, édös annyához viszszá-szaladott. Nem vólt maga’ képe orcáján. Fiatal pirosságát egészszen el-temette a’ vén sárgaság.

Erre a’ történetre el-ijedvén édös Any; leányát hintajába föl-segítötte. El-hagyván a’ Partiskomi útat; viszszá-fordúlt Taksonba.

Ocsa előtt (leányának magához térttét észre-vévén a’ Fejedelemné) midőn itt-is egy erdőre talált (mely a’ Túriános földnek elejére tétetett) igen édösdedön el-nevette magát. Az-után mög-kérdözte leányát: nem teccenék-é néki: hogy az erdőbe mennyen, és benne sétálgasson?

Erre a’ kérdésre úgy föl-borzadozott Őrkény: hogy minden erdőtűl írtózni láccattatnék. Azt-is gondolhatnák felőlle: hogy soha többé a’ leg-szebbikébe se menende.

Azt az előbbeni erdőt, melyben leányát mög-ijesztötte a’ Farkas, Őrkény’ erdejének hivattatta a’ Fejedelemné. Annak örök emlékezetére máig-is fön-tartya nevét a’ hál’adatos Közönség.

§. VII.
Elemír.

Zombori ugyan (az a’ hűtelen Helytartó) nagyon boszszonkodott azért: hogy fiának Őrkénnyel-való öszve-házasúlássa meg-gátoltatott. De, hogy ennek fia kosarat kapott, annál inkább örvendezett a’ Visegrádi Király Elemír, Svendibaldnak fia, Unokája ama’ nevezetes Svatoplugnak.

Hogy Őrként (azt a’ hasonlíthatatlan Herceg-kis-aszonyt) maga részszére hódithassa (mivel Zombornak a’ Fejedelmi udvarban hathatósságát jól tudta), mint-ha fiának kosarárúl semmit se tudott vólna; őtet arra kérte: hogy Őrként maga részére mög-kérje.

Nehéz vólt ugyan ennek a’ vakmerő kérésnek végbe vitele: mivel Elemír Taksonnak jó-volttábúl uralkodott, ugyan-azért Jobbágygya-is vólt; mind-az-által: hogy a’ Tárnokot annál inkább maga’ részszére vegye: mög-ígérte néki I-szer: maga Jószágának felét. II-szor azt-is: hogy Lépát (kedves Testvér húgát) fiának Sólomnak feleségűl adgya.

§. VIII.
Egy vadászat.

Nagyon örvendözött Zombor: hogy egy királyi házzal Sógorosságra léphet. Mög-jelentötte fiának: minő röndöléseket téve házassága felől. Föl-gyújtotta benne a’ szövetségi lángot. Vele Lépát meg-kedveltette. A’ Házasságot sok üdőre halasztani nem merte: mert a’ sietséget leg-alkalmatosabbnak lenni gondolta.

Talán el-találta vólna Sólom házassági céllyát; ha annak vásott életét fűleibe nem vitték vólna a’ jóakarók. Tőlle el-idegenedéssének másik oka az vala, hogy Visegrádi vadászatban mög-pillantotta Csereit, és noha még nem tudta: ki légyön: még-is (ebben az alkalmatosságban) mög-tapogatta szívét, és azt hozzája nem idegennek lenni tapasztalta.

Jelen vólt a’ vadászatban Elemír, ki-is húgát magával ki-vitte: hogy Sólomnak szeme elejébe tegye. Evvel igen keveset, de Csereivel igen sokat szóllott Lépa. Öszve-forrottak szíveik. A’ követközendő házasságrúl senki se kételködött.

Elemír-is (meg-másolván előbbi gondolatait), minek-utánna Csereivel fútólag beszélgetett valamit; Húgának kéréssére, jóvá-hagyta szeretetét.

E’ vólt annak oka: hogy (a’ vadászat után) magánál (Visegrádon) mög-tartotta Csereit. Itt ennek nemes születéssét, maga viseletét, és magyar-embörhöz-illő gondolattya’ módgyát tellyességgel ki-vévén; mög-igérte néki húgát, és a’ házasságot nem sok üdőre szabta.

§. IX.
Veszedelem.

Nem meszsze vólt immár az a’ bóldog üdő, melyben ezen két öszsze-forrott lelkeknek öszsze-kerűlniök kölletött. Ez minek-előtte mög-essék; Marosba édösgetté Lépa Csereit, mely helység Visegrádnak által-ellenére fekszik a’ Duna mentében, és Elemírnek múlató Kastélyával dücseködött.

Midőn itten igen édösdedön sétálgatnak egy-mással, és követközendő bóldogságjokrúl szívesen beszélgetnek, íme egy erdei sűrűbűl hat lovagokat ki-ugrani szemlélnek, és egyenesen feléjök tartani. Körűl karólván Csereit, így szóllamla-meg.

LÉPA: Jaj kedves Csereim! Ezök engömet el-ragadnak tőlled.

CSEREI: Kik lehetnének azok a’ vak-merők?

LÉPA: Ó bizonnyára Sólom, Zomborinak magzattya.

CSEREI: Hadd-el tehát a’ körűl karolást: mert külömben nem dolgozhatok kardommal. Rajta a’ gyalázatoson.

LÉPA: Én-is veled dolgozom a’ ragadozó ellen. Ha más-kép’ nem; de ki-körmölöm szemeit.

CSEREI: Hadd-el édösöm. Gyönge vagy.

LÉPA: Veled élök-halok. Magamtúl el-nem-ereszthetlek.

A’ még ezek így szóllottanak egy-mással; azomban a’ Lovagoktúl körűl vétettek. Lépa nem annyira gondolván maga veszedelmével, mint Csereinek bizonyos halálával; ennek hátához fordítván maga’ hátát, neki szögezte magát Sólomnak, és őtet azon gyalázatos töttéjért le-pirongatta: hogy őtet el-kévánná attúl ragadni, kit tellyes szívébűl szeret; és magával el-vinni, kit soha (élete’ napjaiban) nem szerethetett.

Lépának ezen szavaira meg-mérgelődvén Sólom; le-ugord a’ lovárúl, és a’ leánt Csereinek oldala mellől el-ragadta, a’ nélkűl: hogy őtet Cserei (a’ többi farkasokkal lévén csatája) védelmezhette vólna: kapdosott ugyan Lépa Sólomnak szemeihez, egy-nehányszor pofon-is vagdalta őtet, de hatalmasabb lévén az ifiú, kezeit meg-ragadta, és lovára vetette. Maga-is föl-ugorván a’ lóra; Pest felé iparkodott: hogy onnant Budára mennyen édös attyához.

§. X.
Meg-szabadúlás.

Hová ügyeköztek? hová nem? elég az ahhoz, hogy midőn ezek a’ Lovagók Pest felé vágtattak; elejökbe állottak (a’ Sepeli Lovagók közűl) huszon-négyen, kik Lépának esedező jajgatásait hallván, körűl-vötték ezeket a’ hat Farkasokat, és őket magoknak mög-adássokra kénszerítették.

Elsőben ugyan nem akarták mög-adni magokat, erejökbe bízván. De minek-utánna ezek azzal fenyegették amazokat: hogy, ha azt a’ királyi ivadékot által-nem-engedik; egy lábig oda-fognának lönni; mög-ijedvén ettűl a’ fenyegetéstűl Sólom; nékik a’ leánt oda-engedte.

Vele egyenesen Visegrádra által-akarának evezni; de Lépa (Csereinek élete felől szorgalmatoskodván) igen forróan kérte ama’ jó-tévő Sepelieket: hogy (vele eggyütt) ama’ Berek felé térjenek, a’ hol kedvessének kezei közűl ki-ragadtatott. Él-é? avvagy mög-holt? mög-kévánná szemlélni.

Hogy a’ Berek mellé érköztek; Csereit a’ főldön el-terűlve, orcáját vérrel el-futva, és nem lehelve látták. Jaj (úgy jajgata Lépa) oda van! Lögyek oda én-is. Ezzel le-rogyott, és Csereinek oldala mellé le-esett.

Erre a’ zuhanásra föl-ébredött Cserei. Borzadozva látta a’ Leánt, midőn leg-nagyobb ájúlássában fötrengött. Jobban mög-ijedött, midőn föl-gyámolítván fejét, annak orcáját véresnek lenni tapasztalta. Az ütközetben vötte-é a’ sebet? vagy le-rogyttában kapta a’ karcolást? ki-nem-tanúlhatta. Addig sürgött körűlötte, és forgott: még föl-ébresztötte kegyessét, és mind az övét, mind magának orcáját mögmosván, kegyesen tekíntettek egy-másra.

§. XI.
Cserei Maroson.

Lépa semmi baját nem látván Csereinek; ki-mondhatatlan-képpen örvendözött. Buzgóan kérte Sepelieket: hogy (Sólomnak embörtelenségét jól tudván) ne engedgyék azt, hogy ismétt el-fogattassanak; hanem Marosra késérjék-el őket.

Hogy a’ Kastélyba értek; Bal-szemét nagyon fájlalta Cserei: melyre Lépa el-iszonyodott. Föl-emelvén szeme’ pilláját; látta belől: hogy az egész fehér hártya lángoló vörösségbe borúlt, kívűl pedig (bal-szemének tövén) egy nyilnak nyomát szemlélte, melynek veszedelmes követközésseit-is látni láccatott. Erre ő ismétt el-lankadott, de semmit se szóllott.

Hogy Csereit el-ne ijeszsze; előtte a’ sebnek csekélségét vítatta. Az-után hamar-föl-gyógyúlásának, okáúl azt-is elő-hozta: hogy, a’ házi orvosságokon kivűl, semmivel se köllene élnie. Ugyan-azért: javallotta néki: hogy a’ Kastélyban maradgyon. Híre nélkűl, a’ levegőre se mennyen.

Elő-hívatta a’ Marosi aszszonyokat, és közűlök ki-válogatta azokat, kik a’ házi eszközökhöz jól tudtak. Meg-parancsolta nékik: hogy a’ szem-fájósnak ollyan gondgyát visellyék, mint magának köllene, ha szem-fájós lönne. Leg-okossabban enyhítenék pedig a’ bimbónak tüzét: ne-hogy a’ pillát örökre el-takarják.

Ezt nagy szorgalommal el-végezvén Lépa; által-tétette magát a’ Dunán, és Visegrádra ment édös Báttyához Elemírhöz. Forróan el-beszéllötte Sólomnak tetteit, úton-álló kegyetlenségét, és a’ ragadománt.

Ezekben nem sokat múlatván; Csereinek szerencsétlenségét hoszszassan el-beszéllötte. Szeme hogy dundorodik ki-felé. Ennek okai Sólomnak cinkossai lönnének, kik ellene nyilaikkal dolgoztak. Kérte osztán Elemírt: hogy az orvosért alkalmatosságot kűldgyön Budára: ne-hogy Csereinek szeme a’ halasztással jobban ki-dundorodgyék. Ezt Elemír szívesen mög-cselekedte: mert Csereinek húgával-való öszve-párosodássát alig várhatta.

Azomban Lépa (minden-napi imádságában) Csereinek mög-gyógyúlássát Istenének ajánlván; szűnetlen sírt magányosságában. Csak azért esedezött az Egek előtt: hogy ha bár nem más okra nézve-is, csak éppen azért gyógyícscsák-mög Csereinek szemét: hogy még egyszer mög-láthassa az a’ jó Ifiú ezeket a’ sűrű könyveket, melyek ő miatta-’s-érötte Visegrádi magányosságában húllanak.

§. XII.
Az Orvos.

El-érkezett Budárúl Visegrádra az Orvos, pedig ló-halálába. Német-országbúl származott, de Pannoniában neveltetött. Tudománnya a’ tudatlannak csupa zavarék; de harcsaszája írtóztató. Ökör-nyelvét füstre löhetött vólna aggatni. Ha két szája lenne, mellette mind mög-süketűltek vólna a’ hallgató embörök.

Ezt Lépa (könyv-húllatássai között) keservesen kérte: hogy Csereinek oly gondgyát viselni méltóztatnék, mint-ha az a’ szerencsétlenség magán történt vólna. A’-mi fáradságának, és tudományának jutalmát illeti; arrúl ne kételgödgyék. Azon kivűl, a’ mit Elemírtűl várhat; várhat maga személlyétűl-is minden bizonnyal.

Ezzel a’ nagy jutalommal föl-ébredvén az Orvos hamar által-tétette-magát a’ Dunán, és a’ Marosi Kastélyba érközött. Hogy a’ szemnek borékját föl-óldotta, és a’ dagadásokat meg-látta; Csereit ugyan jó reménnyel bíztatta; de (tőlle ki-menvén) keservesen le-hordotta a’ gyógyító aszszonyokat: miért avatnák magokat az Orvosi mesterségbe? miért gyógyítanák azt a’ szemet, mely soha mög-nem gyógyúlhatna?

§. XIII.
Orvosi ítélet.

Hogy Marosrúl az Orvos Visegrádba viszszá-tért; mindnyájan nagy várakozásban vóltak, mit mondana a’ Szem-fájós felől? Hogy az Udvarba bé-ment, elejébe szaladott, és ezeket mondotta

LÉPA: Hozott Isten jó barát!

ORVOS: Fogadgy’ Isten szép virág.

LÉPA: Ha Teremtő mindeneket helyesen el-intézett ezen a’ Velágon; leg-fő-képpen akkor mutatta-ki valóságos hatalmát: midőn a’ jó-hírt-hozó Orvosnak szájában a’ nyelvet teremtette. Úgy-é Barát: jó hírt hozol a’ leg-jobb barát felől?

ORVOS: Nem ártana ha jobbat hozhatnék.

LÉPA: Hallgass, ha jóval elő-állani nem tucc.

ORVOS: Hallgatok.

LÉPA: Talán azért kévánsz előre el-ijeszteni: hogy a’ jó hírt annál kedvessebben fogadgyam?

ORVOS: Ha a’ Seb Csereinek jobbik szemén vólna; azt én bizonyosan mög-gyógyíthattam vólna. A’ Bal-szemnek mög-gyógyítássát a’ leg-bőlcsebb Orvosok (a’ micsodások a’ régiek) a’ lehetetlenek közé számlállyák.

LÉPA: Oh hígygyem-é ezt Istenöm!

ORVOS: Adassék néköm itt Visegrádon egy szoba. Abban én a’ Bal-szemnek mög-gyógyúlhatatlansága felől egy egész könyvet írok. Ha azt egészen el-végezöm; Hercegi kis-aszszonyságod’ elejébe terítem, és akkor fogják mög-tudni: minő nagy Averroes lakik Buda várossában.

§. XIV.
Változás.

Három nap alatt mind az Orvos el-végezte a’ könyvet, mind Csereinek szeme mög-gyógyúlt. És ugyan (a’ mi Csereit illeti) egy vén aszszonynak keze alatt lévén, annyira tapasztalta szemének jobbúlását: hogy elsőben a’ dagadás szerencséssen el-múlt, a’ ki-dundorodás bé-horpadtt, a’ tüzesség le-forrott.

Csupán csak egy karcolás maradott szeme’ pilláján, mely őtet nem hogy el-rútította vólna; hanem inkább még kellemetössebbnek rajzolta.

Valamint-hogy ennek-előtte nagyon szánakodtak szerencsétlenségén; úgy örvendöttek mostan szeme’ velágának viszszá-téréssén.

De maga Cserei-is csupán azért láccatatott örűlni; hogy (noha gyöngék lönnének ekkoráig szeme’ eszközei) mög-fogná még-is azokkal látni Lépa’ szemének elevenségeit.

Alig várhatta: hogy Visegrádra möhessön. De a’ ki-mönetelt erőssen mög-tíltotta néki az orvosló vén-aszszony, azt az okot állítván: hogy most (szeme’ hártyájának gyöngesége miatt) igen veszedelmes lönne az a’ levegő, mely a’ Duna’ vizének szín-födelén lebegne.

Kérdezte osztán a’ beteges: meddég köllenék a’ jó levegőre várakoznia? Leg-alább (felele a’ vén Orvos) két hétig.

Ezt hallván Cserei; azt a’ két hetet egész örökké-valóságnak lönni gondolta. Mind-az’-által: szeme’ gyúlladásának mög-újjúlásátúl tartván; nem mert Visegrádra mönni. – Hogy ezt a’ két-heti unalmas üdőt mög-kurtithassa; Lépának el-hozattatását szükségesnek lönni gondolta.

Egygyet tehát (szolgái közűl) Visegrádra küldött, azt üzenvén Lépának: hogy szeme immár nem fájna. De mivel még (két-hét alatt) a’ levegőre ki-nem-jöhetne; Kegyessének ösmertt szívességét kérné: hogy magát Marosi Kastéllyába meg-alázná magához: hogy (nyájas beszédgyei között) az unalmas órák kurtábbra szabadtatnának.

§. XV.
Hitetlenség.

Midőn Csereinek Inassa a’ Duna’ vizén által-evezett; mög-támadta a’ Szélvész, és csak kevésben múlt-el: hogy egészen el-nem-vesztette. Ezt ő Urának valami szerencsétlenségével öszsze szerkesztette.

Hogy ismét a’ Királyi várba, föl-mönt; ott nem ögyebet látott a’ vigadozásoknál. Tele vólt a’ Palota vigadozó fiatalokkal. Tele a’ drága Hegedű-szóval és Tánccal. Csak ugyan elő-szóllított Csereinek Inassa egygyet a’ Palotának embörei közűl, és ennek a’ szokatlan vigasságnak okát tőlle kérdezte.

De mivel ettűl a’ szolgátúl semmi bizonyost nem várhatott; arra kérte őtet: hogy követségét Lépának mög-jelentené: hogy valamit vele különössen szóllhasson.

Hallya a’ Teremtett állat: midőn Csereinek Inassa (Lépával beszéllvén) követségét tisztességesen el-végezte; azt felelte hamarjában Lépa: hogy ő (egy bizonyos orvosi könyvnek el-olvasása által) meg-lönne abban győződve: hogy a’ Bal-szem soha mög-nem-gyógyúlhatna. Maga pedig egy szemére vak-Urat maga mellett nem szenvedhetne. E’ lött légyön annak oka: hogy Sólommal öszve-házasodott. Keressen Ura más leánt. Elegen motoznának Sepelben.

§. XVI.
Csereinek ínsége.

A’ viszsza-tértt Inast a’ szóllásra kénszeríteni hamarjában nem löhetött. Azt gondolá Cserei: hogy Lépa (bújjában) mög-betegödött, és talán mög-is-halt. Mert mi mást gondolhatott vólna felőlle szegény Cserei? A’ sok kínszerítés után csak ugyan ki-vallotta az Inas: mit üzent-viszsza a’ tökélletlen tót leány.

Nem mondhatni azt Cserei felől: hogy (ezt a’ nem vártt üzenetöt hallván) igen nagyon mög-szomorodott vólna. Régen néki szoktatta szívét az illyeneknek el-tűrésökre. Ösmerte ő az emböröket. Jól tudta a’ Fehér-személyeknek ide-és-amoda hajlássokat, és velök-született állhatatlanságjokat. Jól tudta magának azon szerencsétlenségét: hogy, fő-képpen a’ házasságnak dolgában el-nem-sűltek gondolatai.

Szomorúan ment mind-az’-által viszsza Marosbúl Kevébe. Úttyában ezt a’ gondolatott forgatta: Talán (úgy-mond:) mind-a’-Visegrádi, mind-a’-Honvári házasság azért nem hajtathatott végre: mert a’ Mátkák nagy Nemüek vóltanak? Ki tudgya: ha szerencsés nem löszök-é: ha egy köz-nemességü leánkára akadok.

A’ Kevi szüzeket szemeire vévén; egygyet közűlök mög-kedvelleni láccatott. Malibának nevezték. Eredetére nézve, Nemes. Takarékossága szép, és köllemetes. Annya Özvegy, de (leányának nevelésére nézve) szorgalmatos. Soha őtet magátúl el-nem eresztötte. A’ közönségös házi munkákra (a’ sütésre, főzésre, fonyásra, varrásra) vagy maga tanította, vagy mások által serényen tanítatta.

El-gondolván azt-is: hogy talán mind-a’-Honvári, mind-a’-Visegrádi házasság arra-az-okra-nézve-is mög-gátoltathatott: mert (az el-jegyzés után) sokáig követközött a’ házassági szer-tartás, ugyan-azért: amannak halála, emennek állhatatlansága mög-hátrálhatta az öszsze esküdtetést; ezzel a’ Malibával sokáig jegybe-járni nem kévánt.

Annyának engedölmébűl hamarjában le-gyűrüzte a’ leánt, és harmad’ nap múlva el-vette. Maga mellé vette annak annyát-is: hogy Menyecskének erkőlcscseit most-is igazgassa: és, ha a’ jótúl el-találna állani; az anyai intések által viszszá-igazítassék. Oly bóldogúl éltek két holnapig egy-mással: hogy maga Cserei a’ szerencsétlenségektűl nem félhetett immár.

MÁSODIK RÉSZ.

Házi Zenebonák.

§. I.
Malibának tapasztalása.

Magát Maliba oly tisztességes nagy embörnek (a’ micsodás Cserei vala) házas-társaságában lönni látván; mostani álladalmát mög-nem-cserélte vólna az Imai Fejedelemmel. Kedve szerént dúzskálkodott mindenben. A’ Honváriak úntig-elegendő jövedelmet kűldvén Csereinek; elege vólt Feleségének-is, kit valami unalmas munkára soha nem kénszeríthetött. Ahhová kévánkozott oda ment. Vagy ura késérte őtet, vagy annya. Ha ezeknek foglalatosságaik vóltanak: egy szolgálót vive magával, és vele az erdőket járta, mert a’ le-húllott leveleknek tapodásukban, és azoknak zörgéssökben ki-mondhatatlan örömét tapasztalta. Ezt lehetett ártatlansága’ jelének mondani.

Egyszer egy leányzót maga mellé vévén (a’ Dunának Budai marttya felé) ottan sétálgatott: a’ hol a’ Dunának egy szakadékja ki-szökött, mely-is egy patakzatra terjedett.

E’ mellett a’ patak mellett egy fiatal aszszonyra talált Maliba, kinek haja fürttyei el-tépve, szállai vállán el-szóródva vóltak. Mögkérdeztetvén: minő baja lönne? mért sanyargatná magát? e’ feleletet adá: hogy nem régiben vesztette-el leg-kedvesebb Urát. E’ patak mellé temették-el legyön őtet: hogy reá ne akadhasson. Hogy reája akadott; esküvék az élő Istenre: hogy mind-addég tetemeitűl el-nem-fogna távozni, még e’ patak, sírja mellett, folyik.

Az Özvegynek ezen cselekedetét mögvitte Csereinek Maliba, és kárhoztatta annak az aszszonnak esztelenségét, ki Urát (hóltta után-is) éppen a’ lehetetlenségik kedvelleni láccatott. Mert: hogy az a’ Patak (noha csekély vizét alig mozdíthatná) valaha a’ sírtúl el-távozhassék, azt Maliba szamár-kévánságnak lenni tartotta.

Kedves hitessének ezen okoskodását hallván Cserei; mög-dícsérte ugyan Malibának helyes ítéletét. Mind-az-által: azt mondotta azon özvegy felől: hogy (mivel hóltta után-is sajnállaná férjét, és annak tetemeit böcsűletben tartaná) a’ velág előtt azt mutatná-mög azzal: hogy igazi feleség vólt, és Urát különösen szerette.

§. II.
Új tapasztalás.

Kedves Urának előbbi okoskodássával mög-elégedvén Maliba; annak a’ szerencsétlen özvegynek mostani álladalmát nagyon sajnállotta. Föl-is-tötte magában: ha-hogy egyszer véle öszsze-találkozik; bú-gondgyait enyhíteni fogná, le-is-verné őtet haszontalan föl-tételeirűl.

Hogy ezen jó szívűségét mennél-előbb ki-nyilatkoztathassa az Özvegy-aszszonnak (mivel őtet többé szemeire nem vette, azt gondolhatta felőlle: hogy a’ Sír-halomnál búsúlna), egy-hét után ismétt el-méne oda szolgálójával, és (észre vévén az Özvegyet) miben foglalatoskodnék? mire möhetött elöbbi bú-bánattyaival? ki fürkészni akarta.

Magát egy odvas-fa mellé vévén; mérges tekíntettel látta, mire jutott az Özvegy. Ásót-kapát forgatván és változtatván kezeivel; egy iszonatos nagy ároknak ki-ürítésséhez fogott, és már ekkor bele eresztette azt a’ patakot, mely Urának sírja mellett folydogált.

Erre fel-lobbanván; tüzesen le-hordotta az Özvegyet: hogy (mind Urárúl, mind fogadásárúl mög-feletközvén, avvagy talán fogadássát mög-bánván) Urának sír-halma mellől a’ Patakot el-távoztatni akarta, tudni-illik: hogy esküvéssétűl föl-szabadíttassék, és mennél előbb férjhez mehessen.

Égtek még ezek a’ lángok mög-pirosodott orcáján; midőn Csereihez viszszá-tért, és annák a’ gyalázatos Özvegy aszszonnak embertelen csinnyát elő-beszéllette.

§. III.
Próba-kő.

Éppen akkor (midőn amazokat hevesen beszéllette Maliba) bé-toppana hozzájok Telekes, Csereinek régi keddves baráttya, és Budán (a’ Fejedelmi udvarban) nagy hivatalú Asztalnok.

Ez azt az egész történetet velősen mög-értvén, és ez-után Malibának az Özvegy-ellen-való átkozodássait, hűségtelensége ellen pattogatássait szem-fülével hallván és látván; el-hitette magával: hogy Csereinek bóldogsága az egek’ Tornáccaig föl-emelte magát; nem-is félhetne immár azoktúl a’ szerencsétlenségektűl, melyek őtet ez-előtt iszonyúképpen sanyargathatták.

Azt gondolta Telekes: hogy Csereinek házátúl el-se-möhet immár. Víg napokat töltöttenek egy-mással. Hova-tovább múlattanak egygyütt; Malibának maga viseletét annál inkább kedvelniök löhetött. Ha maga dolgát végezte; menten Urához ment, és őtet éles leleménnyeivel föl-ébresztette. Így cseleködött ő minden Isten-adta nap, melyért-is Telekestűl nagyon tiszteltetett.

Egy hét múlva eszébe jutott Malibának: hogy (még leány-korában) mög-ígérte egy leány paj-társának a’ látogatást: ha a’ mennyegzőben szerencsés találna lönni. Erre ezt az időt leg-alkalmatosabbnak találta I-szer: azért: mert magának héánosságát valamennyire ki-pótolhatná Telekesnek jelen-létte. II-szor: Annya-is javallotta ezt a’ kis el-távozatot: hogy Csereinek szivébe annál-inkább föl-indícscsa a’ hozzá-való hajlást. III-szor: a’ napoknak mostani elevenségök mög-kénálni láccattattak őtet a’ ki-szellőzésre.

Meg-győzte ezen okaival Csereit. Mellette fogott Telekes-is. Ugyan-azért a’ fiatal aszszony (egy leánzónák, és édes annyának késéretével) szívesen és szerencsésen el-eresztetött, de azon államány alatt: hogy Barátnéjánál három napnál tovább ne múlasson: mert csak addég fogná magánál mög-tartani Telekest. Ennek viszszá-tértte után, Malibája nélkűl lönni, el-tűrhetetlen vólna.

Mög-igérte ezt Maliba, sőtt azt-is mondotta: hogy azt a’ parancsoltt három napot se fogná barátnéjával el-tőlteni. Hogy kedves Urát mennél előbb mög-lássa, mennél-előbb viszszá-fogna-térni.

§. IV.
Próba-tétel.

Hitessének el-menetele után; felőlle igen édösdedön beszéllettek az itt’-hon maradtak. Egész napot tőltöttek dícséreteiben.

Telekesnek mind-az-által jutott valami eszében, mellyel Malibának Csereihez-való igaz szeretetét mög-akarta próbálni, és úgy osztán felőlle állhatatos ítéletet tenni. Mög-jelentette ezt Csereinek; és ez (ha próbálásának módgyát-is elő-adná néki) magát reá állandónak mondotta. A’ röndölés e’ vala:

Igen alattomban egy koporsót csináltatott Telekes, és bé-tétette azt ama’ Kevi templomba, melynek régisége a’ Magyarok’ bé-jövetelöknek elejével vetekedik. Két nap alatt a’ koporsó el-készűlt, és olly pompásnak láccatott: hogy Csereinek Nemességéhez illhetett.

Hogy Malibának harmadik napra röndöltetett haza-jövetele el-érközött; minden-felé el-igazította Telekes a’ vígyázó őröket; mög-parancsolván nékik: hogy (Malibának Hintaját mög-látván) tüstént mög-jelencsék közelgetéssének szempillantássát.

Ezek az Őrök (uzsonna felé:) mög-jelenvén Kevébe; I-szer Telekes arra kérte Csereit: hogy a’ Templomba mennyen, és ott bézárakozva maradgyon. I-szor: Ha osztán az öreg ajtónak föl-nyitássa’ zörgéssét hallaná; tüstént a’ koporsóba menne, és (ott magát holttnak színelvén) el-nyújtózva nyúgodnék.

Föl-hozatta osztán az étkeket. Egy részszét a’ Palotába, melyben a’ hivatalosokat le-is űltette, kik mind-nyájan fél-gyázban ebédöltenek. Más részszét egy különös szobába, de csak két személyre, és így várva-várta a’ Menyecskét.

§. V.
Telekesnek csinnya.

Hogy Maliba haza érközött (Telekesnek röndölése szerént), éppen abba a’ szobába vitetett, melyben az asztal két személyre vala készítve, és már ottan Telekes az étel evéshez-is fogott. Bé-toppanván hozzája, így kezdé

MALIBA: Jó kéváncsot Asztalnok!

TELEKES: Fogadgy’ Isten szép Aszszony. Ide mellém, és ögyünk.

MALIBA: Mi dolog az: hogy Te magad vagy itten?

TELEKES: A’ Gond-viselés magával úgy hozta.

MALIBA: Hát az én kedves Csereim hol vagyon?

TELEKES: A’ hol a’ többinek lőnni kölletik.

MALIBA: Talán amazokkal öszik, kiknek zsibajjokat a’ mellék Palotában hallom.

TELEKES: Anná az Isten: hogy velök öhetne!

MALIBA: Mit? velök öhetne? Hol vagyon tehát?

TELEKES: A’ Templomban vagyon.

MALIBA: Csudálatos dolog. Mi-képpen?

TELEKES: Mög-halva, és a’ koporsóban fekve.

MALIBA: És te azt néköm (minek előtte el-készítettél) hideg vérrel el-mondani merted.

TELEKES: Miért nem?

MALIBA: Nem féltél-é attúl: hogy vagy a’ guta mög-üt; vagy egyszeribe le-rogyom?

TELEKES: Ezek közűl egygyik se illik erős szívedhez. Tudtam, ki előtt mondom a’ történetet.

MALIBA: Oh de hogy tudod!

TELEKES: Éj-fél tájban a’ kólika felől panaszolkodott. Szóllította Malibát. Én ugrottam hozzája. Nyakon karolt engömet: mert talán a’ gondolattal vala: hogy Hitessével beszéll. Végtére: csak ezeket mondotta: Isten hozzád kedves Malibám. Ezt el-végezvén, oda lött.

MALIBA: Jaj oda lött tehát! én pedig itt’ élök! Én-nékem őtet mög-kölletik látnom: mert: hogy ő oda lött, azt magammal el-nem-hitethetöm. Ha pedig oda lött; mellette kölletik ki-sírnom magamat, és vele egygyütt mög-halnom. Meg most könyveim nem húllanak: mert azok csak az apró gyötrelmeknek szüleménnyeik. Itt’-itt’ belől a’ harc. Emelkedik mellyem föl-felé. Itt’-itt’ vannak az iszonyatos kénok.

§. VI.
Telekes’ fortéllya.

Észre vévén Telekes; hogy Maliba erővel mög-akarná Urának koporsóját látni; azt cselekenni nem engedte néki, azt vítatván előtte: hogy (a’ régi Magyaroknak szokássok szerént) esttig szoknék a’ Torlás tartani;[29] estte után a’ Tor.

Ezeket nagy bánattyai között hallván Maliba; el-kezdette a’ szörnyű jajgatásokat. Könyveinek árjai el-futották mellyét; melyek között el-tökéllötte a’ halált; akár az e’ mostani gyötrelmeitűl származzék, akár magát alattomban a’ Dunába öllye; vagy (ha e’ kettőt mög-előznék a’ vígyázó embörök) abba a’ templomba menvén, és Ura koporsója mellet sírván; mög-gyilkollya szívét. Most ő magát Urának háló szobájába bé-rekesztette, és ott, ágyára dűlvén, egész éjjel sírt.

Azomban: mind a’ Torlásnak, mind a’ Tornak vége szakadván (melyeket látni se kévána Maliba); a’ vendégek ugyan haza takarodtak; de Telekes egyenesen Csereihez ment, és elő beszéllette néki: hogy Maliba böcsületesen ki-állotta a’ próbát, Urát ki-mondhatatlan-képpen sajnállaná. Mög-tanítván ismétt: mi-tévő légyön hónap: alattomosan haza ment.

§. VII.
Új próba.

Más nap virradóra Malibához méne Telekes. Őtet Ura’ ágyába ruhástúl le-fekve, és aluva látta. Azt gondolván felőlle: hogy (egész éjjel a’ bú-gondokkal küszködvén) hajnal előtt szendörödött-el; hogy egészlen ki-alhassa magát; föl-nem-ébresztötte.

Hogy osztán tellyességgel ki-aludta magát; egy-két vál-vonyogatás után, szobájábúl ki-jöve, és Telekeshez méne. Sokat beszélgettek egymással. Észre-vette Telekes: hogy az aszszony nem sír immár annyit, a’-mennyit tegnap. Észre vevődött az-is: hogy Telekessel éppen oly örömest múlatná magát, mint ennek előtte Csereivel szokta.

Az ebéd fölött; igen vígan vala Maliba; kit hogy annál-inkább meg-foghasson, és partyára vonhasson, így kezdötte

TELEKES: Tudod-é szép aszszony: mi okra nézött Cserei: midőn magyar-országba iparkodott?

MALIBA: Még errül nem szóllott.

TELEKES: Azért jött ide: hogy annak üdejében ki-jelencse eredetét a’ Fejedelem előtt: ki légyön. Az-után: hogy Sepel szigetét tőlle mög-kérje, mivel Ősének jószága.

MALIBA: Halála után mi reményem benne?

TELEKES: Vagyon még-is valami. Halála előtt kezömbe adta a’ Tanú leveleket, mög-is parancsolta: hogy Taksonhoz mennyek, és viszsza-vegyem a’ Szigetet. Felét néköm, felét néköd ajándékozta.

§. VIII.
Újjabb próba.

Telekesnek ezen utólsó szava vólt az, a’mi Malibát egészen el-árúlta. Mert arra hevesen azt felelte: minek (úgy mond) a’ Felezés. A’ házasságban egy Fél a’ Férj, másik az Aszszony. Azt-is mondgyák: hogy a’ Házasságban Férj-fi az Aszszonnyal egy Test. Egy löhet tehát a’ Sepeli Jószág-is. Nem úgy van édös Telekes?

El-értötte Telekes: mi légyön Malibának bögyében; hogy (tudni-illik) szeretete mög-változott, és Csereit egészen el-felejtötte légyön. Hogy inkább ki-csalhassa szívét, hírtelen kolikájárúl panaszolkodott. Noszsza Maliba (föl-rugván a’ széket) ki-fürkészi ládáinak minden szegleteit: hogy valami házi Orvosságra találjon. Erre TELEKES: Köszönöm (úgy mond) szívességödet kedves Maliba! Nem használnak néköm a’ házi Orvosságok.

MALIBA: Vólt-é máskor rajtad ez a’ nyavala?

TELEKES: Vólt-igen-is.

MALIBA: Hogy gyógyítottad-ki magadat?

TELEKES: Vólt Budán egy emböröm: ki hasonlóképpen a’ Kólikába sokat szenvedett. Ez magán semmit se, de rajtam sokat segített. Ha lábát hasamra tötte, a’ kólika mög-szünt.

MALIBA: Ez mégse oly csudálatos, mint Takson-Fejedelemnek Budai Orvossa, ki a’ Bal-szemet mög-gyógyítani nem tudgya, de a’ kólikát meleg vízzel gyógyittya, az-az: a’ fördőbe öli.- Oh! hol kaphassak én most olyan embört, ki valaha a’ kólikában szenvedett? ha ennek lába mög-érhetné gyomrodat; egészen mög-gyógyúlnál.

TELEKES: Egészen mög-gyógyúlnék igen-is.

MALIBA: Hát Csereinek kólikája nem volt-é?

TELEKES: Vólt-igen-is. De minő haszon benne? Az én gyomrom (ha hozzája mögyök) mög-illetheti ugyan az ő lábát; de ez nem használ; hanem, ha ő ide jönne, és lábát gyomromra vetné, az használna néköm.

MALIBA: Hát ha Csereinek lábát el-vágom, és ide hozom hozzád? először azt kérdöm: által-möhet-é Attilához Árpadhoz a’ másik velágon?

TELEKES: Már ő eddég ott-is van. Nem köll arra láb, hogy öszsze-kellyenek.

MALIBA: Azt kérdöm másadszor: Fog-é Csereinek lába használni néköd: ha ide hozattatik? és gyomrodra tétetik?

TELEKES: Fog bizonyossan használni, és ime mennyünk a’ templomba. Az orvosságnak ott vöhettyük nagy hasznát.

Ezeket így el-végezvén; egy kést vett kezébe Maliba, és Telekessel a’ Templom felé mög-indúlt. Feleségének közel-léttét (Telekesnek jel-adássaibúl) mög-értvén Cserei; hírtelen bele vetette magát a’ koporsóba, és testtyén a’ szem-födelet egészen el-terítötte.

Hogy Maliba lábaihoz érközött, és azokrúl a’ szem-födelet föl-vetötte; hírtelen föl-ugordott a’ Halott; és Malibának kezeit a’ késsel egygyütt mög-fogván, néki így szóllott.

Hallod-é aszszony: ne gyalázd ennek-utánna azt a’ fiatal Özvegy aszszont, ki a’ Patakot fiatal Urának sír-halma mellől el-akarta-vinni: mert ez a’ történet (hogy lábaimat el-akartad vágni) hasonló a’ Pataknak el-térítésséhez.

HARMADIK RÉSZ.

Esze mélysége.

§. I.
El-tökéllés.

Éppen ezen üdő tájban érközött Takson Budára azon hadgya után, melyet Niceforus-Görög Császárral viselt.[30] Annyival a’ hadban szerencsétlen vólt: hogy emböreibűl sokat el-fogtanak a’ Görögök, de szerencsés abban: hogy a’ Császár (az el-fogott Magyar katonáknak vitézségjöket, és szép termettyöket szemlélvén) azokbúl negyvent Test-örjeinek röndölt.[31]

A’ Fejedelemnek mostani haza-jötte után, nem akarta magát mindgyárt ösmeretessé tönni Cserei. Várta az alkalmatosságot, mely gyakorta az észt-is fölűl haladgya.

El-gondolván azt: hogy két jegybe-járássa után) a’ házasságban se löhetött bóldog: mert a’ Magyaroknak köz-mondássok szerént) annak első hólnapja öröm vólt; a’ másodika üröm; szinte szent esküvéssel föl-fogadta magában: hogy soha többé a’ házasságrúl nem gondolkozik.

El-nem-űzte ugyan Malibát maga’ házátúl; de vele többé nem társalkodott; hanem őtet egészszen annyának gond-viseléssére hagyta. Sajnállotta ez, leányának ostobaságát, és talán Cserei ellen hűtelenségét-is; de őket soha többé-öszsze-nem békéltette.

Hogy e’ magános lakássában valami böcsűletes foglalatossági lögyenek; magát egészen ‘a’ természetnek visgálására adta. Ennél ő gyönyörködtetőbb tudománt nem vélhetött. Ezt látta ő olyan tűkörnek, melyben magokat mög-láthattyák az embörök; olyan könyvnek, melyben olyan oktatásokat tapasztalhatnak, melyek nélkűl senki se mondhattya magát tanúlttnak.

§. II.
Okoskodássai.

Tele-telvén e’-féle gondolatokkal, futni kezdötte az emböri társaságot. Fő-képpen a’ Fehér népet nem eresztötte többé magához. Ott hagyván Kevi lakássát; egy Fa-sátort oda építtetött, ahhol (Soroksárnak által-ellenében) azoknak a’ sívány homokoknak porai fénylenek.

Itt’ ő nem abban törte szorgalmatos fejét: hány akó víz folyik-le egy nap alatt a’ Dunán? se abban: minő távozattyok lönnének a’ mennyei fényeknek? melyik a’ Bujdosó Csillagok között leg-nagyobb? Abba se törte fejét: hogy löhessön az ökör-nyálbúl elsőben fonalat, az-után selyem-vászont készíteni?

Inkább a’ hasznosabbakrúl gondolkodott. A’ fákat visgálván; észre vette azt: hogy melyek leg-hamarébb nőnek, azok leg-hamarébb el-vesznek. Ezt ő az Országoknak állapottyokra alkalmaztatta. Jól mög-jegyezte, mikor leveleznek a’ fák? mikor bimbóznak? mikor virágzanak? mikor hoznak gyümölcsöt?

Arra-is ki-terjesztette eszét: hogy löhetne a’ sívánt haszon vöhetővé tönni? el-is találta két módgyát: I-szer: vagy sárga agyaggal azt mög-hordani. II-szor: vagy beléjek, Nyár-szil-Tölgy-nyír-füz-fákat építeni. Tudta a’ kutya tejet ki-irtani, és a’ tarackos földet termékennyé tönni.

Jól ki-vötte az állatoknak tulajdonságjaikat. Főképpen a’ Lovakat, és azon ebeket visgálgatta, melyek a’ vadászatra alkalmatosak. A’ sebes Agarakat, a’ szagódó Vislákat, a csaholó Koppókat, a’ Nyúlánk Borzokat kiváltképpen szerette. El-nem-mönt előtte egy félénk Nyúl, egy ordító Farkas, egy ravasz Róka, melyet (ha a’ nyilat reá-eresztötte) el-nem-ejtett vólna.

A’ mi több, azon fák között, melyeket (maga kezeivel) a’ síványba ültetett; mög-találta annak sűrűjében a’ sárga-kender vagy fekete Rigókat; a’ sárgás Szalonkákat-is.

§. III.
Két történetek.

AZ ELSŐ. Midőn egyszer a’ Dunának martyán (Soroksárnak által-ellenében) sétált; hírtelen szemeibe akadott egy szolga, kinek ruhájára nézvén; a’ gondolattal vala felőlle: hogy vagy a’ Fejedelemnének, vagy a’ Fejedelmi Kis-aszszonnak Inassa.

A’ többi Inasok hol erre, hol amarra futkosván; ide-tova jártak visgáló szemeikkel. Úgy teccött: mint-ha el-veszött drága jószágot keresnének; és (mivel reá nem akadhatnának) félelmökben szinte mög-bódúlnának. Csereihez közelebb jövén; hozzá így szóllott az

INAS: Isten jó nap’ Uracs!

CSEREI: Fogadgy’ Isten Legéncs.

INAS: Nem láttál-é erre egy Ebet?

CSEREI: Vislának lönni kölletött.

INAS: Annak igen-is. A’ Fejedelm’-kis-aszszonnak leg-kedvesebb ebe. Hogy Budárúl ide eveztek Sepelbe; alig ugrott-ki a’ martra, tüstént el-szaladott, és erre láccatott tartani.

CSEREI: Az eb kicsin.

INAS: Igazán mondod.

CSEREI: Nyöstény-is, fias is.

INAS: Azt-is el-találtad.

CSEREI: Egy lábára sánta.

INAS: Sánta igen is.

CSEREI: Fülei hoszszak.

INAS: Úgy vagyon. Tudom immár: hogy láttad. Hol vagyon? Ezt nékünk viszszá-kölletik vezetnünk.

CSEREI: Én az ebet soha szemeimmel nem láttam. Azt se tudom: vagyon-é a’ Fejedelem kis-aszszonnak Vislája.

Ezeket hallván az Inasok; el nem-tökéllhették magokban: higygyenek é Csereinek? vagy ne? Inkább a’ gondolattal vóltak felőlle: hogy azon Ifiú embör (maga is jó vadász lévén) mög-szerette a’ vislát; és magánál tartya minden bizonnyal. Mivel a’ kutyának minden környűl-állássait oly igazán ki mondtta; hogy leg alább ne látta vólna, azt lehetetlenségnek lenni gondolták.

A’ MÁSADIK: Hogy ez a’ nap el-múlt; a’ kis erdő felé ismétt ki-ment reggel Cserei, a’-hol a’ Fenyves madarakat lüvöldözni szokta. Lovagokat látott maga felé nyargalni. Hogy hozzá érköztek, így szóllott egy

LOVÁSZ: Isten jó nap Leventa!

CSEREI: Fogadgy Isten Bajnok.

LOVÁSZ: Láttál-é erre egy Paripát?

CSEREI: Ejnye be jó vágtató!

LOVÁSZ: Egy buta Lovásznak kezeibe adtam: hogy Sepelbűl vezetékűl vigye Keve felé. El-szakasztotta a’ fő-kötőt; és erre a’ tájra nyargalt.

CSEREI: Löhet tizen-öt markos.

LOVÁSZ: Se több se kevesebb.

CSEREI: Be szép kis körmei vannak.

LOVÁSZ: Azok ám.

CSEREI: Farka’ hoszszasága három-könyöknyi.

LOVÁSZ: Annyi igen-is.

CSEREI: Patkója hat-próbás ezüst.

LOVÁSZ: Láttad minden bizonnyal.

CSEREI: Soha életömben nem láttam. Azt se tudom: van-é a’ Fejedelemnek ezüst-patkós lova.

Nem tudta a’ Lovász: mit cselekedgyék ezzel az embörrel. Csudállya-é mély tudománnyát? avvagy inkább boszonkodjék reája, hogy a’ Fejedelmi Jószágokat magánál mög-tartani mérészli.

§. IV.
Kérdőre vonások.

Mind az Inas, mind a’ Lovász öszsze beszéllöttek Cserei ellen. El-tökéllötték magokban: hogy se a’ Vislát, se a’ Paripát abba nem hagygyák; hanem a’ Törvény elejébe viszik, úgy-mint olyas dolgokat, melyek azért járnak főbe: hogy e’ tolvajság a’ Fejedelemnek Jószágát illeti.

Föl-möntek tehát a’ Vádok Budára, és Csereinek tötteit a’ Tanáts elejébe hozták. Ezek a’ tolvajság felől semmit se kételködvén; alattomban Sepelbe küldötték a’ Poroszlókat; kik Csereit éj-félkor mög-nyomták, és kötözve Budára hozták a’ Csonka-toronyba.

Előbbi szerentsétlenségeibűl ki se tisztúlhatván egészszen; ímé új veszedelembe esett; nem tudván mi oka löhetne e’ gyalázatos el-fogattatássának.

Reggel a’ Csonka-tornyot látván; bé-ment abba nagy szívvel, magával hordozván ártatlanságának bizonyosságát. Minek utánna le-zárattatott; ezeket mondotta magánosságában:

Itt vagyok tehát le-téve: mint egy gonosz-tévő. Oh nem gyalázatom ez néköm; hanem inkább gyönyörűségöm; mert a’ mely toronyba le-zárattatott Etele, és mely helyet mög-szentölt jelen-léttével; engöm-is ide méltoztatott az égi röndölés. Mind az’-által reméllöm: hogy valamint Etelét ki-szabadította nyilvános ártatlansága;[32] úgy engömet se fog itten hagyni bizonyos igazságom.

Le-űlt osztán arra a’ kő-darabra, melyhez lánccának vége szegeztetett. Semmit se törődőtt Pörének szerencsés vége felől: noha a’ Bírák igen mög-mérgelődtek ellene: hogy a’ Fejedelmi Jószágokat (melyeket mint-egy el-lopott) magánál nyakasan mög tartani merné. Le-fekütt osztán, és egész éjjel mozdúlatlanúl nyúgodott.

§. V.
Első kérdés.

Más napra kelvén az üdő; kérdőre vonták a’ Rabot. A’ Tanács elejébe hozattatott, ahhol-is nagy bátorsággal mög-állott. Kire a’ kérdések bízattanak, így szóllította-mög Csereit

TELEKES: Mi Neved Atyafi?

CSEREI: Engöm’ Csereinek hívnak.

TELEKES: Atyádat kinek nevezik?

CSEREI: Tökölinek.

TELEKES: Hová való vagy?

CSEREI: Honvárba.

TELEKES: Születésöd’ helye?

CSEREI: Kapor-várossa.

TELEKES: Eleid közűl kik a’ Nevezetesek?

CSEREI: Nagy-anyám Márna, Sepel-Lovásznoknak leánya, és Lebéknek hitesse.[33]

TELEKES: Mire jöttél Magyar-országba?

CSEREI: Hogy a’ Magyar Fejedelemtűl viszszá-könyöröghessem Sepel-szigetet, az én Ősömnek (Sepelnek,  Árpád’ Lovásznokjának) valóságos Jószágát. Ott’-hon Öcsém a’ Honvári birodalmat el-vette kezeimbűl. Én a’ Magyarokkal itt’ élni, és halni akarok.

TELEKES: Ez (Atyafi) mind-eddig igen helyesen vagyon. Csudálkozom rajtad: hogy (Fejedelmi születésű lévén) magadat a’ csalfaságra adtad.

CSEREI: Soha sem adtam Uram!

TELEKES: Tudod-é miért fogadttattál-el a’ Budai Bíráktúl?

CSEREI: Nem tudom. De örömest tunnám.

§. VI.
Első Felelet.

TELEKES: Vétkeidet tudnod szükségös; minek-előtte mög-itéltettessél.

CSEREI: Hallyuk tehát az elsőt.

TELEKES: Hogy most a’ Fejedelmi Kis-asszonnak vislájárúl ne szóllyak (másként ez-is elég nagy hiba: hogy azt magadnál mög-tartoztatni merted), abban igen nagyott vétöttél; és fejeddel jádzottál: midőn a’ Fejedelemnek Paripáját (melyet bizonyosan láttál) magadnál mög-tartóztattad. Talán nem tuttad: hogy a’ Paripa-lopás főben-járó dolog Magyar-országban?

CSEREI: Van-é? nincs-é? ezüst-patkós Paripája Sepelen a’ Fejedelemnek; azt én (Honvári Embörségömre mondom) soha nem tudtam. Annál-inkább nem láttam a’ Paripát.

TELEKES: Hiszen a’ Lovász azt mondotta előttünk: hogy te annak a’ Paripának tulajdonságait úgy számláltad elő: mintha szemeiddel láttad, kezeiddel tapogattad vólna.

CSEREI: Minő tulajdonságok azok?

TELEKES: I-szer: Jó vágtató. II-szor: Tizen-öt markos. III-szor: Kis-körmű. IV-szer: Három könyöknyi farkú. V-szer: Hat próbás ezüst patkója.

CSEREI: Igen-is: mind ezeket mondottam, de nem a’ lónak szemlélésséből; hanem nyomainak szorgalmatos mög-visgálássábúl.

TELEKES: Hogy-hogy Atyafi?

CSEREI: Azokbúl ki-vöhettem mindeneket. Íme I-szer: láttam a’ Síványban: hogy mind meszsze, mind egyenlő távozatra estek nyomai; ezért jó vágtatónak mondhattam. II-szor: Tizen-öt markos löhetöt: mert (midőn a’ Fák alatt el-ment; tizen-öt-maroknyi magosságra verte-le a’ fárúl, a’ leveleken-mög-állapodott porokat. III-szor: Kis-körmének nyomait a’ Síványban láttam. IV-szer: Három könyöknyi farkát azért gondoltam: mert az út (hat könyöknyi lévén) farkának végét mind ezen a’ részen, mind amazon szemléltem. V-szer: Hogy patkós vólt, a’ nyomokon láttam. Patkója’ ezüstét abbúl a’ kis Lidiai próba-köbűl vöttem-ki, mely a’ homok között lappangott. Erre a’ Paripa rá-hágott, és rajta hatta az ezüstnek próbáját.

Ezeket hallván a’ Bírák, egy-másnak szemek közé néztek. El-is hitették magokkal: hogy a’ lovat nem látta, ugyan azért keze között sincsen. Nem akarták mind-az’-által őtet ártatlannak ítélni; hanem most ugyan a’ Csonka-toronyba viszszá-vitették; hogy holnap az ismétti kérdőre vögyék.

§. VII.
Másadik Kérdés.

Telekesnek minden kérdésseibűl ki-teccött: hogy Csereit (jó baráttya lévén) inkább mög-szabadítani, mint el-kárhoztatni kévánta. Noha ő annak ártatlanságát jól tudta; örvendözött még-is: hogy a’ kérdések magára bizattattak: mert löhetött vólna oly hajszál-hasogató embör, ki ártatlanságát mög-piszkolhatta vólna.

Ártatlanságárúl csak nem bizonyosak lévén a’ Bírák; mög-parancsolták a’ Tömlöc-tartónak: hogy Csereinek egy tisztességös szobát röndöllyön, és őtet ne valamint egy rabot, hanem, mint valami nagy vendéget, úgy tarcsa.

Hogy a’ másadik nap el-érközött; tanakodtak azon-is: ha kérdőre vögyék-é a’ Vislának környűlménnye miatt. Azt sokan abba hagyni akarták; de javallotta Telekes: hogy jó baráttyát minden gyanúbúl ki-menthesse a’ Fejedelem előtt. Öszsze-gyűltek tehát a’ Bírák; és (Csereinek elő-hozattatása után) hozzája így szóllott

TELEKES: Te ugyan atyafi (gyökös nemességöd szerént) igaz útra hoztál a’ Paripa végött. De a’ Fejedelmi Herczeg-kis-aszszonnak kedves vislájárúl mit szóllaszsz?

CSEREI: Az igaznál ögyebet szóllhatok-é vallyon?

TELEKES: Láttad-é a’ Vislát?

CSEREI: Azt se tudom: vólt-é valaha a’ Herczeg-kis-aszszonnak vislája.

TELEKES: Ez talán még a’ Paripánál csudálatossabb dolog.

CSEREI: Mi-képpen?

TELEKES: Hiszen errűl-is úgy beszéllettél az Inassal, úgy elő-attad minden álladalmát: mint-ha szemeiddel láttad, kezeiddel tapogattad vólna. Ez hogy-hogy eshetött-mög?

CSEREI: El-is felejtöttem immár. – Miket szóllottam azon visla felől?

TELEKES: Azt mondottad, I-szer: hogy Visla. II-szor: hogy kicsin. III-szor: hogy apró kölkei vannak. IV-szer: hogy fülei hoszszak. V-szer: hogy egy lábára Sánta. Mind ezeket annak tunni, ki a’ kutyát nem látta, löhetetlenség.

§. VIII.
Másadik Felelet.

CSEREI: Ezeket én a’ Kutyárúl mondhattam, ha soha nem láttam-is. Mindeneket nyomairúl ítéltem.

TELEKES: Mi-képpen?

CSEREI: Mivel nyomai egyenesek vóltak, nem kerengősök, azt se Koppónak, se Agárnak, lenni nem véltem; hanem Vislának. Kicsinségét II-szor: nyomainak sűrüségébűl vöttem-ki. III-szor: hogy apró kölkei lögyenek azt a’ síványon tapasztaltam, melynek színén Csöcseinek bimbói vonattattak. IV-szer: hogy fülei hoszszak vóltanak; abból gyanítottam: mert (láb nyomai előtt) azok’ le-függéssöknek nyomát a’ homokon tapasztaltam. V-szer: Egy lábának sántítássát abbúl vöttem-ki: hogy első jobb lábának nyoma nem vala olyan mély, mint a’ többi háromé.

TELEKES: Hallya az ítélet! ezen embör nem Tolvaj. Sött (okosságára nézve) tiszteletes embör.

BÍRÁK: Mü se élünk ellene a’ kárhoztatással. Intyük mind-az’-által a’ Rabot: hogy magára vígyázzon; és másszor gyanútúl-is tarcson.

A’ Bíráknak ezen szavok után, bé-jelentettették magokat az Inas, és Taksonnak Lovászsza; azt hozván hírűl: hogy mind a’ Visla, mind a’ Paripa elő-kerültek, helyükön-is lönnének.

§. IX.
Új Baj.

Meg-ölték ezen üdő-tájban Nicefort (a’ Konstancinápoli Görög Császárt), és helyette Zimiska Jánost tették Uralkodónak.[34] Ebben a’ zavaros vízben örömest halászott vólna Takson; de (azon erőtlenségei miatt, mellyeket néki a’ húzomosi hadakozások okoztak) magára nem vállalhatta a’ hadat; hanem egygyet értvén a’ Roszszokkal, és a’ Pacinákokkal, Táborát egy vezérre bízta Svatoslav ellen.

Sajnállotta Cserei: hogy még a’ Budai udvarban nem annyira ösméretes. Örömestebb ment vólna a’ hadba, mint itthon annyi nyomorgató történeket szenvedett vólna. De hát ha ott’-is ily bajai löttek vólna szegénnek? Vólt ám megént itthon valami, a’ mi őtet mög-zavarta, boszszontotta is.

Igen köz ruhába lévén föl-öltözve; Budára azért ügyeközött Sepelbűl: hogy már egyszer a’ Fejedelmet mög-lássa, és (ha löhetségös lönne) magát udvari szolgálatra ajánlya.

Éppen a’ Csonka-toronynál útazott, midőn onnént egy cégéres rab ki-szökött, és temérdek lánccaival a’ Várnak kapuja felé vágtatott. Csak hamar utánna estek a’ Poroszlók, de mivel erre-vagy-amarra-menéssét nem tudták: mög-kérdözték Csereit: ha a’ Rabnak fel-vett úttyát tudná-é?

Ez arrúl mög-emléközvén, mennyit ártott néki csak a’ nyom-látás-is; a’ Poroszlóknak egygyet se szóllott. Őtet ismétt a’ Csonka-toronyba vitték vólna, úgy-mint Ór-gazdát; ha az előbbi ítélő Bírák közűl egy mög-nem-ösmerte vólna. Ez őtet a’ Poroszlóknak kezei közűl ki-vötte, és (minden mög-visgálás nélkűl) haza eresztette.

NEGYEDIK RÉSZ.

Csereinek új Veszedelmei.

§. I.
Okoskodás.

A’ jeles szerencsétlenségeken szerencséssen által-esvén Cserei; el-tökéllötte magában: hogy ez-után (minden más foglalatosságoktúl mög-vonván magát) abba a’ Bölcsességbe gyakorollya eszét és szívét, mely a’ jó Erkőlcsöknek mög-visgálássában helyhezteti minden tudománnyát. Ezzel azt gondolta: hogy ha ez-után is űzőbe-veszik a’ veszedelmek; azokat könnyebben el-nyögheti, nem-is ártana úgy annyira néki.

Hogy magát az emberi társaságtúl inkább el-szakaszsza; oda hagyta Kevét, és Tökölbe jött lakni, mely Kastélyt (Zoltánnak engedelmébűl) Gyulafi épittetett, Tökölinek (Cserei’ attyának) örök emlékezetére. Ennek a’ Kastélynak birtokába, Telekes segítette; Csereit (ennek történeteit el-beszéllvén a’ Fejedelem előtt).

De itt se élhetött ő oly magánosságában, hogy a’ tanúltt emböröktűl (maga-is tanúltt lévén) mög-ne-látogattatott vólna. Bé-vetődtek hozzá az Aszszonyok-is, a’ Szűzek-is, kik házassági társaságát nagyon ohajtották. De ő mind-ezekkel úgy bánt: mint kedves vendégjeivel; nem pedig úgy; mint házasságát vadászó szeretőivel.

De csak hamar tapasztalta azt-is: hogy a’ Tudóskákkal-való társalkodás igen veszedelmes légyön: mivel kiki oly nyakasan-mög-marad föl-vött ítéleteiben: hogy a’ vetekedés után, nagy gyűlölség származnék.

Csereinek egy vacsorája után (melyben a’ Pannóniai Tudóskák jól föl-hörpentöttek a’ Budai borbúl) nagy vetekedés támadott. A’ Féniksz madárrúl kezdődött a’ szó. Ketten vóltak, kik felőlle azt állitották: hogy annak húsát úgy mög-löhetne önni, valamint a’ Galambét. Hárman vóltak, kik azt vítatták: hogy tisztátalanabb lenne a’ Varjú’, Golya’, vagy a’ Bagoly’ húsánál.

Éj-félig tartott a’ vetekedés. Cserei egygyet se szóllott közbe, magában jó ízűen nevetvén az elme-futtatásokat. Hogy tőlle a’ Feleletet kérték; azt mondotta előttök: Ha van Féniksz; hússát mög ne-ögyétök; ha nincsen; mög-nem-öhetitök. Ezzel amazok mög-elégödve lönni láccattak; és haza takarodtak. Cserei-is le-feküdtt.

§. II.
Első Baj.

Egy azok közűl a’ Tudós Pannonok közűl, kik a’ Féniksz madárnak valóságát Cserei előtt éj-fél-tájban vittatták: nagyon mög-nehesztelt Csereire: hogy azt a’ könyvet olvasni nem méltoztatott, melyet ő (már három esztendő előtt) írásban ki-adott a’ Féniksznek valósága felől. Boszszonkodott-is azon: hogy a’ Féniksznek léttérűl kételködnék Cserei.

Másnap röggel Pannoniájába viszszá-térvén a’ Tudós; bé-vádolta Csereit a’ Fő-kenéznél[35] ki-is hivataljában olly kemény embör vólt: hogy, kik (az ima’ dolgában) vele egygyet nem értöttek; azokat mög-égettette. A’ Feniksznek léttérűl kételkedni hallván Csereit; őtet-is a’ rakás tűzre emelgette vólna, ha hatalma alá csavaríthatta vólna.

Hogy őtet mög-kerícscse; annak rosz itéleteit Takson eleibe vitte; szabadságot-is kért tőlle: hogy őtet (a’ tőrvény szerént) mög-bűntethesse. Az ilyenekre nem sokat hajtván a’ Fejedelem; el-eresztötte a’ Fő-kenézt, azt mondván néki: hogy azt tönné, a’ mit leg-jobbnak lenni gondolna.

§. II.
Ki-menekedés.

Jó baráttyának veszedelmét bizonyosnak vélvén Telekes (ki a’ Fejedelemnek szavait maga’ füleivel hallotta) leg-is leg-elsőben a’ Fő-Kenézt akarta le-csöndösíteni. Hozzája-ment tehát igen alattomosan; és előtte esküvéssel-is pöcsétölte azt: hogy Cserei oly tisztátalannak tartya a’ Féniksz-madarat, valamint a’ tekenős-békát.

FŐ-KENÉZ: Mért kételkedik tehát annak létte felől?

TELEKES: Ezt felőlle mondhattya-é valaki?

FŐ-KENÉZ: Maga mondotta ezen szavaival: Ha Féniksz nincsen, mög-nem-öhetitök.

TELEKES: Valamint én-is mondhatom: ha bárány hústok van, ögyétök mög; ha nincsen, mög-nem-öhetitök. Mondhatod-é ezért: hogy a’ báránynak léttérűl kételködöm.

FŐ-KENÉZ: Ezek mind csupa fogások.

TELEKES: Ezen fölűl: tart ő Tavaiban Tekenős-békákat; de azokat (magyar léttére) mög-nem-öszi.

FŐ-KENÉZ: Hát osztán?

TELEKES: A’ Féniksznek mög-nem-övésse se jelentheti tehát azt: hogy annak léttérűl kételködgyék valaki.

FŐ-KENÉZ: De Csereinek kételködéssérűl a’ tudósított engömet, ki vele ötte a’ vacsorát.

TELEKES: Az, a’ Tudós tsak kételködőnek mondhatta Csereit (azt-is hazugúl); én pedig azon Árúló felől azt mondhatom: hogy éppen Istentelen: mert (az Ímának le-allyasítássára) azt taníttya a’ Cudar: hogy a’ Vak-úndoknak szeme van, ugyan-azért nem tisztátalan mög-is-löhet-önni.

FŐ-KENÉZ: Jól vagyon tehát, Cserei a’ tüzet azért érdemelheti-mög: mivel a’ Féniksz-madárnak léttérűl kételkönni láccatott. A’ Vádoló penig azért: mert a’ Vak-úndokról nem igazat szóllott.

Ennek a’ Fő-kenéznek mög-átolkodott szívét ily-képpen tapasztalván Telekes; Csereihez ment; és néki (ha a’ Dunán által megy, és Pannoniába csavarog) meg-jelentette a’ bizonyos veszedelmet. Mög-jelentette a’ Fő-kenéznek leselkedésseit. Hogy magát azoktúl ójja, barátságosan mög-intötte.

Ezeket hallván Cserei; a’ Fő-kenéznek vak-buzgósága ellen nagyon boszszonkodott. Észre-vötte azt: hogy azon-féle Tudós embörökkel élni, kik az Ímában a’ bolondságig buzgók, leg-veszedelmesebb társalkodás légyön; ezekrűl éppenséggel le-mondott, és így életének módgyát mög-változtatta.

§. III.
Váltóztatás.

El-hagyván a’ Bölcselködést-is (mely őtet a’ veszedelembe nem csak egyszer vitte) a’ barátságos vendégeskedésekre hajlandónak mutogatta magát. Jól ki-ösmervén a’ Sepelieknek komor kedveket; a’ Budai fő-nemesek után vágyódott. Eleget vött közülök tisztességös társaságába.

Minden nap sokan által-jöttek hozzája mind a’ nemes Ifiak, mind a’ Kis-aszszonyok; kiknek társaságjokat igen kedvessé tötte Telekes, ki (ha a’ Fejedelmi udvartúl mög-meneködhetött) vígasságos üdejét Csereinél töltötte.

Ebéd után mindenkor valami játékokat indított. Vagy peréztek a’ fiatalabb leányok, vagy pediglen Bögrést jádzottak. Némelyek a’ Bujkálósdihoz fogtak. Csűdöt hántak a’ Legénycsek, vagy karikát kergettek. Ezek Leventásdit jádzottak, amazok birakoztak. Sokan lapdáztak; sokan tornáztak, és más e’ féléket töttek.

Oh emböri gyarlóságnak állhatatossága! Ki hihette vólna: hogy (Csereinek illy nagy bóldogsága lévén a’ tisztességes társalkodásban) ebben-is kárát vallaná, és olly írigység támadna tisztességes személlye ellen: melly őtet szinte élete utóllyáig üldözte.

Csak ugyan igaz marad az: hogy ha egyszer a’ szalonnát mög-kezdik, fogytáig reá járnak a’ kések, és a’-kinn egyszer ki-fog a’ szerencsétlenség; az-után se hagygya békével. Csereinek élete tellyes viszontagságokbúl állott.

§. IV.
Egy irígység.

A’ Tököli Kastélynak által-ellenében lakott olyas egy embör, kinek eredete Szarmáciábúl volt; de (mivel ennek-előtte sokat keresködött Magyar-országban) mög-magyarosodott. Nevét a’ Magyarok (természetes szokássára nézve) Darázsnak mondották; mert minden érött gyűmölcsöt mög-dongott. Búja élete mellett, oly írígy-is volt: hogy az egész velágot maga akarta el-nyelni.

Ily csúfos embör lévén, feleségre nehezen kaphatott. Mög-csalt mög-is egy Alpári leánt, ki (noha magát Zalán-vezér’ ivadékjának lönni mondotta) Darázsnak gazdagságát tudván, hozzá mönt.

Ennek a’ leg-nemesebb aszszonnak társaságában élvén Darázs, nagyon el-bízta magát. Ha ki személlye ellen leg-kevesebbet vétött; azt (ha löhetött) lába’ kapcájává tötte. Ha vele nem bírhatott, alattomban gúnyolta.

Leg-inkább azon töprenködött: hogy (oly gazdag embör lévén, és, felesége végett, a’ társaságot óhajtván) imádó társakat nem szörözhetött magának. Ha ki egyszer-kétszer mög-látta, vagy mög-látogatta őtet; fön-héjjazó szavait nem szenvedhette, örökre-is el-hagyta.

Azoknak a’ Szekereknek zörgéssök, melyek Csereinek kastéllya előtt hallattak; Darázsnak szívében szinte annyi dárdák láccattattak lönni. Csereinek különös dicséreteit hallván, azokat maga’ gyalázattyainak lönni gondolta. Oly vak-merő vólt: hogy Csereinek kastéllyában (úgy-mint hívatlan vendég) gyakorta mög-jelenvén, az asztalhoz űlt, de oly furdaló módra viselte ott magát: hogy sokan az asztaltúl föl-keltek, és el-takarodtak.

Egyszer egy nemes aszszont híva Darázs vacsorára magához. Mög-ígérte az el-jövetelt; de minek utánna mög-hallotta: hogy Csereinek-is sok hivatalossai lönnének; el-hagyta Darázst, és a’ kastélyban vacsorált.

Mög-esött egyszer az-is: hogy mind Darázs, mind Cserei egygyütt sétáltanak Budán. Egy Fejedelmi Tanácsnok elejökbe került, ki Csereivel eleget, Darázszsal pedig semmit se beszéllött. Ezek löhettek a’ leg-nagyobb írígységnek okai, noha magában csekéllyek, és nem arra valók vóltak.

§. V.
Írígy folyadék.

Csereinek kastéllya mellett (a’ mint a’ Dunának Budai marttya felé terjedött-el a’ sik, egy gyönyörű kertet építöttek a’ Kertész mesterek. Ott sétálgatott Cserei. Vele vóltak két jó baráttyai, egygyik feleségestűl, a’ másik leányostúl.

Az Augusztai verekedésrűl beszéllöttek e’-koron[36] melyben Bulcsú-Lehel-és-Botond (három Magyar Vezérlők) a’ Németektűl föl-akasztattak. Errűl a’ történetrűl egy-nehány jó verseket íra Cserei, de (mivel magát dícsértetni éppen nem akarta azokkal), azokat készűletleneknek lönni mondotta, el-se-akarta ezek előtt olvasni.

De hogy el-olvassa (mivel virganc eszét jól ösmerték emezek) ugyan-csak reá-vöhették. Teccött a’ gondolat, és nagyon kérték a’ Szerzőt: hogy azt a’ Budaiakkal közöllye. Azon vóltak ezzel: hogy a’ Fejedelmi udvarba bé-hasson, és Takson előtt böcsűletett vallyon. Ezzel akarták őtet a’ Fejedelmi udvarba vinni, és ott őtet mög-erősíteni.

De ezt a’ kérést éppenséggel bé-nem-akarta tellyesíteni Cserei. Hogy pedig esedezéseikkel ki ne facsarhassák tőlle, egy kevés üdőre Vendégjeit el-hagyá; félre ment (tudni-illik) egy bokor mellé, holott a’ Verseket kettő-szakasztotta, és a’ bokorba vetötte.

Hogy osztán Vendégjeihez viszszá-jött, noha ezek ismétt azon vóltanak: hogy a’ verseket a’ le-írásra engedgye; de azt ő már lehetetlennek lönni mondotta: mivel hatalmában nem vólnának immár. Ezzel Cserei, és a’ Vendégek a’ Kastélyba föl-möntek.

§. VI.
Darázsnak csinnya.

Midőn ezek a’ kertben igen barátságosan sétáltanak; azomban Darázs (minden alkalmatosságra ügyelvén, melyben Csereinek árthatna), a’ kerteleten kívűl, szünet nélkűl vígyázott. Mög-sajdítván a’ Papirosnak ketté-szakasztássát (és abban valami nyomos dolgot lappangani gondolván) minek-utánna amazok a’ Kastélyba föl-möntek, hírtelen oda-szaladott, és (mivel már ekkor a’ Szürkűlet-is közel vólt) a’ Papirosnak csak egy darabját látta, melyel osztán haza mönt.

Csak alig várhatta: hogy az írást el-olvashassa. Gyertyát gyújtatván: hogy azt hozzája vitte; ezeket olvasta a’ Papiroson le-írva:

Átkozhattya Lehel
Takson Fejedelmet
Hogy érötte veszött
Ne adgyon kegyelmet.

Mi köllött több ennél Darázsnak? Azt gondolván ezekrűl a’ Vers-darabokrúl: hogy azoknak tökélletös értelmök légyön; a’ Papirosnak másik szakadékjárúl nem-is álmodozott. Még ma akart föl-szalanni véle Budára; de ügyeközetét az éji zápor mög-akadáloztatta.

§. VII.
Árúlkodás.

Hogy az üdő hajnallott; egyenesen föl-mönt Budára; és a’ Fejedelemhöz bé eresztetvén; el-beszéllötte a’ Tököli kertben történtt dolgokat. Kezeibe adta a’ Papirost; mellyet (mivel maga a’ Fejedelem el-olvasni nem tudott), oda adta leányának Őrkénnek, ki éppen akkor jöve-bé: hogy édös Attyának jó röggelt mondgyon.

Hogy a’ Papirosnak foglalmánnyát el-olvasta Őrkény; a’ Fejedelem (azon-kivűl-is hírtelen, és kemény embör lévén) tüstént Tökölbe küldötte Őr-katonáinak kettejét. El-fogadtatta mind Csereit, mind ama’ négy Vendégjeit, és őket nem Budára, hanem Sepel-nevű Városkába vitette, a’ szigetnek elejére nem meszsze Szent-Gellérnek högyétűl. Maga is nem sokára le-mönt mind Feleségével, mind leányával Őrkénnyel, mind fiával Gejzával.

Midőn Darázsnak háza előtt vitettenek a’ rabok; ki tekíntött nagy örömmel az ablakon, és Cserei felé ezeket kiáltotta: Oh te szegény teremtés! minek avatod te magadat a’ Verselőknek számokba? Fűz-fa Verseid igen csúfosok, és talán fejeddel-is jádzanak.

Soha se gondolkodott arrúl Cserei; hogy jó Verselőnek tartassék. Ugyan azért a’ gondolattal vala Darázsnak kiáltása után: hogy versseinek faragatlanságjok miatt fogna szenvedni.

Hogy Sepelben el-zárattatott; csak azon tűnődött; hogy Baráttyai-is, Barátnéi-is hasonlóképpen el-zárattattak, kik az egész dologban ártatlanok vóltak.

Még csak az se engedődött mög Szegénnek: hogy magát (a’ Birák előtt) Versseinek faragatlanságjok, de még-is ártatlanságjok miatt védelmezhesse. Mert az akkori Magyar üdőben, minden mög-visgálás nélkűl el-kárhoztatott az, ki a’ Fejedelmet gúnyoló írásokkal mög-csipkődni merte. Más napra röndöltetött az: hogy Csereit viszszá-vigyék Tökölbe, és a’ kertben (éppen a’ bokor mellett), holott a’ Papiros föl-találtatott) agyon nyilaztassék.

Hogy az üdő röggellött, sokan öszve-gyűltek a’ Lakosok; azt akarván mög-látni: ha vallyon Csereinek ábrázattyán a’ halál’ félelmének vonássait tapasztalhatnák-é? Semmit se tapasztaltak orcáján. Bízot ártatlanságában. Ugyan azért elevenen lépett a’ vesztésnek helyére.

§. VIII.
Csuda röndölés.

Már Csereit jó darabon el-vitték, midőn a’ Fejedelem (a’ háló ablakon közel-lévő kertyébe ki-tekíntvén) egy fekete hollóra veti szemeit, melynek szájába (fehérlött-é?, tündöklött-é az?) de valami vólt, mely Taksonnak figyelmetességét mög-érdömlötte. Csak hamar elő vötte nyilát, és a’ hollót le-lőtte.

El-veszett minapában Őrkény-kis-aszszonnak gyémántokkal ki-ékesítött gyűrűje. A’ Tolvaj felől a’ gondolattal valának: hogy egy fekete holló légyön, mely Szent-Gellér’ högye felől Sepelbe szokott szállani, és a’ kertben egy magos fára jönni. Lehetségös dolognak lönni gondolták: hogy (mivel Őrkény, kezeit mosván, a’ gyémántos gyűrűt az ablakba felejtötte) azt a’ holló mög-látta, el-is lopta onnént.

Takson tehát (édös leányának vígasztalást akarván nyújtani, ki a’ gyűrűnek el-vesztte miatt nagyon bánkódott) mög-üzente néki: hogy a’ gyűrű mög-találtatott: mivel a’ holló, melynek szájában láccatott, éppen mostanában le-lövettetött.

Ezt édös attyátúl hallván a’ Herceg-kis-aszszon, nagy örömmel a’ kertbe maga le-futott, és a’ mondott nagy fa alá menvén, a’ hollót ugyan körösztűl-lőve; de még pihegve látta. Szájába pedig nem a’ gyémántos gyűrűt; hanem egy írótt papiroskát szemlélt. Reá írva ezek valának.

végét csatájának;
tévén bírájának.
nem tartya kárának;
Augusta-várának.

Ezekbűl a’ szavakbúl semmit ki-nem-vöhetvén Őrkény, fél-búsúlva édös attyához iparkodott. Midőn a’ Lépcsőkön föl-mönt, eszébe jutott a’ szerencsés leánnak: hogy ez az írás, és Papiros, igen hasonlítana ahhoz, melyet Cserei’ keze-írássának lönni mondottak.

Hogy édös attyához föl-ért, el-beszéllötte néki gondolattyait. Darázst gaz embernek azért állította: mert a’ Verseknek felét el-szakasztotta, és azokkal jöve a’ Fejedelemhöz, melyek Csereinek ártalmára löhettek. Ki-vévén zsebjébűl a’ Verseknek első darabját, és a’ másadikkal öszve-egyengetvén, így olvasta azt-el egészszen:

Átkozhattya Lehel
Takson Fejedelmet
Hogy érötte veszött
Ne adgyon kegyelmet

végét csatájának;
tévén birájának.
nem tartya kárának,
Augusta’ várának.

Föl-kiáltott ezek után Őrkény, és Attyának elejébe térdelvén, Csereinek agyon-nyilazássa végett (hogy azt mennél-előbb el-távoztassa) könyveinek ki-húlttok között, forróan esedözött.

§. IX.
Kegyelem.

Csereinek ártatlansága felől meg-győzettetett a’ Fejedelem. Ugyan-azért mög-parancsolta két őrjeinek: hogy ló-halálába nyargallyanak Tököl-felé. Csereit a’ haláltúl mög-mencsék, és ide hozzák Sepelbe.

Igen nagy szerencséjére szolgált az szegény Csereinek: hogy a’ kegyelemmel futó két Őrök, leg-alkalmatossabb üdőben érköztenek a’ Tököli kertbe. Le vólt immár egy magos fához kötözve, a’ nyilazók-is már-már egyengették nyilokat; midőn meszszirűl a’ Kegyelem szavat hallották, és a’ vesztés-helyre nyargalván, Csereit mög-mentették.

Hogy ez-után a’ Fejedelemnek elejébe kerűlt; le-vetette magát a’ főldre, és mög-köszönte a’ kegyelmet. De Takson (a’ papirossal-való egész történetet, Csereinek el-beszéllésébűl, mostanában értvén) a’ halál’ torkábúl ki-vevéssét nem kegyelemnek; hanem kötelességnek lönni mondotta. Mög-követte őtet hírtelen ítélete felől.

Őrkény Kis-aszszony (most látván leg-először Csereit) annak szerencsétlenségét szinte mög-könyvezte. Mög-mutatta néki a’ kettő-szakadtt papirost: el-beszéllötte azt-is: hogy hozta az első részt a’ Fejedelem’ elejébe Darázs, annak másikát a’ Holló. Hogy háborodott-föl az elsőre Takson; hogy csillapodott-le ismétt: midőn az elsőhöz ragasztódott a’ másadik.

Észre vötte azt Cserei: hogy ebbűl a’ nagy veszedelembűl-való ki-mulássát az égi röndöléseknek inkább, mint az emböri munkálódásoknak köszönheti; mind-az’-által, a’ Fejedelemnek kegyességét tötte elsőnek, mely őtet a’ halál’ torkábúl ki-szabadította.

De Takson mög-állapodott a’ mellett: hogy, ha Őrkény olvasni nem tudott vólna, ha a’ két papirost egy darab’ két részszeinek mög-nem ösmerte vólna; ha a’ kéz-írást egy kéz’ vonássainak nem látta vólna, ha a’ két darabot öszsze-nem-szerkesztette vólna; eddég Cserei a’ más velágon lönne.

§. X.
Hál’-adás.

Mivel Csereit mög-bántódottnak ítélhette a’ Fejedelmi Ház; hibájának ki-pótolássát magára vállalta a’ jó szívű Kis-aszszony. Ki-nyerte az édös attyátúl: hogy még az Udvar Sepelben múlatna, addég Cserei Tökölbe ne mönne.

Reá parancsolta a’ Fejedelemné: hogy minden nap röggel az Udvari-kastély-mellett-lévő kertbe teremjen, és ott sétálgasson, vagy vele, vagy-leányával, vagy mind a’ kettővel.

Takson (Darázsnak embörtelenségét, sőtt Istentelenségét, a’ papirosnak elő-adttábúl ki-hozván) őtet törvényesen minden Jószágátúl, minden pénzétűl mög-fosztotta, és azokat Csereinek ajándékozta.

De Cserei (ennek a’ Vádolónak töttét gyülölvén; de személlyét szeretvén) kérte a’ Fejedelmet: ne vélné roszra cselekedetét: mivel a’ papirosnak első részét olvasván Darázs, és a’ másikrúl semmit se tudván, azt a’ Fejedelem ellen írottnak lönni gondolhatta; ugyan-azért: kötelessége szerént, föl-is adhatta.

Így iparkodott Cserei ellenségeivel-is jót tönni, mely szokás ő benne a’ jó neveléstűl, és a’ Bőlcsességnek tudománnyábúl származott, annál böcsössebb-is vólt benne, mennél állhatatosabb vólt a’ jóban, noha minden felől sanyargattatott.

ÖTÖDIK RÉSZ.

Csereinek elő-menetele.

§. I.
Különös Szokás.

El-érközött azomban Magyar-országnak azon Ünnep-napja, mely (a’ Világosi templomnak föl-szentölésse alkalmatosságával) Etelkának örök emlékezetére még Árpád-fejedelemtűl röndöltetött.

Le-készűlt Világosra menni a’ Budai Udvar; és mivel Cserei az Udvarnál nagy kegyelemben vólt; őtet-is le-kévánták vinni.

Az egész Ünneplés felől semmit se tudván Cserei; egyszer egy alkalmatossággal (midőn a’ kertben sétáltak) mög-kérdözte Őrkény-kis-aszszont: mondaná-el előre a’ szer-tartásokat: hogy azokhoz magát alkalmaztatni tudgya: ne-hogy; tudatlansága miatt, a’ Kösségtűl-is ki-nevettessék. Erre a’ Kis-aszszony ezeket mondotta:

Minden tíz esztendőnek el-folyása után, Világos-Várra gyűlnek azok az ötven Ügyelők, kik, az Országnak annyi Osztályiban, a’ Népnek erkőlcseit visgállyák; és (ha valamely nemes cselekedetet hallanak) azt jegyző-könyvökbe bé-írják, ott Világoson osztán (a’ Fejedelemnek, ha itt’-hon van, és a’ Bíráknak jelen-léttökben) az oda gyüleközött nép előtt el-olvassák. Ezt arra valónak lönni tartyuk: hogy az erkölcsnek böcsét mög-ösmerjék a’ Magyarok és utánna vágygyanak. – Kinek leg-nagyobb cselekvénnye van; annak a’ Fejedelem egy arany kupát ád; csekéllyebbet ama’ kettőnek, kik az első után léptetnek.

§. II.
Jeles Erkölcsök.

Hogy mind a’ Budai Udvar, mind a’ Bírák, mind az Ügyelők Világos-várra érköztek, és a’ Fejedelemnek sátora alatt le-űltek; föl-állott a’ Csongrádi Ügyelő, és ezeket mondotta:

Szép erkölcsöt hozok (Uraim!) Zeged-várossábúl. Itt a’ mostani Bíró (másként-is igen tisztességös Magyar-embör lévén) egy oda való Polgárnak homályos ügyében azt találta gondolatlanúl ítélni (pedig olyan üdőben, melyben akkor senkinek számot nem kölletött adnia cselekvénnye felől): hogy minden Jószágát el-veszessze, és Al-pörössének adgya. – Egy üdő múlva, jobban mög-visgálván az ügyet, a’ Polgárt ártatlannak lönni találta. Mivel az előbbi törvényes ítéletet mög-másolni nem löhetött; el-adta alattomban maga Jószágát, és az Al-pöröst pénzzel ki-füzette, az el-vött Jószágot pedig a’ Polgárnak viszszá-adatta. Ezek ugyan jól jártak, de a’ Bíró szegénséggel küszködik.

Ezután a’ Győri Ügyelő állott-föl, és ezeket mondotta: Csekéllyebb ugyan amannál a’ Győri történet; de a’ föl-jegyzésre méltó. Sédi Úr (egy fiatal Nemes embör) bele szeretött egy szép-birtokú nemes leánba. Mind-a’-kettőnek nagy hajlandósága egy máshoz. Végtére: annyira szerették egy-mást: hogy, üdő előtt, a’ követközendő napra szabnák öszsze-keléssöknek köllemetös napját. Midőn immár kezet akarnának fogni; mög-súgattatik Sédi Úrnak: hogy a’ leány másnak légyön immár el-jegyözve; a’ Jegyes a’ Pitvarban sírna, és, ha a’ leány tőlle el-vétetik, bizonyosan mög-halna. Sédi ezeket hallván, Szeretetérűl le-mondott. Bé-hozta az előbbi Jegyest, és a’ leánnyal öszsze-adatta.

Föl-állott ezekután az Ungvári Ügyelő, ki (egy Munkácsi katona felől) ezeket mondotta: Ennek előtte tíz esztendővel, midőn öt száz Görögöket hoztak Magyar-országba három száz Magyar-katonák;[37] találkozott közöttök Munkácsi, kinek Szeretőjét el-rablotta az Ellenség. Midőn annak viszszá-nyerésére iparkodik; hallya: hogy a’ másik csapat el-ragadta, édös Annyát-is. El-hagyván, nagy zokogás között, a’ Szeretőt; elsőben édös Annyát ki-szabadította. Hogy osztán Szeretőjének ki-szabadítássára készűlt; fegyverbe öltözött Munkácsinak Annya-is, és fiával az első csapatra ütött. Mivel a’ csata éjjel esött, és az ellenség mög-szaladtt; röggel látták: hogy Munkácsinak Szeretője (föl-fegyverközve lévén) halva-fekszik a’ hóltt testek között, egy dárdával körösztűl verettetve. A’ dárdát magájénak lönni ösmervén Munkácsi, által-verte vólna magát-is; ha annyának sírássaibúl észre-nem-vötte vólna: hogy maga’ élete édös Annyának gyámolássára szűkségös.

§. III.
Erkölcsi ítélet.

A’ Bírák azon el-mondott három Erkölcsöknek mind-egygyikét visgálván, nehezen állapodtak-mög abban, melyik érdemelné-mög az arany poharat. A’ másadikat ugyan a’ harmadik röndre helyheztették, de az első, és utólsó között külömbségöt tönni nem tudtak. De végső ítéletét így adta-elő Takson.

Igaz ugyan: hogy mind-a’-három történet (főképpen az első) Országomnak nagy dücsősségére válik; de még se indítanak bennem olyan csudálkozást, mint minapiban Csereinek egy cselekvénnye indított.- Mög-haragszom vala egy Századosomra: mivel Őr-helyét el-hagyta, és magát az ivásnak adta. Fü-fa előtt panaszolkodtam ellene. Udvari emböreim (ki-nem-vévén egygyet) azt mondották felőllem: hogy most tapasztalnák szelídségömet, mivel azt az akasztó-fára-valót már régen föl-nem-akasztattam. Az állította magát leg-buzgóbbnak hozzám; ki a’ Százados ellen leg-hoszszabb kigyót, leg-terjedtebb békát okádott. – Kérdöztem Csereitűl: mi tévő lögyek azon Századossal? Ő föl-pattanásommal semmit se gondolván, egyedűl merte a’ Századost menteni. Illetlennek lönni mondotta: ha egy Oroszlán azért haragunnék a’ Szúnyogra: hogy füle mellett danolt. Könnyen hibázhatna az embör egyszer; de leg-könnyebben először. A’ Vitéz Századosnak első hibája nem lönne kalaúzza a’ követközendőknek. Akkor tarthatnák magokat Fél-isteneknek az uralkodó Fejedelmek: ha életet soknak engednének, és kevéstűl vennék azt el. – Hallyátok Magyarok! olvastam Apámnak, és nagy Apámnak Jegyző könyveiket; de nem olvastam azt: hogy egy oly embör felől, ki a’ Fejedelemnek kegyelmébűl, ki-esött, ugyan azon Fejedelem előtt jól beszéllyenek az Udvariak. Csereié tehát az arany Kupa.

§. IV.
Ajándék osztás.

Takson-fejedelemnek előbbi szavait hallván Cserei; el-csudálkozott azon: hogy az arany Kupát néki szánhatta. Hogy arra magát nem ugyan érdemetlennek, hanem (a’ többi között) utólsónak mondhassa, így szóllott a’ Fejedelemhez:

Az arany Kupát (Uram) ha valaki mög-érdömlötte, (ha ama’ hármaknál én tétetődném főnek) – – az én ítéletöm szerént, azt Fejedelemségödnek erkölcséhöz szabhatni. Mert oly dolgot vitt minapiban véghöz, melyet se Zoltánban, se Árpádban nem tapasztaltunk. Íme nem haragudtál-mög reám (Fejedelem egy hitván Jobbágyodra) midőn heves indulataidnak ellene szögeztem magamat. Ez a’ Fejedelemben hasonlíthatatlan erkölcs.

Tapsoltak ugyan kezökkel a’ körűl-álló embörök, és az Elsőséget a’ Fejedelemnek tulajdonították. De avval Takson keveset gondolván, az arany Kupát Csereinek adta; A’ Zegedi Erkölcsöt három gyira Arannyal, az Ungvárit kettővel, a’ Györit egygyel elégítötte-ki.

Mivel Cserei Kaporban született (Honvárnak fő-várossában) azt röndölte az ez-utányi üdőre: hogy ezen Ajándékoknak ki-osztogatássa arra az üdőre tétessék, melyben a’ kapor mög-érik, és a’ káposztával főzetik.

HATODIK RÉSZ.

Csereinek jeles ítéletei.

§. I.
Tanácsnoksága.

Maga szép viseletével, és okosságával arra vitte Cserei a’ dolgot: hogy benne nagy bizodalmokat helyheztetnék mind a’ Fejedelmek, mind Őrkény-kisaszszony, ki mennél többet társalkodott véle, annál inkább mög-ösmerte magyar erkölcscseit.

Hogy a’ Fejedelem annál inkább ki-mutassa hozzá-való hajlandóságát; minek-utánna Budán mög-halálozott az az Udvari Tanácsnok, ki mind Budán, mind Pesten a’ Pöröket el-igazítani szokta; Csereit választotta helyébe: mivel már ennek-előtte-is igaz ítéleteit mindenben tapasztalta.

Tapsolt egész Buda Várossa, Csereinek tanácsnokságát hallván. Attilátúl fogva egész Taksonig nem vólt fiatalabb (de talán okossabb) Bíró Buda várossában. A’ Fejedelemnek ezen választássát szerették a’ többi Al-Tanácsnokok-is, ki-vévén közülök egygyet, ki a’ Fő-tanácsnoksághoz leg-közelebb járt, és (ha ekkor Cserei az Udvarban nem lakozott vólna) a’ mög-hólttnak helyébe ő tétetett vólna. Ez nagyon írigylette egy kül-országi embörnek föl-magasztaltatássát.

Cserei vitte azt végbe: hogy ő alatta a’ törvények nem láccattattak iszonyatosoknak, hanem köllemetösöknek.

Midőn a’ Tanácsban valami felöl ítélt, nem kévánta azt; hogy szembé-kötve léptessenek utánna; hanem inkább azon dolgozott: hogy mindég ollyat mondgyon: hogy vele tartani kénszerítessenek amazok.

Az ő ítéleteit nem löhetött maga ítéleteinek, hanem az Ország’, vagy-is a’ Magyar törvény’ ítéleteinek mondani. A’ Magyar törvéntűl egy köröm-feketényire el-állani, Szentség-törésnek tartotta. Még-is (ha a’ törvény kemény vólt) azt mög-lágyítani iparkodott, de igen okosan.

Ha magát oly csin adta elő, melyrűl még semmi törvény nem szabatott; az ő természetes ítélete törvénynek tétetett, és ez-után-is vele éltek a’ hasonló történetekben.

Mög-lehet: hogy azt ő tőlle vötték a’ többi Nemzetek, a’-mit osztán gyakorolni szoktak: hogy tűrhetőbb lönne száz bűnöst az akasztó-fa alól el-ereszteni, mint egy ártatlant föl-akasztani.

Azt-is hitte: hogy a’ törvény úgy szeröztetett a’ Jóknak segícscségjökre, mint a’ Gonoszoknak mög-fenyítésökre.

Abban mutatta-ki nagy lelkének erejét: hogy az igazságot nagyon védelmezte, mellyet szinte el-tapodtak Taksonnak üdejében. Ez hogy eshetött-mög, tüstént el-mondom.

§. II.
Ekkori Erkölcs.

Már ennek-előtte tizen-öt esztendővel (minek-utánna Augustánál mög-verettettek a’ Magyarok, sőt Lehellel egygyütt, Botond, és Bulcsú föl-akasztattak) úgy annyira mög-ritkúltak Magyar-országban a’ Magyarok: hogy a’ Bolgárokat szükség-képpen bé-kölletött hívni.[38]

Ezekkel se telvén-mög üres helységeink, mög-szóllította Takson az Ismaelitákat-is, kiket másként Szerecseneknek-is, Zsidóknak-is neveztek.[39] Bé-hozták ezeket Billa, és Bocsú Testvérek, kiktűl Etei nemzetség származott.[40] Ezek a’ Fejedelemnek elejébe jövén; le-telepedtek azon főldekre, melyek a’ Jászokhoz leg-közelebb vóltak.

Oly nagy kegyességgel viseltetött Takson ezekhöz a’ Szerecsenekhez: hogy Billának ajándékozná Pesti Kastéllyát. Ez maga felekezetének két harmadát a’ Kastélnak szolgálattyára röndölte. Egy harmada Billának utóit szolgálta.

Ily sok gyülevész cudar nemzetségekkel tele-telvén Országunk, nem vólt csuda; hogy a’ Magyar erkölcs (lassan-lassan) éreszhetetlenűl le-allyasodott. Taksonnak ezen üdejében, midőn Csereit Fő-tanácsnokká tötte, oly szegények vóltak a’ Polgárok: hogy alig élhettek. A’ Keresködést a’ Szerecsenek űzték; kik a’ Magyaroknak mindent drága pénzen adtak-el. A’ Zsidók (ösmeretes nemzetség csalfasága miatt), ha egygyet mondottak, tizszer csalták-mög a’ Magyarokat.

Ily álladalma lévén Országunknak, szükségös vólt Budán, és Pesten olyan Fő-tanácsnok, ki-az igazságot viszszá-állicscsa, a’ gonosz Szerecseneknek patvarságaikat mög-fenyícscse, és az Országot ismétt jó röndbe hozza.

Nem löhetött alkalmatossabb erre Csereinél. Vólt-is valóban mind néki, mind az egész Tanácsnak elég dolga; hogy a’ Pörleködőket el-igazícscsák, a’ finom csalókon ki-fogjanak, az igazságot el-tapodtatni ne-hadgyák. De a’ jeles ítéletekben fő-képpen Cserei mutatta-ki tehetőségét, melyekbűl egy-nehányat fogok elő-adni példának okáúl.

§. III.
Első ítélet.

Szántogatta egy Pesti Teuton embör[41] maga Szántó-főldgyét, mely egy óra járó főldre feküdtt a’ Pesti Kastélytúl egy kis högynek alatta.[42] Hozzá jöve a’ Kastélynak egy Szerecsen Tiszttye, ki-is tőlle (mivel a’ Keresködést űzte) kölcsön négy paripát kére, föl-fogadván embörségére: hogy (a’ még oda lesz) minden hétre fél font ezüstöt adandana; a’ mellett a’ lovakat (jó tartássok után) kezébe viszszá-szolgáltatni fogná.

A’ Pesti Teutonnak (mivel ökrein szántott, és ezen tájban más dolgai se vóltak), nem lévén a’ paripákra szüksége; örömest oda adta a’ Szerecsennek, de azon államány alatt: hogy ama’ két magos fák között (melyek ekkor tőllök nem meszszire vóltak) mög-esküdgyék a’ kőre, mely a’ fák között hevert, és nyugvónak neveztetett.

Mög-esküdött a’ Szerecsen I-szer arra: hogy a’ négy Paripát a’ Pesti Némettűl vötte, vagy-is kölcsönözte. II-szor: hogy minden hétre fél-font ezüstöt ígért. III-szor: hogy azokat, viszszá-jötte után, ép húsban fogná viszszá-szolgáltatni. IV-szer: Ha ezeket híven bé nem-tellyesítené; ezen két magos fák, és köztök heverő kő bizonyos kárhozattyára lögyenek.

El-mönt a’ Szerecsen, és kilenc hét múlva viszszá tért; de fogadássát mög-nem tartotta. Éjjel járkált a’ Szerecsen; hogy reá-ne ösmerhessön a’ Német. A’ négy Paripákat el-adta, a’ pénzt-is el-kőltötte. Nem félt az ítélettűl: mert bizonság nem vólt; kedvelte-is Takson a’ Szerecseneket.

Nagy nehezen, de ugyan-csak reá-akadott a’ Német arra a’ Szerecsenre, és őtet fogadássaira emléköztette. De az addég vonyogatta vállát, az elég-tételt-is addég addég halasztotta tovább, még végtére azt mondá: hogy ő azon fogadás felől semmit se kévánna hallani, annál-inkább tudni.

Éppen ekkor érközött Pestre Cserei: hogy (az elő-fordúltt Pöröket itten el-igazítván) Partiskomba mönnyen, onnént pedig Zegedre. Hogy kárát (minden környűlménnyeivel) Csereinek elejébe terjesztötte a’ Német, azt a’ parancsot vötte: hogy a’ Szerecsent elő-állícscsa.

Elő-jövén mindent tagadott. Boszszonkodott-is a’ Németre: hogy az adósságot reá-merné fogni; holott azt se tunná: mörre vólnának azok a’ két fák; hol heverne a’ nyugvó-kő.

Cserei az ítéletnek nehézségét látván; azt mondotta a’ Németnek: mivel, a’ te vádolásod szerént, azt mondotta maga fejére ez a’ Szerecsen: hogy azok a’ két fák (a’ kövel egygyütt) kárhozattyára lögyenek, ha fogadássát mög-nem tartaná; eredgy azon esküvésnek helyére: és (mivel az álló fákat el-nem hozhatod) hozd-elő azt a’ nyúgvó követ. Ebből bizonyosan menny-kövek származnak, és (ha néköd igazságod vagyon) ennek a’ Szerecsennek fejére hullanak.

A’ Német el-mönt; de a’ Szerecsen el-hüledözött, az-után pedig elsárgúlt. Ebbűl lelke’ ösméretének furdalássait észre-vötte Cserei, de még inkább mög-bizonyodott gonoszsága felől, midőn előlle el-akara szökni, és magát valahová el-röjteni. Őtet magánál sokáig mög-tartóztatván, így szóllamla-mög

CSEREI: Mi tatár az: hogy a’ Német ily későre érközik; néköm más dolgom-is vagyon. Itten őtet fél óránál tovább nem várhatom. Mit gondolsz: el-jöhet-é fél óráig ide?

SZERECSEN: De várhatod Uram, két óráig-is: mert ide a’ két fák, és a’ nyugvó-kő egy mérrt főld. Oda-és-ide két óra. Nehéz az Úrnak oly sokáig itt várakoznia.

CSEREI: Láttad tehát a’ két fát, láttad a’ követ-is. Mért hazudtál tehát; hogy ezeket sohase láttad? A’ Németnek igazsága van. Te annak elég-tétellel tartozól.

§. IV.
Másadik ítélet.

Partiskom felé lovagolván Cserei: észre vötte az úton: hogy egy üres kocsi sebesen ellenére hajtott egy mög-terhelt Szekérnek. A’ terht vivő kocsis még meszszirűl kiáltott annak a’ Szeleverdinek: térjen-ki az útbúl: mivel azt könnyen cseleködheti: másként kárát vallhattya betyáros högykeségének.

A’ Szeleverdi (semmit se gondolván emennek kiabálássaival) csak ugyan néki hajtotta lovait, és szerencsétlenségére lovai öszsze-bontakoztak, osztán félre fordúltak, végtére öszsze-szaggatván a’ hámokat, el-illantottak.

Mind-ezeket meszszirűl látván Cserei, és ama’ Szeleverdinek pajkosságát csudálván; bémönt Partiskomba hálni.

Más nap röggel nála termett a’ Szeleverdi, és panaszolkodni kezdett ama’ másik kocsisnak gorombaságárúl: hogy lovait szinte el-tiportatta, leg-alább úgy el-szalasztotta: hogy azokat többé viszszá-se-hajthatták az embörök.

Cserei (elő-szóllítván maga szolgáját) őtet ama’ Terh-hordozó kocsisért küldötte: hogy tüstént nála teremjön; de magát mind süketnek, mind némának tettesse. Hogy a’ kocsis el-érközött, így szólla hozzája

CSEREI: No Mázsás.[43] Mög-ötted (a’-mint látom) a’ szurkot. Mit cseleködtél ezzel a’ böcsületös Kocsissal?

MÁZSÁS: Nye-nye-nye!

Cserei: No mi lölt?

MÁZSÁS: Nye-nye-nye!

CSEREI: Talán néma vagy?

MÁZSÁS: Nye-nye-nye!

CSEREI: Avvagy éppen süket-is?

MÁZSÁS: Nye-nye-nye.

CSEREI: A’ süket-némával pörbe-szállani nem alku.

SZELEVERDI: Hamis annak a’ lelke, Uram!

CSEREI: Mi-képpen?

SZELEVERDI: Midőn Lovaimat Lovainak elejébe hajtottam; nem vólt akkor néma.

CSEREI: Mit mondott?

SZELEVERDI: Ezeket kiáltotta felém: Fére üres a’ mázsás elöl.

CSEREI: Azt kiáltotta-tehát? És te (üres léttödre) ki-nem tértél ennek?

MÁZSÁS: Nem csak egyszer kiáltottam Uram; hanem többször-is. Szavamat nem fogadta. Én, mivel a’ Vágány mély vala, ki-nem-térhettem.

CSEREI: A’ mit keres az embör, azt talállya-föl.

§. V.
Harmadik ítélet.

Hogy Cserei Zegedre érközött; elejébe jöttek azok a’ Bolgárok, kik, még most-is (a’ Várostúl nem igen meszsze lakván) Bogároknak mondatnak. Közűlök így sóllamlot-mög egy

BOLGÁR: A’ Magyar Mészárosok (Uram) rövidséget tösznek a’ hús adásban; midőn a’ Katonáknak számokra mérik.

CSEREI: Vallyon hogy-hogy?

BOLGÁR: A’ Hús se jó. A’ Fontoló se igaz.

CSEREI: És ezt te mög-bizonyíthatod?

BOLGÁR: Akár mikor teccik.

CSEREI: Hadd-reám. Én fogom ezt világosságra hozni.

BOLGÁR: Vallyon mi-képpen Uram?

CSEREI: Röggelvén az üdő; bíztos emböreimet (nem meszsze a’ Mészár-széktűl) el-röndöltetöm. Midőn a’ Mészár-székbűl ki-jönnek a’ vövők, a’ húst mög-fontoltatom, és ha valakiét hibásnak találom; a’ marha-vágást tőllök el-vöszöm, ‘s-által-adom Ti-néktök. Ha pedig a’ Magyar-mészárosok igazak; akkor börödet le-húzattatom, és annyi húst vágattatok-ki farodbúl, a’ mennyivel kevesebbet mondottál.

El-mönt ezek-után a’ Bolgár; de Csereihez soha se jött viszszá. Féltötte bőrét. Ez osztán Magyar-országba köz-mondássá lött.

§. VI.
Negyedik ítélet.

Azon Szerecsenek között, kik (Magyar-országnak gyarapítássára) hozzánk szakadtak; kemény vetekedés, és sokszor vér-ontásra-fakadó csaták-is kerekedtek a’ felől: ha vallyon (midőn azon templomjokba, melyet Takson, a’ Látó-högy alatt, számokra építtetött, leg-elsőben bé-lépnék) jobb lábbal lépjenek-é-bé, avvagy ballal?[44]

Ezeket a’ vetekedéseket hallván Takson (mivel jól tudta: hogy a’ vallásbéli civakodások egygyik Jobbágyat a’ másiktúl nem csak el-idegenítik, hanem engesztelhetetlen ellenségökké-is töszik) azon vólt: hogy a’ két részt valami-képpen öszsze-egygyeztesse. Várta mind-az’-által mind a’-két feleközetet: hogy bajokat elejébe hozzák: ne-hogy maga láccattassék az Ima’ dolgába magát avatni.

El-jöttenek a’ Szerecsenek. De Takson a’ dolgot Csereire bízta, azzal a’ mög-hagyással: hogy (ha löhetségös löhet) úgy egygyesztesse-öszsze a’ vetekedő feleket: hogy mind-a’-két rész mög-elégödhessék ítéletével; másként az alattomos gyűlölség ki-nem írtatódnék belőllök, és ezzel az Ország le-nem-csöndösűlhetne.

Nagyon csudálkozott Cserei: hogy oly embörök, kik magokat leg-bőlcsebbeknek tartották, illyetén hitványos ellenkezésekre fakadhatnának. Mind-az’-által a’ Fejedelemnek kévánsága szerént, úgy mög-egygyeztetni öket: hogy mind-a’-két nyakas feleközet mög-egygyezzék egy-mással, az igen nehéz dolognak lönni láccattatott előtte. Föl-találta még-is annak módgyát, és (minek-utánna a’ Szerecseneknek követtyök hozzá igazíttattak a’ Fejedelemtűl) hozzájok így szóllott:

Igen jó gondolat az tőlletek Szerecsenek: hogy Istenetöknek tisztölettyökben el-igazúlni kévántok. Mert, ha az Imába bé-ront a’ vetekedés; semmi egygyességet nem reméllhetni. – A’-mint hallom: abban hasonlottatok-mög egy-más között: ha jobb, vagy bal-lábbal köllessék-é azon új templomba először bé-mönnötök, melyet Fejedelmeink számotokra építöttetenek? – Jól cseleködtétek: hogy minek-előtte a’ templomba már így, már amúgy bé-möntetök, ezt az alapos kérdést magatok között föl-támasztottátok. Mert: ha egygyik jobb, a’ másik bal lábbal lépett-vólna-bé abba; közöttetök a’ gyűlölség, és eretnekség örökké fön-maradott vólna. Fejedelmünknek köszönhetitök: hogy a’ vetekedést egészszen le-kévánnya csillapítani. – Hallyátok Szerecsenek! Igaz ugyan: hogy a’ jobb láb közönségesen elsőnek tartatik, valamint a’ jobb kéz, melyet ezért szépnek-is neveznek; és így méltó-is lönne: hogy Istenötöknek templomjába a’ méltóbbak mönnének előre. – De a’ bal-láb azt állíttya maga felől: hogy a’ lábak nincsenek a’ kezeknek szer-tartásokban. Itten a’ jobb kéz tehetősebb csak-nem mind-nyájoknál. De ki látta: hogy a’ jobb lábat inkább szeresse valaki a’ balnál? – Tehát (hogy ennek a’ vetekedésnek vége szakadgyon) Templomotoknak föl-szentölése üdején, a’ küszöb előtt öszsze-tögyétök lábotokat, és így egyszerre ugorjatok a’ padlatra.

§. VII.
Ötödik ítélet.

De hagygyuk-el Csereinek azon ítéleteit, melyekkel az erkölcsök, vagy erkölcstelenségök körűl szorgalommal forgott. Lássuk természeti tudománnyát, mennyire mönt benne okosságával. Mert ő (a’-mint-ez-előtt-is mondám) eleget fáradozott azoknak ki-fürkézéssökben, melyek a’ természetben el-titkolva vannak.

Midőn Farkas Püspök Magyar-országba jött: hogy a’ Magyarokat a’ Körösztény hitnek édösségével mög-kénálhassa;[45] a’ munkát a’ kegyesebb szívű Fehér-személyeken kezdötte. A’ Fejedelemnének ugyan egy fehér alabastrombúl faragtatott Jeruzsálemi templomot, Őrkénnek pedig egy oly Rúsát ajándékozott, mely, piros vászonnak vékony szeleteibűl, oly mesterségösen készíttetött-el: hogy azt a’ valóságos Rúsátúl mög-külömböztetni igen nehezen löhetött: főképpen ha meszszirűl nézte valaki.

Noha mind a’ Fejedelemné, mind Őrkény-kis-aszszony azon vóltanak: hogy Farkas Püspököt Taksonnak ha nem barátságába-is, leg-alább ösmeretségébe hozzák; de ez igen kemény embör lévén, a’ régi Magyar-hitet Országában mög-változtatni nem akarta, és ezt Országa’ bóldogúlássának lönni mondotta.

E’ keménség vólt annak oka: hogy Takson Országábúl ki-parancsolta Farkast, de ez mind addég ki-nem mönt, még osztán Piligrinustúl viszszá-nem-hivattatott.

Őrkény vagy csak azért-is igen szerette azt a’ piros rúsát; mert I-szer: az igazinál sokkal tovább tartott. II-szor: mert ezzel Csereinek tudománnyát mög-kévánta próbálni, ha az igazi rúsát mög-tudná-é a’ csinálttúl külömböztetni.

Hogy a’ valóságos Rúsáknak üdejök el-jött; maga’ szobáját röndölte arra Budán, melybe sok igazi rúsákat hordatott, és vizet poharakba tévén, minden-felé elröndöltetött, szinte-úgy pohárba tévén a’ csinált rúsát-is, és a’ többieknek röndgyök közé iktatván.

Hogy ezeket így el-végezte, el-hitta édös attyát, és annyát: hogy Csereivel teendő Próbájának tanúi lögyenek.

Midőn mind-nyájan a’ szobába érköztek, és Cserei-is ott ácsorogna immár; így szólla Őrkény:

Ebben a’ szobában sok rúsák vannak, valóságosok-is, de egy közöttök csináltt-is, melyet Farkas-püspöktűl ajándékba nyertem. Mostanában azt akarnám Csereitűl mög-tunni, melyik légyön az a’ csináltt Rúsa, de azon kívűl: hogy azt mög-szagóllya, vagy mög-illesse, hanem a’ puszta látásbúl.

Nagyon csudálkozott Cserei: hogy Őrkény-kis-aszszonnak ez eszébe juthatott. Gondolkozott egy kevessé, az-után azt mondotta Őrkénnek: hogy most ugyan ama’ csináltt Rúsát mög-nem-külömböztetheti; mivel ahhoz tartozandó eszközei nincsenek. Méltóztatnának dél-után ismét ide jönni; akkor osztán a’ csináltt Rúsa maga-magát ki-fogná mutatni.

Egész dél előtt nem ögyebet tött Cserei; hanem az egész Városba egy Kaptárt kerestetött. Azt nagy nehezen mög-lelvén: midőn a’ szabott dél-utányi üdő el-érközött, bé-möntek Őrkénnek szobájába mind-nyájan. Bé-vitte Cserei alattomban a’ Kaptárt, és a’ méheknek ajtajokat mög-nyitá. Kevés üdő alatt mög-mutatta Cserei a’ csináltt Rúsát. Melynek midőn okát kérdeznék, azt felelé: hogy a’ csináltt Rúsára nem szállana a’ méh. Erre (a’-mint látni) egy se száll; tele vannak pedig velek a’ többi rúsák.

§. VIII.
Bé-fejezés.

Mind-ezekbűl elég-képpen ki teccött Csereinek éles elméje, és okossága. Ezzel még mög-nem elégödvén, midőn a’ Kis-aszszonnak szobájábúl ki-takarodtak, így szóllott Csereihöz

ŐRKÉNY: Még csak azt kérdözöm tőlled Cserei: láttál-é valaha rúsa színű lovat?

CSEREI: Mit? Rúsa-színűtt? Azt-azt-ne tétovázzak. Ugyan mög-szorúlt valaki.

ŐRKÉNY: No csak hamar: láttál-é?

CSEREI: Láttam igen-is.

ŐRKÉNY: Hogy-hogy.

CSEREI: Láttam fehér lovat. Ez-is rúsa szin: mert van fehér Rúsa-is.

MÁSADIK SZAKASZ.
Csereinek bújdosássai.

I. Cserei’ veszedelme.
II. El utazássa.
III. El-adattatássa.
IV. Medinai dolgok.
V. Sok vélekedések.
VI. Új veszedelem.
VII. Beszszarábiai csinok.

ELSŐ RÉSZ.

Cserei Veszedelme.

§. I.
Kard-kötő.

Sok nevezetes dolgokat végbe-vivén a’ Budai Udvarnál Cserei; nem vólt csuda: hogy mindenkor nagyobbra mönt, és mindenektűl állhatatossan szerettetött. Minden nap mög-kölletött jelennie a’ Fejedelemnél, a’-ki akkor (noha negyven esztendősnél öregebb nem vala) egészségének oly változássát szenvedte: hogy a’ föl-lábbalást nem igen reméllhette.

Nagyon bízván Csereinek okosságában; fiát Gejzát (Uradalmainak egygyetlen örökössét) néki ajánlotta, és (szívének nagy buzgóságával) arra kérte őtet: hogy mind-azokra oktassa, melyek magában-is nagyok, és az Uralkodó Fejedelmeknek tudniok kölletik. Fiát pedig (ha maga mög-találna halni) soha el-ne-hagygya. Lönne itten mibűl élnie. A’ Sepeli Jószágot-is neki szánta immár, noha nem adta.

Mind-ezeket mög-fogadván Cserei; szobájába hagyta ekkor a’ feküvő beteget, és a’ Fejedelemnéhez iparkodott.

Nagyon szerette ennek társaságát a’ Fejedelemné, de fő-képpen Őrkény úgy-annyira mög-kedvelte őtet: hogy nála nélkűl el-nem-löhetött. Szemeibe tűntek Csereinek azon tulajdonságai, mellyekkel ő magát a’ többitül mög-tudta-külömböztetni.

Maga se vötte azt észre a’ Herceg-kis-aszszony: hogy mennél többet beszéllgetne azzal az ifiúval; annál többet érezne maga magában, melyrűl ennek előtte nem-is álmodozhatott, nem-is érzött valaha.

Minden tartózkodás, minden félelem nélkűl beszéllgetött felőlle, mind annya, mind édös attya előtt: mivel tudta: hogy az egész Ország nagyra magasztallya őtet.

A’ Szolgálók előtt-is sokat szóllott felőlle, és őtet nagyon dícsérte. Ezek által oly ajándékokat küldött Csereinek, melyekbűl többet-is érthettek a’ Leánzók, sem-mint Őrkény eleve el-gondolhatta vólna.

A’ többi ajándékok között, kettő vala leg-nevezetesebb. I-szer: Egy Kard-kötő, melyet nem régiben egy Pesti híres Gömb-kötő által csináltatott. Mivel a’ Rúsa-szín igen köllemetös vala előtte; ezt a’ Kard-szíjját-is uggyan-csak arra a’ szinre verette. Küldött másadszor néki egy vég laplikát ugyan-csak rúsa-színűt: azt üzenvén néki: hogy azt követközendő Jegyessének küldi, ki-is ne más lögyön; hanem egyedűl az, ki-a’-rúsa-színt leg-hatalmasabban szereti.

§. II.
Öröm-változás.

Nem löhet azt Csereiről mondani: hogy (a’ Kis-aszszonnak ajándékjait, és hozzá-való több hajlandóságait vévén) érzéketlen lött vólna irántok. Igen-is szerette Őrkénnek ajándékjait; de ezeknél magát inkább kedvellötte, és magasztalta. Akkor se felejthette-el szívességét, midőn az Udvar föl-háborodott, és ennek a’ két szívnek öszsze-forrássát, mög-nem-engedte.

Cserei’ és Őrkény’ házasságának ki-terjesztői azok a’ szoba leánzók vóltanak, kik a’ Herceg-kis-aszszonnak ajándékjait Csereihöz vitték. Tele-tölt ezzel nem sokára Buda-várossa, nem vólt tehát csuda, hogy azt Takson-is mög-hallotta.

Ez a’ Fejedelemnét tüstént magához hivatta, és elsőben tőlle csak azt kérdözte: ha leányárúl kerekedött híreket hallotta-é? mit gondolna felőllök? böcsületére válnának-é azok a’ Budai Udvarnak.

A’ Fejedelemné (Urának mind régi keménségétűl, mind mostani beteges állapottyátúl tartván) semmit se szóllott, nem-is mert. Ura mind-az’-által mög-jelentötte a’ röpdöső híreket, mög-is mondotta: hogy azok néki éppen nem teccenének.

Értéssére adta osztán Feleségének: hogy leányára nagy szorgalommal vígyázzon. Mindenkor magával jártassa. Csereivel-való társalkodássát mög-ne-engedgye. Két okai lönnének: melyekért a’ házasságot jóvá-nem-hagyhatná. I-szer: Egy fejedelmi Kis-aszszont nem löhetne Árpád’ Lovászszának ivadékjával öszsze-szerettetni, annál inkább öszsze-házasíttatni. II-szor: Ő kül-földi embör lévén, soha az Országnak javára nem hajlana úgy, mint az itt termett Leventák.

Hogy ez a’ hamar-lobbant házassági tűz hamar el-oltassék; magához hivattatta Csereit, és néki mög-parancsolta: hogy Buda’ várát el-hagygya, és lakni Tökölbe mennyen. Viszszá-fogná hivattatni onnént, ha szükségét látná. Ezt pedig el-ne-múlasztaná.

Észre-vötte az okos ifiú: mi fekünnék a’ Fejedelem’ bögyében. Engödelmesködött mind-az’-által néki. Ott hagyta nagy szomorúan Budát. Tökölbe érközvén ezen magánosságában sok bús gondolatokat forgatott. Nem külömben Őrkény (sok üdeig nem látván Csereit) nagyon mög-szomorodott.

§. III.
Új-Bajak.

Csereinek ezen magánosságát, és magánosságában szomorúságát észre vötte Darázsné, annak felesége, ki ezt az ártatlan ifiat (a’ Vers-írás miatt) bé-vádolta Taksonnak.

Ez a’ fürke aszszony (már ennek-előtte-is Csereinek személlyét mög-kedvelvén) minek utánna Budárúl el-űzettetének okát igazán ki tanúlta; el-hitette magával: hogy Csereinek szivébe bé-hathat, és ott Őrkény-kis-aszszonnak helyét el-foglalhattya.

Magát tehát elsőben (mivel által-ellenében lakott) gyakori ki-nézésével, a’ kapu-előtt ülttével, fejének csinos mög-hajtásával, és több illyetén aszszonyi kacsongatásokkal ajánlotta érzékenységébe.

A’ Társaságnak szokott ifiú, mostani unalmas magánosságában lévén, arra tökéllötte magát, hogy ezt a’ társatlanságot (mely őtet el-kedvetlenítötte) alkalmatos személyeknek barátságokkal föl-válcsa, és maga mellett akár kit szenvedgyön inkább, mint így el-hagyatva éllyön.

Hamar észre-vötte mind ezeket Darázsné. De nem mert az ifiúhoz mönni, ha csak nem hivattatnék. De Csereinek se jutott eszébe, hogy őtet magához hívassa. Történetből esött a’ dolog: hogy öszsze-jöttenek. Szem-fájásrúl panaszolkodott a’ Fiú, melyet hogy Darázsné mög-hallott; hozzája szaladott Rúsa-vízével; és csak hamar mög-javította a’ szemet.

§. IV.
Darázsné csinnya.

Tele lévén udvarisággal Cserei, oly hathatósan mög-köszönte a’ jó akaratot, melyet Darázsné maga unszolássának lönni gondolván, néki mög-jelentötte: hogy (Urának gorombaságait, és a’ Versek iránt ellene el követött Istentelenségét nem szenvedhetvén tovább) magát tőlle el választatta. Örvendene pedig: ha Csereit ezen magánosságában mög-vígasztalhatná. Ajánlotta néki hív szolgálattyával magát-is.

Lassan-lassan úgy el-olvadott Darázsnénak szíve: hogy Cserei nélkűl nem-is élhetne. Szűntelen nála vólt, és magát mindenben kedveltette. Ezt az Ifiú nagyon szerette; mivel a’ vígan-föcsögő aszszonnak társaságában el-múlatgatta magát. Bú-gondos elmélkedéssei el-távozottaknak lönni láccattak.

A’ sok-ízbéli társalkodásbúl barátságosabb lévén Darázsné; el-kezdötte a’ házasság-beli környűlményeket. Néha patvarkodott; de (Csereinek méltóságos maga’ viseletére tekíntvén) mög-csalattatott. Hízelködött néha; de ezzel se möhetött valamire. Utóllyára ki-fogyott minden mesterségeibűl: hogy Csereinek szívét nyelvére ki-nem-csalhatná.

§. V.
Högykeség.

Darázsnéval-való társaságában oly egyenes szívű vala Cserei: hogy előtte semmi titkot el-nem röjthetött. Mög-mutatta néki a’ Rúsa-színű vég laplikát; annak ajándékozóját-is (minden tartózkodás nélkűl) mög-jelentötte.

Többet értött ebbűl Darázsné, sem-mint Cserei akarta, vagy gondolhatta vólna. Szívét a’ Szerető-féltés mög-környéközte. Tudta: hogy még Őrként szívébűl egészszen ki-nem-iktattya, ő mind-addég igen kevésre möhetne.

Hogy szívét annál inkább mög-ösmerhesse benne; még akkori látogatássában szántt-szándékkal fejérűl a’ főldre ejtötte reszketőjét, mög-kévánván tudni udvariságát, ha a’ drága Jószágot föl-emelné-é a’ Szerető?

De mivel azt (Csereinek nem csak jelenléttében, hanem jó-kedvében-is) magának kölletött föl-emelnie; erre-való nézve úgy mög-haragudott reája: hogy egy leg-éktelenebb szín alatt (mint-ha szükségére mönne) Csereit el-hagyná, és még azon nap a’ Fejedelemhez mönne, el-beszélvén a’ Rúsa-színű vég laplikát, Őrkénnek ajándékát.

§. VI.
Boszszonkodás.

Nagyon föl-pattant erre a’ Fejedelem, mely föl-pattanássa annyira vitte betegségét: hogy az mög-sullyosodnék, és beteg ágyát veszedelmesebben nyomkodná.

Ez-is elegendő lött vólna Csereinek el-nyomattatássára; de mivel néki éppen szerencsétlennek lönni kölletött (mely álladalmát kicsinségétűl-fogva mind-eddég tapasztalta), többeket-is találtanak ellene, melyek őtet a’ Fejedelem előtt egészszen mög-vesztögették.

Maga Darázs (el-nem-feletkezvén a’ Versek miatt szenvedett gyalázattyárúl), (noha jószága Csereinek esedezéssére viszszá-adattatott) ellenére vólt még-is.

A’ Kard-kötőnek Rúsa-színérűl hallván valamit, ő-is a’ Fejedelemhöz mönt, és Őrkénnek ezen ajándékát mög-jelentötte néki.

A’-mi több (és a’-mi Taksont nagyon föl-lobbantotta) azt is ki-nyilatkoztatta: hogy egy Pesti híres Csizmadiával mind Cserei, mind Őrkény csizmát csináltattak magoknak, ugyan-azon színű kordoványbúl (tudni-illik: Rúsa-színűbűl) és azt Rúsa-szín Karmazsinnak nevezik.

Hazudta a’ Fejedelem előtt azt: hogy egy két nap múlva (ha reájok nem vígyáznának) el-fognának szökni. Oly Országokba fognának mönni, melyekben őket a’ Magyar szem soha nem láthatná. Ez Magyar Országnak nagy böcstelenségére válhatna. Az-is mög-löhetne: hogy ez a’ gyalázatos csin a’ Fejedelemnek halálát okozhatná, mivel amúgy-is beteges állapotban lönne.

Darázsnak, és Feleségének ezen veszedelmes árúlkodássaik igen föl-zavarták a’ Budai Udvart. Dúlt-fúlt magában Takson, és se Feleségét (ki a’ leánnyal tartani láccatott) se Őrként magához nem eresztötte.

Taksonnak cselédgyei mind-annyi Kémlelőkké, és Hír-hordókká változtak. A’ Fejedelemnének, és Őrkénnek leánzói-is Locska-föcske nyelvesökké löttek. A’ Leánzók Őrként azzal árúlták-el a’ Fejedelem előtt: hogy szerelmes lönne, és ebben igen gondatlan. Taksonnak inassai azt mondották Őrkénnek: vígyázna életére: mert édös attya gyanús, ezen kívűl kemény-is.

§. VII.
Hírtelen Ítélet.

Ily habok között lévén a’ Budai Udvar, senki se tudott mihez tartani. Taksonnak eszébe nem foroghatott más: mint az atyai hatalomnak mög-sértésse (mivel leánya ellenére dolgozott), és ennek mög-boszszúlássa. Mög-parancsolta leg-hívebb szolgájának: hogy (harmadik hajnalra jutván az üdő) Őrkénnek mérget adgyon; Csereit pedig agyon zsinóroztassa.

Ezen leg-hívebb szolgát közönségesen Málénak nevezte a’ Fejedelem, mert csupán gagyogni, de semmi értelmes szót ki-mondani nem tudott. Inkább némának löhetött vólna mondani, de nem süketnek. A’ mit néki a’ Fejedelem parancsolt, azt végbe vitte minden bizonnyal, nem töprenködvén azon: igaz parancs lönne-é? nem-é?

Ez a’ néma (de egyszer-’s-mind igen jó szívű) Szolga (a’ Fejedelemnek irtóztató parancsolattyát hallván) szörnyű-képpen mög-szomorodott. Igen szerette Csereit; mert vele-való jel-beszélgetéseibűl ki-vötte annak embörségét. Szerette a’ Herceg-kis-aszszont-is: mivel sok jó akarattyával élt szinte minden nap.

Ha valaha, most kévánta Málé a’ Magyarok’ Istenétűl azt: hogy néma nyelvét föl-oldgya. Így akara osztán ezekhöz a’ szerencsétlen áldozatokhoz mönni, és a’ veszedelmet előttök el-beszélleni; mivel attyának keménségét tudná Őrkény; néki és Csereinek az el-szökést javallani.

§. VIII.
Málénak csinnya.

Nyelvének föl-oldoztatássát az Istentűl nem reméllhetvén Málé; más módokrúl gondolkodni kezdött, melyekkel amazoknak a’ szerencsétlenséget mentűl-előbb ki-nyilatkoztathassa. Ki-is-nyilatkoztatta nékik egy csudálatos módon.

Mivel (már ennek-előtte) igen nagy hajlandósága vólt a’ festésre; ha otthonos foglalatosságai mög-engedték; gyakran el-járt egy Kép-íróhoz, ki Budán a’ leg-nevezetesebbek közűl vólt, és Málét vagy csak azért-is örömest tanította: mert a’ Fejedelemnek kedves emböre vólt.

Mivel (a’ mint mondám) beszélleni nem tudott; magát fő-képpen a’ hasonlításokban gyakorolni kölletött, és így szokta gondolattyait-is ki-adni, ha valamit festött. Példának okáúl hozok egygyet elő.

Midőn egyszer a’ Dunába ütött a’ meny-kő; és a’ Deregjét (melyben sok embörök vóltak) el-süllesztötte; ezt Őrkény-kis-aszszonnak mög-akarván vinni; le-festötte a’ Dunát, és rajta az ingó Deregjét emböreivel egygyütt; fölötte a’ meny-kő hullást. Úgy reá-is-szoktatta az ilyenekkel Őrként, hogy festéssébűl éppen annyit értene; mint-ha szóval adta-vólna-elő.

Mostan tehát (hogy mind Cserein; mind Őrkényen egy-szer-is-mind segícscsen) elő-fogott egy vásznot. Annak jobb szögelletére le-festötte Taksont igen haragos szinnel. Magát elejébe festötte mint-ha nagy alázatosan várná a’ Fejedelmi parancsot.

A’ másik szögelletre Csereit helyheztötte, egy selyem-zsinórral mög-fojtva. Körűlötte valának a’ négy vörös karmazsin csizmák; a’ Rúsá-színű Kard-kötő, és hasonló színű vég-laplika.

A’ harmadik szögelletre Őrkény-herceg-kis-aszszont festötte annyostúl. A’ leánnak kezébe a’ méreggel tellyes poharat. Magát úgy festötte melléje: mint-ha a’ mög-ivásra sürgetné. Annyát pedig el-ájúlva írta.

A’ Napot a’ negyedik szögelletön úgy festötte-ki: mint-ha a’ Cser-hati dombokat éppen most hagyná-el, és Budának szem-közébe világítana. Ezzel azt jelentötte: hogy mind Csereinek agyon zsinóroztatássa, mind Őrkénnek méreg-itala röggelre röndöltetött.

MÁSADIK RÉSZ.

Csereinek el-útazássa.

§. I.
Úti gondolat.

El-jött a’ harmadik napnak le-alkonyodtta, midőn Málé maga festéssével egészen el-készűlve vala. Telekes (Csereinek leg-jobb baráttya) a’ napnak utóllyán Csereihez mönt, és mög-vitte néki azokat, melyeket az Udvarban szomorúan hallott. Azok nem ögyebek vóltak, hanem azon hírek, melyeket a’ karmazsin csizmák, és a’ Kard-kötő felől Taksonnak nevével támasztottak az embörök.

Mind ezeket szemesen mög-visgálván Telekes, minek-utánna (éjszakának üdején) Csereihez jött; el-beszéllötte néki Taksonnak engesztelhetetlenségét. Azt mondotta végtére: hogy életének mög-tartássára nem löhetne jobb mód, mint-ha Magyar-országot el-hagyná, és oda mönne, ahhol őtet Takson föl-nem-találhatná.

Csak nem a’ guta ütötte-mög Csereit, midőn e’ javallást hallotta. A’ Hercegi-kis-aszszont (azt a’ fejedelmi jó lelket) ide-haza hagyni, magának tőlle el szökni, írtóztatónak lönni láccatott. Ezt az egygyet lehetetlennek-is gondolta. Ezek-után (mög-gondolván magát) így szóllott

CSEREI: No Telekes! mög-vagyok én immár mind sütve, mind pediglen pirítva. E’ velágra csak éppen azért jöttem: hogy szüntelen nyomorkodgyam.

TELEKES: Talán édös Szűlőid ellen nagyot vétöttél: hogy ezt az égi boszszú-állást mög-érdemlötted.

CSEREI: Soha semmit se vétöttem ellenök.

TELEKES: Szenvedd tehát, a’-mit mög-jobbítanod nem löhet.

CSEREI: Isten neki. Mind-az’-által: ha csak ugyan el-köllene Magyar-országbúl szöknöm: kinek társaságában? és mörre eredgyek?

TELEKES: Már én errűl (bajaidat látván) szorgalmatoskodtam. Leg-jobb a’ Dunára űlnöd, és ezen addég eveznöd, még a’ Fekete-tengört el-éröd. Innént Szerecsen-országba mönny: mert csak itt rejthetöd-el magadat: Mekkában légy mind-addég, még vagy Takson mög-hal, vagy haragja el-múlik. Tudósítani foglak mind-a’-kettő felől. Készen van egy deregje minden eleséggel. Benne két Szerecsenek, kik szolgáid, és Tolmácscsaid löhetnek. Pénzt-is hoztam. Vödd-el. Hordozzon az Isten.

Soha nem gondolhatta Cserei: hogy Buda’ várát el-felejthesse. De talán el se-hagyta vólna: ha éj-fél tájban nem kopogott vólna valaki az ajtón, és ezt egy papiroson nem olvasta vólna:

Szaladgy Cserei. Mög-halsz virradóra: mert el-vötted ajándékimat. Én nem annyira magam életérűl, mint a’ tiedrűl szorgalmatoskodom. Szaladgy Cserei, Őrkényednek szíves javallássábúl.

Mit tehetött Cserei? Azt, a’-mit Telekes javallott. Le-mönt a’ Dunára, és a’ deregjébe űltt.

§. II.
Csereink sérvei.

Ez az ártatlan, és valóságos nemes Szökevény (hogy magát a’ Dunán le-eresztötte;) hajnal-hasadtakor (a’ Budai gyönyörű högyeket mög-látván) szíve’ szorongatássait el-nem-titkolhatta. Sajnállotta: hogy a’ Hercegi-kis-aszszont (minden ok nélkűl) el kölletött hagynia.

De fő-képpen az fájt ő-néki: hogy Taksont (ama’ másadik attyát, igazi gyámolóját, kinek jó-vólttában annyira bízhatott) el-köllene (és talán örökre) felejteni. Midőn immár a’ Budai högyek el-múltak, és Tétel körűl (ahhol a’ Tisza a’ Dunába szakad) lebegtette deregjéjét, így fejezte-ki szerencsétlenségeit:

Oh szerencse kerekének iszonyatos forgássa! Hová vetettél? – Egy Jegyösöm Honvárban el-hagyott: mivel véletlenűl mög-hólt. – Itt Magyar-országban mög csalt az egy-szömtűl írtózó. – Ugyan itten hűtelen vólt hozzám a’ láb-vágó. – Ez a’ harmadik kiben helyheztettem minden bizodalmamat, (kiben semmi hibát nem tapasztaltam, kinek erkőlcscseit az egek’ tornáccáig föl-emelködve láttam) talán ő-is mög-hal, noha azt levelkéjében mög-jelenteni nem merészlötte. – Ki-veszött immár a’ remény széles e’ velágbúl, és ennek ki-veszni nem kölletött vólna, valamint a’ szeretetnek, és hitelességnek. Mert csak ez a’ három erkőlcs az, melyek bennünket (e’ velági zűr-zavarok között) békességgel éltetnek. Íme föl-emeltettem Takson’ Udvarában, hogy annál nagyobbat essem. – Ha gonosz alattomos ál-orcás löttem vólna; talán nagyobbra möhettem vólna; de mentsön-mög az Isten!

Ily kesergő gondolatai vóltak egész úttyában. Azomban a’ Dunának torkába értek, a’ hol hét ágaival a’ Fekete-tengörbe omlik.

§. III.
Ritka történet.

Itten érték-el őket a’ mély gondolatok. A’ deregjét a’ tengerre ereszteni nem merték, ne hogy úgy játtzanak vele az irgalmatlan húllamok, mint a’ szalma-szállal szoktak. Harmad nap múlva (nagy szerencséjökre) egy keresködő gályát szemléltek, kik éppen ott kötöttek-ki, a’-hol ezek nyúgodtak. Mivel az evezésre-is ajánlották magokat; a’ Gálya’ Gazdájátúl föl-fogadtattak.

Ezekkel (az Egéumi tengörön körösztűl) abba a’ tengörbe jöttek, mely (mivel Asia, Afrika, és Europa között fekszik) Közép-tengörnek neveztetik. Ennek nap-keleti csúcscsán a’ szárazra jövén, Szerecsen-országba möntek, és (Telekesnek javallássa szerént) Mekka-várossa felé tartottak.

Egy faluba érközvén (mely Mekkátúl egy mért-főldnyire löhetött) itt magokat ki-akarák pihenni. Ki-is-pihenték vólna; ha a’ falunak elején egy méltatlan dolgot nem látott vólna Cserei, és rajta mög-nem-ütközött vólna.

Szűz-é? avvagy aszszony, de fiatal vala; ki (a’ közönségös útból ki-térvén) egy berek felé iparkodott. Félig ki-sírta immár szemeit, és szörnyűen jajgatott.

Nyomába egy fiatal embör, ki a’ leánt avval fenyegette: hogy (ha mög-nem áll) szívén a’ dárdát körösztűl-fogja-hajtani. Mög-állott, és térdre esött előtte, arra kérven ki-mondhatatlan kegyetlenségét: szünnék-mög immár a’ dögönyözésöktűl, hajának ki-rángatássátúl. Eleget kénoztatott légyön mind-eddég.

A’ Férfi (semmit se hajtván a’ leánnak esdeklésseire) nyak-szirten fogta-mög a’ leánnak haját; ‘s le-vetötte a’ főldre, itt őtet osztán pofozni, haját rángatni, és rugdosni kezdötte. Erre a’ leány (fent szóval) jajgatni, segítséget kérni, Eget és főldet óltalmára hívni, és minden fű-fa előtt esedezni kezdött.

Ezeket látván, és hallván Cserei: a’ gondolattal vala: hogy a’ leánnak esedezésseibűl, a’ Férfinak kegyetlenségébűl igazán ki-tanúlhatta immár, mind ennek gorombaságát, mind amannak ártatlanságát. Ezt annál-is-inkább el-hitette magával; mert (minek utánna az aszszonyhoz közelebb érközött) ez Csereihöz, és annak szolgáihoz fordúlván; tőllök segítséget kért, és sokat ígért nékik.

§. IV.
Hál’-adatlanság.

Mög-támadta szóval Cserei azt a’ gyilkos embört, és (szolgája által) ezeket tolmácsoltatta-mög néki: ha nem szégyenlené-é (férfi léttére) egy gyönge személyet úgy sanyargatni? neveltetnöd a’ Tígrisök, és Oroszlányok alatt kölletött: mivel a’ természetnek ily remek-munkáját mög-nem-böcsűllöd. Könyvet húllat előtted, de te ezzel mög-nem-lágyúlhacc, sőtt még jobban mög-keményödől. Hál’-adatlan vagy: mivel szeretetét oly kegyetlen módon viszállod.

Hogy az a’ buta, Csereinek tolmácsolássát hallotta; tehát (úgy-mond) ebbe a’ leánba Te-is belé szerettél? Mivel penig én szerető-féltő vagyok; mög-köll-néköd előbbi szavaidat lakolnod. Látod pedig mi módon.

Elő-kapta dárdáját, és elsőben a’ leánt (ismétt hajába kapván, és a’ főldre terítvén) jól mög-asagolta, az-után Csereinek állott, és a’ dárdát mellye felé vetötte.

Alig eshetött-mög: hogy azt Cserei el-kerűlhette; de el-kerűlte még-is, mert a’ dárdának vas-kópiája egy fába ütközött. Ki-húzta a’ kópiát Cserei, és ama’ butának hasa felé lükte. De (minek-előtte hasához érközött,) azt ő a’ levegőben mög-fogta, és így a’ bizonyos-végű hagyítást haszontalanná tötte.

Kardra kaptak osztán, és vínni kezdöttek. Száz ütéseket-is ád Cserei, maga egygyet se kapván.

A’ dombra-mászott leány föl-emelte szemeit, és a’ csatának végét nagy szorgalommal várta. Szeretőjét erősebbnek ugyan; de a’ Jövevént virgancabbnak látta. Látta azt-is: hogy amannak kardgyát a’ buta indúlat; emennek az eszesség forgatta.

Végtére Cserei csak ugyan amarra rohant, ki-facsarta kezébűl a’ kardott, és őtet a’ főldre vetötte, el-is-terítötte. E’ vetekedést elégnek-is gondolhatta vólna; ha a’ Szerecsennek embörtelenségét nem tapasztalta vólna. Mög-győzve, és magát másnak hatalmában lönni tudván; övedzete alól ki-rántotta a’ Török-kést; és emennek oldalába szúrni akarta.

Ezt hamarébb észre-vévén Cserei; azon embörtelen embörnek szívén körösztűl-hajtotta kardgyát. A’ Szerecsen egynél többet nem sikójthatott, fekete lehhét tüstént ki-fútta.

§. V.
Boszszonkodás.

Ezeket ily szerencsésen el-végezvén Cserei, a’ gondolattal vala: hogy azt a’ szerencsétlen, leánzót mög-bóldogította. Ugyan-azért (szolgáival egygyütt) elejébe mönvén, ezeket tolmácsoltatta-mög

CSEREI: Jó leány! ahhol fekszik leg-nagyobb ellenségöd.

LEÁNY: Látom – de bár ne látnám.

CSEREI: Szemeiddel láttad: hogy halálára okot maga keresött. – Szabad vagy. – Mönny haza.

Leány: Nem szánnálak mög-ölni kegyetlen Európai teremtés!

CSEREI: Már ezt miért mondod szép leány?

LEÁNY: Azért: mert Szeretőmet mög-ölted. Ezért én tégöd’ (ha töhetségömben vólna) széjjel-szaggatnálak cudar.

CSEREI: Mög-foghatatlan dolog. Ő tenéköd különcöd. Ő tégöd’ tellyes erejébül mög-vert; és engöm’ (mivel ellene védelmeztelek) egy dárdával akart mög-ölni.

LEÁNY: Oh bár most-is verne! Te pedig helyette dögölve fekünnél.

CSEREI: Van-é eszöd leány?

LEÁNY: Én a’ verést mög-érdömlöttem: mivel arra néki okot nyújtottam. Más ifiúba szerettem. Belőlem ezt akarta ki-verni. Ki-is verte vólna, ha Te (buta embör) belőlle a’ lelket ki-nem-űzted vólna.

CSEREI: Miért esedöztél tehát: hogy kezeibűl ki-mencselek?

LEÁNY: Kezeibűl igen-is. De nem hogy mög-halyon, és így soha hozzá ne mönnyek. Gaz embör vagy, az-is vóltál mind-eddég.

CSEREI: No leány, ha én ennek-előtte így tapasztaltam vólna embörtelenségödet; nem-hogy védelmeztelek; hanem inkább a’ homokba tapodtalak vólna.

LEÁNY: Sem-mint Szeretőmet halva fekünni lássam; inkább magam hevernék eme’ sivány homokba.

CSEREI: Hever a’ Disznó; a’ Magyar penig halála után-is nyugszik.

§. VI.
Egy lárma.

Annak a’ hál’-adatlan leánnak, főképpen az utólsó szavakat, szemeibe lobbantatta Cserei. Az-után őtet ott hagyta. Mekka felé mönvén, az emböriségnek le allyasodássárúl nagyon panaszolkodott két Szerencsennyei előtt. Annak a’ leánnak szívét mög-foghatatlannak lönni mondotta. Csudállotta mértéken-kívűl-való nagy szeretetét.

Hogy az ily beszélgetések között az útnak közepében vóltak; íme hátúlrúl ismétt egy aszszonyi lármát hallottak. Egy Szerecsen lovas viszi vala a’ leánt a’ nyereg-kápára űlve. Mellette más két Szerecsenek vóltak, hasonlóképpen Lovagok, és a’ leányra vígyázók. Minek-utánna közelebbre érköztek, így kezdötte a’

LEÁNY: Az Istenre kérlek Jövevény!

CSEREI: Nem de az vagy, kinek kegyetlen Szeretőjét mög-öltem?

LEÁNY: Az igen-is.

CSEREI: Mit akarsz?

LEÁNY: Segícs-ki ezeknek kezeikbűl!

CSEREI: Tudni-illik: hogy ismétt kárhoztass, ha veled jót tészök.

LEÁNY: Isten bizonyom: mög-is-köszönöm.

CSEREI: Hát: ha mög-csalsz?

LEÁNY: Akkor osztán soha a’ Tiéd ne lögyek, kinek birtokába (Szeretőmnek halála után) leg-örömestebb mönendök.

CSEREI: Mit cseleködgyem tehát?

LEÁNY: Vígy-bé Mekkába. Ott édös anyám hírös Keresködőné.

HARMADIK RÉSZ.

Csereinek el-adattatássa.

§. I.
Mekkai csinok.

Semmit se tudott Cserei a’ felől, miért jöttenek-ki Mekkábúl azok a’ három Szerecsen-Lovagok, és mitűl kénszeríttettek arra: hogy azt a’ leánt születése’ helyére viszszá-térícscsék. El-vötte őtet (mind-az’-által) tőllök, és (lelke’ ösmeretének igazságátúl mög-győzettetvén) úgy röndölte-el a’ dolgot: hogy elsőben vele a’ város’ házára mégyön; és úgy adattya a’ leánt annyának kezeibe.

Igen örvendözött azon: hogy Mekkát mög-láttya, mely városban születött az a’ Mahomet, ki a’ Törököknek nagy Prófétájok, és hit-szerzőjök vala. De itt-is (valamint másutt mindenütt) szerencsétlen léve Cserei. Mert hogy a’ Város-házához mönt, leg-is-leg-elsőben a’ leánt így szóllította-mög a’

BÍRÓ: Viszszá-jöttél tehát, kit (érdemeidre nézve, és különös szépségöd miatt) nagyra böcsűlnek a’ Mekkai fiatalok?

LEÁNY: Hogy én ide-való szülemény lögyek, azt kiki jól tudgya. Mennyire böcsűlnek penig a’ Mekkaiak; azt én nem tudom.

BÍRÓ: Annyira böcsűlnek: hogy el-ragadtatásodat-is ártatlannak tartyák. Ki vólt az, ki tégödet Mekkábúl el-ragadott?

LEÁNY: Attúl kérdözzétök azt; ki engöm’ el-ragadott. Én bűnös nem lévén, kérdőre nem húzattathatom.

BÍRÓ: De az immár (a’ mint hallom) nem él.

LEÁNY: Él pedig ez a’ böcsűletös Ifiú, ki engömet a’ Ragadóknak körmeik közűl kétszer ki-mentött.

BÍRÓ: Te pedig ifiú e’ leánnak első szeretőjét úgy-é bizony mög-ölted?

CSEREI: Ha a’ mög-támadót, magam védelmére mög-ölni gyilkosságnak mondatik; magamat annak mondani nem átallom.

LEÁNY: Úgy vagyon. Midőn őtet ez a’ böcsűletös Ifiú a’ főldön el-terítötte; mög-engedött vólna néki, ha embörtelenségét nem tapasztalta vólna. Alattomosan akarta mög-gyilkolni jó-tévő embörét.

BÍRÓ: De vért ontott, és ezt néki cselekönni nem kölletött vólna. Törvényünk szerént azt érdömölte-mög: hogy mindöne el-szödettessék; és így (szolgáival egygyütt) árúba bocsáttassék.

Semmi se vöhette-ki őket a’ törvény alól. Egygyik szolgáját a’ bú mög-ölte. A’ másikkal a’ holnapi szerencsét várta.

§. II.
Árúba-bocsátás.

Röggel a’ Város’ piaccára vitettek, holott már (valamint a’ hal-piacon) oly sok embör árúltatott. Zsib-vásárnak mondhatnád, annyira zsibongottak a’ vásárosok közűl mind a’ vevők, mind az árúlók. Ezt löhet ám az emböri le-allyasodásnak mondani, midőn az embörökkel úgy keresködnek a’ nem-embörök, valamint az esztelen állatokkal.

Mög pillantotta Csereit, és annak szolga-társsát egy Medinai Keresködő, mely Város Mekkátúl egy-napi járó-főld. Inkább teccött szemeinek a’ szolga, mint maga Cserei: mivel testtye tömöttebb, tagjai izmosabbak, és így a’ dologra alkalmatosabbak vóltanak. De mivel a’ Város egygyiket a’ másik nélkűl el-adni nem akarta, mög-vötte mind a’ kettőt nem pénzen, hanem csere holmikonn. Láncot vetött reájok, és Medina felé mög-indúlt.

Vigasztalta az úton hív szolgáját Cserei. Őtet fő-képpen a’ békességös tűrésre intötte: mivel ezt az álladalmat mög-másolni nem löhet. Maga-is (ha a’ beszédtűl mög-szűnt) az emböri életnek viszontagságairúl gondolkodott.

Elő-hozván régi szenvedésseit, maga türedelmességével-is tanítgatta szolgáját. Midőn egy Paripának nyomaibúl, annak tulajdonságait a’ Bírák előtt ki-magyarázta: minő nehezen löhetött a’ Tolvajságnak szennyébűl ki-tisztúlnia? – Hasonló veszedelömbe jutott légyön akkor-is: midőn a’ Herceg-kis-aszszonnak visláját ki-nyilatkoztatta. – Midőn egyszer a’ Féniksz-madárrúl beszéllött; hogy meneködött-ki a’ Kenéznek körméi közűl? – Hogy versei Taksonnak elejébe jutottak: hogy kerűlte-el az agyon-nyilazást? Az-után

– Látod (úgy mond) édös barátom! midőn egy hál’-adatlan leánt buta szeretőjének kegyetlensége ellen védelmeztem; nem csak én, hanem vélem egygyütt Te-is Rab-szolgává löttél. – Mög-ne-csökkennyünk férfiségünkben. Véget ád ennek-is a’ Magyarok’ Istene. Ennek a’ Medinai Keresködőnek szükség képpen szolgájának lönni kölletik, vagy néköm, vagy másnak. Mért nem néköm? nem vagyök-é én-is oly embör, mint más? – Ne véld: hogy ez a’ Kalmár kegyetlenködni fog rajtunk: mert (ha hasznunkat akarja vönni) velünk (szükség-képpen) jól kölletik bánnia.

Így beszéllött ugyan ő: hogy magát az úton vígasztalhassa. Mind-az’-által (ha csak egy keveset el-halgatott-is) nem más kódorgott nyughatatlan eszében; hanem Őrkény amaz el-felejthetetlen Herceg-kis-aszszony.

§. III.
Okoskodás.

Igen fövenyes vala az út, melyen Mekkábúl Medinába möntenek. A’ sütő melegség színte mög-égette lábaiknak talpait. A’ nagyobb terhek Tevéken vitettek; a’ könnyebb nyalábokat egygyik szolga a’ másiknak hátára kötötte. Nem vólt a’ föl-kötésben tanúltabb, és szorgalmatosabb Cserei szolgájánál. Ugyan-azért: inkább szerette őtet a’ Kalmár, mint annak Urát. A’ miben löhetött, kedvezött-is néki.

Mekka és Medina között, mög-döglött a’ Kalmárnak leg-serényebb tevéje. Annak terhét a’ szolgákra osztania kölletött. Némelyekre sokat, némelyekre igen keveset rakatott. Csereinek szolgáját leg-kevesebbel terhelte. De magának Csereinek elég jutott belőlle. Ezt látván, így szólla a’

SZOLGA: Szegény Csereit ugyan nagyon mög-terhelte ám a’ Gazda.

KALMÁR: Akaratomtúl függ; kinek mennyit adgyak. Ki parancsol néköm?

SZOLGA: Add reám e’ Társamnak új terhhét.

KALMÁR: Mi okra nézve kéröd?

SZOLGA: Erősebb vagyok nála. Többet vihetök.

KALMÁR: Hallod-é Cserei! mög-engedöd-é ezt ennek az embörnek.

CSEREI: Nem egészszen. Csak annyit fogok az enyimbűl néki engedni: még azt tapasztalom: hogy (erőnkre nézve) egyenlő terht viselünk.

KALMÁR: Hallod-é? Úgy teccik: hogy néköd eszöd van; tucc-is véle élni.

CSEREI: Lásd csak (Gazda) a’ többi szolgát. Némelyek úgy mög-vannak terhelve: hogy a’ súly alatt szinte mög-gebednek. Némelyek (noha izmosabbak) dúdolva járnak.

KALMÁR: Te ugyan errűl okosan gondolkodol. De nálunk a’ szokás semmit se gondol ezzel. Ha egygyik Rab-szolga a’ másik Rab-szolgával (szolga röndgyére nézve) egyenlő; a’ Terh-viselésben-is egyenlőnek lönni kölletik.

CSEREI: Ne nézzük ebben se az elmélködést, se a’ szokást; hanem az emböriséget. Ez azt taníttya: hogy az erőseb többet bír. – Mind-nyájan úgy születünk, mind embörök; még-is egynek hoszszabb ruha kölletik, mint a’ másiknak.

KALMÁR: Te bizonyosan jól gondolkozól. Én Tégöd’ a’ Rab-szolgálatbúl ki-vöszlek, és (mivel a’ többi szolgákat gond-viselésöd alá adom) Gondosomnak nevezlek.

§. IV.
Új-tisztség.

Erre az új tisztségre kapván Cserei, tüstént mög-állította a’ Szolgákat; és mind róllok, mind a’ Tevékrűl le-tétette a’ terhet. Mind az állatoknak, mind a’ szolgáknak tulajdon erejöket mög-visgálván, oly okosan osztotta-el a’ terhet: hogy a’ Kalmárnak tellyes gyönyörűsége tőlt abban, midőn látta, mely egyaránt járnak mind-nyájan, az-az: egygyik a’ másikat se el-nem-hagygya, se mög-nem-előzi.

Midőn az előbbeni terhet el-osztogatta Cserei; észre-nem-vötte mindgyárt a’ Kalmár: hogy maga-is a’ terhesekkel jár, többet-is viszen, mint némelyek: Őtet azoknak számok közűl ki-szóllítván, magához hívta. Vele jött Csereinek szolgája-is: hogy akarattyát mög-tolmácsollya. Így kezdé a’

KALMÁR: Én tégödet a’ szolga röndbűl ki-vöttelek. Azzal azt-is mög-határoztam: hogy többé terhet ne viselly.

CSEREI: Én terhemet úgy vöttem-föl, mint Szolga; addég le-se-töhetöm, még szolga-útomat el-nem-végezöm.

KALMÁR: Én penig a’ terht Gondosomon nem szemlélhetöm.

CSEREI: Mind-egygyik szolgának hátán elegendő terh vagyon; most reájok nagyobb terht nem adhatunk, igaz embörök maradván.

KALMÁR: Hát osztán?

CSEREI: Ha egyszer Medinába érközünk, a’ terhnek le-tételével, a’ Gondosságot föl-vöszöm.

Sok ily emböriségös gondolatokra tanította Cserei a’ tudatlan ugyan, de jó szívű Kalmárt. A’ többi között arra-is: miként köllessék azt az okos keresködőnek mög-tunni: e’-vagy-ama’ jószágot hogy köllessék mög-vönni? és osztán mértékletös nyereséggel el-adni? Hogy köllessék az olyatén Jószágot, mely hamarjában el-nem-kél, úgy mög-tartani; hogy ne csak le-ne-szállyon ára; hanem nagyobbra-is mönnyön.

Több ilyeket halván a’ Kalmár; nagyon mög-szerette Csereit. Még többet várt tőlle. Ugyan-azért: alig várhatta: hogy Medinába érjön. Ott egész házának sorssát, és a’ Keresködésnek módgyát reá-akarta bízni.

NEGYEDIK RÉSZ.

Medinai dolgok.

§. I.
Egy Szokás.

Leg-örömestebb mönt Cserei Medinába-is: hogy Mahometnek koporsóját mög-lássa; melyhez (szinte minden holnapba) gyülekeznek a’ Búcsú-járók, és annak tetemei fölött imádkozni szoktak.

Itten a’ Kalmárnak házát jó röndbe szedvén, el-nézte a’ népnek szokássait, és (azokat az Európai szokásokkal egybe-vetvén) többet vetött-mög, semmint mög-dícsért.

Azt nem szenvedhette főképpen: hogy itt az aszszonyoknak semmi szabadságok nincsen; ugyan-azért nem vélte azt csudának lönni: midőn látta: hogy a’ Férfiaktúl egészszen el-nyomattatva sénlenek, azon kívül: hogy nyomorúságjokat tudhassák.

A’-mi előtte leg-útálatosabbnak teccött; az vala: hogy a’ házasságban élő aszszont arra vihették: hogy (Urának holtta után) magát a’ temetőbe mög-öllye, és (Urával egygyütt) el-temettesse.

Hogy erre a’ szer-tartásra hamarébb reá vihessék a’ szegény aszszonyokat; ezt a’ mög-gyilkolást szentségös dolognak lönni hírdették, és ezt velök el-is-hitették. Oly örömmel-is möntek a’ Temetőbe, mint-ha hólttok után egyenesen azokra a’ kévántt helyekre vitetnének-el, mellyet minden vallás szerencsés nyúgodalomnak nevez.

Mivel a’ Szerecseneknek mög-engedte a’ Törvény: hogy egy Férj-fi több feleséget vöhessön; eleinte a’ Feleségek közűl csak az ölte-mög magát, ki e’ velágra leg-első fiú gyermeket hozott: mert ezt nevezték valóságos hitesnek, a’ többiek ágyas-nevezetet viseltek.

De sokszor mög-esött: hogy ezek az Ágyasok (a’ Hiteseknek szerencséjöket mög-írígyölvén) a’ Férj-fiat mög-ölnék; és így (a’ házassági kötél alól föl-szabadúlván) más Férjhez möhetnének, és így talán a’ Hitesnek méltóságára-is föl-kaphatnának.

Ez nem csak egyszer történt; de, hogy ez-után mög-ne-történnyék; el-végezte a’ Tanács: hogy, (Uroknak hóltta után) előre a’ Hites, utánna az Ágyasok, mind-nyájan mög-gyilkolnák magokat. E’ törvénnyel arra vitték az aszszonyokat: hogy (Urok’ életének fön-tartására) egy szívvel, egy lélökkel iparkodnának.

Mennél többen gyilkolták-mög magokat egy nemzetségben; annál nemesebbnek tartatott az a’ Nemzetség. A’ magát-mög-gyilkoló aszszont-is Szentnek nevezték. Annak a’ napnak (melyen a’ gyilkolás végbe vitetött) Tűz-nap nevet adtanak. Ülő-ünnepnek-is tartották, az-az: minden esztendőben semmi munkát végbe nem vitt a’ Nemzetség azon a’ Tűz-napon; hanem a’ temetőbe űlt. Kik a’ Nemzetségben nagyon mög-öregödtek, vagy kisdedek vóltak (és így a’ Temetőbe el nem möhettek) házok’ kapuja előtt űltenek.

§. II.
Jó Indulat.

Éppen ezekben a’ napokban mög-halt a’ Kalmárnak Testvér-Öcscse, igen gazdag embör. Feleségös vólt, de egynél többet nem tartott, ki-is (még az nap, melyben Ura mög-holt) Szent-aszszonnak kiáltatta-ki magát, és maga’ mög-gyilkolássának napját egész Medinában ki-hírdettette.

Ezt mög-hallván Cserei, és e’ szokásnak eredetérűl mög-taníttatván; nagyon sajnállotta: hogy ez a’ Medinai nép (mely magát, a’ többiek között, leg-okosabbnak tartotta) ezt a’ gyalázatos szokást föl-vöhette, és még gyalázatosabban mög-tartotta.

Szeme elejébe tötte a’ Kalmárnak: minő veszedelme lönne ennek az útálatos szokásnak? hogy ellenköznék a’ természetnek szent szabássaival? és annak javaival: midőn (csak nem minden napon) annyi özvegyek (pedig még fiatalok) ártatlanúl el-vesznek, kik (a’ Köz-jónak számára) sok magzatokat hozhattak, és ezzel az Országot mög-bóldogíthatták vólna. Attyoknak halálok, annyoknak mög-gyilkolássok után, kire maradnának az árva gyerökök? nem-de igazságosabban nevelhetné ezeket az Any, mint vagy egy Gyámaty? Rokony? vagy akár ki más a’ vérök közűl?

Ezekre a’ szép indúlatokra mög-esött ugyan a’ Kalmárnak szívve; de, hogy a’ szokás mög-változtassék; se rajta nem állottnak lönni mondotta; se (ha rajta állana-is) azt mög-másolni nem javallaná.

Több (úgy-mondá a’ Kalmár) ezer esztendőnél, miólta talpra szállott a’ szokás, és törvénnyé-is vált. Szenté-tötte az üdő, és a’ vele élés. A’ Szentséget mög-másolni, annál inkább kárhoztatni, nagy Istentelenség. Böcsűl-é valamit az embör nagyobbra, mint a’ régi szokást? – Igen-is (felele Cserei): Az okosságot, a’ természetnek szent szabássait nagyobbra köll böcsűlnünk, melyek a’ rosz szokásokat észre vöhetik, mög-is jobbíthattyák.

Kérte osztán a’ Kalmárt: hivassa-öszszé Rokoninak Eleit; és őket ezen éktelenségnek el-törléssére bírja. Maga az Özvegynek mög-győzéssérűl fogna szorgalmatoskonni, mög-is próbálni, ha vele jót löhetne-é tönnie.

§. III.
Cserei az Özvegygyel.

Hogy magát Cserei az Özvegynél bé-jelentötte; tüstént hozzája eresztetött. Csudálkozott a’ nagyra-termött aszszonnak fiatal ékességén; és azon erős szívén, mely a’ következendő mög-gyilkolásnak emléközetével, nem csak el-nem bágygyasztotta magát; hanem inkább mög-erősítötte. Hogy hozzája érközött, így kezdötte szavát

CSEREI: Üdvöz-légy előttem szép Virág.

ÖZVEGY: Mi haszna szépségömnek jó embör?

CSEREI: Hasznát vöhetöd annak-is, ha eszöddel élni kévánkozól.

ÖZVEGY: Én pedig nem csak kévánkozom; hanem akarok-is.

CSEREI: Ugyan-csak el-akarod magadat (ezekben a’ napokban) veszteni?

ÖZVEGY: Ez néköm föl-tött szándékom.

CSEREI: Nemes gondolataidbúl ki-löhet vönni nemes szívedet. Oh be örvendek azon: hogy a’ leg-keservesebb ügyben, állhatatosan mög-maradsz. Nálunk, állhatatos aszszony, igen ritka madár.

ÖZVEGY: Ezen szavaiddal még inkább mög-erősítöd szívemet. Így tehát föl-tételemtűl el-nem-fogok állani.

CSEREI: Néköd (tisztességös aszszony) Uradat nagyon szeretnöd kölletött: mivel érötte föl-akarod áldozni magadat.

ÖZVEGY: El-nem-találtad jó fiú. Annál te se ostobábbat, se feleség-féltőbbet, se szenvethetetlenebbet soha életöd’ napjaiban nem láttál.

CSEREI: Érötte még-is mög-gyilkolod magadat?

ÖZVEGY: Mög-ám, és igen örömest.

CSEREI: Annak a’ mög-gyilkolásnak bizonnyára igen édösnek lönni kölletik, mivel arra magadat igen örömest reá-szánhattad.

ÖZVEGY: Én pedig abban semmi édösséget nem tapasztalok. Sőtt röszketteti az egész természetet bennem. De körösztűl köll esnöm ezen-is.

CSEREI: De mi okra nézve?

ÖZVEGY: Egész Medinának tudtára: én Szent-aszszony vagyok. Ha (Uram’ halála után) agyon nem gyilkolom magamat: oda lesz minden szentségöm.

CSEREI: Inkább akkor fogod Szentségöd’ elveszteni, ha magadat agyon gyilkolod. Életet magadnak nem adtál, azt magadtúl el se vöhetöd. De ha el-vöhetnéd-is; mög-érdömli-é ostoba Urad: hogy érötte mög-hally? Éppen úgy nem: hogy hólttábúl föl-támaszd. Ő a’ halálra; Te az életre méltóbb vagy.

ÖZVEGY: Mondaszsz valamit – – – de a’ régi-régi szokás – – – én általam-é? – Isten!

CSEREI: Múllyék-el. Rosz kezdetnek múlása, jól végezendőnek eleje. Szép emléközetöt fogsz magad után hagyni.

ÖZVEGY: Tunnád-é: mi vihetne arra: hogy magamnak mög-kegyelmezzek?

CSEREI: Hadd hallyuk.

ÖZVEGY: Ha Uramnak helyét el-foglalod.

§. IV.
Változás.

Az Özvegynek utólsó szavait hallván Cserei; úgy teccött: mint-ha nagy szöget ütött vólna fejébe. Takson’ Kis-aszszonyának képe szeme előtt forgott mindenkor. Másnak szerelmébe avatkozni, semmi-féle-képpen nem akart.

Mind-az’-által (mivel ennek az Özvegynek szeretetétűl függni gondolta azon istentelen szokásnak mög-másolássát) helybe hagyta annak kéréssét. Mög ígérte néki esztendő-utáni házasságát; de azzal az államánnyal: hogy (a’-mi tehetségében löhet) mind végbe vigye azokat, melyek ama’ gonosz szokásnak öröki el-törűléssére szükségösek.

Ezt hogy az Özvegy mög-ígérte neki; őtet nagy örömmel ott hagyta. Egyenesen oda mönt, a’ hol az Özvegynek Rokoni (a’ Kalmárnál) öszsze-gyűltenek.

Ezek előtt az egész történetet el-beszéllötte. Kérte mind-nyájokat: hogy az Özvegynek sorsát föl-vögyék; annak szándékát előmozdícscsák, és (egyszer akkor) azon embörtelen szokásnak torkára hágjanak. Ha ezt a’ jót nem cseleködnék ezzel az alkalmatossággal; mög-fognák cseleködni akkor: midőn egy okosabb, és erősebb embör Országjokat el-foglallya, és ezt a’ szokást (emböreivel egygyütt) ki-veti. Hogy ki-ne-vettessetek, eszötökkel éllyetök.

Mind ezeket jól mög-fontolván az Özvegynek aszszony-társsai, és közelrűl-lévő attyafiai; öszsze-járták az egész Városnak Fő-és-alacson aszszonyaikat. Tüzesen föl-ingerlették mindnyájokat, arra-is vitték a’ Főbbeket: hogy többeket-is öszsze-csoportosítanának, és velek egygyütt a’ Város’ házára ütnének.

Ezeknek kéréssöket hallván az öszsze-gyüleközött Tanács; közülők föl-állottak, azok elsőben, kik okosabbak vóltak, és kik már régen óhajtották ennek a’ Szokásnak mög-másolássát. Ezekkel tartottak a’ többiek-is; és így a’ szokás el-törűltetött; az özvegy életében mög-maradott. Az egész Nemzet hálát adott Csereinek.

ÖTÖDIK RÉSZ.

Külömb vélekedések.

§. I.
Egy Égiptomi.

Követközött a’ nap, melyben Európának, Ásiának, és Afrikának (az akkori egész velágnak) leg-híresebb embörei, és fő-képpen Keresködői Mekkába gyüleközni szoknak: hogy ott Jószágjokat, vagy vegyenek, vagy el-adgyanak.

Csereinek mind-úntalan nagyobb bőlcsességét tapasztalván a’ Medinai Kalmár, úgy teccött: mint-ha nála nélkűl el-nem-löhetne. El-vitte tehát magával, és mög-parancsolta néki: hogy a’ Tevékre vígyáztasson; a’ terheket (szokássa szerént) bölcsen el-intézze; a’ többit magára, és szolga röndre bizza.

Nagyon szerette ezt az alkalmatosságot Cserei, a’ gondolattal lévén: hogy, annyi külömböző Országú, erkölcsű, és szokású embörök között, bizonyosan olyat-is fogna találni, ki Magyar-országnak széleirűl jött Mekkába, a’-mint azokban az üdőkben mög-is-szokott történni. Őrkény felől akart vólna tudni valamit; de felőlle ekkor semmit se hallott. Hanem (midőn a’ Kalmárral a’ vásárba járt) így szóllította-mög a’ Kalmárt egy

ÉGIPTOMI: Hallod-é embör! Ásiai vagy-é? avvagy éppen Szerecsen?

KALMÁR: Szerecsen igen is. Mit akarsz?

ÉGIPTOMI: Te-is tehát a’ leg-ostobább nemzet között éldegelsz.

KALMÁR: Mi patvar lölhetött.

ÉGIPTOMI: Veszszön-el Mekka, minden Vásárjával egygyütt.

KALMÁR: Minő okra nézve?

ÉGIPTOMI: Íme egy leg-drágább Jószágomért (melyért más-kor két font aranyat adogáltanak) most fél-fontnál többet nem akarnak adni. Esztelenek vagytok mind-nyájan.

KALMÁR: Minő Jószág az?

ÉGIPTOMI: Testvér-hugomnak testtye. Ezt én nagy szorgalommal bé-balzsamosztam, és így az örök üdőkre el-készítöttem. Pedig: minő leány vala ő? – Egész Égiptomnak tűköre!

KALMÁR: Miért nem akarják a’ Szerecsenek mög-vönni ezt a’ Múmiát?

ÉGIPTOMI: Mert nem böcsűllik immár a’ Szentségeket. Magok’ eszök után járnak. Ugyan azért nem csuda, hogy mindenben mög-botlanak.

§. II.
Egy Indiai.

Hogy amazokat (nagy boszszonkodással) elmondotta az Égiptomi embör; mög-éhözött; és mivel az ebédnek üdeje el-érközött, által-vetőjét mög-oldván, belőlle egy eleven csirkét ki-húzott. Hogy ezt mög-látta; elejébe kerűl, és hozzája így szóll egy

INDIAI: Mög-álly Égiptomi embör! Mire az a’ Csirke kezedben?

ÉGIPTOMI: Arra: hogy szolgámmal mög-koppasztassam, nyársra húzassam, ‘s-mög-ögyem.

INDIAI: Mit? – mög-ögyed? – Mentsön Isten minden hívet ettűl! – Hát Te (e’ gondolattal lévén) nem félsz Rokonidnak boszszú-állásoktúl?

ÉGIPTOMI: Nem tunnám: miért félhetnék?

INDIAI: Tehát Te, oly járatlan vagy a’ Lélek’ dolgában: hogy (mög-élemödvén) azt se tanúlhattad-még-mög: hogy Rokonidnak lelkeik (tüstént hólttok utánn) a’ Csirkébe bújnak; és ott végzik-el a’ bűntetést, mellyet (e’ velágban tött csinnyaik miatt) szenvedniök kölletik. Benne laknak pedig egészszen Kakas, vagy Tyúk-korokig. Ha e’ Csirkét mög-ölöd; Rokonod a’ bűntetést ki-nem-állotta, ugyan azért: örökre el-kárhozik. Jaj Te-néköd akkor Égiptomi embör!

ÉGIPTOMI: Én mással mit se gondolok. Nállunk istenesebb gondolat a’ bé-balzsamozott tetemeket el-adni, és annak nevét mög-örökösíteni.

INDIAI: Még-is igaz marad az: hogy a’ Csirkét mög-ölni (ha bár Rokonodnak lelke bele-se-szorúlt-is), a’ természet ellen-való vétök: mert, ha mög-nőnne, annak nagyobb hasznát vöhetnők. Imádgyuk mü a’ Csirkéket, ugyan-azért mög-se-öhettyük.

ÉGIPTOMI: Mü pedig az ökröt imádgyuk egész Égiptomban, még-is-mög-öhettyük.

INDIAI: Mit? Ti Égiptomiak! ökröt imádtok?

ÉGIPTOMI: Ti Indiaiak csirkét imádtok?

INDIAI: A’ Csirke-imádás tűrhetőbb; mert az Ökör-imádásnál régiebb. Négy-száz-ezer esztendeje: hogy ez nálunk gyakoroltatik.

ÉGIPTOMI: Oh minő nagyot hazudtál. Hiszen a’ velág’ kezdetének csak száz ezer esztendeje. Hogy olvashatnak többet az Indok; kik az Égiptomiaknál fiatalabbak.

INDIAI: Mit? – fiatalabbak?

ÉGIPTOMI: Igen-is: mert ivadékink vagytok. Égiptomunknak Nílus-vizébűl jöttenek-ki a’ benne termött első embörök. Testtyöket az iszaptúl vötték; mely arra igen alkalmatos; lelköket a’ napnak súgáritúl kölcsönözték, melyek minden füvet-fát (a’-mit tapasztalásbúl tudunk) mög-szokták eleveníteni. Köllé több ennél?

INDIAI: Minek-előtte néktök (Égiptomiak) eszötökbe jutott: hogy az Ökröt nyársra-húzzátok; már nékünk mög-tiltotta Brámánk (a’ mü Istenünk); hogy a’ Csirkét ne báncscsuk: mert ő azokat nem élelmünkre; hanem hólttunk után oda-zárattatásunkra teremté.

ÉGIPTOMI: Micsoda az Indoknak Brámájok a’ mi Apisunkhoz képpest? – Csak fitty. – Mit cseleködött a’ ti Brámátok olyast, mely az egész velágnak egy kis javára válhatott vólna?

INDIAI: Cseleködött eleget. A’ többi között ezek a’ főbbek: I-szer: Ő lölte-föl a’ kocka-játékot, melyel az emböröknek múlatságokra tárgyalt. II-szor: Ő hozta-bé az Olvasást; és ezzel az embört okossá tötte.

§. III.
Egy Kaldéai.

Az Égiptominak, és az Indiai embörnek az Ima-felől való vetekedéssöket közelrűl hallván egy Kaldéai Keresködő; Csereinek szeme közé nézött, és őtet okosnak lönni látván; el-nevette magát, és amazoknak vetekedéssöket gyomrábúl nem szenvedhetni láccatott. Ugyan-azért: amazokhoz fordúlván, így kezdötte a’

KALDÉAI: Hagygyátok-el (kérlek) azokat a’ haszontalan vetekedéseket, melyek nem arra valók: hogy az embörnek szívét jóra fordícscsák; hanem inkább egy szívet a’ másiktúl el-szakaszszanak.

CSEREI: No már én tégöd ezeknél okosabb gondolatúnak lönni gondollak.

KALDÉAI: Mög-löhet mind a’ Csirkét, mind az Ökröt önni: mert ezek az emböröknek élelmökre szerződtek. De azt az arany-szironnyájú halat mög-önni, melyet a’ Kaldéaiak Istenünknek tisztölünk, már az ki-magyarázhatatlan nagy istentelenség vólna.

ÉGIPTOMI: Errűl az arany szironnyájú hal felől semmit se halottunk mü Égiptomiak.

INDIAI: Hallottak az Indok valamit, de azt mondgyák: hogy csupa lelemény.

KALDÉAI: Oh Ti bóldogtalan embörök! Errűl tehát kételködni mertök?

ÉGIPTOMI: Hogy ne kételködném (leg-alább én) mivel Istenötök felől semmit se hallottam. Hitesd-el velem: hogy ő Isten löhet.

KALDÉAI: Kérdözd az egész velágot. Ez neköd mög-fogja mondani: hogy az az arany-szironyájú-hal isteni állat légyön. Arany annak farka-is. Szárnyai elegendők arra: hogy a’ vízbűl ki-szállyon, és a’ parton sétállyon.

INDIAI: Hogy sétálhat a’ hal, ha lábai nincsenek?

KALDÉAI: Nehéz a’ Hitetlenekkel bánni. Ezek mindenben gáncsot találnak. Hát az Isteni állat nem adhat magának (kis üdőre) lábakat? vagy Láb-formájú valamit?

INDIAI: Minő tulajdonságai vagynak tehát annak a’ csudálatos Istennek?

KALDÉAI: Ő (minden esztendőben) egyszer a’ szárazra ki jő, és az ott táborozó emböröket minden jóra taníttya. Inti őket: hogy (mivel ő hal, és a’ halakat oltalma alatt tartya) azokbúl egygyet mög-önni ne merjenek: más-ként soha Isten’ Országát nem látnák; az az: a’ vízbe nem fognának halni, hanem a’ fődbe. És mivel néki Országa a’ vízben vagyon, a’ kárhozat’ helye pedig a’ fődbe; üdvözűlni nem fognának soha.

§. IV.
Több Szokások.

Ezeknek balgatagságjokat hallani, igen únalmas vala Cserei előtt. A’ magyar Hitet sokkal nagyobbra böcsűllötte, mely semmi éktelenségekbűl nem állott, hanem eme’ kettőbűl: I-szer: Tisztöld a’ Magyarok’ Istenét. II-szor: Jó barátiddal jót tégy. – El hagyta tehát azokat, kik az Imárúl vetekedtenek, és a’ Főld-népének szokássára vígyázott.

Tapasztalta a’ Szerecsenekben: hogy nem örömest függenek valakitűl. A’ lopást se igen tilalmazzák, se az asszony-ragadást. A’ kötésekben csak azokat tartyák-mög; melyeket velök a’ Babona tartat-mög. A’ viszontagságoknak el-viselésökben kemények. Lovaikat-is nyomorúan tartyák. Egy nap csak egyszer-étetik, és-itattyák. Igen soványak tehát, de fölötte sebesek, és a’ futásban szinte fáradhatatlanok.

Magok se élnek jobban lovoknál. Nálok se kenyér, se bor: mivel a’ főldet nem szokás művelni. Valami Vad-magokat szednek, ezeket bé-áztattyák, és téjjel vegyítvén alá-való tésztát csinálnak, melyet főve, vagy sütve mög-ösznek.

Sok Tevéket, Kecskéket, és Juhokat tartanak. Magok legelik. Mind addég egy helyen maradnak, még a’ fűbűl tart; föl-szödik osztán sátorfájokat, és előbbre állanak. Sátorjok kecske szőr. Alatta házi-népével.

Noha vékony eledellel élnek; jól termettek még-is, és magosok. A’ mindenkori napon járás, a’ meztelenség el-feketiti bőröket. Kevésnek van rongyos ünge-is.

Lovaiknak nagyobb gondgyokat viselik, mind fioknak. A’ Csődöröknek nemzetségöket tíz-húz, sőtt száz ízig-is föl jegyzik, és errűl ítélik jóságokat. Mennél régibb nemességű a’ ló, annál virgancabbnak tartatik, és annál drágábban-is adatik-el.

Különös tűvel mög-liggattyák böröket, és beléje kék festéket dörgölnek, és ezt virágnak nevezik. Mennél több, és kankarékosabb virágjai vannak egy hajadon leánnak; annál szebnek tartatik, hamarébb-is el-kél. Annyira mög-teccött a’ börnek ezen mög-virágosítássa: hogy Afrikába-is bé-hatott.

Az Aszszonyok órrok’ cimpájára arany karikát vetnek; melynek szélessége három újnyi; de vékony valamint a’ hárttya. Ajakaiknak vörösségét nem szeretik. Azokat-is tűvel mög-pöttyögtetik, és valami ökör-epével-öszsze-vegyítött port kennek beléjök. Így vagy kékek, vagy sárgák, vagy más-féle színűek lösznek.

Minden énekjeik a’ szép szemekrűl vannak. Szeretőjét a’ leány azzal dícséri, ha kecske szemeit láttya. Feleség-féltők a’ fiatalok, noha vött, vagy ragadtt Feleségeket bírnak.

§. V.
Egy magyar Levél.

Midőn ezek Mekkában így történtek Csereivel, midőn a’ Nemzetnek szokássait így visgálgattya ő; íme egy embörre veti szemeit, a’-ki ő-előtte igen ösmeretesnek teccött. Viszszá-nézett ez-is Csereire; és mivel ábrázattyát olyannak lönni tapasztalta, melyet a’ Szerecsenekével mög-nem-egygyeztethetőt; őtet annak lönni gondolta, a’ kit nagy szorgalommal keresött. Nem hitt mindgyárt egygyik a’ másiknak: ugyan-azért ki-ki vígyázott mondandó szavaira. Így kezdötte

CSEREI: Istenem! be különös bolondoskodást tapasztalok ezekben a’ Szerecsenekben!

LEVELES: Te pedig (akár ki légy) Magyarúl beszéllesz Mekkában?

CSEREI: Ez nem nagyobb csuda: mint: hogy Te-is itten azon nyelven szóllasz.

LEVELES: Szóllhatok: mert Magyar-országbúl csak éppen mostanában jöttem Mekkába.

CSEREI: Minő oka útadnak?

LEVELES: Találd-el.

CSEREI: Ösmeröd-é Budán Telekest?

LEVELES: Maga Urát ki ne ösmerné?

CSEREI: Már látom: hogy Csereit-is ösmerted.

LEVELES: És én tégöd annak lönni gondollak.

CSEREI: A’ vagyok. Tudom levelet hoztál Uradtúl. Egészségösök-é mind-nyájan?

Nem felelhetett erre a’ Leveles; hanem Tarisznyájába nyúlván egy kis kutit ki-vészen, és azt Csereinek kezeibe adgya. Ki-is annak tartalékját föl-szakasztván, mög-ösmerte Cserei jó tévő baráttyának kezét, és így olvasta-el a’ levelet:

Mög-ígértem (midőn tölled a’ Sepeli marton el-váltam): hogy a’ Budai Udvar felől tudósítani foglak, ha Mekkában vagy. Takson (Farkas Püspöknek ki-űztte után) nagyon el-bádgyadott. Hogy életének végét békességben tölcse; Követöket kűld Zimiskához a’ Konstancinápoli Császárhoz, kikkel Szolgámat-is el-küldöm ezen levelemmel. Se híre eddég, se hamva Őrkény Kis-aszszonnak. Mög-hólt édös Annya bújában. A’ Fejedelem (noha egygyik lába a’ Koporsóban immár) ismétt házasodni akar. Te még viszszá-nem-térhecc. Szeresd Telekesödet, jó Barátodat.

HATODIK RÉSZ.

Csereinek új veszedelme.

§. I.
Ennek oka.

Haza eresztvén Telekesnek szolgáját; a’-még maga Mekkában (a’ keresködés végett) múlatott, addég Medinában nagy vermet ástak alája azok a’ Pogány Papok, kik (mivel az égi fények között, leg-inkább a’ Csillagokat imádtak, és azoknak képöket külső ruhájokon-is viselték) Csillagosoknak neveztettenek.

Ezeknek a’ Csillagosoknak jövedelmök, és élelmök azokbúl a’ szép ruhákbúl, és gyöngyökbűl, ‘s-más e’ féle drága kövekbűl állott, melyeket a’ mög-gyilkoltt Özvegyeknek gúnyájokról le-vontak, és tulajdonokká töttek. Mennél több Özvegyek gyilkolták-mög (egy esztendőben) magokat; annál több lött a’ drága kő, melyet a’ többi aszszonyoknak el-adtak, és így azokat ismétt kezeikhöz vötték.

El-lehet tehát gondolni: ezek a’ Csillagosok haraghattak Csereire: midőn (annak az Özvegynek életét kezeik közűl ki-mentvén) mint-egy el-rablotta tőllök azokat a’ drága gyöngyöket, melyekkel ez az Özvegy-aszszony föl-ékűlve vala.

Minek-utánna Cserei Medinábúl Mekkába (Urával egygyütt) mög-indúlt; tüstént öszsze gyüleköztek a’ Csillagosok. Csereinek töttét fontolóra vévén; abban őtet leg-vétkesebbnek lönni mondották: hogy az Özvegy-aszszonyoknak mög-gyilkolássokat (azt a’ régi leg-nemesebb Törvént, és szokást) oly könnyen el-rontotta, és így a’ Csillagosoknak torkokat mög-meccette.

Vóltak a’ Csillagosok közűl olyak-is; kik ellene kígyót-békát okádtak. Kettő közűllök föl-állott: és esküvéssel pöcsétölte azt: hogy sok istentelen mondásokat (tulajdon szájábúl) hallottak, melyek közűl leg-förtelmesebbek: I-szer: hogy a’ Csillagok nem forognak; hanem vesztég állanak. II-szor: hogy azok közűl némelyek tulajdon fénnyökkel nem világosodnak; hanem a’ naptúl kölcsönözik fénnyöket. III-szor: hogy a’ Nap nem mönne a’ tengerbe hálni, tüzeinek ki-tisztitása végött; hanem a’ szárazon nyugonnék, IV-szer: hogy a’ főld nem vólna hoszszú, és széles, hanem gömbölű.

§. II.
El-fogattatás.

Ezeket a’ Csillagosok mind-annyi Isten-ellen-való káromlásoknak lönni gondolván; csak alég várhatták: hogy Mekkábúl viszszá-érközzék.

Elejébe Kémeket röndöltenek: hogy haza érközttének szem-pillantattyát-is tudhassák. Hogy ezek meszszirűl mög-látták a’ közelítő Tevéket, és azokat a’ Kalmárénak lönni tudták; a’ parancsolat szerént (mivel tíz-annyian-is vóltak) őket bé-kerítötték; halállal-is fenyegették mind-nyáját, ha Csereit kezek közé nem adnák.

Cserei (semmi fegyvere nem lévén) nem védelmezhette magát. A’ gondviselésben bizakodván, sem-hogy Társai-is (a’ Kalmárral egygyütt) el-veszszenek; mög-adta magát, és a’ Kémeknek kezeikbe jutott. Ezek őtet a’ Csillagosokhoz vitték.

Ily nagy Ellenségjöket kezeik közé kaparítván a’ Csillagosok; nagyon örvendöttek. Minek-utánna őtet erősen le-zárták; öszsze-gyüleköztek; és ellene e’ kárhozatot hozták: harmad-nap múlva az akasztó-fánál mög-égettessék.

El-hűlt erre az ítéletre a’ Kalmár; és Csereinek ki-szabadúlássát (mivel a’ Csillagosoknak nagy hatalmokat jól tudta) igen nehéznek állította. Elsőben előttök esedezett Csereinek ki-szabadúlásáért. De leg-szebb szavaival se möhetött ottan valamire, ahhol a’ Kíncsnek kévánsága mög-vesztögette a’ cudar szíveket.

Az egész dolognak ki-menetele felől bizonyos lévén tehát a’ Kalmár (mert a’ hasább fákat, és a’ szalmát az akasztó fához hurcoltatni látta), végső reménységét az Özvegybe tötte. Elő-adta a’ Jó akarónak el-kárhoztatássát, maga szavainak foganatlanságát, és a’ harmad napi tüzes bűntetést.

§. III.
Oltalmazás.

Ezt az istentelenséget hallván az Özvegy, szörnyű-képpen el-iszonyodott. Sajnállotta Jó-tévőjének iszonyatos halálát. De tudta egyetemben a’ Csillagosoknak azon kegyetlenségjöket-is, melyekkel élnek, ha valakire mög-haragszanak. Magát tehát tűz-víz között lönni gondolta.

Föl-tötte még-is magában: hogy (ha máskép’ nem löhet) egészen a’ főldig le-alázza magát a’ Csillagosok előtt, és még-is ki-szabadíttya Csereit. De minek-előtte ezen természetéhez-nem-illő le-alázódáshoz fogjon, máskép’ akarta mög-támadni őket, jól ösmervén természettyöket; mely a’ kíncset szörnyű-képpen vadászta.

Mind testét tehát, mind Köntösseit drága fű-szerszámokkal (főképpen Szerecsen Országi tömjénnel) ki-füstöltette. Gyöngyeit, és leg-drágább köveit fejére; Kalarissait nyakára füzette. Hogy így magát el-készítötte, a’ Csillagosok felé mög-indúlt; és magát nállok bé-jelentötte.

§. IV.
Színlések.

Csuda-képpen tudta magát az Özvegy-aszszony színleni. Oly valóságosan láccattatott a’ Fő-csillagos előtt szóllani, hogy annak valóságárúl nem kételkednék. Hizelkedéssének elejét e’ szavaival kezdötte az

ÖZVEGY: Sokáig élly Isten’ emböre!

CSILLAGOS: Hally-mög Te el-pártolt Özvegy!

ÖZVEGY: Ezek (a’ mint érzöm) Istennek szavai.

CSILLAGOS: Mi hozhatott ide?

ÖZVEGY: Oh mi hozhatott vólna ögyébb: mint lelköm’ ösmeretének furdalássai.

CSILLAGOS: Te ugyan aszszony okosan gondolkodol: midőn azt a’ furdalást hamar akarod el-oldalítani magadtúl. Mert másként mög-rögzene benned, és így, noha ugyan nem mindenkoron súlyosan; de, még-is mindenkoron sértene.

ÖZVEGY: Oh Uram! nagyot vétöttem én: midőn magamat (Férjemnek halála után, özvegy maradván) a’ szokott gyilkolásnak szent szabássai alól ki-mentöttem; és így azt a’ régi szent parancsolatot (melyet ezer esztendőnél tovább mög-tartottak a’ Szerecsenek) mög-szegtem. Ez-furdallya-ez bűnös lelkömet.

CSILLAGOS: Oh Fiam! ez nem csak furdalás; hanem inkább körösztűl verés, és hasogatás. Ezeket csak akkor fogod immár érözni: midőn, mög-gyilkoltatásod által, a’ bóldogabb velágban nyugszol.

ÖZVEGY: Ugyan-csak azért jöttem ide: hogy szívemet Fő Uram előtt ki-öncsem. Én magamat mög-akarom gyilkolni, hanem annak kezével, ki engömet mög-csalt, és a’ szent szokásnak el-hagyássát velem el-hitette. Még minek-előtte Mekkába mönt; szívem’ furdalássait mög-jelentöttem néki; ő-is hasonló képpen szóllott nyughatatlansági-miatt-reá-áradott hasogatássairúl. Még akkor el-tökéllöttük magunkban: hogy (egyszer az erdőbe ki-mönvén) egygyik a’ másikát mög-öli.

CSILLAGOS: Ő tehát maga’ mög-gyilkolássára készen van?

ÖZVEGY: Másként mög-se-adta vol-magát, midőn a’ sok Kémektűl körűl-vétetött. Csupán azt kéri (velem egygyütt) tőlled: hogy az üdőtt ne hallaszd. Holnap röggel el-végezhettyük kötelességünket.

CSILLAGOS: Mennél hamarébb; annál jobb. Ha a’ hajnal ki-pírúl; közel-lévő berkesünkbe mögyünk, és magunkkal viszszük Csereit. Tégödet Rokonidra bízunk, kik (a’ szokást tudván) oda késérnek. Ebben maradgyunk.

§. V.
Ellen-munkálódás.

Nagy örömét mutogatta az Özvegy, midőn a’ Csillagostúl ki-jött. A’ Csillagos pedig (többi társaihoz mönvén) el-beszéllötte előttük a’ történetet, és abból követközendő gazdag jövedelmet. Örvendettek mind-nyájan nem ugyan azért, a’-mit színlettek: hogy a’ régi szokás ismétt viszszá-állíttatik; hanem hogy ezen szokásnak viszszá-állítássábúl bőségesen el-élnek.

Azomban az Özvegy (Csereinek fogságát, és veszedelmét nagyobb fontolóra vévén) tűstént öszsze-járta Rokonait, és előttök a’ követközendő gyilkolásoknak méltatlanságjokat hatható szavakkal el-beszéllötte. A’-mennyire csak löhetött, föl-buzdította őket, ezek pedig a’ többi aszszonyokat; oly zavarodásba-is hozták egész Medina-várossát: hogy mind-egygyiknek szíve nem érzött ögyebet; hanem a’ boszszú-állást.

Valamennyien voltak (az Özvegynek javallásábúl) a’ Város-házához möntek. Elő-adták a’ Fő-Csillagosnak törvéntelen ügyeközetét. Kérték a’ Fő-bírót: hogy nem-rég’-szabott okos törvénnyöket (melyel az Özvegyeknek mög-gyilkolássokat méltán mög-tiltották) a’ Csillagosok által visszá-állítatni mög-ne engedgyék. Ha nem mástúl, leg-alább az állhatatlanságnak hírétűl tarcsanak.

Ki-nyilatkoztatták azt-is a’ Rokonok; hogy az a’ hitván Fő-csillagos az Özvegynek gyöngyeiért buzogna. Mög-jelentötték azt-is: hogy a’ többi Csillagosok nem annyira lönnének vétkesek, mint azoknak Fejök, ki hogy magát mög-jobbícscsa valaha; azt (mög-rögzött gonoszságára nézve) löhetetlennek lönni mondották.

Ezeket hallván a’ Bírák; a’ Fő-csillagosnak vak-merészsége miatt, nagyon föl-lobbantak ellene. Csereinek (annak a’ jó-tévőnek) véletlen veszedelmét nagyon sajnállották, és így annak, segedelmérűl fontosan gondolkodtak. Még azon éjjel Őrökre bízták a’ virrasztásokat; fejökre parancsolván; hogy a’ Csillagosokra vígyázzanak, ne-hogy Csereinek valami-képpen árthassanak. Akkor viselnék gondgyát fő-képpen; midőn Csereit ki-késéri a’ Fő-csillagos. Mög-tötték a’ többi röndöléseket-is a’ szorgalmatos Bírák. A’ Várost-is jó röndbe szödték.

§. VI.
Mög-indulás.

Röggellött az üdő. Az egész városbúl ki-csődűltenek a’ leg-nemesebb Lovagok, és (a’ Bírónak röndölésse szerént) körűl-vötték a’ Berkest, a’ mög-gyilkolásnak helyét. Magok se tudták: mi okra gyüleköztek ide.

A’ Város’ kapujában állott az Özvegy, minden drágaságával ragyogva, és Rokonaitúl körűl-vétetve. Két gyilkot hordozott övedzete mellett: hogy az el-érközendő Fő-Csillagos azt gondolhassa annak egygyike felől: hogy Csereinek keze közé jutand, mellyel elsőben az Özvegyet, az-után magát ki-végzi.

Látták osztán a’ Fő-csillagost-is jönni, maga mellet léptetvén Csereit, ki az egész dologrúl semmit se tudott, noha inkább félt a’ rosztúl, mint a’ jótúl reméllött. Öszsze-jövén az Özvegygyel, mind a’ kettő mög-állott, és egygyik a’ másiknak szeme közé nézött; de egygyik se szóllott valamit. Egygyet a’ gyilkok közűl ki-vévén övedzete mellől, azt Csereinek adta. Így a’ Berkes felé mög-indúltanak.

Annak okát által nem láthatta a’ Csillagos: miért csoportosodtak úgy-annyira-öszsze a’ Városi lakosok. Azt gondolá: hogy csak Csereinek, és az Özvegynek jelen-léttökben végeződnék-el a’ mög-gyilkolás, melynek vége után le szödné a’ gyöngyöket, haza-is mönne velök.

Hogy a’ Berkeshez közelebbre jutottak, annál-inkább csudálkozott a’ Fő-csillagos: hogy azt annyi válogatott Lovagoktúl körűl-véve látta. Az erőszaktúl tartván, az Özvegynek füléhöz közelítette száját, és ezeket súgta: Az üdő félelmes, a’ környűlmények nem kedvezők. Hagygyuk holnapra a’-mög-gyilkolást. E’ mái nap alkalmatlannak lönni teccik.

De az Özvegy (ma akarván azt el-végezni, a’ mi a’ Bíráktúl reá, és Csereire bízattatott) azt súgta a’ Csillagosnak viszszá: Ez a’ nap a’ gyilkolásra leg-alkalmatosabb. I-szer azért: mivel a’ Bíráktúl el-röndöltetött. II-szor azért: mert a’ továbbra halasztás nem szűlne ögyebet a’ halál’ félelménél. III-szor azért: mert a’ nap-is fémlenék.

El-hitte mind ezeket a’ Fő-csillagos. Ugyan azért komor kedve ki-derűlt; és a’ Berkes felé vígabban útazott. De minek-utánna ottan a’ temérdek Lovagokat látta; ismét mög-ütközött; de az Özvegynek szóllani immár nem mert.

§. VII.
Mög-szabadúlás.

A’ Bereknek közepén egy üresség hagyatott, melynek mivel kerek-formája volt, Kerecsnek nevezték a’ Medinai lakosok. A’ kerecsbe nyolc ösvények vezettek, melynek egygyikén csak maga a’ Fő-csillagos mönt-bé, karjaikon fogván a’ két áldozatot.

Hogy a’ Kerecsbe érköztek, egygyik kő-darabra az Özvegyet űltette maga gyilokjával; által-ellenébe ennek, a’ másik kő-darabot adta, és maga gyilokjával le-űltette őtet-is. Egygyik a’ másiknak ismétt szeme közé nézött, de egygyik se szóllott a’ másiknak valamit. Az Özvegynek mosolygó ábrázattyábúl ki-vötte mind-az’-által Cserei: hogy az álladalom nem veszedelmes.

A’ Fő-csillagos (látván: hogy a’ gyilkolásra mindenek el-készűlve vannak) az Egek felé emelgette ősz fejét, és ájtatosan imádkozni láccatott. Azomban az Özvegy (a’ kő-darabok között öszsze jövén Csereivel) valamit füleibe súgott. Elő-vötték osztán gyilkokat, és a’ Fő-csillagosnak oldalai mellé állottak. Így szóllott Csereihez az Özvegy:

Rajta tehát mü-ketten. Elég egy áldozat egy napra. Te, kedves Cserei: vedd-elő minden erődet. Készen tarcsd a’ gyilkot. Én kötelességömet így töszöm:

A’ Fő-csillagosnak mellyébe ütötte a’ gyilkot: Cserei (koponyáját le-nyomván) nyaka csigájának egygyik forgójába verte gyilokját, és őtet lábárúl egyszeribe le-tötte. E’ bérét vötte a’ Fő-csillagos förtelmes kévánságának.

§. VIII.
El-igazúlás.

A’ fene Csillagosoknak kezeik közűl így ki-szabadúlván Cserei, még ott a’ kerecsben le-vetötte magát az Özvegy-aszszony előtt; és iránta föl-vött nemes gondolkodássát elegendő-képpen nem csudálhatván; azt kérdözte tőlle: hogy-hogy szolgálhatná-viszszá hallatlan kegyességét, melynél nagyobbat semmi-féle teremtéstűl nem vött.

Az Özvegy-aszszony (Csereinek előbbi beszédgyeirűl mög-emléközvén) annak hites társaságába ajánlotta magát. Erre Cserei föl-borzadott: mert (előbbi szerencsétlen házasságairúl mög-emléközvén) minden hites társaságtúl írtózott. Mind-az-által: irtózássának ki-ütő jeleit szorgalommal takarván, föl-emelte magát, és az Özvegygyel (a’ Lovagoknak késéréssökkel) Medinába viszszá-mönt.

A’ Kalmár (eleinte Csereinek Ura, de mostan Tisztölője) észre-vévén azt: hogy az Ifiú szeretné ugyan az Özvegyet; de házas társaságátúl kegyetlenűl írtóznék: hogy őket (valami szép szín alatt) egy-mástúl el-választhassa; a’ Rokonok előtt ki-nyilatkoztatta föl-tételeit.

A’ Szerecsen törvényhez ragaszkodván (mely a’ Testvérnek mög-engedi: hogy Testvérének Özvegyét el-vöhesse) ki-jelentötte a’ Rokonok előt: hogy öcscsének feleségét el-vöszi. – Ezen fölűl: hogy Csereit (ki néki eleinte pénzen-vött szolgája, az-után eszessége miatt, Házának, és Jószágának Igazgatója vala) mostanában (mög-ajándékozva) szabadgyában ereszti.

Ezeket hallván a’ Rokonok; a’ Kalmárnak intézeteit mög-dícsérték. Jóvá köllött azokat az Özvegynek-is hagyni.

Mög-köszönték mind-nyájan Csereinek azon jó gondolattyát, melyel az Özvegyeknek mög-gyilkoltatássokat (sok szép okokra nézve) mög-gátolni kévánta. Sok drága ajándékokat adtak néki az Özvegy-aszszonnak Rokoni; maga az Özvegy egy gyűrűt, melynek ára ki mondhatatlan.

El-búcsúzott tőllök, egyképpen búsúlva: mivel oly jó emböröktűl el-válnia kölletött; de más részrűl igen örömest, a’ Csillagosoknak fene dühösségökre nézve. Mert az emböröknek ezen Neme a’ boszszú-állást föntartya, és (ha lehet) Ellenzőit a’ más velágra kergeti.

HETEDIK RÉSZ.

Bessarábiai csinok.

§. I.
Oda érközés.

Szerecsen szolgájával Medinábúl ki-indúlván Cserei; el-nem-tökéllhette magában: merre vegye uttyát. Javallotta ugyan Magyar-országot a’ Szerecsen; de hogy oda mönnyen, azt még Telekes nem javallotta.

Őrként (azt a’ hasonlíthatatlan Herceg-kis-aszszont) el-nem felejthette. Mennél kevesebbet látta, annál inkább szívébe hordozta köllemetességeit. De tudta: hogy az se teremtődött számára. Felőlle valami bizonyost örömest hallott vólna, főképpen azt (a’-mirűl Telekes se írt egy szót-is) lett-é valami a’ méreg-italbúl?

Hogy osztán egy tartományba érköztek (mely a’ Fekete tengör mellett elég hoszszan terjedet, és a’ mint észre vötte, a’ Beszszoktúl bírattatott) egy erdő mellett kölletött el-útazniok. Ebbűl csak-hamar ki-ugrottak hat Fegyverösek, kik körűl vévén Csereit, és ennek hív szolgáját; őket a’ magok’ mög-adássokra kénszeríteni akarták.

Noha Cserei (a’-mint mondám) csak másad magával vólt; mög-nem-ijedött még-is azoktúl a’ hat haramjáktúl. Ki-rántották kardgyokat; és oly szerencsésen védelmezték magokat: hogy Cserei ugyan azok közűl kettőt, Szolgája-is kettőt le-kaszabált. Ketteje nagy lármával elszaladott, és segítségért kurjantott.

Hogy ezt a’ lármát a’ többiek hallották; Baj-társoknak védelmezéssökre csoportosan jöttek-ki a’ közel-lévő erdőbűl. De ezek se röttentették-mög Csereit. Hátához háttal fordította Szolgáját, és őtet a’ nyereséggel bíztatta. Noszsza a’ csatának neki-kaptanak. Annyira vitte a’ dolgot Cserei: hogy, egy sebet se vévén, amazok közűl hatot le-kaszabált; szolgája pedig nyolcat.

Kétélködni láccatott a’ változó szerencse: kinek adgya a’ győzedelmi koszorút. Egygyik a’ másiknak engedni nem akart. Ugyan-azért viselték-is egy-mást.

§. II.
Békesség.

Ezöket a’ kegyetlen verekedéseket hallván, és látván a’ többi haramják; ki-ugrottak három-száz tizen-nyolcan a’ közel lévő erdőbűl, és körűl vették a’ két vereködő Feleközetet.

Ezt immár Cserei el-viselhetetlen ellenközésnek lönni gondolta. Mind az által semmit el-nem-múlatott: hogy győzedelmes lögyön.

A’ mi igen ritkán szokott mög-esni: hogy egy Tábornak sokasága, a’ kissebb Tábornak győzedelmét segícscse; az ekkor valójában mög-esött. Azokat a’ Vitézeket, kik (haramja-társsaiknak védelmezéssökre) leg-utólszor érköztek, mög-állította egy Haramja, kinek elsőségét azért gyaníthatta valaki: mert egy szavára az egész csata el-múlt; az-után: Test-épűletére nézve-is, fővel haladta-fölűl a’ többieket. Kardgyát föl-emelvén, e’ szavait mondotta:

Hallya mind a’ két Rész erős parancsomat! Szűnnyetök-mög az ellenközésektűl. Ezek a’ két jövevény ifiak néköm nagyon teccenek: mivel magokat (élhetetlen Haramjáim ellen) oly serényen viseltek. Láttyátok: a’ főld’ színére hány dögöket húllattak! Így kölletött a’ gyávákkal bánniok. Sok illyenekre vólna néköm szükségöm.

Ezeket így el-végezvén, mög-fogta Csereinek kezét; és azt (barátsága’ jeleűl) erősen mög-rázogatta. Kérte osztán őtet: hogy vele az erdőbe jőjjön, bízzék-is jó akarattyába.

Hogy az Erdőnek közepébe érköztek; íme egy magas várat látott Cserei, melynek fokain sok fegyverös Haramják virrasztottanak. Ki teccött köszöntéssök jelébűl: hogy ez légyön Haram-Bassájok.

§. III.
Haramja-vár.

Hogy a’ Várba föl-vonattak (mert ajtaja nem lévén, abba más-ként bé-mönni nem löhetött) asztalához űltette őket a’ Bassa. Éppen ekkor kezdött alkonyodni a’ nap. És ma a’ Haramjaság semmit sem övött.

Ennek a’ várnak Ura egy vólt azon rabló Sereg közűl, melyet közönségösen Úton-állóknak, Erőszakoskodóknak, vagy Haramjáknak mondanak. Mivel kicsinségétűl fogva semmi jóra nem iparkodott, sőtt szűntelen a’ nem-jót forgatta elméjében; nem csuda: hogy mög-rögzött benne a’ gonoszság.

Mind-az’-által: ha eszébe jutott az emböriség: elég adakozó vala. Gonoszságinak temérdekei között, jót tött sokakkal, fő-kép’ azokkal, kik vagy tölle vártak, vagy hozzá szegődtek.

Tellyes életében leg-szorgalmatossabban haramjáskodván; igen sok zsákmányokra kapott. De (ha valamelyik helységben valakinek fogyatkozássairúl hallott valamit) a’ Szegénnek élelmére elegendőt küldött.

A’ mi erejét illeti; oly kemény embör vólt: hogy a’ leg-magassabb fákat gyök-erestűl ki-vonta; a’ dűlő falat vállával mög-támasztotta; a’ leg-erősebb bikának fejét egy ütéssel le-tötte.

El-végzötte azt, a’-mit egyszer föl-tött. Minden csinnyában bátor, és győzhetetlen vólt. Ha Rablással-szödött jószágábúl el-adott valamit; leg-szelídebb Keresködőnek teccött. Jó-szívüségét el-nem-altatta benne a’ gonoszságnak terhhe.

§. IV.
Köz-beszéd.

Noha bár ennek-előtte-is (tudni-illik az előbbi vereködésben); de mostanában-is (a’ vacsorának alkalmatosságával) igen mög-teccött Cserei ennek a’ csudálatos Haram-Bassának. Igen sokáig vacsoráltak egygyütt, mivel az erős szívekrűl, a’ nemes bátorságrúl, sokat szóllottak. Így kezdé a’

BASA: Hallod-é Jövevény? Én tégöd’ nagyon kedvellek; mert igen bátornak láttalak. Ugyan jól le-raktál azokbúl a’ gyáva haramjákbúl.

CSEREI: Mög-támadtak bennünket: noha erre semmi okot nem adtunk.

BASA: Adtatok-é? nem-é? az leg-kevesebb. Ha saját főldemen valamit találok; azt magaménak tartom. Ha másnak tartománnyában zsákmányolunk, az se a’ másé, a’-mit kaphatunk. De Tégödet olyan embörömnek tartalak; hogy (noha sajátomban fogattattál-el) magaménak még se mondalak.

CSEREI: Köszönöm szívességödet.

BASA: Szegődgy hozzám hallod-é? Egygyütt keresködgyünk. Nem utólsó kenyér a’ Tolvajság.

CSEREI: Tudom: mert hólttig tart.

BASA: Válhat belőlled-is oly embör, a’ micsodás én-belőllem vált.

CSEREI: Mennyi időtűl fogva haramjáskodol?

BASA: Fiatalságomtúl fogva. Én ennek-előtte Szerecsen-országban egy gazdag Kalmárnak Inassa vóltam Medina-várossában. De álladalmom nem teccött. Boszonkodtam a’ végezések ellen: hogy ebbűl a’ főldi Jószágbúl (mely más-ként minden embörhöz egy-aránt tartozó) némelyeknek sokat, többnek keveset, leg-többeknek semmit sem adott az a’ tova-látó Fölség.

CSEREI: Másra tökéllötted tehát magadat?

BASA: Errűl-való boszszonkodásomat ki-nyilatkoztattam egy Szerecsen Remetének, kit Medinában Jövendő-mondónak-is tartottak. Így szóllott hozzám a’

REMETE: Hallod-é ifiú? Ne ess kétségbe. Vólt egyszer egy Homok-szem ebben a’ Medinai pusztában. Ez mindég panaszolkodott: hogy számba se vöszik, sött mind-nyájan mög-vetik. Hánnya-veti a’ szél, el-is-temeti. Egy-nehány esztendő mulva, a’ főld alatt gyémánttá változott. Ez most Zimika Jánosnak (a’ Görögök’ Császárjának) koronáján fémlik.

§. V.
Folytatás.

Hogy ezeket beszéllötte a’ Haram-Basa, valami zörgést hallottak a’ Pitvar-szobába. Föl-ugorván Cserei, mög-nyitotta az ajtót; és egy bagjot látott szem-közébe szállani. Ellene csapott két kézzel, és azon az ablakon, a’ melyen bé-jött, ismétt ki-kergette. Viszszá-mönvén így kezdötte

CSEREI: Én azt a’ Remetét elegendő-képpen nem csudálhatom. Értöm penig: mit akara azzal mondani.

BASA: Akkor én-is mindgyárt által-láttam: mire célozott. El-nem-felejthettem jövendöléssét. Szerettem azt: hogy (most kis homok lévén) nem sok üdő múlva mög-gyémántosodom.

CSEREI: Ugyan-csak hogy löhetött mostani gyémántságodra jutnod?

BASA: A’ Medinai Pusztában először csak két lovat loptam. Osztán (több társakat gyűjtvén magam mellé) annyira möntem segítségjökkel: hogy a’ legerősebb Keresködőknek ellenökbe állhattunk, őket mög-fosztottuk, magunkat penig jól mög-pénzöltük. A’ nyerességet igazán el-osztottam, ezzel Társsaimnak szívöket mög-nyertem. Részt vöttem tehát a’ velág’ javaibúl, melybűl mostanában-is igen bőven élök.

CSEREI: Mért jöttél ide?

BASA: Engöm az Arabok (vagy-is Szerecsenek: mert így-is neveztetünk) nagyra böcsűltek; de a’ Medinai Bírák nem szenvedhettek. Föl-lázították a’ népet, és kötéllel fenyegettek bennünket. Hogy ezt el-kerűlhessük, ide a’ Beszszokhoz jöttünk, és mivel mü Arabok vagyunk, e’ két nevet öszsze-forrasztván magunkat ugyan Beszsz-Araboknak; tartományunkat Beszszarábiának mondgyuk.

CSEREI: Mire várakoztok itten?

BASA: Sokra. – Hogy a’ sokbúl keveset emlícscsek: mög-hallottuk a’ minap: hogy Takson (a’ Magyarok fejedelme) mög-halálozott. Hallottuk azt-is: hogy az Országban a’ villongások nagyok. A’ zavarosban leg-jobb halászat esik. Hát ha Beszszarábiát a’ Magyarok alól ki-szabadíthattyuk? és kik mostan szolgálunk, uralkodók lészünk. Hallod-é Fiú! inkább löszök én Beszszarábiában első, mind Magyar-országban másadik.

§. VI.
Magyar-hírek.

Taksonnak halálát hallván Cserei, nagyon mög-ütközött. Nem vólt több ekkor negyven-egy esztendősnél; és ez az esztendő huszon-ötödik esztendeje vólt Uralkodássának. Mind-az’-által (el-hagyván mostanában a’ magyar híreket) azon csudálkozott fő-képpen: hogy a’ Harambasának vágyódássa vólna Beszszarábiának el-foglalássára. Hogy errűl többet tudhasson; így kérdezősködött

CSEREI: Te vagy tehát egész Beszszarábiában az első?

BASA: Én igen-is. Ennek a’ Várnak Urai régenten (Álmnak és Árpádnak üdején) a’ Magyarok vóltak, Kik Szittyiábúl ki-möntek. Ők építötték ezt a’ Várat-is. De (mivel innént tovább iparkodtak) ezt a’ Várat a’ Kunoknak, és a’ Beszszoknak hagyták, kik itten (úgy-mint a’ Magyaroknak Frigesseik) sokáig uralkodtak. Ki-verettettek osztán a’ Pacinakoktúl, kik-is akkor (midőn ide érköztem) a’ Várban uralkodtanak.

CSEREI: Hamar föl-adták-é a’ Várat?

BASA: Éppen nem. De minek-utánna látták: hogy az én haramjáim mindenkoron többűlnek, a’ vár-béliek pedig szünetlen elolvadnak; ki-szöktek egy éjjel belőlle. Én, a’ szökésrűl semmit se tudván; a’ várba-hágással késedelmesködtem. Föl-küldöttem vagy hármat a’ Vitézebbek közűl, kik-is csak a’ puszta Várat látták.

CSEREI: E’ vólt tehát birodalmad’ eleje?

BASA: Békkel nem sokáig lakhattam. Mert a’ Pacinakok’ Vezérjök (igen alattomosan) követségöt küldött a’ Várba, a’ szín alatt ugyan: hogy velem békességre lépjen de valójában azért: hogy hatalmamat ki-kémelhesse. Feje a’ követségnek nagy tekíntetű vala: hogy követségének jámborságát annál-inkább el-hitethesse velem.

CSEREI: Hát ezzel mit cseleködtél?

BASA: Mind-nyáját el-fogattattam; és leg-is-leg-elsőben ezt a’ nagy tekíntetűt fogtam kérdőre; azt igérvén néki: hogy (ha igazat mondana) életét haza vihetné; ha hazudna; azt nagy kínok alatt itten vesztené. Mög-mondotta az igazat: hogy mög-fojtásomra kűldettek.

CSEREI: Ez az embör különc.

BASA: Egy-szer-is-mind embörségös-is. Fogadásom szerént, haza akartam őtet ereszteni. De ő mög-szeretvén engömet, szolgálatomba állott. Ő most leg-jobb, ‘s-leg-hívebb Vezéröm. Nem csak azt cseleködte: hogy nálam mög-maradott; hanem ezt a’ többieknek-is javallotta. Kik haza mönvén, sokakat el-csaltak szolgálatomra. Ugyan-azért magamat egész Beszszarábia’ Urának mondhatom.

CSEREI: Ne kévánkozz a’ Magyar Uradalom alól magadat föl-szabadítani. Ők kegyes Uralkodók. A’ hiveket szint-úgy szeretik, mint a’ szökevényeket gyűlölik.

BASA: Én, ha a’ Magyaroktúl el-állanék-is, Szökevény nem lönnék: mert soha birodalmok alatt nem vóltam. De ha löttem vólna-is – – –

§. VII.
Hír-folytatás.

Észre-vötte Cserei: hogy ennek a’ Basának nagy kedve lönne Magyar-országtúl-való el pártolásra. Ezt jól eszébe nyomván, másra akarta a’ beszédet forditani: nehogy (buzgósága miatt) el-árúltassék. Mert már-is szemei közé nézött a’ Basa, és benne valamit észre-vönni láccatott. Így kezdötte tehát

CSEREI: De én előbb nagyon el-andalodtam, midőn Taksonnak halálát tőlled mög-értöttem. Igaz úgy-é: hogy mög-holt?

BASA: Mög-holt minden bizonnyal.

CSEREI: Hogy tudhattad ezt mög?

BASA: Azt egy holnap előtt szemeimmel láttam: midőn őtet Taksonba vitték (Pesten körösztűl) és ott el-is temették. Egy Keresködőnek színe alatt kódorogtam ottan: hogy a’ környűl állásokat jól mög-visgálhassam.

CSEREI: Hát annak leányárúl hallottál-é, kérlek, valamit?

BASA: Én leányával semmit se gondoltam. Nagyobbak vóltak, a’ melyekrűl szorgalmatoskodtam. Azt hallottam fiárúl (kit Gejzának neveznek) hogy (az Uradalomnak örökösse lévén) a’ Fejedelmi széket ő fogja el-foglalni. Fiatal a’ legény; de mondgyák csöndös, és igen jó szívű.

CSEREI: Mi betegsége Taksonnak?

BASA: Mög-ötte a’ mérög.

CSEREI: Mit? – a’ mérög?

BASA: Mondgyák: hogy életének utóllya felé soha jó kedvvébe nem látták. Dörgött morgott magában. Szűnetlen ott’-honossaira boszszonkodott.

CSEREI: Te ennyit tudván az Udvari dolgok felöl; löhetetlenség: hogy Taksonnak leányárúl nem hallottál vólna valamit.

BASA: Már mondám: hogy leg-kissebb dolgom-is nagyobb vólt annál. Mind-az’-által a’ vélekedéseket el-mondhatom felőlle. Higygyed a’ melyiket akarod.

CSEREI: Hadd hallyam! Mond-el azokat.

BASA: Mondgyák némelyek: hogy őtet a’ Bojoári Herceg alattomban el-fogta, és (hogy attyának tetteiért boszszút állhasson) ágyassának tötte. De mások azt mondgyák: hogy ez nem igaz.

CSEREI: Én se hihetöm. Sok jót hallottam a’ Bojoári Hercegnek maga viselete felől.

BASA: Hallottam a’ leány felől azt-is: hogy bújjába mög-holt.

CSEREI: Ez nem löhetetlenség.

BASA: De már az nagy Istentelenség vólna; a’-melyet leg-többen mondanak: hogy (attyának parancscsa szerént) mög-itta a’ mérget.

CSEREI: Az Istenért mit mondaszsz? – Ez leg-igazabb löhet. – Tudok mindeneket. Ennél nem mondhattál bizonyossabbat, se szomorúabbat.

§. VIII.
Haza-iparkodás.

Ennek a’ köz-beszédnek vége után; le-dűlt a’ Basa azon szőnyegére, melyen a’ Vacsora alkalmatosságával űl vala. Részeg volt; és utolyára keveset tudott maga felől. Azt kiábálta álmában: hogy ő (a’ teremtett állatok között) leg-szerencséssebb embör. Csudállaná penig: hogy nála Cserei nem kévánna a’ bóldogságra lépni.

Nem sok üdő múlva, haza érköztek azok a’ Haramják, kiket (a’ napnak le-alkonyodtta előtt) szagódásra küldött. Két keresködő kocsit hoztak magokkal, melyek tetézve voltak Ris-kása zsákokkal; alattok méz-és-pálinka hordókkal.

Szinte egy-más hajába kaptak a’ Haramják, midőn a’ vég-posztókat egy-más között osztották. Kiki szerette a’ gyöngét, és szépet. Közel lévén a’ veszekedéshöz, abban állapodtak-mög: hogy Csereire bízzák a’ partékáknak igaz el-osztássát. Ez közöttök úgy el-osztotta: hogy mind-egygyik mög-elégödött maga részszével.

Ezzel az okos el-oszttással azt nyerte tőllök Cserei: hogy (ha úgy kévánná) magának a’ haza-menetelre szabadságot adhatna. Ezt a’ Haram-Basa se másolta-mög, midőn aludttábúl föl-kelt.

§. IX.
Haza-érés.

El-búcsúzván a’ Haramjáktúl, egyenesen a’ Dunának martyához iparkodott, nem meszszire onnétt, a’-hol a’ tengörbe omlik. Itt ő szerencséjére oly keresködőkre talált, kik sok-féle-partékát két gályára hordottak: hogy azokat elsőben Belegrádon le-rakják, és más Gályákkal egészszen Budáig mönnyenek.

Oly kegyesek vóltak hozzájok a’ Keresködő embörök: hogy őtet (szolgástúl egygyütt) minden fizetés nélkül föl-vötték. Hogy ezt valami képpen mög-hálálhassa Cserei: szolgájával egygyütt gyakran mög-ragadta az evedzőt, és, valamint a’ hajós legények, oly szorgalommal dolgoztak, még Belegrád alá érköztek.

Itt egy hajót ki-hordottak a’ Keresködők, és a’ partékát Belegrádon hagyták. Ki-üresítötték ugyan a’ másikát-is; de a’ partékát más gályába rakták: hogy a’ Dunán Buda alá vigyék, és ott a’ Kissebb-nemű Kalmároknak el-adgyák, kik Pesten nagy számmal vannak.

Ezek-is föl-vötték Csereit, és annak szolgáját; de már nem ingyen: hanem embörtelen nagy fizetéssért. Ezt Cserei el-hallgatta; de a’ szolga úgy annyira boszszonkodott: hogy füleikkel hallanák átkozódássait; melyekkel azt kévánta nékik: hogy a’ bérnek soha hasznát ne vögyék; hanem vele egygyütt a’ Dunába veszszenek.

Igazat talált a’ Szerecsen szolga mondani. Mert midőn a’ Dunán leg-szerencsésebbnek lönni gondolta magát a’ Hajós gazda: egyszeriben oly kegyetlen szél-vész támadott: hogy a’ vizet fenekébűl föl-forgatni láccatnék.

A’ Gályának deszkái repedezni kezdettek. Ki-feszűltek az iszkábák, és a’ víznek bátorságos bé-mönetelt adtak. Kiki az egek felé emelgette kezeit. Azomban a’ szél-vész (nagyobb módra kegyetlenködvén) nagy iszonyatossággal a’ Dunának arra a’ marttyára csapta a’ hajót, mely, egy-mástúl el-távozván, a’ Tisza’ vizét magába bé-ereszti, nem meszszire Tételtűl.

Itt a’ Gálya egészszen el-szakadozott. A’ partéka (a’ Keresködőkkel egygyütt) a’ Dunának fenekére mönt, soha többé föl-se emelködött.

§. X.
Szerencse.

Abban magát Cserei (Szerecsen-szolgájával egygyütt) igen szerencsésnek lönni mondhatta: hogy kicsinségétűl fogva az úszást jól mög-tanúlta. Mög-intette szolgáját (minek előtte a’ leg-nagyobb veszedelmet látta): hogy készen tarcsa magát, és azt tögye: a’ mit maga teendeni fogna.

Hogy a’ leg-utólsó szél vésznek erőszakjait tapasztalta Cserei: le-vetötte (egész gatyáig, és üngig, minden ruháját, és a’ Gályának orrára állván (minek-előtte a’ martot érte a’ hajó) szolgástúl ott ugordott a’ vízbe, a’ hol a’ Tiszának vizei (igen nagy csöndességgel) a’ Dunába estek.

Itt a’ Tiszának martyára szerencsésen ki-kapaszkodván; könyves szömekkel nézte Cserei a’ Keresködőknek irtoztató veszedelmöket. De a’ Szerecsen szolgának keményebb szíve mög-nem-esött rajtok.

Ki-szárítván fehér ruhájokat, nem-is néztek többé a’ Duna’ vizére. A’ Tiszának csöndös födeleit látván, ezenn akartak inkább evezni, mint amazon. De se itt, se amott nem láthattak hajót. Mit tögyenek ezen szorúltságban? Se ruhájok, se eledelök; meszsze penig egy város, melyben mind-ezekre szert tehetnének.

Látván utóllyára: hogy a’ gondolkodások haszontalanok, a’ Tiszának jobbik martyán el-kezdötték az utazást. Ha mi falut láttak; ott kenyeret kértek; a’ ruhárúl penig mind-eddég gondolkozni se mertek.

Egyszer akkor egy nagyobb helységre érköztek. Itt a’ Keresködőkkel szóba-eredvén: mög-értötte tőllök: hogy posztót tőllök vásárolni löhetne, más ögyebet-is, melyre szükségjök lönne. Szolgáját (a’-mint maga akarta) úgy őtöztette-föl.

Magát egészszen fehér posztóba vötte. Egy Kurtácsot csináltatott arany zsinórokra, nadrága-is fehér; de csizmája (Őrkénnek színét leg-nagyobbra böcsülvén) Rúsa-szín. Fejére egy fehér sisakot csináltatott, melynek forgója (mivel kócsagnak sugár tollai vóltanak) hasonlóképpen fehér. Ez az öltözet oly jó izlést mutatott, hogy akár-ki szemlélte Csereit, annak szépségét hat annyira vitte.

Itt hallott valamit Őrkénnek álladalma felől. Őtet ugyan élni mondották az ott forgó Keresködők; de oly helyen lönni, melyet a’ leg-alább való leánnak se kévánhatnának a’ jó férfiak. Pesten szolgálatba lönne, oly szín alatt; mint-ha Fejedelmi ivadék se lönne.

Ezeket nagy álmélkodással hallván Cserei; minden üdő-halasztást károsnak lönni gondolt. El-küldötte minden-felé szolgáját: hogy hajóra kapjon. A kölcséget ne szánná. Egy deregjénél többre nem talált; mely őket (egy-nehány nap alatt) Zeged alá vitte.

HARMADIK SZAKASZ.
A’ Történetnek alkonyodtta.

I. Cserei Zegeden.
II. Őrkény történetei.
III. A’ Budai Tornák.
IV. A’ Fehérnek
viszontagságai.
V. A’ Történet’ alkonyodtta.

ELSŐ RÉSZ.

Cserei Zegeden.

§. I.
Visgálódások.

Hogy Cserei szerencsésen Zegedre érközött; itt magát ösmeretesnek mutatni éppen nem akarta. Közönségös ruhát alattomban csináltatott magának; melyben mostanában úgy járt, mint szegény vándorló, ki ennek-előtte magát úgy mutatta a’ Bolgárok ellen, mint Országunk’ Bírája. Íme hogy változik az üdő? hogy változtattya az emböröket-is!

Mostanában kevesebb a’ foglalatossága, ugyan azért több üdeje lévén Csereinek; meszsze-látó szemekkel inkább mög-visgálhatta a’ Városnak mind bellyét, mint hoszszasan el-terjedött határját. Mög-látogatott mindent, a’ mi látni való vólt. Etelkának várát, és annak falán a’ Báránt, Zalánfinak jelét.

Midőn Pap-halma felé útazott; mög-látogatta Ballaginak Tavát, mellette a’ Hattyast. Látta Pap-halmán Kádárnak emléközetét. Hogy mind ezeket szemeire vötte, haza érközvén, nem kévánt a’ Városban múlatni; hanem (Ballagi-tó felé) egy Polgárnak szegény házába szállott.

§. II.
Egy Halász.

Más napra kelvén az üdő, ki mönt Cserei a’ Ballagi tóhoz sétálni. Le-dűlvén a’ tónak leg-magossabb martyán, ide-tova veti szemeit. Nem sokára mög-látott egy embört. Ezt halásznak lönni azért gondolta: mert csónakja vólt, és hálóját kezeiben látta.

De tapasztalta benne azt-is: hogy orcájának vonássai igen szomorúk, és a’ halászattal keveset, de magának el-vesztével még kevesebbet gondolt.

A’-mint csónakjának repedtt farára föl-állott; szemeit (kezeivel egygyütt) az egek felé vetötte. Úgy teccött: mint-ha először az Istent segítségűl hívná, azután a’ tóba kévánkozna ugrani.

Mind-ezeket észre-vévén Cserei; el-tökéllötte magában: hogy rajta (ha löhetségös löhet) atyafiságosan segícscsen. Sétálva, igen halkal, feléje iparkodott, és intézeteire vígyázott. Midőn csónakjának farárúl annak orrára mönt, mög-látta Csereit. Szerette-is nem-is itt léttét: mert tudta: hogy intézeteit véghöz nem viheti.

§. III.
Beszélgetés.

Egygyik se kévánt a’ beszélgetéshöz fogni; a’ Halász ugyan azért: mert, eszének mög-bomlotta miatt, annak elejére nem talált; Cserei pedig azért: mert, nem tudván bibéjét, orvoslásához fogni nem löhetött. Így kezdötte hamarébb

CSEREI: Már te a’ velágon mi vagy?

HALÁSZ: Egy szerencsétlen embör.

CSEREI: Oh vannak mások-is.

HALÁSZ: Nincsenek szerencsétlenebbek. Tudgya Zeged-várossa: minő hírös Ló-és-ökör-keresködő vóltam. És mostanában mire jutottam! – Egészszen el-szegényedtem. – Feleségöm oly ékes vólt, a’ minőnek magát az ékességet írják, – és én ettűl el-árúltattam. Mindenembűl csak egy házam maradott birtokom alatt. Szemeimmel láttam: hogy rontották-le, hogy prédálták-el gonosz szomszédgyaim. – Íme ebbe a’ közel-lévő Gunyhóba kölletött bé-vonnom magamat, és halász-kenyérrel élnöm, mely mesterségöt soha se tanúltam.

CSEREI: Csak tovább.

HALÁSZ: E’ hállómon kívűl, semmi reménségöm Zegedön. – Oh kedves hállóm! én tégödet (ez-előtt) a’ vízbe vetöttelek. Ezt ez-után cselekönni nem fogom. Itt’ a’ csónakban maradgy: talán hasznodat vöheti valaki. Mivel néköm se más, se magam nem vöhetöm hasznomat; magamat köll a’ vízbe hajtanom.

CSEREI: Hogy-hogy atyafi! Löhecc te tehát Zegedön szerencsétlenebb, mint én az egész velágon vagyok?

HALÁSZ: Minő légy te, nem tudom. Látod: hogy magamat el-veszteni akarom. Te azt nem akarhatod. Szerencsésebb vagy tehát nálamnál.

CSEREI: Abban a’ szerencsém: hogy beléd akadtam. Mert, ha egy szerencsétlen a’ másikra talál; egy-mást mög-vígasztalhattyák. Hadd vígasztaljalak-mög én-is tégödet.

HALÁSZ: Oh Te bóldog vagy. A’ bóldog penig ha a’ bóldogtalant láttya, boszszontya.

CSEREI: Oh nem vagyok én bóldog. Így tehát: ha két bóldogtalan egygyik a’ másikba akad; hasonló ama’-két egy-más-mellé űltetött gyönge fácskához, melynek egygyike a’ másikhoz hajlik, egy-másba kapaszkodnak, egy-mást oltalmazzák-is.

HALÁSZ: Oh bár segíthetnénk egy-másonn!

CSEREI: Beszélld-el szerencsétlenségidet. Ha segíthetek rajtad, el-nem-múlatom.

§. IV.
Halász-történet.

HALÁSZ: Én (a’-mint előbb-is mondám) igen nevezetös vóltam Zegeden. Gőbölyöm elég. Ménes lovaim számosok. Mag-lovaimat Erdélybűl hozattattam Gyulátúl, Tuhutumnak Unokájátúl. Paripáim tökélletösök. – Én ezekkel gyakorta föl-rándúltam Budára: hogy el-adhassam. Bátran ki-mondom az igazat: mindenkor nagy nyereséggel jártam.

CSEREI: Úgy szokott mög-esni: ha a’ Jószág jó; a’ vevők pedig embörségös Fizetők.

HALÁSZ: A’ Jószágnak derekasságárúl csak ez-előtt szóllottam. El-is-hihetöd. A’-mi a’ vevőknek méltóságjokat illeti; azoknál méltóságosabbakat nem kévánhattam. I-szer: Két-száz-hét paripákat vött tőllem maga a’ Fejedelem minden esztendőben. II-szor: A’ Fejedelemné számára (minden két esztendőben) hatot adtam-el. III-szor: Őrkény Kis-aszszonnak kettőt. IV-szer: Zombornak (annak az Igazgatónak) ajándékjaim fölött falkástúl adtam-el a’ gőbölt, melyet Pestre hajtottam: mivel ő ebben nagyon gyönyörködött. V-szer: Még egy derég fiatal embör vala a’ Fejedelmi Udvarban. – Ugyan minek-is hívták? – – – Úgy teccik: Csereinek.

CSEREI: Mit? – Csereinek-é?

HALÁSZ: Annak igen-is. Most jut eszömbe.

CSEREI: Hát az midet szerette?

HALÁSZ: Mag-lovaimat Uram!

CSEREI: Sokat vött-é tőlled?

HALÁSZ: Jegyzőmbe száz darabot találok.

CSEREI: Ki vannak-é füzetve?

HALÁSZ: Ezt te mért kérdözöd?

CSEREI: Mert én úgy ösmerem Csereit: mint önnön-magamat. Ha még ki-nem-füzette; ki-füzeti minden bizonnyal.

HALÁSZ: A’ más velágon igen-is.

CSEREI: Hát mért nem ezenn?

HALÁSZ: Mert e’ velágbúl ki-költözött immár Taksonnak parancsolattyábúl.

CSEREI: Hogy-hogy az Istenért?

HALÁSZ: Agyon-zsinóroztatta.

CSEREI: Szerencsétlen Cserei! Én annak ártatlanságát jól tudom. Ugyan-azért igen sajnállom érdömetlen halálát.

HALÁSZ: Egy se vólt a’ ki őtet mög-nem-siratta. Én leg-inkább sírtam.

CSEREI: Talán: hogy pénzedet a’ más velágra vitte? Tehát: hogy e’ terhét ott ne hordozza; én fogom ki-füzetni érette.

§. V.
El-szegényedés.

HALÁSZ: Oh Uram! leg-kevesebb az, a’-mivel Cserei tartozik. Kettő héjján mind ki-füzette. De nem füzették a’ többiek.

CSEREI: Ugyan hogy vöhették szívökre.

HALÁSZ: Néköm a’ pénz nem igen köllött akkor! Elég vólt itt’-hon, ha kereskönni akartam. Az az adósság engöm’ szegénnyé nem töhetött vólna; mert felőlle azt gondolám: hogy zálogban lönnének oly emböröknél, kik embörségösök, és ha szükségömet láttyák; minden bizonnyal mög-füzetik.

CSEREI: Nem-is löhetött más gondolattal lönnöd felőllök, ha Uri személyökrűl gondolkodtál.

HALÁSZ: Oh Uram sokban mög-csalatkozik az embör; ha bár nem azért-is: hogy az adósok hitetlenek; de azért minden-bizonnyal: hogy a’ Jószágnak Bírtokossa szerencsétlen csillagzatban születött.

CSEREI: Kár lönne, ha te azok közűl volnál.

HALÁSZ: Azok közűl vóltam, vagyok-is; nem csak magam; hanem akkor a’ többi Zögediek-is.

CSEREI: Hogy-hogy?

HALÁSZ: Oly dög esött minden marháinkba: hogy (a’-mi engöm illett) egy darabom se maradott. A’-mi a’ Zegedieket illeti; kinél egy, kinél kettő találkozott.

CSEREI: Ezt ugyan minek mondhatnók? Isten ostorának-é? avvagy más valaminek?

HALÁSZ: Ez ugyan nagy csapás vólt rajtam. De nem vólt vége a’ szerencsétlenségnek. Azt szokták nálunk mondani (igazán-is mondgyák): hogy a’ szerencsétlenségnek ösvénnye bokros, ha egy helyet föl-szabadúlsz-is, másutt el-veszel. Mondgyák azt-is: hogy, ha egyszer a’ szalonnát mög-kezdik, mind-addég járnak reá, még el-nem-fogyasztyák.

CSEREI: Mi löhetött tehát?

HALÁSZ: Még egy házam vala hátra, melyet két emeletre (a’ Tisza marton) ott’ építöttem: melynek iránnyában a’ Marosnak vize bé-omlik. Bő-lakásom vólt benne. Száz arany forintokra reá löhetött böcsűlni.

CSEREI: El-adtad Te azt gondolom, és újjra kezdötted-el a’ keresködést.

HALÁSZ: Oh vajha! előbb az Isten csak mög-szegényítött, midőn a’ döggel Jószágomat el-vötte; de most az embörök kóldúsítottak-mög, midőn házamnak árát lejjebb szállították. Látván a’ gonosz szomszédok: hogy pénzre légyön szükségöm; házamnak árát (a’ százrúl) hatvanra verték-le. De ezért adni nem akartam az emeletes szép épületet. De inkább nem harmintzért. Végtére öt aranyért kérték. Bár oda adtam vólna! mert a’ követközött éjjel föl-gyújtották az istentelen embörök. Ettűl fogva semmim sincs.

§. VI.
Folytatás.

CSEREI: No ez immár el-viselhetetlen terh. Hogy kapaszkodtál-ki ebbűl a’ verembűl?

HALÁSZ: Nem vólt ögyebet tönnöm: hanem adósságomat bé-szödnöm. A’ Fejedelemnek adóssága nyolc-száz huszon-öt aranyra mönt. A’ Fejedelemnőjé két-száz tizen-háromra. Őrkény-kis-aszszonyé száz-huszon-ötre. Zomboré nyolc-száz ötven-hétre. Csereié két-száz-kettőre. Mind öszsze Két-ezer két-száz huszon-két aranyra.

CSEREI: Hála Istennek: hogy ennyid maradott. Ez ölég arra: hogy magadat föl-vögyed, és több pénzre verjed.

HALÁSZ: Magam-is úgy gondolom vala. De gondolatom el-nem-sűlt. Föl-möntem Budára, magammal vivén Feleségömet: hogy ez ugyan Zomborhoz mönnyen, és a’ nyolc-száz ötven-hét aranyat mög-kérje. Magam a’ többiekhöz szándékozom vala. De jaj! mit hallék?

CSEREI: No mi lött?

HALÁSZ: Oda lött a’ Fejedelem Hitessével egygyütt, már régen el-is-temettetött. Őrkény kis-aszszony felől ki így, ki amúgy beszéllött; de mindnyájan mög-egygyeztek abban: hogy sehol se találtatik. Cserei felől azt hallám: hogy őtet a’ Fejedelem agyon zsinóroztatta.

§. VII.
A’ történet’ vége.

CSEREI: Mit mondottál te atyafi? Csereit agyon zsinóroztatta a’ Fejedelem!

HALÁSZ: Mások azt beszéllötték: hogy Országába szökött.

CSEREI: Akár mi lölte Csereit; ölég az: hogy ő adosságát (azt a’ két-száz-két aranyot) bizonyosan mög-adgya, melyet ha Zomboréval (azzal a’ nyolc-száz ötven-hét arannyal) egy csomóba kötöl; ezer-ötven-kilenc arannyal el-kezdhetöl valamit.

HALÁSZ: Oh bár olyat mondanál, melyet bizonyosan követközendőnek vélhetnék. Hogy most Csereinek adósságárúl semmit se szóllyak (melyet te le-füzetendőnek állítaszsz) Zombor’ adósságának le-füzetéssét többé nem várhatom.

CSEREI: Hiszen ő embörségös embör.

HALÁSZ: Én ezt nem tapasztaltam benne.

CSEREI: Mit mondaszsz hallod-é?

HALÁSZ: Azt, a’-mi igaz. Hogy Feleségöm hozzá érközött; őtet mézes szavakkal magához édesgette, osztán feleségül el-vötte. Azt a’ nyolc-száz ötven-hét aranyat (mátka-tálúl) magának mög-tartotta. Látd mire jutottam!

CSEREI: Még se vagy abban az álladalomban: hogy kétségbe ess. Elsőben-is Csereitűl ne félly. Mert ha ő Budára viszszá-tér; adni néköd többet fog, sem-mint tartozik. Ezen kívűl mög-járja az Országnak Nagygyait, el-fog Gejza elejébe-mönni, és így Szűlőínek, és Nénnyének adósságjokat vele ki-füzetteti.

HALÁSZ: No ezt ugyan mög-köszönöm ám néki. Hát Zomborral mit tészen Cserei, avval az embörtelen embörrel?

CSEREI: Leg-is-leg-elsőben: mivel házassága törvéntelen; feleségödet tőlle el-fogja választani, de Te őtet viszszá ne vödd: mivel egyszer hűtelenné lött. A’-mi a’ pénzt illeti: gyere Budára; Engömet Telekesnél fogsz találni. Ott az adósságrúl többet beszéllhetűnk. Bízzál a’ Magyarok’ Istenében. E’ tégödet (mivel embörségös Zegedi magyar embör vagy) bizonyosan el-nem hágy, sőtt mög-fogja áldani utóidat-is. – A’ halászt Rúsának nevezték.

MÁSODIK RÉSZ.

Őrkénnek Történetei.

§. I.
Falatozás.

Más nap Cserei Buda felé indúlt, Szerecsen szolgájával egygyűtt. Lovaglott mind a’ kettő. Dél tájban egy Pusztába érköztek, melyen egy Cserfánál többet nem találtanak.

Ki-pányvázván lovaikat, elő-vötték, a’-mit a’ tarisznyába találtak. Fehér cipó vólt, sodor és szalonna, ezeken fölűl sajt. Az övés közben a’ cserfára föl-tekíntvén Cserei, el-beszéllötte Szerecsennye előtt: hogy Annya (vele terhes lévén Honvárban) hirtelen a’ szűlésnek fájdalmait érzötte. Hirtelen egy cserfa alá szaladott, és ott fiát el-szűlte légyön igen szerencsésen. E’ történetnek örök emléközetére; magát osztán Csereinek nevezték.

A’ Falatozásnak vége felé vóltak, midőn a’ szél mög-indúlt, és ime a’ Cserfán valami csöngést hallottak, de (a’ fa-leveleknek bővségök miatt) semmit se láthattak. Csereinek szolgája föl-kapaszkodott a’ Fára, és láta ottan egy olyas csöngetőt föl kötve, mely azokhoz hasonló, melyeket az Ökrök nyakokon hordoznak.

Le-akarta a’ Szerecsen azt a’ Csöngetőt hozni; de Cserei mög-tiltotta, azt mondván: hogy az ottan szükségös. A’ Pásztoroktúl azért köttetött az légyön oda-föl: hogy éjnek üdején (ha a’ Szelek mög-erednek), tudhassanak merre tartani a’ Gulyákkal, vagy más egyébb barmokkal. Ezt a’ helyet csöngetőnek nevezte ez-után-is Cserei. Ez az utobbiaknál Csöngelő, osztán Csengelő, mostanában immár Csengele.

Igen mög-teccött Csereinek ez a’ Csöngetős Puszta, fő-képpen arra az okra nézve: hogy azt a’ magányos gyönyörű cserfát-is (nevének jel-mutatóját) benne találhatta. Sajnállotta mind-az-által azt: hogy annak termékeny földgyét úgy annyira el-futotta a’ Homok, hogy annak nagy részszét haszon-vehetetlenné, sőtt károssá-is tönné.

Mög-emléközvén Sepel-szigeti lakássárúl; eszébe jutott az-is: hogy győzte-mög ottan Soroksár-ellen-lévő sívány homokot, a’ fáknak oda-űltetésével. Óhajtotta szívében: hogy a’ körül-lakók közűl föl-támadna egy-valaki, a’-ki ezen haszontalan főldeken mög-könyörűlne, ez azokat haszon-vöhetővé tönné.[46]

§. II.
Reznek keresés.

Pártiskomon körősztűl-mönvén Cserei, és itten a’ tarisznyákat ismétt mög-töltvén, túl mönt Soroksáron; és a’ Pesti határra érközött. Itt Ő sok aszszonyi személyeket látott ide-tova járkálni. Úgy teccöttek előtte: mintha a’ Tallókban szorgalmatosan kerestek vólna valamit. Hogy intézettyöket ki-tanúlja, igy szóllított-mög közűlök egygyet

CSEREI: Hallyátok-é aszszonyok?

LEÁNY: Hallyuk. Mit akarsz?

CSEREI: Mit kerestek itten?

LEÁNY: Semmi közöd hozzá.

CSEREI: Leg-alább én-is kereshetöm azt veletek.

LEÁNY: A’-mit mü Szerecsenek keresünk, néköd Magyarnak ahhoz nyúlnod nem szabad.

CSEREI: Csudálatos dolog! nagyobb szabadsága lönne (Magyar-országunkban) egy Szerecsennek, mint egy Magyarnak? egy Zsellérnek, mint egy Haza-finak!

LEÁNY: Mü Rezneket keresünk.

CSEREI: Tudgyátok-é minő?

LEÁNY: Nem tudgyuk.

CSEREI: Kerestök tehát, a’-mit nem tudtok. Minek keresitök azt a’ Rezneket?

LEÁNY: A’ mü Urunk (Billa) Pesti Kastélyában betegen fekszik. Mü annak Rab leányai vagyunk. Hozzá mönvén az Orvos; betegségének mi-volttát szorgalmatosan mög-visgálta. Azt Sárgaságnak lönni tapasztalta. Nyavalájának bizonyos mög-gyógyítássára a’ Rezneket javallotta néki: hogy azt előbb mög-süttesse, az-után Rúsa-vízbe mög-főzze, utollyára mög-ögye. Sietnünk köll penig: mert azt Billa el-vöszi, a’-ki a’ Rezneket elsőben le-nyilazza.

§. III.
Egy alvó leány.

Hogy avval a’ leánnyal így beszéllgetött Cserei; Pest-várossa felé tekíntvén; egy más leányba ütköztenek szemei, ki (ezeknek társaságjoktúl el-válván) egy berek mellett le-telepödött, és alunni láccatott.

Mög-kérdözte felőlle az előbbi leánt: ha vallyon számok közé tartozik-é? Ha ugyan csak ide tartozik: mért nem szorgalmatoskodik ő-is a Rezneknek föl-találásában? A’ leánt hozzájok tartozandónak lönni mondotta; hanem oly kevélynek: hogy Billa’ házas-társaságával nem gondolna; hanem őtet tellyességgel mög-vetné.

Ezeket hallván Cserei; abban az aluvó leánban valamit lappangani gondolt, melyet néki (minden okvetetlenűl) tudnia köllene. Ösztönözte őtet valami belső indulat-is: hogy hozzája közelebbre mönne, és őtet visgálóba vönné. Körűl nézött mindeneket, és egy lelket se látott.

Hogy hozzája közelebbre érközött; a’ leánnak nem csak tiszta, hanem szembe-tűnő ékes ruhájábúl-is bizonyosan ki-vötte: hogy ama’ cudaroknak társaságjokat méltán mög-vetötte légyön, kik (ehhöz képest) igen alá-valók vóltanak.

Feje zöld fátyollal vala bé-burkolva, melyet arannyal hímzettek a’ szorgalmatos kezek. Kezében egy gyönyörű kis páca, melyel csak ez-előtt ír-vala valamit a’ közel-lévő homokban. Nem meszsze vólt az írás.

A’ leánt föl-verni nem akarván; tovább iparkodott, és (szolgájának adván maga lovát-is) oda kévánkozott mönni, a’-hol le-ülhessön, és (a’ leánnak föl-ocsodtta után) vele beszéllhessön.

Hogy tőlle vagy húsz lépésnyire el-távozott, szemeibe ütközött az az Írás, melyet a’ leány csak ez-előtt írt. Hogy azt mög-látta; nem löhet azt álmélkodásnak, se szíves indúlatnak, se szerelem érzésnek mondani, mely Csereinek szívét kettő-akarta repeszteni. Más valaminek, avvagy talán azokbúl öszsze-keverödött csudának mondhatni: más-ként nevet se találhatunk néki. – A’ melyeket látott, ezek a’ bötük igen-ki-teccően vóltanak: CSEREI hol v– – – –

§. IV.
Köz-beszéllés.

Csereinek nagy örömét, és öröm-kiáltássait hallván az e’-szendörödött leány, elsőben nyöszörögni kezdött, az-után penig föl-űlt. Az előbbi írásnak el-olvasássábúl magán-kivűl-lévén, és a’ leányhoz szaladván; így kezdötte

CSEREI: Ki vagy Te leg-nemesebb lélök, ki azt a’ nevet arra a’ homokra írni méltoztattál? Csak ezzel érdömölhetted azt mög-tőllem: hogy előtted térdeimet le-tögyem.

LEÁNY: Az Istenért! ki vagy Te, kinek szava oly ősmeretös előttem. Igaz-é: hogy szavadat hallom Cserei?

Mint mikor a’ Menny-kő valaki mellett le-csapott; el-hűl, el-iszonyodik, és magán segíteni nem tud, hanem ide-tova nézegel; úgy Cserei-is a’ leánnak előbbi kérdésseit hallván, és (a’ fátyolnak föl-emelte után) kedves személlyét mög-ösmérvén, mit szóllyon amannak el-bámulássára, nem tudta. Egygyike a’ másikának szeme közé nézvén; néha örvendöttek, néha siránkoztak; de leg-többször bámúltak. Így kezdötte osztán

CSEREI: Istenem! egy Fejedelmi Herceg Kis-aszszont (penig Hazájában) a’ Rab-leánzók között látni, löhetségös-é?

ŐRKÉNY: Én vagyok azon szerencsétlen leány, a’ ki néköd annyi nyughatatlanságot szörzöttem.

CSEREI: Szolgállasz tehát? és kinél?

ŐRKÉNY: Errűl ez-után-is szóllhatunk.

CSEREI: Nem tudom: mi lött vólna jobb: méreg által böcsűletesen mög-halnod; avvagy e’ szolgálatban le-gyalázva élnöd.

ŐRKÉNY: Jobb még-is: hogy az Isten mög-tartott. Minden gyötrelmeimet el-felejtöttem: hogy tégödet mög-láttalak.

CSEREI: Hol hordozott az égi röndölés. Mert az én történeteim hoszszabbak. Azoknak elő-adttokat az-utánra hagyhattyuk.

ŐRKÉNY: Az enyimék ugyan kurták; de súllyosok. Űlly-le ide mellém. Még amazok a’ Rezneket keresik; sokat el-végezhetek belőllök. Mert én azokat csak azért mondhatom kegyetleneknek, és el-tűrhetetleneknek: mert te jelen nem vóltál, midőn szenvedtem.

CSEREI: Oh mond-el (kérlek) minden környűlménnyeivel. Mert én mostanában minden tagjaimat ugyan-annyi fülekké változtatni fogom: hogy azokbúl egy bötűt el-ne-szalajcsak, a’ mely történeteidhöz tartozik.

§. V.
A’ Történet’ eleje.

ŐRKÉNY: Tudod-é azt? nem-é? de tudnod kölletik: hogy a’ Fejedelem két okokra nézve tíltotta-mög néköm Házassági társaságodat. Első az: hogy nagy-anyádra (Márnára) nézve, nem Fejedelmi; hanem Lovásznoki, ugyan azért szolgai vérbül születtél.

CSEREI: Mint-ha a’ házassági valóságos szeretet csak a’ vérre, nem penig a’ szívre tekíntene.

ŐRKÉNY: Ezt ugyan én-is mög-vetöm vala magamban. De a’-mi atyámat egészszen el-szakasztotta tőlled; az vala a’ másadik: hogy atyádnak törvéntelen születéssét valakitűl mög-tudta.[47] Tudta azt-is: hogy Kapor Fejedelem (Lebéknek attya) csak kegyelembűl vötte-föl örökössének azon említött Tököli-atyádat.

CSEREI: Mög-tudta tehát ezt-is.

ŐRKÉNY: A’ házasi társaságnak el-tíltássára okot adott az-is: hogy írántad való szeretetemet előtte el nem titkolhattam. Melyet minek-utánna néked kűldött ajándékim jobban mög-erősítettek vólna, el-tökéllötte a’ mérget, és a’ zsinórozást.

CSEREI: Mind ezeket levelkédbűl-is értöttem; de (hogy szaladgyak) e’ javallásodat el-tűrhetetlennek lönni gondoltam. És ha az el-szökésre reá-nem-vitt vólna Telekes; nyakam a’ zsinórt el-nem kerűlhette vólna.

ŐRKÉNY: Én az el-szökésre hamarébb reá-adtam magamat. Mert: minek utánna Málénak festött képébűl mög-tudtam szerencsétlenségünket; leg-is-leg-elsőben tégödet a’ magadérúl tudósítani akartalak. Az-után egy Őrünket mög-szóllítottam. Elő-adván szerencsétlenségömet, őtet arra kértem: hogy valahová el-rejcsen.

CSEREI: Életemet egy Őrre még se bíztam vólna. Ezek a’ Fejedelemnek leg-hívebb szolgái. Mindent füleibe súgnak.

ŐRKÉNY: De én attúl nem féltem. Régen ösmertem az ifiút, és annak erkölcscseit. Még azon éjjel a’ Fejedelmi udvarbúl ki-lopott, és (a’ Budai högyeken körösztűl) egy helységbe vitt, melyben a’ Pannonoknak egy régi kápolnájok vagyon. Mellette a’ Pap, ki a’ bálványokat tisztöli.[48] Hogy a’ Papnak kezeibe jutottam; és ez szerencsétlenségömet mög-értötte; igen jó gondomat viselte. Magánál tartani nem mert; hanem a’ templomkába laktatott, ahová ételemet hordatta.

CSEREI: Láthattak tehát azok, kik a’ templomkába gyüleközni szoktak! Igazán tehát el-nem-valál rejtve!

ŐRKÉNY: Szorgalmatoskodott a’ Pap arrúl-is. A’ gyüleközetnek alkalmatosságával, egy bálvánnak (mely az Oltáron állott) üregébe rekesztött. Itt lappangottam mind-addég, még az ima tartott. Benne akkor úgy vóltam: mintha elevenen beléje temetödtem vólna.

§. VI.
Utóbbi történet.

ŐRKÉNY: Hogy az előbbeniekre viszszá-térjek: minek-utánna el-vesztésünk üdeje el-érközött; és bennünket szobáinkban nem találtak a’ zsineggel fojtók, és Étetők: maga ugyan Málé nem; de a’ többi el-hüledözött. Csak hamar el-terjedött az a’ hír: hogy Te Indiába, én Romába szöktem.

CSEREI: Ugyan ki-löhetött ennek a’ hírnek Szerzője?

ŐRKÉNY: Telekes vólt, a’-mint osztán hallottam. De ő ezt igen okosan cseleködte: mert azzal holl-léttünket bizontalanná tötte. Ugyan-azért semmit se használhatott Taksonnak: hogy utánnunk visgálókat, mind Rómába, mind Indiába küldött.

CSEREI: Reám a’ Kémek nem akadhattak: mert Szerecsen-ország felé vettem utamat.

ŐRKÉNY: De reám annál-inkább nem. Nem csak azért: hogy Róma felé nem möntem; hanem leg-főképpen azért: mert tellyes életemben senki se látta ábrázatomat, ki-vévén tégödet, ki előtt a’ zöld fátyolt (édös anyámnak jelen-léttében) föl-löhetött emelnöm.

CSEREI: Ott maradtál tehát a’ Bálvánnak embörségös Papjánál?

ŐRKÉNY: Ott igenis, ki engömet (mint tulajdon leányát) úgy gyámolt. Semmi nélkűl nem szükölködtem. Magamra vígyáznom nem kölletött. Szűntelen ő virrasztott mellettem.

CSEREI: Semmi zenebona azomban?

ŐRKÉNY: Vólt valami, de le-csillapodott. Hírtelen a’ Kápolnába szalad egyszer a’ Pap, és Taksonnak kémjeirűl azt hozza-volt hírűl: hogy a’ Faluba lönnének, ‘s-engöm’ keresnének. Jelök vólt, melyből mög-ösmerhessenek: Közép magasság, hoszszú újak, kisded lábak, és a’ kis szájnak gömbölűsége.

CSEREI: Ugyan-csak ezzel mire möhettek?

ŐRKÉNY: Möntek valamire. Mert (nem sok üdő múlva) egy hozzám igen hasonló leánzóra akadtak. Ez (a’-mint ki-tudódott osztán) ennek-előtte Elemírnél Visegrádon szolgált, de most (tőlle el utáltatván) szerencséjét másutt kereste, és ime föl-is-találta. Budára vitetött Taksonhoz. De ez a’ kóborló személy nagy károkat tött a’ Fejedelmi udvarban.

§. VII.
Ennek-folytatássa.

CSEREI: Ez a’ tekergő leány néköm veszedelmesnek teccik.

ŐRKÉNY: Jól mondád (édös Csereim). Hozzám jön ismétt az én kedves Papom, és azon édös anyámnak (ki tégödet annyira szeretött: hogy veled-való házas társaságomat maga boldogságának tulajdonította) azon édös anyámnak (mondám) halálát jelenti.

CSEREI: Mög-holt tehát az az igazi magyar Fejedelemnő! a’ mü édös anyánk, a’ mü gyámolónk? a’ mü mindenünk? Nehéz annak végét hallani, ki méltó volt arra: hogy végetlen éllyen.

ŐRKÉNY: Ekkor atyám harminckilenc, vagy leg-föllyebb negyven esztendős lévén; újra mög-házasodott. El-vötte azt a’ Visegrádi Kóborlót, ki magát Svatoplugnak vérébűl származottnak hazutta.

CSEREI: Oh! ebben ugyan Takson előbbi Hitessét föl-nem-találhatta, jól tudom.

ŐRKÉNY: De, hogy találhatta-vólna-föl? soha ennél a’ velág vak-merőebbet, sőtt patvarabbat nem látott. – A’ Világosi Fő-papot Budára csalatván, úgy mög táncoltatta: mint a’ havasi Medvét. – A’ Fejedelemnek Lovászszai közűl egynek mög-parancsolta: hogy cipót gyúrjon, és kalácsot süssön. Eleget szabódott a’ Lovász: hogy ő a’ sütéshöz nem tud. De hasztalanok vóltak minden szavai. Mög-kölletött lönni. Hogy a’ süteményeket elejébe hozta; azt mondotta a’ cipórúl: hogy héjját nagyon mög-égette; a’ kalács tésztárúl penig: hogy Ló-gané-szagú. Ezekért őtet hivatallyábúl ki-csapta.

CSEREI: Hát őtet ki-nem-csapta Takson?

ŐRKÉNY: Gondolom nem szenvedhette vólna sokáig patvarságait; ha szor-gondosabb dolgai nem érköztek vólna. Egy baja az vólt: hogy az én hol-létöm felől keményen kérdözösködtek tőlle a’ Magyarok’ Nagygyai. A’ Norikomi Vezér (Országunknak zavarodássát mög-értvén) ellenünk mozogni kezdött, és Budát fenyegette.

CSEREI: Ezek ugyan mög-érdömlik a’ Fő-törést. Mihöz fogott Takson?

ŐRKÉNY: Soha ő (valamint a’ többi Magyarok) bálványozó nem vólt. De mostani pogány Feleségétűl arra vöttetött még-is: hogy a’ Pogány templomokat járja, és azoknak bálvánnyaitúl segedelmet kérjen. Leg-közelebb érte azon Kápolnát, melyben reám az én kedves Papom vígyázott. Ki-is Taksonnak szándékárúl tudósítatván; hozzám jött, és engöm a’ Bálvánnak üregébe bé-zárt.

CSEREI: Ugyan mi leszsz ebbűl?

ŐRKÉNY: A’ réz Bálvány elött le-térdelvén Takson: tőlle fen-szóval segedelmet kunyorált. Én szavait hallván (mint-ha a’ Magyarok’ Istene mög-neheztelt vólna a’ Bálvány-imádóra) föl-buzdította szívemet, és a’ réz Bálványbúl ezeket hangoztatta én általam ki-felé: Soha a’ Magyarok’ Istene mög-nem-hallgattya a’ Bálványozó Fejet, fő-képpen az olyan magyar Uralkodót, ki ártatlan leányát Őrként, és még ártatlanabb Csereit minden mög-visgálás nélkűl el-kárhoztatta.

§. VIII.
Norikomi Vezér.

CSEREI: Ezzel ugyan bé-érhette Takson. Mög-bánta-é töttét?

ŐRKÉNY: Nem löhetött: mert hogy azokat fejére találtam mondani; egyszeribe, mög-tébolyodott, nem sokára mög-hólt.

CSEREI: Csak igaz vólt még-is, a’-mit a’ Haram-Bassátúl hallottam. – Hát Te abbúl a’ Réz-hordóbúl hogy csöpöghettél-ki.

ŐRKÉNY: Egy kis türedelmet. – A’ Noriki Vezér (atyámnak halálárúl, Öcsémnek gyöngeségérűl tudósítást vévén); hogy rajta a’ Magyaroktúl el-követött boszszúkat mög-tromfolhassa, hírtelen öszsze-csődítötte seregét, és Buda alá iparkodott. Abba a’ helységbe érközött, a’-hol engöm az én Papom tartott. Ettűl a’ Vezértűl (mivel Körösztény vólt) leg-inkább tartván a’ Pogány Pap; most akart leg-inkább tőlle el-rejteni. El-rejtött a’ Réz-bálványba, és mög-parancsolta, hogy egygyet se szóllyak; és, ha löhet, ne-is lehellyek.

CSEREI: Nem akarta: hogy ott-léttödet mög-tudgya; és ezt ő okosan cseleködte.

ŐRKÉNY: De haszontalan vólt minden ügyeközete. Hogy a’ Vezér mög-nyittatta a’ Kápolnát; a’ Bálványra tekíntvén, föl-háborodott. Mög-parancsolta Katonáinak: hogy a’ Köröszténységnek ezen gyalázattyát le-döncsék az Oltár tetejérűl. Erre a’

PAP: Kérlek Uram, ezt mostanában ne cseleködd.

VEZÉR: Mi okra nézve?

PAP: Egy személy vagyon belé rekesztve.

VEZÉR: Tudni-illik: hogy ő szóllyon a’ Réz-bálványbúl; és Te a’ néppel el-hitessed: hogy Isteneid szóllanak. Vessétek-le a’ bálvánt avval a’ Személyel egygyütt.

PAP: Ne cseleködd azt Uram! Az a’ Kis-aszszony Fejedelmünk’ leánya. Őtet én (attyának kegyetlensége ellen: mivel méreggel mög-akarta étetni) e’ bálvánba rejtöttem.

VEZÉR: De én azt-is hallottam: hogy egyszer mög-szólltattad a’ Bálvánt, és a’ Fejedelmet mög-bolondítottad.

PAP: Ez ugyan mög-esött Taksonnal, de intézetem ellen. Midőn a’ Bálvántúl segítséget kért; föl-buzdította leányát, ki néki az igazságot mög-mondtta. Errűl, (hogy tébolodott lött) se én, se leánya nem töhet.

VEZÉR: Lássük azt a’ leg-nemesebb leánt.

Őrkény: Engömet tehát a’ Réz bálvánbúl ki-vött az én jó-szívű Papom, és a’ Vezérnek elejébe állított. Oly kegyességgel viseltetött hozzám: hogy nagyobbat Testvérömtől nem várhattam vólna. Azt mondotta: hogy Magyar-ország engöm’ mög-nem-érdömölne: mivel benne oly kegyetlen atyák lönnének, kik leányokat méreggel el-veszteni szoknák. Kért osztán a ‘ Vezér: hogy vele országába mönnyek.

CSEREI: De ezt Te néki mög-nem-ígérted?

ŐRKÉNY: De tehettem-é ögyebet? Mit nem cselekszik az embör, midőn mindentűl fél; és még-is reméll valamit?

CSEREI: Csak még-se szeretem a’ dolgot egészszen.

ŐRKÉNY: Amazokon fölűl, még az-az ok-is sürgetett: hogy a’ Vezérrel Vindobonába mönnyek;[49] mivel nem löhettem bizonyos: jobb dolgom lönne-é Gejza-Öcsémnél Budán, mint a’ Norikomi vezérnél Vindobónában.

CSEREI: Csak ugyan el-vitt magával?

ŐRKÉNY: Úgy belém szeretött: hogy (egy kérésömre) mög-engedött Magyar-országnak. Haza vitte (velem egygyüt) seregét.

§. IX.
Erőltetés.

ŐRKÉNY: Óh emberi életnek viszontagságai! Be sok inségekkel sanyargattok bennünket!

CSEREI: Által-látom én azt, a’ mik reád következtenek.

ŐRKÉNY: El-hiszem; de még sem olyas környűlményekkel, mellyek én előttem (egy Fejedelmi Kis-aszszony előtt) tűrhetetlenek vóltak. Ki hihette vólna a’ felől a’ Noriki vezér felől: hogy föl-tételeiben oly kegyetlen légyön? – Három nap múlva, hozzám kűldi aszszony-kémjeit. Ajánlya a’ házasságot, azt pedig oly vakmerőképpen: hogy annak végbe vitelérűl nem kételkednék. Én ezt a’ terhes dolgot, továbbra-mög-mög-továbbra halasztani kévántam: hogy hevei le-forjanak. Azt-is mondottam néki: hogy a’ Házasság (Öcsémnek Fejedelmi engedelme nélkűl) mög-nem-eshetnék. Várakoznék tehát csak éppen annyi üdőre: melyben Gejzátúl feleletet, vagy engedelmet vészök.

CSEREI: Ezt már igen okosan gondoltad.

ŐRKÉNY: De ez csak fogás vólt. Soha eszöm’ ágába se vólt: hogy Öcsémnek írjak. Attúl tartottam: nehogy (a’ Noriki Vezérnek fényességét látván) engömet néki engedgyön, minden hajlandoságom ellen. Azt hazudtam egyszer előtte: hogy Budán a’ házasságot mög-nem-engedik.

CSEREI: No lösz ebbűl mindgyárt valami.

§. X.
Szolgálat.

ŐRKÉNY: Oly gonosz Norikomi aszszonyoknak kezeik közé jutottam: hogy azon örvendenének: ha engöm’ fogyni látnának, és ha a’ halálnak sárgaságát ábrázatomon szemlélnék. Élelmemre durva ételeket adtak. Vizem soha se vólt bűz nélkűl. Vének lévén Őr-aszszonyaim (midőn mellettem éjjel virrasztottak) annyira köhencsöltek: hogy alunnom nem löhetött. Ha ezen állapotom sokáig tartott vólna; ki-nem-állhattam vólna.

CSEREI: Ki-szabadúltál tehát?

ŐRKÉNY: Éppen akkor, midőn a’ Noriki harag egészszen ki-ütötte magát. Erővel akart a’ házasságra kénszeríteni. Mivel ezzel semmire se möhetött; el-tíltotta tőllem az egész társaságot; engöm penig egy a’ föld-alatt-lévő tömlöcbe bé-záratott.

CSEREI: Még se Szabadúltál-ki tehát? Én ezen rabságodon nagyon mög-ütközöm. A’ többit tűrhetőnek, a’ tömlöcöt tűrhetetlennek vélem.

ŐRKÉNY: Ugyan-csak ez vólt, a’-mi a’ Noriki vezért mög-vesztögette. Mög-eléglette a’ Magyarok’ Istene ártatlan szenvedésseimet, ugyan-azért föl-támasztotta ellene a’ Maraháni vezért. El-vötte Vindobonát. A’ csata nagy vólt. Benne a’ Noriki vezér mög-sebesödött. Engöm’ az embörtelen Marahánok (a’ többi Rab-leányokkal egygyütt) nem tudván ki légyek, magam felől én se szóllván valamit; árúba bocsátottak.

CSEREI: Ha szóllottál vólna, talám rajtad mög-könyörűltek vólna.

ŐRKÉNY: Akár hogy esött: de az még-is mög-esött: hogy (mivel egészszen el-fonnyadva vóltam) leg-kevesebb pénzen el-adattattam. Mög-vött Billának (ennek a’ Pesti Kastélyos Úrnak) Lovászsza; ki (Vindobóna körűl, Urának számára) Paripákat vásárlott. Itt vagyok tehát nála. Szolgálnom köll addég; még magam’ mög-ösmertetéssömnek üdeje mög-érközik.

CSEREI: Ennek penig mennél-hamarébb mög-kölletik lönni.

§. XI.
Jóra fordúlás.

ŐRKÉNY: Igen-is: ha löhetne. Mög-mondgyam-é Billának: ki-féle lögyek?

CSEREI: Mond-ki egyenesen. Mög-fog ő emléközni édös atyádnak jó-tetteirűl. Ő tötte Billát embörré. Átkozott erkölcstelenségű lönne; ha annak leányát szabadgyába nem-eresztené.

ŐRKÉNY: Én ezt csak azért nem cseleködtem: mert Te rád várakoztam édös Csereim. Löhetetlennek lönni gondoltam: hogy (Atyámnak holtta után) sokáig el-maradgy. Isten hozott előmbe. Már most föl-emelködöm én-is: most jut immár eszömbe: hogy valaha én-is Fejedelmi Herceg-kis-aszszony vóltam.

CSEREI: Szabadságodat reám bízhatod. Azt én bizonyosan helyre állítom. De hogy ez erőltetve mönni ne láccattassék; tudnom kölletik: minö erkölcscsei vannak Billának?

ŐRKÉNY: Kis tapasztalásombúl, én őtet azok közé számlálom: kik a’ testi gyönyörűségekben egészszen el-merűltenek. Szűnetlen abba töri fejét: hogy löhessön mög-híznia jobban? Penig kövérsége olyan irtóztató: hogy (ha ki eresztenék egészszen) hét mázsa zsírt olvaszthatnának belőlle.

CSEREI: Ez a’ disznónál is kövérebb.

ŐRKÉNY: Maga felől szűnetlen a’ gondolattal vagyon: őtett az Isten azért teremtötte légyön: hogy mindég vendégeskedgyék, és hájat ereszszen. – Kövérsége miatt szinte mög-fulladott tegnap. Tudatlan Orvossa (kivel ő nem sokat gondol, ha gyomra jól emíszt; imádgya penig, ha szorúltságban vagyon) el-hitette azt véle: hogy más-képpen mög-nem-gyógyúlhat, hanem, ha Szerecsen-aszszonyok által, Rezneket fogattat.

CSEREI: A’ Bolond beteget mög-gyógyíttya néha a’ babonás hiedelem-is.

ŐRKÉNY: Mög-köll penig elsőben a’ Rezneket süttetni, azt az-után Rúsa-vízbe mög-főzni, és elejébe tönni. Ha ezt egészszen el-kőlti, azt mondgya az Orvos: hogy bizonyosan mög-gyógyúl. Annak a’ leánnak, ki a’ Rezneket le-nyilazza; mög-ígérte: hogy Ágyassának el-vöszi; mög-löhetne penig, hogy Feleségének-is.

CSEREI: Sok szerencsét hozzá.

ŐRKÉNY: Hadd keressék azok a’ leányok szerencséjöket. Én az enyimet hamarébb föl-találtam nyúgodva; mint amazok fáradva.

§. XII.
Ki-szabadúlás.

Igen szerette Cserei: hogy Billának környűlménnyeit Őrkény Kis-aszszontúl ki tanúlhatta: mert ennek szabadságát ugyan-csak annak szavaibúl eszközölhette.

Azok az aszszonyok, kik a’ Rezneket keresték, és mög-nem-találhatták (minek-utánna Őrként mög-látták) mellette lévő azon Ifiún el-csudálkoztak. Őtet forgatták eszökben: midőn haza felé möntek. Cserei penig Őrként (kezén fogva) sétáltatta utánnok.

A’ Kastélyhoz érközvén: bé-mönt az aszszonyokkal Cserei-is. Az aszszonyok a’ Rezneknek föl-találássát a’ löhetetlenek közé röndölvén; nagyon föl-háborították, és ezekre fakadtt

BILLA: Ha valaha, most kölletött vólna (semmire-köllők) le-nyilazni a’ Rezneket. Íme két-hét múlva (Gejzának parancscsábúl) Erdélybe kölletik útaznom: hogy Saroltát (Gyula Vezérnek leg-híresebb leányát) feleségűl mög-kérjem, és Budára hozzam. Ezt én (ezen lusta leányok miatt) végbe nem vihetöm.

LEÁNY: Mü bizonnyára annak a’ Rezneknek föl-keresésében annyit fáradtunk: hogy lábainkat, és más tagjainkat alig bírhattyuk. Az a’ leány penig (ki avval a’ legénnyel amott’ áll) mindég a’ bokor mellett nyúgodott.

CSEREI: És ez a’ leány többre mönt nyúgodva, mint Ti fáradva. Ő-találta-föl a’ Rezneket, mely által Billa valósággal mög-gyógyúl. Én-is ki-tanúltt Orvos vagyok. Ha a’ Reznek nem használ, van néköm más Orvosságom, mely bizonyosan használ.

BILLA: Szentűl van tehát a’ dolog. Van tehát Rezneköd? mert annélkűl mög-nem-gyógyúlhatok.

CSEREI: Van igen-is. És immár mög-sűlve, és Rúsa-vízbe mög-főve.

BILLA: Úgy de a’ leány, ki a’ Rezneket mög-lőtte, talán csak nem akarhattya házasságomat.

CSEREI: Azt ő soha se kévánta.

BILLA: El-möhetek tehát Erdélbe.

CSEREI: El-möhecc minden bizonnyal. Hanem egygyet mondok. Mivel a’ leány (föl-gyógyúlásod után) le-mond arrúl: hogy feleségűl el-vögyed (noha ez ígéretedben áll); tödd te-is azt véle: hogy szabadgyába el-erezd. Ha Rezneke nélkűl-is mög-nem gyógyítalak; akkor osztán magamat (ő helyette) örökös szolgálatodra kötelezem.

BILLA: Oh ne könyörögj annyit érötte. Úgy-is semmit sem ér a’ lusta. Tisztúlly innént leány.

§. XIII.
El-mönetel.

Igen kedvesen esött Cserei előtt: hogy Billa Őrkénnek el-mönetelét úgy annyira sürgette. Igen szerette azt-is: hogy ezen fejedelmi szolgáló felől semmit se tudott. Hogy tehát szándékát mög-ne-másolhassa a’ Kövér; tüstént ki-vitte szobájábúl Őrként, és őtet Szerecsen szolgájának hívségére bízta; mög-parancsolván néki: hogy e’ leánt (mög-nem-mondván: kit?) egyenesen Telekeshöz vigye. Azokra a’ levelekre penig, melyeket ezek hozzája küldendenek Pestre, nagy szorgalommal vígyázzon.

Őrkény és Cserei sírva váltak-el egy-mástúl csupa örömökben. Örvendözött Őrkény: hogy Csereit ismétt viszszá-vöhette. Cserei penig azért: hogy Őrként (veszedelmeibűl ki-szabadúlva) ismétt mög-láthatta. Nem vólt Csereinek semmi más reménsége, hanem Őrkény. Őrkénnek se Csereinél ögyébb.

Szerette ugyan Cserei Őrkény-kis-aszszont; a’-mint azt szavaival szűnetlen mög-bizonyította; de Őrkény úgy szerette őtet: hogy azt szóval ki-nem fejezhette. E’ szerencsés öszsze-jövetel után azt gondolták Szegények: hogy túl vannak immár a’ habokon.

§. XIV.
Mög-gyógyúlás.

Hogy egészen mög-szabadúllyon Cserei, nem vólt ögyébb hátra; hanem Billának mög-gyógyúlássa: mivel magát ennek-előtte szolgájává ajánlotta vala. Őrkénnek tellyes ki-szabadúlta után, magát-is szabadnak tapasztalni akarván, bé-mönt kövér betegjéhöz, kit így fogadott

BILLA: Hozott Isten Orvos! Itt-é immár a’ Reznek?

CSEREI: Veled én (Uram) igazságosan bánni akarok. Nincs néköm nyárson-sütött, és Rúsa-vízbe-főtt Rezneköm. A’ Reznek nem ögyébb: hanem előbbi Orvosod’ tudatlanságának palástya. Csak tégödet sajnállak: kit az a’ tudatlan oly esztelennek tart: hogy hitelt adhacc ámítássainak. Azon csudálkozom: hogy gyémántot nem töret-öszsze, és orvosságúl nem adgya: mert ezt-is szokták az eszelős Orvosok.

BILLA: Bizonnyára mondaszsz valamit. Már régtűl-fogva vöttem én azt észre: hogy mak-hordozással, vad-gesztenyének zsebömbe töttével, és más e’ féle haszontalansággal gyógyít. Hát te mi tévő lészeszsz velem?

CSEREI: Ímé itt’ egy tömlő. Én ezt mostanában föl-fúvom. Tudd-mög penig: hogy lehelletöm bizonyos orvosság. Ha ez egyszer, ennek a’ tömlőnek gőz-lukain (a’ te dömöcsköléssöd által) ki-erőltettetik, és a’ te testednek gőz-lukaiba bé-szívárkozik, szemlátomást fogod tapasztalni: hogy kíváncsod viszszá-tér. Mennél erősebben dömöcskölöd a’ tömlőt, annál több lehelletet vöszöl magadba, ‘s-annál hamarébb is mög-gyógyúlsz.

BILLA: No már ezt inkább szeretöm, mint-ha (ama’ másik Orvosomnak bolond szokássa szerént) italomra füves meleg vizet annál.

Föl-fútta tehát Cserei a’ tömlőt, úgy-annyira: hogy annak vékonyabb részszét szinte el-repesztötte. Ennek gőz lukai aprók lévén (Billának erős dömöcsköléssére-is); igen nehezen eresztették-ki a’ lehelletet, Billának úgy kölletött rajta dolgozni: hogy a’ vér-ejték-is bőven ki-verekednék rajta. Úgy el-fáradott: hogy le-fekünnie kölletött.

Mindenkor mellette vala Cserei, és nézött vágyódássaira. Italt kére magának. Bort eleget, de semmi ételt nem adatott néki, és ismétt a’ munkára hajtotta. Dolgoztatott véle a’ napnak le-alkonyodttáig. Ekkor néki azt javallotta: hogy fekünni üdején mennyen, osztán a’ dologra üdején kellyen. Az éjeli alvás igen jó izűn esött Billának, noha ez előtt az álmatlanságrúl szűnetlen panaszolkodott.

Más napra ismétt fölfuvatott a’ tömlő, a’ munka-is folytatott. A’ követközött éj ismétt jobb izűnek teccöt. Harmadik napra öhetött-is, ihatott-is, álhatott-is a’ Kövér, és egészen mög-gyógyúlt.

§. XV.
Veszedelem.

Billának föl-lábbalássát (pedig minden Reznek nélkűl) hogy az Orvos hallotta, nagyon mög-neheztelt Csereire: hogy magát az orvosi hivatalba avatni merészlötte. Tüstént öszsze-csőditötte a’ Borbéjokat, a’ Borotvásokat, a’ vén Bábákat, és velök el-végeztette: hogy az a’ vak-merő (ki tudatlansága miátt kárt tehetött vólna Billának) a’ más velágra küldessék.

Ímé minő áskálások ezek ismétt; minő alattomos gödrök Csereinek lábai előtt, penig a’ miatt a’ jó-tötte miatt: hogy egy Pokol-bélű embört nem Reznekkel; hanem a’ dologra-szoktatással lábra állított!

Hogy Csereinek jó akarattyát mög-hálálhassa Billa; mind, őtet, mind az Orvost, mind a’ Borbéjokat ebédre hívattatta más nap. Öszsze-röhögtek emezek, és magok között el-is végezték: hogy (midőn a’ harmadik fogást föl-adgyák) Csereit egy mög-mérgesítött étellel a’ más velágra kűldgyék. Jól mög-jegyezték penig az ételt: hogy valami-képpen belőlle ne ögyenek. El-hitette azt Billával-is: hogy a’ jegyes tálban lévő eledelt mög-nem-emisztheti gyomra, ugyan-azért belőlle ne ögyék.

Bizonyosan el-veszött vólna ekkor Cserei; ha e’ gonoszoknak intézettyöket csudálatosam mög-nem-gátolta vólna az irgalmazó röndölés.

Mert íme (éppen a’ harmadik fogás előtt) bé-toppana az ebédlő Palotába Csereinek hív Szerecsen szolgája, ki Őrkény-kis-aszszontúl egy levelet hozván magával: minek utánna azt Urának kezeibe adta, őtet a’ Palota’ pitvarába ki-hívta, azt mondván: hogy azokon kivűl, melyek a’ levélben vannak, lenne még valami, melyet Telekes az ő személlyére bizott. Cserei ki-mönt.

Azomban Billa, arra a’ mög-jegyelt tálra vetvén szemeit, mind színe az ételnek, mind köllemetös gőze mög-teccött. Kért magának belőlle; de ellene mondott az Orvos. Kért osztán nagyobb lármával, de ez-is nagyobb lármával mondott ismétt ellene.

Bé-jött erre a’ lármára (dolgának vége után) Cserei; és a’ vetekedésöket mög-értvén, azt a’ jegyes tálat-is maga előtt látván: valamirűl gyanakodni kezdött. Kérte Billát: hogy az Orvost annak az ételnek mög-övéssére kénszerícscse. De ezt az mög-cselekönni nem akarta mind-addég, még Billa (elő-vévén dárdáját) halállal nem fenyögette.

Ekkor mög-vallotta az Orvos: hogy (Csereinek számára) mög-mérgesítötte légyön az ételt. Ki-se mondotta szavait: Billa a’ dárdát mellyébe vetötte. Hanyat dűlt, és lelkét ki-adta.

HARMADIK RÉSZ.

A’ Budai Tornák.

§. I.
Őrkény Budán.

Elég sokáig múlatott Őrkény a’ Budai vár alatt Telekesnek házában, még magát fonnyadságábúl ki-vöhette, és magát vele mög-ösmertethette. Kérte osztán Telekest: hogy a’ Budai udvarba föl-mönnyen, és Öcscsének (Gejzának) iránta-való hajlandóságait mög-tudgya, minek-előtte őtet személyesen mög-üdvözöllye.

Éppen ekkor érközött Gejza Erdélbűl, a’-hová arra az okra lovaglott: hogy (Gyulához szálván) annak leányát Saroltát mög-láthassa. Egy gyönyörű várat építtetött ekkor Gyula-vezér, és azt maga’ nevérűl Gyula-fehér-várnak nevezte.[50] Igen mög-teccött Gejzának Sarolta; Saroltának-is Gejza, csak hogy Gejza pogány vólt, Sarolta penig mög-körösztölve vala.

Gejzának haza érközéssét mög-halván Telekes, kötelessége szerént bé jelentötte magát. Tetőtűl talpig mög-szemlélvén ötet így szólla

GEJZA: No mi újság Telekes? Te néköm olyasnak teccöl, mint az, kinek orra vérre mög-eredtt.

TELEKES: Az újságok között egy vagyon nevezetös, mely Fejedelemségödet-is illeti. – Őrkény, Fejedelmi-herceg-kis-aszszony (Fejedelemségödnek mindenkor leg-kedvesebb Nénnye – – –

GEJZA: Az Istenért – szólly hamarébb – Talán oda van?

TELEKES: Ettűl az Isten mög-mentötte őtet. Életének hírét hallhatni. Ha parancsolod (Uram) Budára hozhatom: mert attúl-is tartok: ne-hogy örökre el-kerűllye Budát.

GEJZA: El-kerűllye Budát? – Mit mondaszsz? – Őrkény tehát Öcscsét el-felejthetné? – Hol-van ő? – Oh Telekes! Hozd hozzám őtet mennél hamarébb! – Hadd öncsem-ki, kedves Néném előtt szívemet; mit szenvedtem eddég, még életének bizontalanságába éltem.

TELEKES: Ha Fejedelemségöd parancsolja; holnapi napon (ezen üdő tájban) mög-fog itten jelenni.

GEJZA: Mért nem ma? Mennél előbb; annál örvendetesebb. Oh kedves Őrkényöm! kedves édös Néném! be sokat szenvedtél atyámnak kegyetlensége miatt. Azon fogok lönni: hogy siralom-napjaidat, öröm-napjaidra fordícscsam. Add-elő őtet mennél hamarébb!

§. II.
A’ készűletek.

Hogy ezeket Telekes Őrkénnek tudtára adta, és azon kivűl azt-is mög-értötte: hogy (Taksonnak halála után) mostohája (az Országnak Nagygyaitúl) el-csapattatott; föl-üzent azoknak a’ leánzóknak, kik ennek-előtte szolgálattyára vóltanak, és mind eddég az udvarban mög-maradtanak: hogy akár-ki közűlök hercegi köntössét Telekeshöz hozza.

Hogy magát tisztességesen föl-öltöztette; Telekessel az udvarba mönt, és Öcscse előtt mög-jelent. – Ilyen érzékenségeket (soha még a’ velág) két atyafiságos szív nem érzött, mint ezek érzöttek, midőn egymást (annyi viszontagságok után) körűl-karolták.

Gejza mind magárúl, mind Saroltárúl mög-felejtközvén, csak abban láccatott foglalatoskodni: hogy leg-kedvessebb Nénnyének (a’-miben löhet) szolgállyon, és únalmas óráit (külömb-féle vígasztalásokkal) leg-kurtábbakká tögye.

Öcscsének ezen szívességét látván Őrkény; mög-jelentötte néki Csereivel való régi szövetségét; édös annyának ebben mög-egygyezéssét; csupán Taksonnak ellenközéssét; innént mind Csereire, mind magára követközött bujkálásokat, és keserves bujdosásokat. Úgy gondolná mostan: hogy a’ Magyarok’ Istene mög-könyörűlt légyön rajtok, és így az előbbi keservöket, a’ boldog öszsze-párazással föl-váltani kévánná. Erre

GEJZA: Édös Néném! Én ugyan Csereinek társaságát nem hogy nem ellenzöm; hanem óhajtom-is tellyes szívembűl. De ebben még akadály vagyon.

ŐRKÉNY: Micsoda akadály? Talán: hogy Unokája Márnának.

GEJZA: Ez leg-kevesebb vólna. Hanem többen-is vagynak, kik személyed után vágyódnak. Vezérek mind a’ hárman, szépek, és vagyonosok; a’ mellett (a’-mint leveleikből ki-teccik) mind tisztességösök, mind tégödet nagyon kedvellenek.

ŐRKÉNY: Néköm azon három ösmeretlen Vezérők közűl (ha Csereire vetöm szemeimet) senki se tecchetik. Mert én ezt ösméröm; amazokat nem. De nem-is hihetöm: hogy ennél méltóbbak lögyenek mind születéssökre, mind neveléssökre nézve.

GEJZA: Úgy ám édös Néném, ha magok kénnyökre születnének a’ fejedelmi-herceg-kis-aszszonyok. Ezeknek a’ tisztességre-is szükség vígyázniok. Azokat a’ három Vezéreket (csak amúgy bolondgyába) el-tíltani; Udvarunknak bőcsűletére nem válna. Ennek valami módgyát köllene ki-gondolnunk: melyel élvén amazok, szántt-akaratbúl láccattassanak le-mondani mög-kérésödrűl.

ŐRKÉNY: Ezt te igazán mondottad.

GEJZA: Leg-jobb a’ körűl-lévő hatalmasokkal békességben élni: mert másként el-idegenednek tőllünk. Tapasztalhattuk ezt Taksonnak üdejében; ki tellyes élete napjaiban (valamint Őseink-is) szűnetlen hadakozott; ‘s-ugyan-ezért, nem ögyébbre möhettek a’ Magyarok; hanem csupán arra: hogy magokat aprítva fogyasztották. Ezért köllött Taksonnak Bolgár-és-Bessarab-országokbúl (már miért nem Szittyiábúl?) zselléreket ide hozatni, kik (ha csak föl-nem-eszmélködünk) Uraink-is löhetnek.

ŐRKÉNY: Oh be velősen gondolkodol édös Öcsém. Ha Őseink-is igy gondolkodtak vólna, talán jobb lábon állana az egész Magyarság. Már most tehát én-is mög-állapodok abban: hogy azokat a’ három Vezéreket kérésömtűl el-tíltani nem köll; de ki-kérem ám magamnak azt-is: hogy Cserei se rekesztessék-ki abból. – De ezt miképpen vigyük végbe?

GEJZA: Gondolkodgyunk a’ módrúl. Mert ez nem hójag, hogy hamarjában föl-fújjuk. Ebben a’ leányoknak sokkal élesebb eszök vagyon. Reád bízom a’ dolgot.

§. III.
Torna-röndölés.

Mög-nem-állhatta Őrkény: hogy az egész dolgot Csereinek ki-ne-nyilatkoztassa. Nem löhet e’-felől mondani: hogy boszszankodott a’ Vezérekre, mert (Gejzának okoskodássait-is hallván Őrkéntűl) azt a’ mög-engedést szükségesnek lönni gondolta.

Keveset gondolkozván el-találta a’ leg-jobb módot Cserei, és Őrkénnek ki-jelentötte; őtet arra kérvén: mönne mennél-előbb Gejzához, és (ha ez néki teccenék) azt a’ három Vezéreknek mög-jelentené: hogy ennek-is (mennél-előbb löhet) vége szakadgyon. Hogy Öcscséhöz érközött, így szólla

ŐRKÉNY: Mög-van édös Öcsém, a’-mit reám bíztál, pedig úgy: hogy jobbra nem-is találhatunk.

GEJZA: Mi-is vólt az Nén?

ŐRKÉNY: Az: miképp’ löhessék azokat a’ három Vezéreket a’ házasság-kérésrűl le-mondatni, és Csereit úgy segíteni: hogy az minden írígység nélkűl mög-esöttnek lönni láccassék.

GEJZA: Igen fogom szeretni. Hadd-hallyam.

ŐRKÉNY: Látd-é (édös Öcsém) mivel én abban bizonyos vagyok: hogy annál a’ három Vezérnél mind firfiasabb, mind okosabb Cserei; firfiságjoknak, és okosságjoknak jeleit kölletik amazoktúl kévánni. Ha mind a’ kettőben őket Cserei mög-győzi; őnként le-mondanak házasságomrúl.

GEJZA: Okosan. – De ennek módgya?

ŐRKÉNY: Firfiságjokat a’ Tornában mutathattyák-mög.[51] Okosságjokat penig a’ mesés kérdésöknek mög-fejtéssökben.

GEJZA: Mind-a’ kettőt leg-okosabban gondoltad. Íme: holnap el-küldöm Billát Erdélybe: hogy Budára hozza Saroltát. Nagyobb diszszére válik házasságomnak: ha akkorra a’ Vezéreket-is Tornára hivattatom. A’ Tornát el-röndölni hogy fogod?

ŐRKÉNY: A’ Tornának helye a’ Kelő-főld lészen.[52] Ennek négy szegletére négy Sátorokat tétetek. I-szer: A’ barlang alá Fehéret. II-szor: Ellenére a’ Duna’ mönttében Sárgát. III-szor: Ennek közelére Zöldet. IV-szer: a’ Vöröst.

GEJZA: Hát osztán.

ŐRKÉNY: Mind-egygyik Sátorban (igen mög-szeretvén Csereinek kurtácscsát, és forgós sisakját) azon színű kurtácsot, és forgós sisakot helyheztetök, a’ minő színű a’ Sátor. Ebben lösznek föl-öltözve a’ Torna’ üdején.

GEJZA: Könnyen mög-ösmerhetöd Csereit fehér Kurtácscsárúl, és fehér-forgós Sisakjárúl-is.

ŐRKÉNY: Hogy valaki különös szeretetömrűl ne gyanakodhassék, mind a’ Sátorokra, mind (következés-képpen) a’ ruhákra-is cinkot vettetek. Veteködgyék kiki egy-aránt személyemért; tudom bizonyosan: hogy se firfiasabb, se okosabb nem lösz Csereinél.

GEJZA: Hát mü honnant nézzük a’ Tornát?

ŐRKÉNY: Kelő-fődnek közepén lészen az ötödik sátor. Kék vászona lösz. Oda fognak jönni a’ Torlók, és veteködni előttünk.

Mind-ezek csak-ugyan mög-löttek annak üdejében. Gejza levelet írt a’ három Vezérnek; a’ Tornának minden környűlménnyeit leg-szorgalmatosabban ki-mondván. – Billa annak üdejében Erdélbe kűldetött, Saroltának el-hozattatássa végett. – Őrkény mind a’ sátorokat, mind a’ ruhákat el-készítötte, és annak üdejére föl-is cöveköltette. A’ Fejedelemnek jegyessét a’ Világosi Fő-pap Magyar-országba késérte, és Sepelbe hozta. A’ három Vezérek a’ Kelő-fődön le-telepedtenek.

§. IV.
Első Torna.

Az első Tornának napja előtt, mög-szóllította Őrkény a’ Világosi Fő-papot: hogy (Csereinek Társaságában) mönnyen-által a’ Dunán; és (a’ kék sátor alá hivatván-a’ Vezéreket-is) cinkot vettessen a’ Sátorokra. Ezek mind-mög-löttenek. Sárgájé vólt az elsőség. Utánna a’ Zőld. Harmadiké a’ Vörös, utolsójé a’ Fehér. Kiki sátora alá mönt, és benne le-telepedett.

A’ Tornának napja el-jövén, által-költözött a’ Dunán Gejza Feleségestűl, Őrkény, a’ Világosi Fő-pap; és az Országnak egy-nehány Nagygyai. Mindnyájan a’ Kék-sátor alá möntek, ott akarván látni a’ viaskodóknak hathatósságjokat.

Elő-állott a’ Sárga torló, paripáján űlvén, és ellenköző baj-társsára várván. Ki-teccött minden mozgássábúl: hogy szíve helyett zúzza van. Tanúlatlanságának jelét abbúl vötték-ki: hogy a’ lovon mög-görbűlve űlt. Úgy tartotta lábát-is, mint-ha helyette két somfa-botok meredtek vólna ki-felé. Bátortalanságát mög-ösmerhették cselédgyei-is, mert: hogy a’ dárda ne árcson, egészen bé-páncélozták.

Ki-jött ellenében a’ Zöld. De Lovának katonás forgatássábúl, lándzsájának heves kanyarítássaibúl nyilvánosan ki-teccött: hogy mind nevelése jobb, mind szíve bátrabb, ugyan-azért a’ viaskodásban őtet leg-győzőbbnek ítélték. Őrkény pedig sajdítani láccatott: hogy Cserei lönne.

Egy-másra rohantanak az-után, és erősen döfölgették egy-mást. Látván a’ Zöld: hogy amannak teste egészszen bé-páncélozva lönne; landzsáját éppen oda döfte, ahhol (az ágyéka mellett) a’ páncélnak vége vólt. Ki vetötte a’ nyeregbűl, és a’ nyavalyást a’ főldre le-terítötte.

Föl-kapaszkodott még-is; de (Páncéllyának szokatlansága miatt) úgy kapaszkodott a’ lóra annak hátúllyán: mint a’ berekbűl félve, és alattomosan ki-illantani szokott a’ Farkas, midőn a’ haj-haj szavakat hallya, és a’ törött veszszőknek hangjait-is füleli.

Ismétt hozzá ugrasztván a’ Sárga, lándzsáját kezébűl ki-ütötte. Osztán (lova mellé állván) őtet annak hátárúl le-taszította. Föl-emelték Inassai, és a’ sátorja alá vezették. Tapsoltak a’ Sárgának. Tapsolt maga Őrkény-is.

§. V.
Másadik Torna.

Azomban a’ Sárgának ellenére szökött a’ Vörös, ki igen rettenetösnek láccatott. Úgy mög-is-ijesztötte a’ Nyertest: hogy nem csak bele kapni nem merne: hanem az útakat széllyel tekínteni láccatnék: hogy (az el-szaladás végött) a’ leg-biztosabbra talállyon.

Fő-képpen az ijesztötte-el Sárga Uramat: mert a’ Vörös (tüstént a’ Tornának elején) fenn-szóval (mindenek’ hallattára) azt kiáltotta: hogy a’ szerencsétlen Tornát mind-addéglan fogja folytatni, még vagy Baj-társsát mőg-öli, vagy maga el-nem-vész. Ezen szavaknak menny-dörgéssei mind annyi isten-nyilainak lönni láccattak a’ Sárga Vitéz előtt.

Hogy szömközbe jöttek, úgy találta lándzsáját hagyítani a’ Vörös: hogy amannak paissára mönne, és azt bal-kezébűl szerencsésen ki-ütné. Utánna akarta a’ másikat-is vetni, de lovárúl hamar le-vetötte magát a’ Sárga, annak farka mellé lopódzott, és így a’ lándzsa a’ lónak oldalába érközött.

A’ ló ezek-után-föl-kapaszkodott, és elől hátúl hányogatta magát. De a’ Sárga oly keményen mög-markolta farkát, hogy néha szegénnek lába a’ főldet nem érné, hanem a’ levegőbe villogna. Utánna vólt pedig a’ Vörös, és kardgyával fejét keresgette.

Észre-vévén Gejza: hogy a’ Vörössel föl-nem-érne a’ Sárga, és lovára semmi-képpen föl-nem-kaphatna; látván azt-is: hogy fáradva lévén, nem sok üdő múlva nyakára várhatná a’ kegyetlen kardot; mög-üzente a’ Vörös-vezérnek: hagyná-mög azon nyomorúlttnak életét. Övé lönne a’ nyereség. Nem lönne immár a’ Sárgának más dolga; hanem: hogy sátorja alá vitessék; és fáradságos hányadttatássai után magát ki-nyúgodgya.

Engedött Gejza’ szavának a’ mérgelődő Vörös: mert nehezen esött neki: hogy (előbbi ki-hírlelésse ellen) életét mög-hagynia kölletött ama’ gyáva Sárgának. Mög-hagyta még-is, melyet mög-nem-érdömlött, és (minek-utánna az el-lankadttat sátora alá vitték) maga az utólsó Baj-társt várja vala a’ csata piacra.

§. VI.
Harmadik Torna.

Hogy a’ másadik Tornának végét hallotta az utólsó Fehér; hirtelen mög-rugaszkodott sátora mellől, és a’ Vörösnek ellenére szökött. Oly serényen rohantanak penig egymásra: oly keményen forgatták lovaikat, és kardgyokat: hogy a’ nyereségnek hová-hajlattárúl senki se mondhatna valamit.

Ezt a’ szörnyűséget látván Sarolta, azt súgta Őrkénnek fülébe (de úgy hogy mások-is mög-értenék) vígyázna magára: ne-hogy (a’ föl-tételnek eleget kévánván tönni) mind-a’-két Vitézt el-köllessék vönni Urának.

Hogy osztán mind lovaik egyenlő-képpen el-fáradtanak, mind (kardgyokkal egygyütt) lándzsáik-is el-tompúltanak (mint-ha öszsze-beszéllöttek vólna) úgy teccött: mint-ha a’ tornával egészszen föl-kévánnának hagyni. És erre a’ Vörösnek (amannak nagy vitézségét látván) nagyobb kedve lönni láccatott, ugyan-azért ő vólt az első, ki lovárúl le-ugrott.

De ez a’ Fehérnek elegendő nem vólt. Evet-könnyűséggel le-ugordott ő-is lovárúl, és egymás ellen kardot rántottak. A’ nyereséget szűlő tornát, valósággal mostanában kezdötték.

Az erő, és a’ gyorsaság (mind-a’-kettőben, egy-aránt) egy-mást segítötték. Mög-lapúltak Paissoknak gömbjei: hogy egy-másba ütköztek. A’ kardoknak sűrű csorbáik csak riszálták azt az aranyat, mellyel páncéllaik ki-simítva valának. Hol döfölte, hol vagdalta egygyike a’ másikát. Most balrúl, most jobbrúl kerűlgetvén egy-mást, néha fejökön, néha mellyökön zördűltek a’ kártékony vasak.

A’ Fehér-Vitéz (ennek a’ hoszszú-veteködésnek végét már régtűl-fogva el-únván) egyszeribe el-távozott amattúl. Gyorsan körűl-nézvén magát (minek-utánna a’ kék sátor alatt lévőket mög-pillantotta) mint-ha új erő szívárkozott vólna minden tagjaiban, új bátorság emelődött-föl szívébe; el-hagyítván minden fegyverét, neki-mönt nagy merészséggel veteködő társsának, és ezzel az egy le-ugrással le-terítötte őtet a’ főldre.

Ekkor valamennyien (egy lélekkel, egy szóval) föl-kiáltottak a’ Nézők: hogy a’ Fehér lönne a’ nyertes, ki a’ Fejedelemnek kegyelmét mög-érdömlötte.

Hogy ezt a’ Fehér hallotta: a’ Vörösnek fegyverét kettő-törte, öszsze-is-tördelte. Ezt leg-keservesebben nézte a’ Fegyvernek Ura, kihez így szóllott a’

FEHÉR: Magad látod Bajnok: hogy most életed kezeimben vagyon. Mög-nem öllek még-is: de csupán egy államány alatt: ha soha (életöd napjaiban) Őrkény-kis-aszszonnak házasság-béli társaságárúl nem gondolkozól. Ezt penig eskűvéssel fogad-föl.

VÖRÖS: Erőszakos a’ kénszerítés, melynek nem szoktam. Mind-az’-által: mivel Nagynak látlak, azt-is mög-töszöm: íme esküszöm.

Ezek-után föl-eresztötte őtet a’ Fehér, és hogy Sátora alá mönnyen, mög-parancsolta. El-mönt maga-is. A’ Fejedelem (Feleségestűl, és Nénéstűl) Sepelbe möntek, és, ott vacsoráltak.

Noha bizonyosan senki se tudta, ki légyön az a’ fehér Vitéz; Őrkény mind-azon-által (mivel leg-firfiasabban harcolt) igen gyanakodott Cserei felől. Oh be óhajtotta: hogy valamint a’ Bajban leg-vitézebb vólt: úgy a’ kérdéseknek mög-fejtéssökben-is (annak üdején) leg-okosabb légyön.

§. VII.
Egy jövendölés.

A’ Baj-vivásban ily szerencsétlen lévén a’ Vörös, sokat töprenködött magában: hogy-hogy löhessön el-kerülni azt a’ gyalázatott, melynél nagyobbat (mind-eddég) semmi teremtéstűl nem szenvedött.

Eszébe jutott erőszakos halála, de ezt (egy nemtelen szívnek leg-bizonyosabb jelét) mög-vetni láccattatott. Nem szerette a’ haza szökést-is: emböreitűl tartván; kik őtet mög-nyerettnek lönni gondolnák.

Egy valami fortélyt gondola-ki végtére, melyet úgy űz vala egy üdeig: hogy szinte firfiséggé változott. Ezt penig akkor cseleködte: midőn a’ Fehér Vitézt a’ Szent-Gelléri barlangba föl-iparkodni látta.

Mert ez a’ Baj-vívásban oly szerencsés lévén, minek utánna sátora alá érközött; mind Kurtácscsát, mind fehér-forgós Sisakját ágyára le-tévén, a’ napnak le-alkonyodtta után (mivel az üdő únalmasnak teccött) közönségös ruháját föl-őtötte.

Ezzel a’ Szent-Gellért högyének barlangja felé mög-indúlt, melynek alatta Fehér sátora föl-cövekölve vala. Benne lakot Géra nevezetű Remete, kit már ennek-előtte-is ösmert, kinek jövendölő tudománnyát sokan tapasztalták, és ritka múlt-el azok közűl, melyeket valakinek fejére mondott. Hozzája érvén, ezeket mondotta a’

FEHÉR: Jó estét Géra!

REMETE: Fogadgy’ Isten Leventa.

FEHÉR: Igen jól szolgált a’ Tórna. Mög-győztem a’ Vöröset, ki mind-a’ Sárgán, mind-a’ Zőldön diadalmaskodott. Nincsen ögyébb hátra, hanem, ha a’ Kérdéseket-is leg-okosabban mög-fejtöm.

GÉRA: Oh Fiam! hátra ám még a’ fekete leves. Sokak esnek akaratunk szerént; de többek omlanak akaratunk ellen.

FEHÉR: Mi löhetne az?

GÉRA: A’ fehér mák, vörös rúsára változik.

FEHÉR: Ne szólly oly homályosan velem.

GÉRA: Éppen úgy, mint a’ Jövendölésnek természettye vagyon. Ezt csak akkor érthetni, midőn mög-esött. Még egyszer mondom: hogy a’ fehér mák vörös rúsára változik.

FEHÉR: Nem töhetöm-é ezt világosabbnak?

GÉRA: Tapasztalni fogod holnap röggel.

FEHÉR: Mért nem most?

GÉRA: Mert azt mára tudnod mög-nem-engedi ez a’ Könyv, melyben életödnek folyamattya találtatik.

FEHÉR: Mit csinállyak tehát?

GÉRA: Mönny a’ Sátorba, és alugygy. Holnap ismétt mög-láttyuk egy-mást. Isten veled jó ifiú.

NEGYEDIK RÉSZ.

A’ Fehérnek viszontagságai.

§. I.
Ravaszság.

Hogy a’ Fehér vitéz (tele sokféle gondolatokkal) a’ Remetének barlangjából le-jött; elejébe möntek a’ szolgák, és őtet (minden szó nélkűl) a’ Sátor alá vezették. Egygyet falatozván, le-feküdtt; és nem sok üdő halasztva jó izűen el-aludtt. Álmai zavarodtak vóltanak. A’ Fehér máknak vörös rúsára változássárúl gondolkodván ez-előtt; csupa fehér mákok között sétálgatni láccatott. Ezek lassan-lassan valóságosan mög-vörösödtek. Mellyet midőn a’ Duna’ marton láttak az ott-sétálgató aszszonyok, ki-kacagták nem annyira a’ mákot, mint magát a’ fehér Leventát.

Erre a’ kacagásra föl-ütötte fejét, és többé nem allhatott. Föl-ugordott tehát ágyábúl, és (föl-vervén szolgáit) még hajnal előtt kurtácscsába öltözött. Föl-tévén fehér forgós Sisakját, lovára űlt, és a’ Duna’ martyán sétált.

Arra jártak az embörök, kik Budárúl akármerre tárgyaltak. Mög-pillantván a’ lovagló Vitézt, iszonyú nagy nevetésre fakadtak, és osztán a’ nevetés nagy hahotára változott.

A’ hahotának okát nem tudván: mire vélje-a’ dolgot, ki-nem-találhatta. Viszszá-mönt tehát fehér sátora felé (mely, a’-mint mondám: Szent-Gellér’ högye alatt cövekölve vala): hogy ezen viszontagságnak okát, ha nem mástúl-is, leg-alább hív szolgáitúl mög-tudgya.

Hogy őtet a’ szolgák mög-láták; föl-se vötték mostani személlyét. Sőtt ki-is nevették. A’ nevetésnek okát kérdezvén: azt a’ feleletet vötte: hogy ez másként mög-se eshetnék: ha ruháját néznék az embörök. Ő a’ tegnapi Baj-vívást el-vesztötte a’ Fehér Vitéztűl mög-verettetvén. Méltó lönne tehát a’ ki-nevetésre.

Ekkor vetötte szemét kurtácscsára, és azt a’ forgóval egygyütt vörösnek tapasztalta. El-iszonyodván, ennek a’ változásnak módgyát ki-nem-tanúlhatta. A’ Fehér sátor alá se eresztődvén, el-mönt a’ Vörös sátor felé. Ott őtet a’ szolgák nagy tisztességgel fogadták. A’ Remete’ jövendöléssét itt állította bé-tölttnek: midőn fehér ruházattyát vörös rúsára változottnak látta.

§. II.
A’ Remete.

A’ Vörösnek előbbi ki-nevettetésse úgy annyira mög-járta szívét: hogy bújjában semmit sem falatozhatott. Vörös kurtácscsával le-vetvén a’ sisakot, közönségös ruhájába föl-öltözött: mög-hagyván szolgáinak: hogy (ha őtet a’ Fejedelem kerestetni találná; azt mondanák néki: hogy el-bújdosott légyön, és soha többé Magyar-országba viszszá-nem-jönne.

El-tökéllötte (tudni-illik) magában: hogy Jeleknek (Zoltán’ Testvérének) szent példáját követvén[53] le-fog e’ velágrúl mondani, és annak a’ Szent-Gelléri Remetének barlangjában úgy lakni: hogy se attyával, se attya-fiaival nem szóllana többé.

Erre való nézve ki-fizetté azokat, kik szolgálattyára vóltanak. Föl-mönt osztán a’ Remete-barlangba. Így fogadta őtet

GÉRA: Nem-de mondám tegnap: hogy ma egy-mást mög-láttyuk.

VÖRÖS: Láttyuk igen-is; de úgy: hogy örökké lássuk. Én velági életemben soha szerencsés nem lévén, magamat a’ Remeteségre adom. Ebben én mind békességösebben élök, mind bátrabban mög-halok.

GÉRA: Jól vagyon. Jeleknek példáját követni kévánod, ki az Orosz erdőben annál a’ szent Remeténél lakozott. Addgya Isten: hogy belőlled-is valaha Iván löhessön.

§. III.
Úti jelentés.

VÖRÖS: Már tehát én ebben a’ barlangban (mint valami örökös tömlöcömben) maradok, ha úgy parancsolod.

GÉRA: Igen-is: ha a’ velág roszszaságának bövebb mög-ösmerésse nem vólna arra szükségös: hogy életödet leg-okosabban folytassad. Oh Fiam! mit tudsz te még arrúl: miként külömbözik az Istennek ítélete az embörnek ítéletétűl?

VÖRÖS: Ha nem tudom-is; de képzelhetem magamnak: hogy mivel az Isten leg-bőlcsebb, mü penig (hozzá-képpest) semmik se vagyunk, az ő ítéletei oly meszsze vannak a’ mü ítéleteinktűl, mint alacson főldünk ama magos Egektűl.

GÉRA: De oly esetek-is vannak a’ mü főldünkön, melyeket az emböri ész röndötleneknek, és néha kárhozatra méltóknak-is gondol; azomban azok az Istennek csinnyai.

VÖRÖS: Ezt ugyan néköm nehéz mög-fognom.

GÉRA: Ugyan-azért: el-kölletik nékünk e’ barlangtúl távoznunk, és oly helyekre mönnünk, ahhol az Istennek csudálatos ítéleteit szemeidben látandod.

VÖRÖS: A’-mint parancsolod.

GÉRA: A’ tapasztalás inkább mög-ösmerteti veled az igazságot, mint-ha én néköd arrúl ebben a’ barlangban egész esztendeig papolok.

VÖRÖS: Ezt is el-hiszem. Mert magamrúl-is tudom: mennyit tanúltam tapasztalásombúl, melyeket soha eszömmel föl-nem-érhettem vólna. De néköm ezen tapasztalássaim örömemre vannak-é? avvagy irtóztató nyughatatlanságomra? nehezen tunnám ki-mondani.

GÉRA: A’ tapasztalás mindenkor jó. Ha roszszat tapasztalunk, mög-tanúllyuk azokat magunktúl el-oldalítani. Ha jót tapasztalunk, azzal bátorságosan élhetünk.

§. IV.
Egy régi vár.

Újra föl-öltöztette Géra Ujjoncát. Levettetvén véle velági ruháját, egy avít Remete-gúnyát vetött nyakába. Az-után útra indúltanak.

Szent-Gellér’ högyétűl (Budát-bé-kerítő högyekön körösztűl mönvén) egy régi Várhoz közelítettek. Ezt meszszirűl mög-látván Géra; a’ benne-lakónak dús-gazdagságát abbúl gyanította: mert annak falai-is (valamint a’ fényes gyémántok) úgy ragyogtanak. De hogy egy-szer-is-mind fösvény-is lönne, azért mondotta: mert az Őröknek csoportos virrasztássokat mindenütt tapasztalta.[54]

A’ Vár ajtajához érvén, mög-kérdözte a’ Kapust: ki lönne a’ Várnak Ura? ide haza lönne-é? örömest látná-é a’ Vendégeket?

A’ Kapus erre ezeket mondotta: hogy a’ Várnak Ura egy nevezetes Pannon, kit még Árpád (mivel magát igen jól tudta hozzá alkalmaztatni) bírtokában mög-hagyott. Mostanában ide haza lönne. A’ vendégeket éppen nem útálná; sőtt (ha ezek kedvét lölhetnék) szeretné-is őket. Bátran möhetnének-bé hozzája mind-a’-ketten. A’-mint az ábrázatbúl ki-teccenék, jó szívvel látandaná őket.

Hogy magába a’ Várba bé-möntek; a’ belső szobáknak kárpitos falait látván, nem csudálkozhattak rajta eleget. A’-mi a’ Gazdát illeti; örömest látta ezeket, mög-is-vendéglötte. Arany tálakbúl öttek, arany poharakbúl ittak. A’ világító mécsök hasonlóképpen finom aranybúl öntettek.

A’ Várnak Ura (maga méltóságát föl-akarván tartani) az egész ebédlés alatt igen keveset szóllott; de annál többet annak felesége. Leánya penig csak azt kérdözte tőllök: ha a’ tegnapi baj-vivásnak hallották-é hírét? melyben egy Fehér Vitéz győzedelmesködött, el-is-fogná vönni Taksonnak ama’ szép Kis-aszszonyát Őrként.

Erre a’ Vörös Vitéz azt találta mondani: hogy ő-is jelen vólt légyön a’ Budai Tornákon, és szemeivel látott mindeneket. Arra kénszerítették tehát őtet: hogy mindeneket (a’-mik történtek) vele el-beszélltették. A’ Gazda-is örömest hallá.

A’ jó lakás után, az arany mécsökkel elejökbe világítottak a’ csoportos szolgák. Kinek-kinek egy háló szobát mutattak. A’ mosdó tálak, és poharak aranyok. Az ágyak leg-vékonyabb vásznok, és szinte a’ pók-hállóhoz hasonlók.

Az Inasoknak el-mönttek után igen keveset múlattak egygyütt, csak éppen addég, még az Újonc azt mondhatta-ki Gérának el-mönetele előtt: hogy ennek a’ Várnak Ura gazdagabban laknék Gejzánál. El-oszlottak osztán, le-is-feküdtek.

§. V.
Gérának csinnya.

Hogy osztán a’ hajnal hasadott; a’ Várnak Urátúl (kinek föl-költtét igen jól tudta a’ Vörös) búcsút se vött Géra. Hamar föl-kereködvén, magokat a’ Várnak kapuján ki-bocsáttatták. Ezt a’ Vörös jóra nem magyarázhatta: mivel a’ Gazdának embörségét látta. Leg-alább a’ szállás-köszönettel tartóztak vólna néki. Ezt ő Gérának mög-jelentötte, szemére-is hányta.

A’ Vörösnek ezen észre-vételét mög-dícsérte Géra, eleget-is beszéllött arrúl: minő hál’-adatossággal köllessék a’ Szarándokoknak az ollyatén embörökhöz viseltetniök: kik személlyöket be-fogadgyák, jól mög-is vendéglik; fő-képpen penig oly finom ágyakban háltattyák.

Azomban (hogy errűl a’ hál’-adatosságrúl oly hangosan beszéllött) ki-esött hóna alól (és, a’-mint láccatott, igen véletlenűl) az arany mosdó medence, és pohár, melyet Géra ama’ Várnak Urátúl el-lopni láccatott.

Hogy ezt az Ujonc Remete szemeire vötte, elsőben ugyan azt hitette-el magával: hogy azt, a’-mit látott, nem látta; sem-mint azt gondollya Géra felől: hogy ő tolvaj légyön. De a’ Remete (ismétt kebelébe tévén az arany edényeket) egy szót se szóllott felőllök; hanem úttyokat tovább folytatták.

§. VI.
Faluba jutás.

Dél-tájban egy faluba jöttek, és egy szegény házhoz azért láccattattak közelgetni: hogy élelmökre valamit kódúllyanak. Csudállotta a’ Vörös: hogy (Géránál annyi arany lévén) a’ kenyeret kérni nem szégyöllötte.

A’ Háznak gazdáját oly förtelmes fösvénnek tapasztalták: hogy a’ Disznó-almot-is el-adta vólna, ha vevőre találhatott vólna. Szolgáinak víz-itallyaikban, nem csak a’ nedves, hanem a’ száraz kortyokat-is számlálta.

Tőlle a’ Szarándokok (hogy magokat ki-pihennyék) szállást (csupán egy órára) kértek. Egy vén szerszám (a’ fösvény Gazdának még fösvényebb Gazd’-aszszonya), csípás szemeit a’ jövevényekre meresztvén, őket egy istállóba vezette. Eledellyökre egynehány rohadtt almát vetött elejökbe. Szomjúságoknak el-oltássára (egy útálatos csorba fazékba) káposzta-levet csurgatott.

A’ Vörös Vitéz se nem öhetött ezekből, se nem ihatott. Géra ellemben, oly erősen nyelte a’ rohadtt almákat, oly jó-ízűen itta a’ káposzta-levet, mint-ha vagy kalácsokat önnék, vagy Budai bort innék. Egészen el-kőltött mindeneket.

Hogy egy óra múlva az istállóbúl ki-jöttek; magához szóllította Géra azt a’ hitván szolgát, ki csak azért maradott velök azon említött büdös istállóban: hogy a’ Szarándokoknak szurkos kezeikre vígyázzon, ne-tán a’ feneketlen szakasztót, vagy kettő-törött rokka-talpat ki-lopják.

Ennek a’ szolgának két aranyat ajándékozott azért: hogy szolgálattyokra az istállóban maradni méltóztatott. – Kérte osztán őtet: hogy azon Vendég-szerető jó Gazdának ezt az arany medencét, poharával egygyütt kezeibe adgya, azon kegyességének csekély mög-köszönéssére, melyet irántok akkor cselekönni méltóztatott: midőn a’ szűkölködő szarándokokat hajlékátúl el-nem-tíltotta.

Ezeket hallván a’ bámúló szolga; nem csak azon csudálkozott: hogy irgalmatlan fösvény Gazdáját oly gazdagon mög-jutalmazta a’ Remete; hanem fő-képpen azon: hogy magát-is (egy semmire-kellő dologtalan szolgát) arannyában részesítötte.

A’ Gazda-is (midőn amaz azt az arany medencét, és a’ poharat kezeibe adta) annak el-vevéssében azon csudálkozott: hogy-hogy szeretheti az Isten a’ valóságos fösvént úgy annyira: hogy azt még mög-is ajándékoztattya.

§. VII.
Botránkozás.

Ettűl a’ gyalázatos fösvéntűl el-távozván a’ Szarándokok; a’ Vörös Vitéznek szíve a’ Remetétűl igen el-idegönödött. – A’ Várnak adakozó Urával oly istentelenűl bánni: hogy annak arany edénnyeit valósággal el-lopná; ennek a’ fösvénynek sorssát úgy szívére vönni, hogy a’ lopott Jószágot néki ajándékozná; minden böcsűletöt föl-forgató csinnak lönni láccatott.

Ezen el-múlttakat, és több illyetén gaz követközendőket szívére vévén, el-akara tőlle válni, és magát más Valami böcsületösebb Remetének attyai gond-viseléséré bízni. De minek-előtte ezt cseleködgye, szívét ki-akarta előtte önteni. Ugyan-azért: így szólla a’

VÖRÖS: Hallod-é Te Remete, kit én Isten embörének lönni gondoltam; de már most Ördög’ cinkossának lönni ítéllek.

GÉRA: Hallom Fiam; mit akarsz?

VÖRÖS: Ugyan mire vetemödtél (kérlek) mind avval a’ jó adakozó embörrel, ki münket oly pompásan fogadott, és kitűl az arany edényeket el-loptad? mind evvel a’ fösvény Gaz-embörrel, ki bennünket az istállóba bézárt, és fene módra vendégölt?

GÉRA: Ezen csudálkozól tehát? Azt cseleködtem, a’-mit (a’ röndölések szerént) mind-a’-kettővel cseleködnöm kölletött.

VÖRÖS: Tudni-illik: hogy a’ jót mög-károsícscsad: ellemben a’ roszszat mög-jutalmazzad.

GÉRA: Te tehát Fiam azt a’ gazdagot jónak, eme’ fösvént roszszabbnak lönni gondolod?

VÖRÖS: Hogy ne gondolnám?

GÉRA: Nem minden arany, a’-mi fémlik. Te az Isteni dolgokban igen járatlannak lönni láccatól. Annak a’ Gazdagnak arannya van (az igaz) de csak azért: hogy fitogtassa. El-kölletött tehát vönni tölle valamit: hogy eszére térjen, és jószágát leg-alább-való embörök előtt ne fitogtassa. – Ellemben ama’ fösvénnek semmie sincs. Adnunk kölletött tehát néki valamit: hogy magát föl-segícscse, és valamihöz kezdhessön. Ha mög-gazdagúl (mert szorgalmatos embör), soha fösvény nem lészön. Ez penig bizonyosan mög-lösz.

VÖRÖS: Csudálatos dolog!

GÉRA: Csudálatos ugyan előtted. De, ki az Istennek végezésseit tudgya, és azokat imádgya; annál semmi se teccik csudálatosnak.

§. VIII.
Tárnoki csinok.

Innént el-indúlván; egy gyönyőrű Térre értenek. Ezt Tárnak-völgyének lönni mondották. Benne egy világos házat láttanak, melyet Kastélynak-is mondhatni. Ki-nem-teccött ebbűl se a’ fösvénség, se a’ fitogtatás. Benne a’ Gazda ollyas, ki a’ velági zajokbúl ki-bontakozván, és feleségtelenűl élvén; a’ Bölcsességre-vezető tudományokban foglalatoskodott.

A’ Szarándokokat még meszszirűl mög-látván, elejökbe mönt; és nagy örömét mutatván, bé-vezette osztállyaiba. Ugyan-csak ezen út-mellett álló tágas kastéllyát azért láccattatott e’ Téren föl-építeni: hogy a’ szűkölködő vendégeket bé-fogadhassa, mög-is vendégölhesse.

Mind Budán, mind Pesten járatos, és ösmeretös lévén, a’ vacsora fölött, a’ Kelő-főldi Baj-vivásról szóllott. Nagyon sajnállotta: hogy a’ Vívók között mög-nem-jelent Cserei. A’ Fejedelmi Kis-aszszonnak el-nyeréssére ez az alkalmatosság leg-alkalmatossabb lött vólna. Avvagy (úgymond) talán mög-nem-érdömlik a’ Magyarok: hogy az a’ nagy-születésű Vitéz Taksonnak vérébe keverődgyék.

Csudállotta a’ Vörös: hogy ez a’ Kastélyos Úr Csereit ösmerheti, és vérségét tudgya, melyet ezernyien nem tudnak. Annak előbbi beszédgyére csak azt mondotta: hogy sokszor nem azé lönne az arany alma, a’-ki mög-érdömlötte. Mög-esnék: hogy sok okos embörök ott’ csak kövecset lölnének, a’-hol az oktalanok, arany darabokra találnak.

Géra erre csak azt mondotta: hogy mindenek az Isteni gondosságnak úttyain lépdegelnének. Úgy röndölne-el az Isten mindeneket: hogy mindenek magok úttyokon járdogálnának.

Szóllottak osztán a’ szívnek indúlattyairúl. Ezeket a’ Kastélyos Úr változóknak, és (az emböröknek szokássok, lakássok, természettyök, és neveltetéssök szerént) igen külömbözőknek lönni mondotta. A’ szelekhöz-is hasonlította. Néha a’ vitorlát föl-funnák; de néha el-is repesztenék; nállok nélkűl még se löhetne a’ vizes útra szállani.

Több illyeket okosan beszéllöttek egy-mással. Csudállotta penig a’ Vörös: hogy Géra oly eszesen tud szóllani; cseleködetei penig oly esztelenök lönnének. Még se felejtötte-el az arany edényeket. Ezt az ő gyomra mög-nem-emíszthette. A’ holnapi hajnalnak hasadttát alig várhatta: hogy szemére vöhesse: mit fog ezzel a’ bölcs embörrel művelni.

§. IX.
Gérának csinnya.

Hogy osztán magokra hagyattattak, a’ Bölcsnek maga viselete, és okossága felől igen nagy dícséreteket mondottak. Emböriségét-is nagyon magasztalták: hogy az ösmeretlenökkel-is oly szívesen bánik. Le-feküdtek osztán, el-is-aludtak. Soha mind-eddég oly jó izűen nem aludtanak.

Nem-is hasadott még a’ hajnal; már-is Géra nyoszolájábúl föl-kerekedik, és Társsát-is föl-veri. Igen álmos lévén (ugyan-azért föl-kelni nem akarván) így kezdötte a’

VÖRÖS: Ugyan minek ily üdején?

GÉRA: Szükség el-mennünk, penig igen korán: mert (ha el-és-hová-möntünket észre vöszik az embörök) pórúl járhatunk. Szaporán (Fiú) szaporán.

VÖRÖS: Hát a’ jó tartást nem köszönnyük-é-mög a’ Kastélyos Úrnak?

GÉRA: Azt reád nem bízták. – Szaporán. – Ne késs. – Én fogom mög-hálálni annak a’ Kastélyos Úrnak jó akarattyát. Mozdúlly.

VÖRÖS: Akár mire véllyem dolgodat; de nem szerethetöm ezt a’ lopva mönetelt. Adgya Isten jó végét.

GÉRA: A’-hol nem fáj, ne fúdd. Indúlly előre; viszszá se tekincs. Én itt maradok egy kevessé: hogy gazdánknak hozzánk-hajóltt jó-akarattyát szívesen mög-köszönnyem.

Hogy ezeket így végzötte Géra, és a’ Vörös Vitézt jól előre mönttnek, viszszá-se-tekíntőnek látta; tüzet ütött a’ sárga-gyopár taplóba, azt csóvába tötte, és föl-fútta. Végtére a’ Kastélynak arra a’ helyére tötte, mely a’ mög-gyúlásra leg-alkalmatosabb vala.

Ezeket így el-végezvén; a’ Vörös után szaladott, a’-mint szaladhatott. Őtet el-érvén, vele csöndesen léptetött. Noha szemeik előre vóltanak, még-is észré vöttek valami világosságot. Viszszá-tekíntvén a’ Vörös, és a’ Kastélt lángba borúlva látván; magát el-sikojtotta. Száját Géra a’ Vörösnek bé-dugta, és hogy ne moccannyon: mög-hagyta.

Egy mértt főldnyire távozva lévén a’ Kastélytúl, annak lángjait el-oltva, és csak füstölögve látták. De a’ Vörös Vitéznek gondolattyai újra égtenek. Egészen el-útálta Gérát. Föl-tötte ismétt magában: hogy e’ gonosz tettérűl mög-inti, azután el-hagygya. Ezt pedig erősen föl-fogadta.

De nem vöhetött annyi bátorságot: hogy a’ dorgáláshoz hozzá foghatott vólna. Mert mindenkor oly méltóságosnak látta firfias tekíntetét: hogy az erőltetött tisztöletöt-is ki-facsarná belölle.

§. X.
Újjabb csin.

Hogy a’ nap le-alkonyodott; egy Özvegy-aszszonyhoz érköztenek, és nála szállást nagy mög-alázódással kértenek. Bé-fogadta őket szívesen, noha ekkor tetőtűl fogva talpig fekete gyázban vólt; arcúlattya penig olyas, melynek vonássai magát a’ szomorúságot mög-győzték irtóztatóságával. Alig szóllhatott. Intött inkább: hogy bé-jönni méltóztassanak.

Csak két napok múltak-el: hogy Urát el-temette, kivel egy esztendeig se élt; kit-is úgy szeretött: hogy jobban nem-is löhetött.

Ezen nyomórúságában nem vólt ögyébb vigasztalója édös Öcscsénél, ki az egész házra nagy szorgalommal vígyázott, és az egész gazdaságot (Nénnyének erőtlensége miatt) igazgatni kezdötte.

Igen örvendött tehát az Özvegy, nem külömben annak Öcscse-is: hogy (ezen szomorú környűl-állásokban) oly embörökre találhatott, kik a’ bú-gondokat oszlatni, és a’ vígasságot viszszá-tériteni tudnák. Mert azoknak első beszédgyökre mög-vídúlni, és egyszer nevetni-is talált. Nem kévánta őket (leg-alább egy hétig) házátúl el-ereszteni.

De más nap röggel hamar föl-kereködött a’ Remete; föl-kőtötte Társsát-is. Az Özvegy aszszony (ama’ zörgést halván, és amazoknak el-illantássok felől gyanakodván) hírtelen föl-ugordott ágyábúl, és azokat a’ Szökevény Szarándokokat mög-tartóztatni kévánta. Látván penig: hogy mög-tartássokban hasztalanúl fáradozik; végtére hozzájok e’ szavait mondotta:

Eredgyetök tehát (ha éppen úgy kévánnyátok) Isten hírével. De van még egy veszedelem hátra. Mög-akarlak attúl-is bennetöket menteni. Egy rosz hídon kölletik által mönnötök, melynek közepe le-szakadtt. Az által-mönendőknek szükségös egy deszka. Ezt az én Öcsém szívesen el-viszi, viszszá-is-hozza magával.

Mög-köszönvén a’ jó akaratot; el-indúltanak hármann, és nem sokára a’ hídhoz értenek. Leg-első vólt az Özvegynek Öcscse, ki a’ körösztűl tött deszkán által léptetött. Ezt penig azért cseleködte: ne-hogy emezek a’ deszkának mög-hajlássátúl mög-rettennyenek, mely mög-rettenés ölegendő lött vólna arra: hogy egyszeribe le-billennyenek.

Hogy a’ Szarándokok-is szerencsésen által-hajtottanak; mög-köszönték a’ jó akaratot. El-búcsúztak osztán (penig szívességjöknek világos ki-mutatássok között) egy-mástúl. Az Özvegynek Öcscse (szinte könyv-húllatássai között) esedözve kérte a’ Szarándokokat: hogy (ha valaha e’ tájakon mög-fordúlnának) szegény házokat el-ne kerűlnék.

Mög-ígérte ezt Géra, és ismétt mög-köszönte a’ jó akaratot. De midőn az Özvegynek Öcscsét által-mönni látta; föl-emelte hátúlrúl a’ deszkát; és azt a’ szegény ifiat (az Özvegy aszszonnak Öcscsét; és egygyetlen egy gyámját) le-billentötte.

Tüstént el-nyelte őtet a’ lassú víz, mivel úszni nem tudott. És ugyan (noha egy-nehányszor föl-emelte a’ víz’ színére fejét, és őtet a’ Remete segíthette volna) vele e’ jót nem akarta tönni, a’ Vörösnek sem engedte-mög: hogy rajta segícscsön. Sőt (minek-utánna másadszor föl-emelte fejét) a’ deszkát koponyájára vetötte, mely hagyítás után, fejét többé föl-nem emelhette.

§. XI.
Írtózások.

A’ Vörös Vitéz (ezeket a’ méltatlanságokat el-nem-szívelhetvén) egészen el-halaványodott. Észre-vötte azt a’ Remete, de vele semmit se gondolt; hanem úttyát folytatta. Ekkor már mög-mérgelődvén, így kiáltott-föl a’

VÖRÖS: Jaj Te Istentűl el-rugaszkodott Teremtés! Te tehát oly gonosz lelkű löhecc: hogy ne csak égess; hanem ölly-is?

GÉRA: Hallodd-é Fiú! midőn te barlangomban hozzám szegődtél, engedelmességet, nem viszszá-felelgetéseket ígértél.

VÖRÖS: Igen-is ígértem, de nem azon történetekben, mellyekben a’ vétek nagy szarvakkal mutogattya magát.

GÉRA: Nem vagy arra méltó: hogy az el-rejtött dolgokat előtted ki-nyilatkoztassam. Mind-az’-által: mög-könyörűlök rajtad, és azokat az égi titkokat tudtodra adom, melyeken föl-akadtál előbb.

VÖRÖS: Oh löhetnek-é azok égi röndölésök, mellyek a’ Bölcsességgel mög-nem-egygyeznek?

GÉRA: Annak a’ Tárnoki jó Gazdának csekély Kastéllya azért égött-el: hogy még gazdagabb, ugyan-azért még adakozóbb legyön. Mert (midőn házát újra föl-építeni fogja) annak alapjában nagy kíncsre talál, melybűl osztán roppantt Kastélyt építet, és az Ország’ Nagygyainak számok közé vétetik. Ezt te mög-éröd, és az Isteni röndölést szemeiddel látandod.

VÖRÖS: Hát az az Ifiú, kit a’ deszkárúl le-billentöttél? Ugyan mit véthetött szegény, hogy édös Nénnyének egygyetlen-egy gyönyörűsége (kezed által) el-emísztődött?

GÉRA: Oh Fiú! nem csudállanád annak halálát, ha az égi titkokban járatos vólnál! Ha azon Ifiú emböri korra el-érközött vólna, abbúl másadik Róka kereködött vólna. Valamint az le-gyalázta Etelkát, úgy ez-is le-allyasította vólna Őrkény-Kis-aszszont. Mög-ölte vólna maga Nénnyét-is, azt, a’ ki őtet ki-váltképpen szerette. A’-mi több (és tégöd’ közelebbről érdekel) mög-ölt vólna tégöd’-is, penig oly gyalázatos móddal, melynek mássát Magyar-ország nem látta. Lábaidnál fogva akasztatott-vólna-föl a’ hangya fészek fölött. Már most, ennek a’ roszra-menendő szemét-fiúnak halálával, füstbe möntenek a’ gyalázatos intézetek.

VÖRÖS: Én ezeket mostanában el-hiszöm. Azt-is gondolom: hogy Isten emböre vagy. Inkább el-hiszöm: hogy engömet mög-ölt vólna, ha élete mög-maradott vólna; sem-mint örökkön attúl féllyek: hogy bizonyosan mög-öl.

GÉRA: Ne tarcs tehát többé azokkal az esztelen-oktalan hívalkodókkal, kik (minden történetben) vagy a’ szerencsét, vagy a’ szerencsétlenséget képzelik magokban, és ezt gondollyák minden történetek’ okaiknak lönni. A’ haj-szál nem esik-le fejünkrűl az Istennek röndölésse nélkűl, hogy eshetnék-mög tehát az emböröknek vagy életök, vagy peniglen halálok? Se azt nem löhet tehát szerencsének mondani, midőn annak a’ Tárnoki háznak alapjában kincset találtak; se azt szerencsétlenségnek (annál-inkább gyilkosságnak nem) midőn azon ifiú a’ deszkárúl le-billentetött. Mind-ezeket a’ Bölcs embör égi végezéseknek tartya, melyekkel (elejétűl fogva egész végig) a’ velágnak folyamattyát szörzötte, és mindeneket igen bölcsen igazgat föl-tételének tárgygyára.

VÖRÖS: Oh Isten emböre! ha felőllem-is tudnád az Isteni röndölésöket!

GÉRA: Tudok öleget; de tudnod kevés adatik. I-ső az: hogy a’ Vörös mák fehérré változik. II-szor: egynehány okos kérdésekre még okosabban felelvén, egy fődnek Urává tétetöl. Gejzával egygyütt a’ Keresztény hitet (III-szor:) föl-vévén;[55] Nemzetségöd sok üdeig Magyar-országunkban virágzani fog. El-mögy osztán Erdélybe, és a’ Köröszténységnek jeles példája lészön. De bár ne élné akkor, mikor a’ Tatárok Országunkra esnek. Jószágainkat darabollyák, pengő pénzünkbűl ki-fogyasztanak, a’ Fejedelmet lak-helyébűl ki-verik, és bennünket sok üdeig félelemben tartanak. Oh Fiam! ne kévánd azt: hogy Utóid e’ méltatlanságokat lássák.

ÖTÖDIK RÉSZ.

A’ Történetnek alkonyodtta.

§. I.
Le-menetel.

Ezt az éjjet a’ Szent-Gellér-högyi barlangban töltötte-el a’ Vörös Vitéz. Mély gondolattyai miatt, alig tudott el-zenderedni. Semmit se tudván azokrúl, melyek csavargássának üdejében történtek; csak éppen annak kévánt végére járni: választatott-é valyon (a’ Kérők közűl) egy valaki, kinek társaságában szerencséssen élhetne Őrkény?

Hogy azután az üdő röggellött, föl-hágott a’ Vörös annak a’ Szent-Gellér-högyének högyös kő-szirttyére, mely a’ barlang mellett föl-emelködött.

Észre vötte innént: hogy Sepelbűl a’ Dunára szállottak a’ Fejedelmek, Őrkény-kis-aszszonnyal egygyütt, és egyenesen a’ Kelő-főldre tartottak. Ezt Géra-is látván; föl-oldotta a’ Vöröst tanítványi kötelességébűl. Azt javallotta néki: hogy a’ többi bajnokok közé elegyícscse magát, jelen-is légyön a’ követközendő szer-tartásokon.

Le-ereszködött tehát a’ högyrűl, és egyenesen vörös Sátorához mönvén) az Inasokat le-heveredve találta. Mely alvást szerencséjére fordítván, sátorába bé-mönt, és le-vetvén előbbi köz ruháját) föl-vötte a’ Vörös-kurtácsot, fejébe nyomta a’ vörös forgós sisakot.

El-hüledöztek a’ szolgák, midőn Uroknak ki-jötte után) őtet jelen-lönni látták, kit annyi üdeig sátorában nem láttak. Mög-kérdözte őket a’ Vörös: mik lönnének e’ mái napra röndölve? és mik vitetődtek e’ napiglan végbe? Mit hallottanak ezekrűl?

Egy a’ Fő-inasok közűl azt mondá: hogy (a’ Fejedelemnének egészsége’ változássa miatt) semmihöz se foghattanak Gejza és Őrkény. Ez a’ betegség szerencséjére löhetöt a’ Vörös-vitéznek; mivel itt-hon nem létte semmi hátra-maradássára nem vólt. A’ Világos-vári Fő-papra bízattattak a’ kérdés tételek, melyek nem sokára elő-is-adattatnak.

§. II.
Első kérdés.

Mindnyájan örvendöttek mind azon: hogy: a’ Fejedelemné föl-lábbalt, mind azonn-is: hogy mind-a’-négy Vitézek (el-nem-únván a’ sok várakozást) Kelő-főldön veszteg-maradtanak, és mostanában (magok kurtácscsaiban, és forgós sisakjaiban) mög-jelentenek.

Ekkor osztán elő állították a’ Világos-vári Fő-papot: hogy a’ mesés kérdéseket a’ Vitézöknek elejökbe tögye, és ki azokat leg-világosabban mög-fejti,. azt tarcsák leg-okosabbnak. A’ Fő-pap így kezdötte szavait:

Mi löhetne az Vitézek: a’ melynek eme’ sok ellenköző tulajdonságaik vannak:

I-szer: Leg-hoszszabb, de egy-szer-is-mind leg-rövidebb a’ Főldön?

II-szor: Leg-gyorsabb, még-is leg-lassúbb?

III-szor: Leg-osztathatóbb, de egyetemben el-osztathatatlan-is.

IV-szer: Vele (még jelen van) leg-kevesebbet gondolunk. De (ha egyszer oda lött) utánna hathatósan bánkódunk.

V-szer: A’-mi nélkűl régenten el-löhetött az egész Velág; mostanában penig egy mák-szem se löhet-el-jelen-létte nélkűl?

VI-szor: Azt, a’-mi kicsin, és csekély hamar el-emíszti; ellemben azt, a’-mi nagy, mög-örökösíti.

§. III.
Véleködések.

Egyben ily ellenköző tulajdonságokat hallván a’ bajnoki Vitézek; magoknak (hogy ezekrűl gondolkodhassanak) egy kevés üdöt kértenek. Cinkot vetöttek ez-után, és az első felelet a’ Fehérre esött. A’ Zöldre a’ másadik. Harmadik a’ Sárgára. Negyedik a’ Vörösre. Így szóllott (a’ Vitézek közűl) a’

FEHÉR: Én az ilyetén mesés kérdésekre (úgy-mint közönségös alacsonságokra) nem szüléttettem: hogy azokat mög-fejcsem. Bajnoki vitézségömet mög-mutattam akkor: midőn a’ leg-erősebb Vörös ellenközőtt a’ főldre terítöttem.

El-hűlt a’ feleletre Őrkény-kis aszszony: mert (a’ fehér kurtács alatt Csereit lappangani gondolván) annak okosságát (a’ kérdésnek mög-fejtéssében) nem tapasztalta, kinek erősségét ennek-előtte a’ Vörös ellen látta. Ezután (reá jövén a’ Sor) így szóllott a’

ZÖLD: Azok az ellenköző tulajdonságok a’ Szerencsénél nem ögyébre tárgyalnak. Mög-is-állya az első államánt: mert sokaknál sokáig tart; többeknél igen kurta üdeig. – Mög-állya a’ negyediket-is: mert azzal (midőn benne vagyunk) leg-kevesebbet gondolunk. Ellenben igen sokat aggódunk, ha hogy egyszer el-múlik. Ez-után így szóllott a’

SÁRGA: Egygyik se találta-el a’ valóságot. Az az ellenköző tulajdonságú Mi, nem ögyébb a’ Világosságnál. Mert (ime:) gyönyörűen mög-állya a’ másadikat. Gyorsaságát abbúl löhet ki-vönni: hogy annak súgárjai (midőn a’ Nap föl-emelködik) nyolc pörcentet alatt iparkodik mü-hozzánk; tőllünk penig azért mégyön leg-lustábbúl-el: mivel (el-mönetele után-is) szemeinkbe hagyná a’ szürkűletet. Ki találhattya-föl ezen mög-fejtésnek mássát.

§. IV.
Mög-fejtés.

Ezeket a’ Fő-pap nagy türedelemmel hallgatta. E’ három felől kérdöztetvén a’ Fejedelemtűl; azt mondotta alattomosan: hogy a’ Fehér (ki a’ Baj-vívásban első vólt) a’ mese-kérdésnek mög-fejtéssében leg-ostobább. Ennél sokkal tanúltabb a’ Zöld. Leg-okossabb penig a’ Sárga. Ugyan-azért (mivel ezeknek feleleteikkel mög-nem-ölégödhettek) elő-szóllították a’ Vöröset; ki a’ mese-kérdésnek minden cikkellyeit így fejtötte-mög:

Hallya a’ Fejedelmi Gyüleközet; hallyátok Ti is veteködő Társsaim. Én, azokat az ellenkező tulajdonságokat, csupán csak egyben találhatom-föl; úgy-mint az Üdőben. Ezt penig így fogom a’ Fejedelem előtt vítatni.

I-szer: Leg-hoszszabb, még-is leg-kurtább. Az üdőnek hoszszaságát leg-jobban tapasztallyák a’ Fiatalok. Ezek (még midőn gyeröki korban élnek) magok felől a’ gondolattal vannak: hogy hatvan-hetven esztendő oly hoszszú: hogy annak el-éréssét a’ löhetetlenek közé számlállyák. De ha osztán azon esztendőket el-érték, oly kurtáknak teccenek: mint-ha csak tegnap hozattattak vólna e’ velágnak hátára.

II-szor: Leg-gyorsabb az, még-is leg-lassúbb. Oh nézzétök embörök ama’ Dús-gazdagokat: mi módon élik gyönyörűséggel tele-tellett velágokat! Száz esztendő nállok egy esztendőnek teccik. Ellemben a’ Szegényeknél (de fő-képpen a’ nyomorúltt Raboknál) lassan folik az üdő. Egy esztendőt száz esztendőnek lönni gondolnak.

III-szor: Leg-osztathatóbb, még-is oszthatatlan. Nem osztyuk-e’ az üdőt Ezrekre-százakra-esztendőkre-hólnapokra-hetekre-napokra-órákra-percentésekre? Látod tehát: hogy leg-osztathatóbb. De ha pörcentésekrűl kezdgyük; ezeknek le-felé osztássok végetlen, mivel az üdő (valamint a’ hosz) húzomos mekkoraság.

IV-szer: Kevés vele a’ gond; de sok a’ bánkodás. Nem-de (még fiatalok az embörök) föl-se-vöszik azt: miként múlik az üdő? Az penig táncban-játékban-enyelgésben és henyélésben múlik. Ha-hogy egyszer kenyeröknek javát mög-ötték; Istenem! hová löttek (így mondanak) üdeink? – Hogy bánkódnak? hogy búsúlnak? midőn láttyák: hogy üdejök minden haszon nélkűl el-múlt!

V-szer: Nála nélkűl a’ Velág el-löhetött, de most egy mák szem se löhet-el. Ez-is igaz. Minek-előtte e’ Velág teremtetött, üdő nem vólt; e’ Velág tehát üdő nélkűl el-löhetött. Most ellemben: hogy e’ Velág mög-lött; a’ mák-szem üdő nélkűl el-nem-löhet, mert annak üdejében vetődik, annak üdejében kél-ki, annak üdejében virágzik, annak üdejében mákzik.

VI-szor: Emíszti a’ Kicsint, örökösíti a’ Nagyot. Oh! hány cselekvények vóltanak csak száz esztendő előtt-is (mert a’ régibb üdőkrűl nem akarok mostanában szóllani); de azokat az üdő (mivel alá-valók, vagy csekélyek vóltanak) úgy el-emísztötte: hogy azokrúl mostan senki se emléközik. – De nézzük a’ nagy méltóságú cselekvényeket! nem de ezeket el-nem-emísztheti az üdő; hanem inkább mög-örökösíti. – Attilának csinnyai nem de most-is élnek?- Ki fogja Nemes Árpádunknak hírét el-felejteni? – A’ ki egyszer Etelérűl, Etelkárúl, és ezeknek leányaikrúl (Krékárúl és Jólánkárúl) hallott valamit; gondollyuk-é azt felőllök: hogy őket a’ feledékenségnek tartománnyába temetik? – Élni-fog (Saroltájával egygyütt) Gejza-fejedelmünk-is. Élni-fog Őrkény-Kis-aszszony-is azon Jegyessével, kit a’ Bajban leg-erősebbnek, a’ feleletekben leg-okosabbnak lönni tapasztalt.

§. V.
Másadik kérdés.

Az első kérdésnek oly szerencsés mög-fejtésse után, a’ másadikat adta-elő a’ Fő-pap, melynek cikkellyei ezek vóltanak.

I-szer: Mi löhet az: a’ mit minden érdemünk nélkűl vöszünk, még se jut valakinek eszébe: hogy azt mög-hálállya.

II-szor: Élünk-is azzal az ajándékkal; de magunk se tudgyuk: hogy?

III-szor: Másoknak-is adunk belőle, de magunkat ki-nem-fogyaszthattyuk.

IV-szer: Még-is mü azt minden percentésben vesztyük.

V-szer: El-végre azt az ajándokot akárminő-képpen őrizzük; vég-képpen el-veszesztyük.

A’ cinknak el-vetésse után, az első felelet ismétt a’ Fehérre esött. De ő erre (valamint az előbbnire) csak azt felelte: hogy ő ezen egyűgyű kérdéseknél, ezerszer fölségesebbeket tudna; de méltósága ellen lönne: ha vagy azokat ily kérdőre ki-tönné, vagy ezeket mög-fejtené.

Az egész kérdést abba hagyta a’ Zöld. Csak éppen azt mondotta: hogy ő mese-fejtő nem lönne. Kik magokat a’ Valódiakban gyakorolni szoknák, azok az enyelgésekben tudatlanok vólnának.

A’ Sárga szóllott ugyan valamit, melyből esze’ homállyának ki-derűlttét észre-vöhette az embör; de a’ Kérdést el-nem-értötte. A’ Pénzre fogta az előbbi öt tulajdonságokat. Mög-állaná a’ negyediket, midőn azt (ha valamit vásárlunk) minden szem-pillantatban fogyasztyuk; utóllyára el-vesztyük.

§. VI.
Mög-fejtés.

Ezeknek felelettyöket ismétt nagy türedelemmel hallván a’ Világosi Fő-pap; alattomban (a’ Fejedelmek előtt) a’ Fehéret tudatlannak, a’ Zöldet kérkedőnek, a’ Sárgát (a’ három között) ismétt leg-okosabbnak lönni mondotta. De (mivel ezeknek felelettyökbűl ismétt semmi valóságot ki-nem-vöhetött) mög-szóllította a’ Vöröset, ki e’-képpen szóllott:

I-szer: Érdöm nélkűl vöszszük: még se köszönnyük-mög. Vallyon mög-érdömöltük-é azt: hogy e’ Velágra jöjjünk, és éllyünk? Oh hányan vannak’, kik ezt a’ Teremtőnek mög se köszönték? sőtt: kétségbe esvén némelyek, azt az életet, melyet az Istentűl vöttek; el-pazorollyák, vagy magokat ki-végzik.

II-szor: Éltünk vele, de nem tudgyuk: hogy? Vagyon ugyan nékünk életünk, a’-mint azt magunkban tapasztallyuk. De mi légyön az? mi eleveníti a’ testet? Vér é az? avvagy szellett? vagy (a’mint a’ Bölcselködők mondgyák) a’ lélök? ezeket világoson nem tudgyuk.

III-szor: Adunk belőlle azon nélkűl, hogy belőlle ki-fogygyunk. Adnak az édös atyák fiaiknak életöt; de magok’ élettyöket nem fogyasztyák ezért; noha azt tőllök nem vöhetik úgy viszszá, valamint a’ kölcsönözött ruhát.

IV-szer: Azt penig minden percentésben vesztyük. Hát a’ mü életünk nem vész-é minden percentésben. Járnak a’ napok, múlnak az esztendők, és a’ viszszá-térítethetlen órák kurtúlnak. Észre-vöhetetlenűl öregszünk, és lassú lépésekkel közelget az-az örökös Mi (tudni-illik a’ Halál). Ezt Eleink felől hallottuk; tapasztallyuk a’ mostaniakban. Utóinknak-is ezeket az örökségöket hagygyuk.

V-szer: Hát az előbbeni négy cikkelyeknek mög-fejtéssökbűl ki-nem-teccik-é világosan ez az ötödik? hogy életünk nem azért adatott a’ Természettül: hogy örökké tarcson?

§. VII.
Az ítélet.

Többeknek kölletött vólna még a’ Kérdéseknek lönni, de mind a’ Fejedelmek, mind kivált-képpen a’ Fő-pap által látván azt: hogy, a’ Vörös Vitézen kivűl, oly ostobák a’ Kérők, valamint a’ ló; a’ harmadik kérdést (mely az előbbeni kettőnél sokkal furább vala) föl-se akarták tönni.

Erre tékíntve különösen öszsze-csoportosodtak Gejza (háza’ népestűl) és a’ Világosi Fő-pap. Azután a’ Bajnokok felől szóba kereködtek. Leg-első vólt Sarolta (Őrkénnek ángya) ki azzal enyelgött: hogy a’ Fejedelmi herceg-kis-aszszonnak szükség-képpen két Urának lönni kölletik. Egygyik a’ Fehér vitéz ki a’ Baj-vívásban leg-erősebb vólt. Másik a’ Vörös, ki a’ Kérdésekre való feleletben okosságát leg-inkább ki-mutatta.

Erre az enyelgésre el-nevetvén magát Gejza; a’ valósághoz kezdött. Egygyet értvén a’ Fő-pappal, mög-állapodtak abban: hogy

I-szer: A’ Fehér és Vörös Vitézek (mert a’ többivel nem gondoltanak) vagy le-mondgyanak Őrkény-kis-aszszonnak kérésérűl: és így

II-szor: Nem már alattomban; hanem érötte nyilvánosan viaskodgyanak újra; azé-is lönne Őrkény, ki közűlök (ezen utólsó bajban) győzedelmesködnék. Vagy (ha a’ feleközeteknek úgy teccik)

III-szor: Ha élettyöket ki-tönni sajnállanák; cinkot vessenek, és azé légyön a’ herceg-kis-aszszony, a’ ki leg-kevesebbet vét.

§. VIII.
Férj választás.

Az előbbi három államányokat Őrkénynek elejébe terjesztvén a’ Fejedelem; szabadságára hagyta: melyiket akarná választani. Ő a’ közepsőt (az az) a’ másadik cikkelyt választotta: hogy (sisakjokat le-vévén) ki-ki maga személlyét ki-nyilatkoztassa, és (akár ki légyön a’ Fehér és Vörös) nyilvánosan próbállyák bajnokságjokat.

Nem szerette Őrkény az első cikkelt, csupán azért: mert, ha kéréssérűl le-mondanának azok a’ két Vitézek, ha azok között lönne Cserei, őtet maga személlyétűl mög-fosztani nem kévánhatta. Nem szerette a’ harmadik cikkelt-is; mivel személyét kockára vetni szint’-annyinak gondolta: mint mikor a’ haszontalan holmiket kótya-vetéltetik.

A’ mely cikkel leg-inkább teccött Őrkénnek; azt a’ Fehér leg-inkább ellenzötte; de a’ Vörös leg-inkább sürgette. A’ Vörössel tartottak a’ Zöld és Sárga Vitézek-is. Több számmal mög-győzettetvén a’ Fehér; a’ Sisaknak le-vételére (az az: Személlyének ki-jelentéssére) kénszeríttetett. Hogy osztán szemek elejébe kerűltek; így ösmerték-mög a’ négy Kérőknek méltóságos személlyöket.

I-szer: a’ Sárga Vitéz nem ögyébb vólt; hanem a’ Karentáni Fejedelem, még fiatal, és nőtelen.

II-szor: a’ Zöldet látván, őtet a’ Bojoári Fejedelem fiának lönni mög-ösmerték.

III-szor: a’ Vörös kurtács alatt Cserei lappangott.

IV-szer: A’ Fehér Vitéz a’ Marahányi Fejedelem vólt.

Mind-egygyik bajló Vitéznek valóságos álladalmát így szemre vévén a’ Fejedelmi Kis-aszszony; Bóldógnak abban állította magát lönni, hogy a’ Férj-választás előtt Csereire rá-ösmert. Kérdözte Öcscsét: minő gondolattal lönne? De ő (már ennek-előtte által-adván Nénnyének a’ Férj-választásban minden szabadságát) őtet most-is szabad akarattyára hagyta. Ez (magában egy kevesé gondolkozván) e’ szavait mondotta:

Látom: hogy kettő közűl egygyet választanom kölletik. Cserei a’ Kérdéseknek mög-fejtéssökben magát leg-okosabbnak mutatta. A’ Marahányi Vezér a’ Baj-vívásban leg-erősebb vólt. Mög nyerte Csereit, és fegyverétűl mög-is fosztotta. Már most tehát: ha édös Öcsémnek akarattya az enyimmel mög-egygyez (az az: ha valamint Én, úgy ő-is nagyobbra böcsűlli az okosságot, mint a’ természetes erőt) Csereit mondhatom a’ kettő között elsőnek: mert erős a’ Bika-is löhet; de de Bölcs és okos nem löhet.

Noszsza föl-tüzesödött erre a’ Marahányi Vezér. Csereinek szerencsés álladalmát írígy szemeivel nézvén; Gejza előtt azt rebesgette: hogy az Uralkodóknak tagjaikban sokkal többet érne az erővel-föl-tüzesödött vitézség, mint az erőtlen okosság. Az állatokban-is az erős Oroszlán lönne az első, nem a’ ravasz Róka.

A’ Marahányi Vezérnek ezen éktelen beszédgyeit nem hallgathatván Cserei; magát erősen védelmezte, és (a’ Gyüleközet előtt) e’ beszédgyét mondotta:

§. IX.
Cserei magáért.

Hatalmas Fejedelmek! Fejedelmi Kis-aszszony! és Országunknak Nagygyai! Uraim! Barátaim! A’-miket Őrkény kis-aszszony mondott; mind-azok tökélletösök; ítélete nagy eszének jele, vágyódássai nagy születésséhez illők.

Ennek a’ meszsze-látó Kis-aszszonnak minapi ítélete szerént, annak kölletik őtet (Sepel’ szigetével egygyütt) el-vönni, ki a’ Baj-vívók közűl mind leg-vitézebb, mind leg-eszesebb. Ne légyön kérkedésbűl mondva; de mind a’ vitézséget, mind az eszességet magamnak tulajdoníthatom.

A’-mi az eszességet illeti; magatok hallottátok a’ két kérdésekre (Vörös kurtácsomban lévén) hogy feleltem-mög. Ezen három Bajnokok közűl egy se felelhetött olyast, a’-miből eszességök ki-tecchetött vólna. Én ugyan szégyöllöttem vólna azt: ha a’ tudós velág elejébe úgy állottam vólna, hogy tudatlanságomat (a’ tanúltt Magyarok előtt) világossá tögyem. Ha ama’ kettőnél több kérdések tétettettek vólna; azoknak mög-fejtéssökre-is reá-állottam vólna. És íme (ezen Bajnokok jelen-léttökben) magamat többekre-is ajánlom. A’-mi tehát az elsőt illeti, én vagyok ezek között a’ leg-eszesebb.

De a’ leg-vitézebb-is én vagyok. Néköm a’ Cink (Fő-papunknak bizonysága szerént) a’ Fehér kurtácsot (a’ fehér forgós Sisakkal) engedte. Az egész Baj-vívás’ üdején Fehérbe vóltam föl-öltözve. Fehérbe győztem-mög a’ Vörös Vitézt, ezt a’ Marahányi Vezért, ki már ez előtt mind a’ Sárgát, mind a’ Zöldet mög-győzte. A’ Fehér vólt tehát a’ Baj-vívásban leg-firfiasabb, az penig én vóltam.

Hogy jutott penig az én Fehér kurtácsom, és forgóm e’ Vörös Marahánnak Testtyére, tüstént mög-mondom: – Ellopta tőllem. – Egy Vezér – oly embörtűl, kit magánál nagyobbra tarthatott. – Azon szándékkal: hogy kit valósággal mög-nem-győzhetött, valósággal mög-győzni láccassék.

A’ Tornának vége után: hogy Gérának barlangjába föl-möntem; köz-ruhámba öltöztem. Ezt a’ Marahány észre-vöhette. El-hagyta vörös Sátorát, az enyimbe jött, és velem magát mög-is cserélte.

Én (a’ Remetének barlangjából le jövén) most vöszöm észre: hogy, a’ Marahánnak gonosz szolgáitúl, a’ Vörös sátor alá vezéreltettem. Azt penig én akkor magam’ Fehérének lönni gondoltam. Ekkor tapasztalhattam: hogy a’ fehér mák vörösre változtathatik. – Mind-eddég Vörös maradtam.

Midőn a’ Vörös kurtácsban a’ Gyerökök-is nevettek (úgy-mint oly gyáva embört, kit a’ Fehér minden erejéből le-gyomrozott) el-akartam (szégyölletömben) bujdosni. De mög-tartóztatott a’ Látó-högyi Remete, azt jövendölvén felőllem: hogy ismétt a’ Vörös mák fehérre változik, ‘s-akkor osztán a’ szerencsének is mög-fordúlnia kölletik.

Hogy penig ezeket inkább el-hitethessék magokkal Hatalmas Fejedelmeink, a’ Fejedelmi Kis-aszszony, és Országunknak Nagygyai, Uraim! Baráttyaim! (hogy tudni-illik) Én ennél a’ Marahányi Vezérnél, nem csak eszességömre; hanem Firfiségömre-is nézve előbb-való légyek; valamint hogy ez-előtt a’ Kérdéseknek mög-szaporítássokat, úgy mostanában a’ Baj-vívásnak újra-kezdéssét sürgetöm, és magamat egy új csatára ajánlom.

§. X.
Új kérdések.

Reá-állottak mindnyájan mind az új kérdéseknek mög-fejtéssökre, mind osztán az új csatára. Egygyet az új kérdéssök közűl mög-nem fejthetött a’ Marahány. A’ Fő-paptúl tetettek; felelt penig Cserei. Mind a’ Kérdések, mind a’ feleletek e’ képpen követköztenek:

K. Kik vannak többen: az Élők-é? avvagy a’ mög-hólttak?

F. Többen vannak az Élők: mert a’ Mög-hólttak immár nincsenek.

K. Vallyon a’ Főldön teremnének-é több állatok; avvagy a’ Tengörben?

F. Hogy ne teremne több a’ főldön: mivel a’ tengör-is a’ főldön van.

K. Melyik állat leg-álnokabb?

F. Az, melyet még az embör nem ösmer.

K. Mért fakad az embör párt-ütésre?

F. Hogy vagy embörűl éllyen, vagy ebbűl veszszön oda.

K. Mi vólt előbb: az éj-é? vagy a’ nap?

F. A’ Nap előbb vólt az éjnél egész’ egy nappal.

K. Hogyan töhetné magát valaki leg-köllemetösebbé?

F. Ha a’ hatalmas egy-szer-’s-mind leg-szelídebb.

K. Hogy löhetne embörbűl Isten?

F. Ha azt tenné, a’-mit az embör nem töhet.

K. Az Élet erőssebb-é, vagy a’ Halál?

F. Az élet: mert több nyomorúságokat tűr-el.

K. Meddig él az embör illendő-képpen?

F. Még a’ halált, életénél jobbnak nem tartya.

Hogy ezeket a’ Kérdéseket ily szerencséssen mög-fejtötte Cserei; nem vólt ögyébb hátra, hanem: hogy baj-vívó tudománnyát (erősségével egygyütt) újra ki-mutassa. Ugyan-azért a’ Közönség előtt így szóllott:

Jőjjön-ki egy szál kardra a’ Marahányi Vezér. Mutassa-ki nyilván: hogy Csereinél erősebb, valamint én néki bizonyosan mög-fogom mutatni: hogy Fehér kurtácsomat el-lopta, és ezzel engöm’ (mint valami esztelent) le-allyasítani kévánt.

§. XI.
Ki-menetel.

Mind-ezeket hallván, és e’ gyalázatos cselekvényre (mint Csereitűl hallott igazságra) el-iszonyodván a’ Kacagányos Magyarok; nagy elevenséggel kérték a’ Fejedelmeket (és fő-képpen Őrként) hogy azt a’ gyalázatos ravasz Marahánt erre az új csatára kénszeríteni méltóztassanak. Ezzel kévánták a’ Magyaroknak tudtokra adni azt: ha oly szerencséje lönne-é a’ kardalkodásban, mint magát a’ ravaszságban ki-nyilatkoztatta.

Ezeket a’ tüzes kéreményeket hallván a’ kétségbe esött Marahány; nem kívánhatta azt: hogy a’ kardalkodásra kénszerítessék. Őnkényes akarattyábúl láccattatott el-fogadni a’ csatát; és (mindeneknek el-álmélkodttokra) ki-állott a’ csata-piacra.

Ezt a’ készséget tapasztalván Cserei (az öszsze-gyüleközött Magyarok előtt) e’ szavait mondotta ellenköző társsának:

Hogy ha valaha, most védelmezd magadat minden tehetségöddel. Ez a’ viadal szerencsétlenné töhet. Bízz magadban, és Bajnoki erődben. A’ szerencse a’ merészekkel tart. A’ bátortalan leg-hamarébb el-esik. Rajta tehát Vezér!

Ezeket a’ sebhető szavakat nem tűrhetvén tovább a’ Marahány; hírtelen ki-rántotta kardgyát. Oly keményen vágott ellensége felé: hogy (ha Cserei Baj-vívó mesterségével nem élt vólna ellene, és fejét mög-nem-hajtotta vólna) őtet ezzel az egy csapással ki-végzette vólna.

El-nem sűlvén első próbája, a’ másadikba kapott. Ismétt nyakának méregette a’ kardot. De Cserei nem immár fejének mög-hajtássával, hanem rettentő kardgyának elejébe-szegezéssével mög-gátolta fenyegető ütéssét.

Ezzel a’ fortéllyal kettő-törte a’ Marahánnak kardgyát. Ekkor hozzája mönvén Cserei; csak azt kévánta tőlle: hogy a’ Kurtácsoknak, és a’ forgós Sisakoknak mög-cseréllésöket a’ közönség előtt ki vallya; magát osztán mög-adgya, és mög-nyerettnek lönni ösmérje.

De a’ Marahány (telédes-tele telvén mérges indúlatokkal minden fegyver nélkűl) neki-mönt Csereinek; kinek kardgyát ki-akarta kezeibűl facsarni. Egyszerre le-vághatta vólna a’ Marahánt; de mivel védelmező fegyvert kezeibe nem látott, szégyenlötte az egyenetlen viaskodást.

A’ kardot tehát ez-is el-vetötte; és (a’ Marahánra esvén) öszsze-öllelték magokat, és így (a’ régi mód szerént) a’ birakozó Leventásdihoz kezdöttek. Oly keményen csavargatták egy-mást: hogy maga a’ szerencse se tudná: a’ győzedelmet kinek engedgye.

Azt löhetött a’ Marahánban gyalázatosnak mondani: hogy (a’ birakozás közben) mindenkor arra taszigálta Csereit, ahhol ennek kardgyát el-terűlve szemlélte. Ezt penig ő azért cseleködte: hogy (ha majd a’ kardot véletlenűl föl-emelheti) azzal Baj-társsának agyékát mög-keresgeti penig órozva (az az: a’ Baj-vívóknak szent szokássok ellen).

De ennek gonosz gondolattyát észre-vötte Cserei. Ugyan-azért erősen mög-ragadta tagjait, és őtet a’ levegőbe emelte. Hogy így a’ kardhoz közelébbre ért, arra őtet hassal fordította.

Ezt a’ kardra esést maga’ hasznára akarván fordítani a’ gyalázatos Marahány; hasa alól lopva ki rántotta a’ Fegyvert, és így véle Csereinek nyaka körűl hadarázni kezdött.

Leg-könnyebb vólt kezei közűl ki ragadni a’ kardot. Ezt minek-utánna ki-is ragadta Cserei (noha őtet mög-ölhette vólna) azt még se cseleködte, hanem őtet ismétt arra ösztönözte: hogy a’ Kurtácsoknak mög-cseréléssét a’ Közönség előtt ki vallya, magát mög-nyerettnek lönni ösmerje, és így Őrkényrűl mind örökre le mondgyon.

Ezek közt egygyikére se állott a’ Marahány; hanem puszta kezével (mivel más fegyvere nem vala) ismétt Csereinek feje körűl dolgozott: hogy hajába kaphasson, és (vállairúl le-rántván) alattomban mög-fojcsa.

Ezt az utólsó méltatlanságot nem szívelhetvén többé Cserei (mivel életének annyiszor mög-engedött, és ő még-is hál’-adatlan maradott) őtet az életre méltónak lönni nem gondolhatta. Ugyan azért térdgyével két vállait nyomkodván, agyékán körösztűl döfte a’ kardot. Vérével egygyütt lelke is oda lött.

Csereit az egész Gyüleközet Nyertesnek kiáltotta; valamint valósággal az is vólt. Őtet a’ Fejedelem Sepel’ szigettyének örökös Urává tötte. És ki eddég a’ szem-pillantásig (szünet nélkűl, minden cselekedeteiben) igen szerencsétlen vólt, ki akár-mihez kezdött, minden munkáiba bele-sűlt: ki a’ szerencsétlen halálnál ögyebet nem várhatott; íme mostanában (Sepel-szigettyének és Őrkény-kis-aszszonnak bírtokában) magát a’ leg-szerencsésebb Ifiaknak számak közé töhette.

Jegyzetek

[1]  Most ezt a’ Várost Rácz-Kevének mondgyák.

[2]  Ennek neve változó. Ő az Írnoknál Tocsun. Turocinál Toxun. Porfirogenitánál-Luitprandnál-Aventinnál néha Taxus, néha Taxis. Sigebertnél Tapis. Aloldusnál Úr, innét Urzus. Én Takson nevét fen-tartom: mert azt a’ helyet-is, melyben múlatni szokott, és el-temettetett, még most-is Taksonnak mondgyák a’ Magyarok; az oda hordott Svábok Taksnak. Pesten alól (a’ Duna’ mentében) harmad-fél órányi járó főld, holott az új templomban Öreg-misét mondottam 1806-dikban, 22-dik Juliusban. – Oh gyönyörü látomány! Éppen nem csuda, ha ez a’ köllemetes helyhezet Taksonnak-is mög-teccött, mivel még most-is mind-nyájoknak, akik csak láthattyák, bizonyossan teccik. A’ kastély ott volt, a’ hol a’ régi templom állott.

[3]  Anonym. Belae Notar. C. 57.

[4]  Idem ibidem.

[5]  Aloldus ad Annum 972.

[6]  Luitprand ad annos: 946-947.

[7]  Ez történt 948-dikban, Cedrenus’ bizonyítássa szerent. Edit. Venetae. p. 498.

[8]  Meg-hólt Zoltán 949-dikben. El-temettetett maga Kastélyában Zoltánban, vagy (a’ mostani írás szerént) Zoltban. Ez most egy hasonló-nevezetű Vármegyének feje; de Pesttel és Pilissel öszsze vagyon olvasztva. Alább vagyon Taksonnál a’ Duna’ mentében – Zoltánnak álladalmát így Festi le az Írnok (c. 53.) Szipeske volt és fehér. Haja gyönge, és Gesztenye színű. Közép magosságú. Vitéz nagy, Szíve erős, és győző. Honnyaihoz kegyes. Szép szavú. Uralkodásra termet, és vágyó. Ezt, mind az Országnak Nagyai, mind a’ Hadak’ nagyai, nagyon szerették.

[9]  Chronicum Hildense C. 53.

[10] Flodoardus ad-annum 951.

[11] Timon Imago antiq. Hung. l. 3. c. 5.

[12] Ez történt 953-dikban. Lásd Aloldust.

[13] Ez történt 954-dikben amint Katona írja erre az esztendőre.

[14] Ez történt 955-dikben, a’ mint Kontrakt Hérmán írja erre az esztendőre.

[15] Ez történt 957-dikben, a’-mint Katona írja erre az esztendőre.

[16] Ez a’ Pesti Kastély-is olyan löhetött, mint a’ Taksonyi és Zolti. Talán Árpádnak múlató épülettye vólt. És (mivel, szebb helyen, újjat építetett magának Takson) ezt a’ Bólgár vezérnek ajándékozta. Ekkor jöttek-bé Magyar-országunkba a’ Szerecsenek, és az Izmaeliták.

[17] Lásd Katonát 958-dikra.

[18] Ezek a’ Biszszénok, vagy Beszszok, Moldova-és-Oláh-országokban laktanak, és a’ Pacinakoknak nyilvános ivadéki vóltanak. Mert: Luitprand így nevezi ezeket: Picinakae. Mások Piceni. Ebbűl ezek származtak: Piseni, Biseni, Besseni, Bessi. Mivel Tomiszoba Bessarabiábúl eredett; őket osztán Bessaraboknak-is nevezték. Errűl az Irnok így szóll (c. 57); Ebben az üdőben, a’ Bisséni főldrűl el-érközött egy vitéz, ki vezéri szülöktűl eredött. Neve Tomiszoba. Fiát Úrkundnak hívták. Ettűl eredött a’ Tomaj Nemzetség. Ezeknek lak-helyökké röndölte Takson Remejnek tájjékát, egész a’ Tiszáig, ahhol most Obad-rév vagyon. Le-telepített Mosonban-is öleget.

[19] Lásd Katonát 960-dikra.

[20] Lásd Katonát 961-dikre.

[21] Ezeket írja Luitprand, ki a’ történetet magoktúl a’ Görögöktűl hallotta, midőn Konstancinápolban követséget viselt. Lásd Muratoriust T. II. pag. 485.

[22] Ez 963-dikban történt, a’ mint ezt Luitprand vítatta Muratorinál ugyan-csak az előbb említett hellyen.

[23] Ez 964-dikben történt, a’ mint Katona mondgya erre az esztendőre.

[24] Ezt 965-dik esztendőre függeszti Cedrén. Edit. Venet p. 506. Parisiensis vero p. 646.

[25] Ez 966-dik esztendőben történt. Lásd Katonát erre az esztendőre.

[26] A’ Trákokra-való menést, és a’ le-kaszabálást ugyan-csak azon-egy 966-dikra szabja Katona.

[27] El-múlt ekkor a’ 966-dik, és 967-dik-is, követközött a’ 968-dik.

[28] Most már Partiskumot Kecskemétnek nevezik. Régi híres Lak-hely, mellyrűl már Pomponius Méla-is emléközik.

[29] Midőn a’ régi üdőkben egy nevezetes magyar mög-halálozott; annak torlani és torolni szoktak, az az Torna-nevezetű játékot indítani. A’ kit ebben a’ Játékban mög-öltek; azt a’ mög-hóltt’ szolgájának lönni gondolták. Ezt a’ Játékot Torneúmának nevezi az Írnok.

[30] Katona ad Annum 967.

[31] Katona ad Annum 968.

[32] Etelka II. könyv. I. Szakasz. III. Rész

[33] Jólánka I. Könyv. III. Szakasz. I. Rész.

[34] Katona ad Annum 969.

[35] Fő-kenéz annyit tött a’ Pannonoknál: mint Fő-pap. Kenéz szóbúl lött: Knez, Knaz, Kynaz.

[36] Katona ad Annum 955.

[37] Katona ad Annum 962.

[38] Katona ad annum 957.

[39] Palma notit. Rer. Hung. P. I. p. 41.

[40] Anonym Belae R. not. c. 57.

[41] A’ Németöket ekkor Teutonoknak nevezték. Ugyan-csak az akkori Pestet így nevezi az Írnok: Magna Villa Teutonica. Nagy német major.

[42] Ezt a’ kis Högyet mostan Kő-vágónak mondgyák a’ Magyarok; a’ Németek Stein-bruch-nak.

[43] Így nevezték annak előtte azokat a’ szekereket, melyek nagy terheket hordoztak. Zsigmond-királyunk az ilyeket így nevezi deákúl: Currus Mázsa.

[44] Ezek a’ Szerecsenek Pogányok voltak ekkoron. I-ső Károly, és I-ső Lajos-Királlyaink alatt tértek a’ Keresztény hitre. Lásd Pálmát in not. Hung. P. I. p. 41.

[45] Katona ad-Annum 971.

[46] Csereinek ezen ohajtássa bé-téllyesödött Urunknak 1805-dik esztendejében, DUGONICS ÁDÁMNAK (édös Öcsémnek) másadszori Polgár-mesterségében. – PILLIG JÓSEF Úrra bízattatott tudni-illik (ki e’-koron Kis-Teleki Tiszt-tartó vala) hogy azt a’ Csengelei sívány homokot bé űltettesse. Ki-is (Inspectori Cím alatt) a’ munkát szívesen föl-vállalván (sőtt a’ Fölséges Kamarátúl-is, sub Nro 7053 Áprilisnek 24-dikén 1805-dikben ki-adott parancsa szerént, ezen hivataljában négy száz forint jövedelemmel mög-erősítetvén) oly serényen fogott a’ Fa-űltetéshöz: hogy még abban az 1805-dik esztendőben száz-hatvan-egy-ezer fánál többet űltettetett-bé, pedig oly szerencsésen: hogy (az akkori eső üdőnek tartossága miatt) annyira mög-maradott e’ számos űltetmény: hogy belőlle alig száradott-ki két-ezer: a’ többi Fák pedig (egy esztendő alatt) oly gyönyörűen föl-neveködtek; hogy én 1806-dikban 28-dik Augustusban (azon fáknak sűrű árnyékjok alatt) minden unalom nélkűl, vígan ebédöltem. – PILLIG Úrnak ezen szorgalmatosságát mög értvén a’ Fölség (a’ Magyar Kamarának sub Nro 17157, tizen-hatodik Oktoberben 1805-dikben ki-jött parancsa szerént) őtet egy Sessió-főldel mög-ajándékozta: hogy azt ingyen bírhassa.

A’ következett 1806-dik esztendőben ismétt le-űltetett fáknak száma ez: 211294. Következésképp két esztendő alatt űltetett fáknak számok ez: 372294. – A’ föl-kűldött Táblábúl e’ nagy szorgalmatosságot ismétt észre-vévén a’ Fölséges Király; mind a’ Szegedi Nemes Tanácsot, mind magát az Inspector Urat kegyesen mög-dícsérte, azon különös ki-fejezésse által: hogy, ha ez után-is így folytatódik a’ munka, nagyobb kegyelmét fogják tapasztalni a’ szorgalmatos Szegediek; a’-mint ezt sub Nro 5939. 1807-dikben Aprilisnek 15-dikében ki adatott parancs mög-bizonyíttya.

A’ következett 1807-dik esztendőben, a’ Fölségnek kegyességét nagy alázatossággal, és örömmel fogadván mind a’ Nemes Város, mind pedig Inspector Úr-is (noha a’ Tavaszi szeles, és hideg üdőknek mostohasága, és az említett Inspector Úrnak súlyos betegsége az űltetésnek folytatássát mög-hátráltatták) még-is ugyan azon Inspector Úr (a’ Köz-jónak hasznára föl-lábadozván) a’ munkát újra kezdötte, és a’ Kőrösi érnél két-száz húsz ezer fákat űltettetett-bé. És így három esztendők alatt bé űltettetett Fáknak száma ez: 592294. Mit nem lehet ez-után is mind a’ Nemes Várostúl, mind Inspector Úrtúl-is várni.

Szeged-várossának ezen szorgalmatosságát látván mind Fél-egy-háza’, mind Maria-Theresia’ Várossa; különös küldött Emböreik által, abbúl a’ Csengelei bé-űltetett erdőbűl sok ezer űltetni-való galyakat a’ végre kértek, hogy magok-is hasonló ügyeközettel a’ síványokat el fojcsák, és hasznokra fórdícscsák. És íme ezen iparkodássoknak hasznát-is vötték; mivel a’ fák szerencsésen föl-élemedtek.

Oh! – ha illyen Síványoknak más birtokossai-is (az előbbieknek példájokat követvén) magok’ sívánnyaikkal ezt cseleködnék, bizonyosan, nem csak a’ haszon vöhetetlen főldgyeiket haszon-vöhetővé tönnék, hanem azon jó főldgyöket-is (melyeket a’ szél-jártával-nyargaló-síványok egészen el-temetni szoktak) szerencsésen mög-őrizhetnék. Szeged-várossának, és PILLIG JÓSEF’ Inspector Úrnak Példára méltó szorgalmatosságjok az örök emléközetet méltán mög-érdömli.

[47] Lásd Jólánka. I. Könyv. III. Szakasz. 7. §.

[48] A’ helynek le-írássábúl ki-teccik: hogy ott vólt, ahhol mostanában Zsámbék nem messze Budátúl.

[49] Így nevezték régen Bécset.

[50] Már most ezt a’ magyar nevet-is mög-változtatták. VI-dik Károly Császárnak emléközetére, most immár Károly-várnak nevezik.

[51] Torna játék az, midőn két veteködő (lovon űlve dárdássan) egy-mással viaskodik.

[52] Kelő-fődnek azt a’ gyönyörű térséget mondották régen a’ Magyarok: mely Szent-Gellér’ högyén alól a’ högynek fél-körével foglaltatik körűl. Errűl többet löhet olvasni Jolánkámban. Lásd az első könyvnek utóllya felé a’ hetvenedik jegyzetet.

[53] Lásd Etelka’ II-dik Könyv. III-dik Szakasz. VII-dik Rész. Lásd Jólánka’ I-ső Könyv. I-ső Szakasz. III-dik Rész. IV-dik §.

[54] Ennek a’ régi Várnak hol-léttét mostanában nem tudni; ha csak Zsámbék nem vólt.

[55] Gejzának mög-körösztöltetéssét annak felesége Sarolta eszközlötte, mely történt 977-dik esztendőben (a’-mint Katona írja). Sarolta mög-körösztölve vala, midőn Gejzához mönt.