A SELYEMRUHA
ÉS EGYÉB ELBESZÉLÉSEK

IRTA
SZOMAHÁZY ISTVÁN

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár

Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindle-varázs készítette (szerkesztette: Kalmár Csilla),

további PRC könyvek a Kindle-Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2012

A selyemruha.

Interlaken, julius 6., 7. vagy 8.,
nem tudom egész bizonyosan.

…….Ha a föld Isten kalapja, Interlaken a bokréta rajta, énekelhetném szabadon a költővel, ha egyáltalában csak annyi éneklő hangom is volna, mint egy margitszigeti szunyognak. De hangom nincs – és így csak silány prózában zenghetem el, hogy ilyesmit még álmában sem tud elképzelni az olyan szegény túladunai teremtés, mint amilyen e naplójegyzetek írója. Akkora hegyek, hogy az ember sírni szeretne félelmében, ködbevesző, fehér hósipkák, minden oly nagy, oly félelmes, oly misztikus. Éjjelenkint dideregve húzom magamra a fehér atlaszpaplant, mert attól tartok, hogy a hegyek szelleme bekandikál hozzám a magas hotelablakon. Mégis csak igaza volt George Sandnak, vagy nem tudom, hogy ki volt, aki azt mondta, hogy a Természet fenséges, mert ez már aztán csakugyan valami. Ugy van, a Természet fenséges, de csak az ilyen borzadalmasan szép, fogvacogtató Természet, mert például otthon, a tolnai Sashegyet csak nem lehet ehhez képest Természetnek mondani.

Ha ilyen elismerőleg nyilatkozom Interlaken külső szépségeiről, lojálisan be kell vallanom, hogy a tolnai fiatalság messze fölülmulja az interlakenit… Csupa vén diplomata, aki az ebédnél mindennap főtt szilvát eszik s este vastag indiai shawlokba burkolózva jelenik meg a nyilvánosság színe előtt. …Jó Isten, micsoda férfiak! El sem tudom képzelni, hogy e mumiák valamelyike éjjeli zenét adna, az asztal tetején táncolna vagy reggelig énekelné a dorozsmai szélmalmot… Kétségbe kellene esni a világ sorsa fölött, ha szerencsére… Piruljatok el ti fehér lapok, amikor nevét leírom; a XIX-ik század legnagyobb, legérdekesebb és legelőkelőbb regényhősének nevét…

Caraman Chimay herceg!

Ő itt van! A szegény herceg, akit hatodfél világrész sajtója megkönnyezett, aki nemes és megindító melankóliával viselte el súlyos megpróbáltatásának hónapjait, akire kacagva gondoltak a varróleányok és a fodrásznék, de aki a tisztességes asszonyok előtt mindig a szenvedő és lemondó hős marad, Ő ott, Ő itt, ŐŐŐŐ itt! És ezt az elegáns, sápadt, nyugodt grandseigneurt, aki a galamblövészetben tegnap is megnyerte a livornói herceg tiszteletdíjait, aki előtt I. Albert, a hôtel főpincére (a világ legbüszkébb arisztokratája) is jóindulattal meghajol a table d’hôte-nál s aki sohasem viseli kétszer ugyanazt a ruhát, a Chimay-gallérok föltalálóját, stb. stb. stb.: ezt tudta elhagyni az a kis amerikai asszonycica! Ugyan miért nem vitt oda Kolumbus úr egy kis tisztességes izlést is, ha már mindenáron föltalálta!

A herceg átellenben ül hozzám a table d’hôte-nál s e csöndes lapoknak miért ne vallanám be, hogy figyelmével állandóan azt a szegény, magános asszonykát tünteti ki, aki e hóbortos sorokat írja. Juliska, a társalkodóném, már előbb észrevette ezt, mint saját magam, ő csipte meg legelőször a karomat, mikor a herceg vizet öntött a poharamba s udvariasan nekem akarta átengedni az elsőséget a főtt szilvából… A főtt szilvát természetesen nem fogadtam el, de hálám jeléül mosolyogva meghajtottam kissé előtte a fejemet…

Rég túl vagyok már azon a koron, mikor az ilyen apró figyelmességek a szívemet megdobogtatták (decemberben, magunk közt szólva, huszonhat éves leszek), de a herceg udvariassága mégis jól esett, mert van legalább, akinek kedvéért fölvehetem az elszórt virágos, tengerzöld selyemruhámat. Ha az ember Párisban készíttet egy selyemruhát és ötödfélszáz forintot fizet érte, végre is szereti ha látják rajta. Ugyan kinek a kedvéért venném föl, ha a herceg itt nem lenne Interlakenben? Igy legalább akad, aki szépnek találja, – mert ha van egy csöpp izlése, tetszik neki a selyemruha és tetszik az is – aki benne van!

Pedig van izlése, van, van! Oh, ezt már egész bizonyosan tudom!

Balaton-Füred, egy
hétfőn vagy kedden.

Az interlakeni hegyóriások után e szende Balaton, a pörölyforgató, félelmetes hegyapó helyett a fiatal menyasszony, a kékszemü, derült tekintetü magyar tó… Juliska most érzi csak magát az elemében – egész nap fűző nélkül csatangolhat a villa kertjében, – de én, mi tagadás, álmodozva gondolok vissza a svájci table d’hôte-ra, ahonnan egy esős hajnalon mindörökre elvitte valamelyik kegyetlen gőzsikló az én érettkoru, de fiatalszívü hercegemet…

De ilyen az élet, mint egy francia márki oly elmésen dalolja egy negyedévenkint egyszer megjelenő képes lapban. Az unalomnak is megvannak a maga skálái s az impozáns hegyi unalom helyett most szinte jól esik fáradt lelkemnek az enyhe vízparti unalom, mely a megnyugvás édes békéjét csöpögteti csalódott szívembe… A savanyuvizes kút és a tóparti eszplanád: ime azok a fix pontok, melyek körül a fürdői élet mozgalmai és eseményei hullámzanak. A kút körül lenge ingbluzban jár az ember, az eszplanádon pedig befűzött derékban: ennyi a különbség a délelőtt és délután között… De férfiak szempontjaiból kizárólag csak a főtt szilvában van némi eltérés; az erősebb nem itt is túl van a negyven esztendőn, de a szárnyas mellé nem eszik szilvabefőttet, mint az interlakeni table d’hôtenál…

E sorok szerény és ábrándos írója tehát kényelmesen megőszülhetne az idevaló mulatságok miatt, ha… E pontok azt a merész átmenetet jelentik, ami a magasabb írásművekben nem ritka s mely mindig a legmeglepőbb eseményekre készíti elő a barátságos olvasót.

Az átmenetet itt egy nem tudom hány tonnás, lepkeszárnyu kutter képviseli, melyet gazdája, némi fenhéjázással Arany liliom-nak nevez s másokkal is e föllengző néven neveztet…

Az Arany liliom a fiatal Zsámbokyé, ama duhaj és barnaképü ifjué, aki félig mágnás, félig cigány, már legalább, ami az arcszínét illeti… Némelyek azt mondják felőle, hogy öt milliója van, mások viszont ugyanily biztosan tudják, hogy nincs egyebe a címeres szivartárcáin kívül. Az Arany liliom azonban kétségtelenül az övé; és Cervera tengernagy aligha állt valaha annyi méltósággal az ő borzadalmas tengeri szörnyein, mint Zsámboky a lágyan ringatózó Arany liliom-on…

– Nagyságos asszonyom, – szokta mondani reggelenkint, mikor nagy kegyesen partra száll az Arany liliom-ról, – az egész életben csak az az egy ér valamit, ha az ember a lábát lelógathatja a hajója fedélzetéről…

Ez frivol és ostoba fölfogás az életről, de az úri cigány annyi meggyőződéssel mondja, hogy utóvégre is hiszünk benne… Talán ez az oka, hogy most már néha magam is lelógatom a sárga cipőmet az Arany liliom födélzetéről…

Mert Zsámboky az egyetlen elfogadható élő lény az egész fürdői sokadalomban. Istenem, ha arra gondolok, hogy ő se volna! Talán meg is halnék unalmamban, de így!… Egy öregedni készülő asszonynak (hja, huszonhat esztendő!) mindig jól esik, ha észreveszi, hogy hatott valakire és én, hitemre, nem képzelődöm, mikor azt hiszem, hogy… Ej, – és legalább mégis van alkalmam arra, hogy a szétszórt virágos, tengerzöld párisi ruhámat fölvegyem, mert ha Zsámboky nem lenne, ugyan kinek a kedvéért préselném így magam a rekkenő nyári estéken?!

Gödöllő, egy-két nappal az önkéntes
tűzoltó testület bálja után.

…Ha eszembe jut, hogy ezek a poros utcák micsoda hivalkodó neveket viselnek, kacagni szeretnék haragomban… Váci-utca, Pesti-utca, sőt talán az Andrássy-út is valahol a cigánysoron, – mégis csak vétkes mulasztás, hogy a kormány az ilyesmit megengedi… És ezek a cégtáblák – brrr! Minden cégtábla a többes szám első személyében van írva, így: „Itt a világ közepe, menjünk be Samu bácsihoz egy ital pálinkára!” vagy „Gyerünk be Lukács bácsihoz egy pohár sörre!” majd „Vegyünk Becsák bácsinál egy vég jó rumburgi vásznat!” Micsoda konfidencia, hogy velem, előkelő úri asszonnyal egy gödöllői boltos így beszél! Miért mennék én be Samu bácsihoz egy ital pálinkára és miért innám Lukács bácsinál egy pohár sört? Még jó, hogy nem tegezik az embert, – mert, ha kedvük tartaná, úgy látszik, hogy ezt is megtehetnék!

A jó Isten, aki a hetven éven túl lévő beteg nagynéniket megteremtette, nemi igen cselekedett célszerü dolgot, mert Karolin néni nélkül én még mindig az Arany liliom födélzetéről lógathatnám le sötétsárga félcipőmet…. De Karolin néni, aki hetvenhárom éven át ugyancsak teleszedhette magát minden jóval, most egyszerre a fejébe vette, hogy örökké akar élni s evégből Gödöllőt, mint klimatikus fürdőt, kereste föl augusztus elején…. Gödöllőről ugyanis egy jókedvü ember egyszer azt a hírt terjesztette el, hogy sohasem látott kolerás beteget s ez az adat teljesen meggyőzte Karolin nénit arról, hogy itt a hetvenhároméves matrónákból viruló leánykák lesznek… És azért kellett nekem stanta pente (Vagy hogy mondják?) otthagynom a Balatont és az Arany liliom-ot s a nénivel meg Juliskával együtt beköltözködnöm egy fehérre meszelt granáriumba, amit itt, kedves tájszólással, nyaralónak hívnak…

Gödöllő igen jó lehet klimatikus fürdőnek, de hogy mulatságnak kissé gyönge, azt mondhatom… Karolin néni a délelőttre igen elmés szórakozást talált ki; azokat a kofákat és csirkeáruló asszonyokat szidja, akik az ebédünket, nyers állapotban, a nyaralóba hozzák… Karolin néni szerint az öreg Csemegi, aki a büntető-törvénykönyvet valaha megszerkesztette, nem jól értett a dolgához; mert ha értett volna, még most is divatban lenne a gályarabság, még pedig egyenesen a gödöllői kofák számára… Én, aki a konyhával keveset törődöm, nem igen tudok beleszólni a dologba, de ő komolyan azt állítja, hogy egy pár csirke árából más rendezett tanácsu városban emeletes sarokházakat lehet vásárolni…

A néni ezen jól elszórakozik ebédutánig, de engem talán megőszitene az unalom, ha szerencsére itt nem lenne Feisthammer úr, aki a szomszédunkban virágzó üzletet tart fönn, s nagyon csinos karlsbadi kőedénnyel, valamint temérdek pohárral, tányérral és egyéb porcellánnal látja el a gödöllői értelmiséget… Feisthammer úr igen derék fiu, aki nem adja tizenkét teás szerviszért, hogy olykor egy pillanatra betérek hozzá… Vele trécselek, amíg Karolin néni az ebédutáni álmát alussza és az ő kedvéért öltöm föl olykor a szétszórtvirágos, tengerzöld selyemruhámat, amit Párisban készíttettem… Hogy nézi a gyönyörü ruhát, hogy nézi!… Majd elnyel a szemével szegény és reggelenkint virágbokrétákat csempész a lugasba… Mégis csak igaza van Jágócsi Péterffy Józsefnek: mily boldogság az a tudat, hogy egy embertársunkat boldoggá tettük.

Magyar-Berény, mikor a
kukorica sárgulni kezd.

…Karolin néni végre belátta, hogy nem élhet annyi ideig, mint a mammuthok és otthagyta a gödöllői éghajlatot… Tíz nap óta itt vagyunk a magyar-berényi kurián és esténkint fázva húzódunk közelebb a fűtött kandallóhoz, mert a néni már szeptember derekán szereti a parazsat és a melegséget…

Fűtött kandalló szeptember derekán, – ki hallott ilyet? De az esték még csak megjárják valahogy, mert az ember már nyolc órakor lefekhetik, – hanem nappal, nappal, ez aztán valami!… Kilenctől tizenegyig reggelizünk és így mégis csak agyonüthetünk egy órát az ebéd idejéig, de aztán! Szegény Juliskával, aki tíz nap alatt három kilót veszített (még mindig marad hetvennyolc), könnyezve járjuk a határban a sárguló kukoricaföldeket és dideregve gondolunk november elsejére, mikor már Budapesten premiérek vannak…

Azt hiszem, hogy már beleugortam volna a Zsetvicé-be, (így hívják a helységen átfolyó csermelyt) ha nem telnék egy kis mulatságom abban a délceg suhancban, aki a határban a juhokat őrzi… A juhászt Miskának hívják és reggeltől estig az eget vagy nyírfaerdőt nézi… Szép szál legény és ha véletlenül úrnak születik, most az egész környék bolondulna érte… Persze, így szegény parasztsuhanc létére!… Én azonban a minap szóba álltam Miskával és mivel illedelmes és jóravaló fickónak látszik, néha beszédbe eredek vele olyan dolgok felől, melyeket az ő parlagi agyveleje befogadni képes…

Mert valóban nincs minden báj nélkül ez a félénk parasztlegény, aki egy úri asszonyba szerelmes…. Hogy szerelmes-e igazán? Meghiszem… Különösen tegnap este óta, amikor a szétszórtvirágos, tengerzöld párisi ruhámat fölvettem a kedvéért…

A familia szemefénye.

Egy ismerős rendőrtisztviselő a minap valami levelet hozott magával a kávéházba. Egy Kruzsinszky nevü fiatalember zsebében találták, aki négyezer forintot sikkasztott a bankja pénztárából, s mikor a gaztettét fölfedezték, a Dunába ugrott.

A levél, melyet az öngyilkos jól záródó bőrtárcájában találtak, úgy látszik, csak az utolsó napokban érkezhetett Budapestre, egy hatvannégy esztendős öreg kisasszonytól, aki Kereki-Monostorban lakott, az ősi kuriában, s ezt a jól sikerült fiatalembert is fölnevelte. Az öreg hölgy, nagynénje, a szóban forgó úrnak, nagy, gömbölyü betüket vetett; s én, egy pillantást vetve a goromba, szálas diósgyőri papirosra, önkénytelenül is a ludtoll patriarkhális percegését hallottam, mivel ilyen levelet, modern, acélból készült tollal szinte lehetetlen volna megfogalmazni. Olvasván e naiv lélek affektálatlan beszélgetését, eszembe jutott egy pillanatra egy másik régi otthon, a fehérre meszelt, terjedelmes falusi kastély, meg a nagy, diófás kertek, a kanyargós patak, meg a vén Ulrik takács, a majorság, a nehéz batárok, a kakasok barátságos kukrikuja, meg az összeaszott jóízü téli körték, amiket a kályhán melegítettek ozsonnára.

Ime, az öreg kisasszony zamatos levele, konvertálva nyomtatott betükre, ama bordázott kékes papiros hátáról, amely a keltezés helyének minden illatát megőrizte:

„Ejnye te rossz, lusta, Istentől megfeledkezett fiu, hát illik az, a te öreg, hűséges tántidat ennyire elfelejteni? Hát te már sohasem fogsz ráérni arra, hogy nekem néhány sornyi levelet írj? Ezért neveltelek, ezért fáradoztam veled, mikor csak akkora voltál, mint az öklöm, hogy most, amint jól megy a sorod, egészen kiverj a fejedből? No várj csak te rossz fiu, majd megcibálom én azt a te fürtös, hosszu hajadat, csak egyszer jusson megint az eszedbe, hogy hazalátogass!

„De igazán, édes fiam, miért szomorítasz bennünket ennyire? Ha egyszer úgy láthatatlanul megjelenhetnél közöttünk s egy hosszu őszi estén át itt lehetnél a mi nagy ebédlőnkben (vajjon emlékszel-e még arra az öreg, fekete bőrdiványra, melyet annyira összerongáltál?) s hallhatnád, mennyiszer fölemlítünk, amíg végül álomra hajtjuk fejünket, tudom, nem gyötörnél oly soká, míg egy levélírásra elszánod magad. Ha látnád, hányszor olvassuk minden egyes sorodat, mennyi kombinációt, magyarázatot fűzünk minden egyes mondatodhoz, mint töprengünk, okoskodunk a fölött, mi lenne neked jó odafenn Budapesten: akkor biztos vagyok benne, egészen biztos, hogy egyetlen nap sem mulna el anélkül, hogy a te hosszu, részletes leveledet olvashatnók.

„Hát te, édes fiam, gondolsz-e mi ránk annyit, amennyit mi töprenkedünk fölötted? Eszedbe jutunk-e némelykor? Lásd, én úgy képzelem, hogy esténkint, amikor fárasztó napi munkád után édes nyugalomra hajtod a fejed, a sötétben, ami körülvesz, minden régi emléked fölujul: a megboldogult apád régi dolgozószobája, a mi tágas nappalink, a kékvirágos porcellán-tányérok, a bozontos, nagy Czirus kutya, az öreg Árkoss szomszéd, aki mindig fur-farag, a bodzás kert vége, ahol játszani szoktál, szóval minden, ami ebben a szegény kis faluban itt maradt utánad. Bár az Isten bölcs kegyelme olyan szépen fölvitte a dolgodat, én mégis azt hiszem, hogy a hosszu téli estéken, amikor a szobádban teát főzesz magadnak a kis otthoni gépecskén, olykor csak fölveted a szemeidet a könyvből, amelyből olvasgatni szoktál, s álmodozva gondolod magadban: „Ugyan mit csinálhat most odahaza az én jó, öreg tantim?” S aztán élénken elképzeled, ahogy az ismerős fekete bőrszékeken üldögélünk, a nagy óra bizalmasan ketyeg a fejünk fölött, s míg odakünn sürüen hull a hó, mi kötjük-kötjük számodra a meleg téli harisnyákat, amik soha sem szakadnak el.

„De ha én, mormogós, öreg nagynéni, nem is volnék felőled ilyen jó véleménnyel, Milike, a kis hugod, ugyancsak megvédelmezne előttem. „Óh, tantikám, higyje el, sokat gondol mi ránk ez a rossz, lusta Gyurkó. De az írás a rossz fiúnak sohasem volt a kenyere. Aztán meg bizonyosan sok dolga van szegénynek.” S bizony csak előszedegeti az albumból azt a halvány, régi képet, ahol szegény szüleitekkel együtt vagytok levéve, s úgy össze-visszacsókolja a képmásodat, hogy még a századrészét sem érdemled meg – te rossz, buksi, ellustult Gyurkó, te!

„Hidd el, bámulnál édes fiam, ha ezt a kis leányt meglátnád! Fogadást tennék, hogy nem ismernéd meg, ha úgy váratlanul szembe jönne veled. Ez a tizenhatéves leány nagyobb mint aminő én huszonkétéves koromban voltam, s hogy milyen, a felől ne engem, elbizakodott, öreg tantit kérdezd, hanem azt a sok szomszédbeli léhűtőt, akik sohasem voltak annyira szerelmesek belém, mint amióta az a kis leány fölnevelkedett. Most tánciskolába jár a Pap Sámuelék kuriájába, ahol egy vén francia Parlevu (tudja a jó Isten, mi a becsületes neve?) tanítgatja táncolni az egész környék minden fölcseperedett kisasszonyát. Nem dicsekvésből mondom, hidd el, de valamennyi közt a te Milike húgod a legislegszebb, s ha látnád, milyen gráciával járja a walzert s milyen hercig pukkerliket csinál, ha egy-egy léhűtőt ott hagy: magad is beleszeretnél ebbe a gyerekbe.

„Aztán micsoda pompás gazdasszony ez a kis leány! Hiszen – talán még emlékszel rá, édes fiam – magam is eléggé meg tudom adni az ízét minden ételnek, ami az asztalra kerül s a konyhánknak még szegény szülőid életében olyan híre volt a vármegyében, hogy a váradi püspök sem restelkedett volna, ha az asztalunkhoz kerül. De ez a leány még, hidd el, túltesz rajtam. Nem kell ám ennek a kokbuk meg a konyharecept, amivel a mai leányok cifrálkodnak; megfőz, megsüt ez a saját feje után mindent s a kínai császár is megnyalná utána a száját, ha a főztjét megkóstolná. De különben magad is meg fogod látni, édes fiam; Milike s én már hetek óta tanácskozunk, mi mindent pakoljunk abba a ládába, ami karácsonyra fölmegy utánad s amennyire lehet, azon is leszünk, hogy minden kedves ételedet megtaláljad.

„Nem, te nem is sejted azt, mennyire szerelmes beléd ez a kis leány! Valósággal rajong a bátyjáért. Társaságban, mindenütt, csakugy ragyognak a szemei, ha a beszélgetést te reád viheti át is az ő szemeiben, az egész föld kerekségén nincs tökéletesebb férfiu, mint aminő te vagy. Még a naplójában is (jaj, az istenért, el ne árulj, hogy ebben is lapozgattam) ott vagy minden egyes lapon s ama pajkos megjegyzések közt, melyeket egy-egy idevaló kamasz felől leír, mindig ott van az a mondás is: „Oh, egyik sincs olyan, mint az én aranyos, szép Gyurkó bátyám, akit legjobban szeretek a világon!”

„A pört, mint tudod édes gyerekem, elvesztettük. Szegény apád, ki a rokonaihoz olyan jó volt, nem is sejtette, hogy a saját gyermekeit rövidítette meg jóságával. A lekötött birtokok most már végleg elvesztek, s a szép pusztákba valami mérges porosz gazdatiszt telepedett le, aki nem is érintkezik a szomszédjaival. Igy hát nekünk most nem maradt más, mint ez az ősi födél, amely a fejünk fölött van, a kert s egy csekély földbirtok, ami az életre is szűken ad. Pedig ez a kis leány innen-onnan abba a korba jő, hogy férjhez kell adni – s akkor? Légyen hála az Istennek, édes fiam, azért, hogy neked olyan jó szívet, erős akaratot adott; mert mi szentül meg vagyunk győződve a felől, hogy te mindazt vissza fogod szerezni munkáddal, amit most a kegyetlen sors elvett tőlünk. Milike, ha néha – elcsüggedve – elhagyatottságunk fölött panaszkodom, gyöngéden csókolja meg a homlokomat s bizalommal mondja: „Hát az én Gyurkó bátyám, az te előtted semmit sem számít, tántikám?” Oh, igen, igen, nagyon sokat, kis leányom, – s én áldom a jó Istent azért, hogy te itt vagy, a mienk vagy, gyermekem!

„Mindnyájan tökéletesen bízunk benned édes fiam, s Árkoss bácsi, aki esténkint most is átjő hozzánk, mint akkor, mikor még téged az ölében hordott, szünetlenül azt ismételgeti: „Nem kell búsulni! A gyerek tízszeresen visszahozza mindazt, ami elpusztult!” S ilyenkor elábrándozgatunk a te jövendő sorsodon, képzeletünkben kiházasítunk s visszahozunk ide miközibénk, – mintha sohasem távoztál volna el. Oh, ha szegény jó anyád ezt megérhette volna!

„Megboldogult, jó Ágnes hugom, a te édes anyád s szerető jó apád, a napokban szinte fölelevenedtek előttünk, amennyiben a sírkövet, melyet nyugvóhelyük megjelölésére készíttettünk, a napokban állítottuk a kripta fölé, melyben örökös álmukat alusszák. Valóságos ünnep volt ez a nap, de milyen szomoru ünnep! Mindenki ott volt, aki áldott szüleiteket szerette s mindenki résztvevő szemeikkel tekintett a te kicsiny hugodra, aki zokogva borult a vállamra. A kis leány egyre azt ismételgette: „Oh ha Gyurkó itt volna, az én egyetlen szeretett Gyurkóm!” De hát téged, édes fiam, nem bocsájtott ide az a sok munka, melyet fölebbvalóid rád bíznak s így csak lelkileg lehettél jelen ezen a fölöttébb szomoru szertartáson. Nekem eszembe jutott az a sok kényeztetés, dédelgető szó, amellyel téged szegény, jó anyád elhalmozott s az a szerető, gondos pillantás, amelyet reád vetett, mikor a kertben, a fű között, játszadozni szoktál. Megboldogult hugom mindig ezzel a gyöngéd mosollyal ajkán jelenik meg előttem s talán ez az oka annak a nagy, határtalan szeretetnek is, amellyel te irántad viseltetem, te hálátlan, rossz lurkó, te! Gondolj mindig szeretettel anyádra, édes fiam, mert az ő szívével senki, senki sem fog többé szeretni az egész világon!

„A kertben, a ház körül semmi ujság sincs. A vén Mihály kocsis, aki még apádat is szolgálta, alig lát már a szemeivel, de azért minden héten kalaplevéve állít be hozzám s melegen kérdezősködik az iránt, hogy a fiatal urnak hogyan, mint megy a sorsa a messzeségben? Árkoss bácsi is sokat beszél rólad, méltányolva, dícsérve a tehetségedet; most egy pompás csutorát készített, azt, ugymond, neked szánta, ha egyszer hazalátogatsz. Ugyan, te rossz fiu, mikor is lesz már az egyszer?

„Sokat, nagyon sokat szeretnék még kérdezősködni tőled; legelébb is azokat a pajkos kérdéseket, amiket az a rossz lány sugdoz olykor a füleimbe: hogy vajjon tekintgetsz-e már sokat valakinek a szemébe, s hogy vajjon tetszik-e már valaki feltünően, a hogy az, a te korodban már természetes volna? Nem is hiszed, hogy ez a kis leány mennyire érdeklődik az ilyesmi iránt!

„Azt mondom, vigyázz magadra, édes fiam, esténkint, ha a hivatalból hazamégy, azt a meleg posztókendőt tekergesd a nyakad köré, amit még elutazásodkor veled adtam, s otthon igyál egy csésze meleg teát, mielőtt az ágyba fekszel. Tudod, mi sem könnyebb ebben a ködös, őszi időben, mint hogy az ember meghüljön, s nekem nem kellene egyéb, mint hogy beteggé légy! Ezt bizonyára nem élném túl.

„Az Isten áldjon meg, szeretett, jó gyermekem! Irj, ha lehet forduló postával, sokat, mindent, ami csak te rólad szól. Gondolj a te öreg nénédre (akinek rajtatok kívül senkije sincs a világon) ugyanolyan nagy szeretettel, ahogy ő gondol rád, itt, a messze otthonban is. Csókollak ezerszer, édes fiam! Szerető, öreg tántid: – Katalin.”

„Én is, így röpülőben, millió csókot küldök számodra, de azt mondom, azonnal írj, mert különben eltagadom, hogy a hugod vagyok. Látnád csak, mint búsulunk én és a tanti! Azt mondom, Gyurkó, ne tedd tovább próbára a türelmünket, mert megbánod!

„Jőjj csak haza, tudom Istenem, agyonölellek!

„Isten veled aranyos Gyuricám! – Igaz hugod: Mili.”

*

Oh, bár sohase érne el hozzátok, szegény, jó, öreg tánti s kis Milikém ott a kerekmonostori hegyek között, ez a szomoru levél, melyben rideg betükkel vagyon megírva, hogy büszkeségtek, egyetlen reményetek a Duna piszkos hullámaiban keresett menedéket, s hogy becstelenül, jel nélkül nyugszik abban a közös sírban, ahova a halottas ház szomoru zöld kocsiján kikísérték. Szerető, jó, hűséges lelkek ott a távolban: álmodhattátok-e valaha, hogy a gyereknek, aki szemetek fénye volt, ez lesz a vége?

A páholy.

Az operettet, melyet a Népszínház barna színlapjai hirdettek, lipótvárosi ember írta. Valami gazdag műkedvelő, akinek apja en gros kereskedett a chiffonnal és kalmukkal, – a fiu zenekomponálásnak szentelte azt az időt, ami a napi udvarlásból fönmaradt. A színház piros zsölléi, a páholyok, az emeletek kinyuló erkélyei, mind tele voltak emberekkel. Még kissé őszies volt az idő, a színház fülledt levegőjében akként hullámzott a sok világos legyező, mintha egy központi gépezet hajtotta volna valamennyit. A páholyokban hangosan helyezkedtek el a city legszebb asszonyai, itt-ott már látható volt egy frakk is, a közelgő farsang legelső fecskéje. A földszinten izzadva jártak ide-oda a vörös attilás színházi szolgák, a kaszinó széles karszékein is helyet foglalt egy-két aranyzsinóros huszártiszt. A zenekarban, mely elé gukkerezve támaszkodott néhány habitué, már cincogni kezdtek a hegedűsök s az operette egy elsuhanó töredékével kellemes hangulatot keltettek. Hét felé járt az idő, az ouverture megkezdődött. A hangok khaotikus tömegéből egyszerre csak kivált a legelső fülbemászó melódia, a Grignon-apród poétikus kis dala, melyet három nap mulva széltében énekeltek Budapesten… És mintha pajkos bujósdit játszott volna: a kis ariette el-eltünt a trombiták harsogó zúgásában, de megint szelíden, édesen bontakozott ki, a triangulum csengésétől kísérve. Mindig lassabban, mindig elhalóbban, míg a nagy gránátszínü előfüggöny egyszer csak fölhúzódott a magasságba…

Az első fölvonás nagy karjelenetei közt, a tarka csoportok hullámzásában, jóformán senki sem vette észre, amint Cayll Sárika fehérszőke haja a földszint második páholyában megjelent. Pedig mindenki, aki a budapesti társaséletet számon tartja, okvetlen ismeri ezt a gazdag leányt, ki a Cayll Antal félvagyonát örökölni fogja valaha…

Sárika az angol nővel jött, anyja tíz év óta nem élt. A kis lány már nyolc éves korában egyedül maradt; mert atyja, legalább az ő számára, alig számított valamit. Cayll, akit a rossz sors már harmincötéves korában özvegységgel sujtott, eléggé meg tudta válogatni a vígasztalás különböző módjait, s parvenu maradván sokszoros százezrei dacára, minden profán szerelmet végigkóstolt, amit a körülményei megengedtek. Fiáról, akit valami katonai intézet vett föl a konviktusába, hamarosan letett minden gondot s a kis Sárikával is csak egyszer jött össze napjában: mikor az ebédet föltálalták. A nagy droguistaüzlet, mely ma már idegen cégtáblát hordoz, milliomossá tette az élelmes kereskedőt, aki most már csak kedvtelésből vagy unalomból vesz részt egy-egy jelentékeny vállalatban.

Az első fölvonás tréfás sextettje alatt Keleti dr. észrevette véletlenül Cayll Sárikát s egy kissé zavarodottan bókolt zsölléjéből a páholy felé.

Török Vilma, a bankigazgató leánya, aki átellenben ült, rögtön meglökte az édes anyját.

– Láttad?… Keleti odaköszönt…

A mama arra felé fordította a gukkerét.

– Az ám! Még most is ki van pirulva…

Vilma hátraszólt a vőlegényének:

– Mit szól hozzá, Keleti köszön, mintha semmi sem történt volna…

A Lipótváros, mely mindent meglát, egyszerre tárgyalni kezdte a friss pletykát s a sextett legszebb részét úgyszólván nem hallották a páholyokban, az erkélyen, s a földszint ama részein, ahol a Fauburg St. Leopold kíváncsi közönsége tanyát ütött.

Mindenki tudta, hogy négy nap előtt hangos dörrenések verték föl a lovaskaszárnya csöndjét, ahol Keleti dr. és Cayll hadnagy szigoru föltételek mellett lőttek egymásra. A párbaj okát egész Budapest ismerte.

Keletinek elég jó irodája volt, hat-nyolcezer forintot könnyen megkeresett évenként. De Cayll Antal, aki nagy partiera számított, ki szerette volna hajítani a házából ezt a nagyravágyó fiatalembert.

Mikor egy nap, még a tavasz derekán, Cayll előtt bizonyossá lett, hogy Sárika élénken rokonszenvez az ügyvéddel, Keletit, akivel véletlenül összetalálkozott a József-téren, habozás nélkül megszólította:

– Hagyjon föl azzal a leánnyal. Ugyis hiábavaló minden. Nézzen olyan partie után, amely magának való.

S mikor Keleti válaszolni akart, durván tört ki belőle a neveletlen parvenu gőgje:

– Inkább kitöröm a nyakát, semhogy magához adjam.

Keleti ettől fogva nem mehetett többé Cayllékhoz, de Sárika bátyja, aki Budapesten hadnagyoskodott, egy délután meghallotta valami kávéházban, hogy az ügyvédnek már hetek óta rendszeres találkái vannak a hugával.

Fölkereste a lakásán, nyers sértésekkel halmozta el, a párbaj kikerülhetetlen volt. A katonatisztek, akik ez ügyben segédkeztek, szigoru föltételeket szabtak, de a felek mégis sértetlenül távoztak.

Nem békültek ki s az esti lapok pár soros közleményét viharos érdeklődéssel olvasták minden budapesti kávéházban. Sárika hír szerint három nap óta sírt, s nádor-utcai lakásuk ablakában egyetlen egyszer sem látták a szomszédok. Annál feltünőbb volt most, hogy a színházban ily váratlanul megjelent…

A második és harmadik fölvonás közötti szünet alatt Török Vilma oly erősen meglökte az édes anyját, hogy Törökné majdnem leejtette kezéből a színházi látócsövet:

– Mama, Berczi, odanézzetek!

Sárika mellett, a páholy hátterében egyszerre csak föltünt a Keleti dr. vörösszőke bajusza s az angol nő barátságosan, de kissé megzavarodva ugrott föl helyéből. A lipótváros őrszemei észrevették, hogy Sárika halavány arca még fehérebbé lett, s kis kezével ijedten kapaszkodik a páholy vörös plüssébe.

A beszélgetést azonban senki sem hallotta, ámbár Török Vilma két évet szívesen elenged az életéből, ha a negyedik üres széket elfoglalhatja.

– Hogyan mert idejönni, – szólt Sárika elfulladva, – tönkre tesz mindkettőnket. Ezt papa okvetetlen megtudja, s én nem élem túl…

– Most már nincs értelme a gyávaságnak. Az a kérdés, akar-e az enyém lenni s nem ijed-e meg semmitől?

– Megölöm magam, mert ennek nem lehet jó vége.

Keleti dr. a cilinderje után nyult.

– Ne ölje meg magát, ez fölösleges. Most már tisztában vagyok a dolgokkal s biztosítom, hogy levonom a konzekvenciákat. Egy kissé ostoba voltam, ez az egész. Isten önnel, nem háborgatom többé.

– Hova megy? – kérdezte Sárika bágyadtan.

– Nem tudom, de kegyeddel most beszéltem utoljára, arra esküszöm.

Sárika a szeme körül babrált.

– Ne kínozzon, – szólt, – hiszen láthatja, hogy oda vagyok már.

Az ügyvéd letette a kalapját.

– Nono, csillapodjék. Ugyan Sárika, hát térjen magához. Értsen meg, a közös javunkat akarom. Maga egy kissé félénk, ez a hiba. Lássa, ha erélyesen kijelentené, hogy ezt akarja és az atyja ne is reméljen mást: végre is meglágyulna, mert nem tehetne egyebet. Hiszen a saját ura, nem kényszeríthetik semmire. Egy erélyes szó, egy kis határozottság és minden úgy történik, ahogy mi akarjuk. Ugy-e ért engem, édes Sárika, ugy-e ért? No, mosolyogjon szépen, mondja, hogy akarja kissé…

Sárika szomoruan, szelíden mosolygott, de e pillanatban – a második fölvonást már megkezdték – a páholy ajtaja fölnyílott s az angol nő ijedten gőgicsélte:

– Oh, Jesus, Jesus…

Cayll, az öreg, hirtelen megjelent a páholy ajtajában. Valami gyanu hozta-e a színházba, értesítették-e a találkozás felől, elég az hozzá, hogy itt volt…

Sárika behunyta a szemét, Keleti sápadtan felállott. De Cayll, aki tudta, hogy az egész színház reájuk néz, nyugodtan ült le a negyedik székre, mintha a legjobb hangulatban készülne végignézni az előadást.

Mosolyogva fordult az ügyvédhez:

– Nem tudom, mi nagyobb, – szólt csöndesen, – az ön merészsége vagy pimaszsága-e?

Keleti szintén mosolygó arcot vágott:

– Köszönje, hogy az édes atyja… Itt nem fogunk botrányt csinálni… De a fiával majd késedelem nélkül leszámolok…

Sárika szíve nem dobogott e percben. Az előbbi beszélgetés és a jelenet, a háromnapi vigasztalan sírás úgy szólván kicserélték ezt a félénk kis galambot. És a színpadon most egyszerre fölhangzott az édes szerelmi ariette, mely lágyan, poétikusan bontakozott ki a fúvó hangszerek lármájából. A primadonna hangja szinte elhalt a parkot ábrázoló fényes díszletek közt…

Cayll nem hallotta a muzsikát.

– A fiammal számol le? – Ha ugyan megengedném, hogy ilyen emberrel…

Sárika halványan vágott közbe:

– Papa, kérlek, egy szót se többet!…

– Ha megengedném, – folytatta Cayll, – hogy ilyen vakmerő iparlovaggal…

A leány szelid szemei ijesztő fényben égtek.

– Ne folytasd, – mondta hadarva, – mert megbánod…

Cayll kímélet nélkül folytatta:

– Egy ilyen utcai kalandorral…

Hirtelen fölugrott a leány, ajkszélei remegtek. És mintha elvesztette volna az eszét, a fiatalember kezét mindenki szeme láttára két forró kezébe fogta s égő arcát édesen nyugtatta rá. Mindenki látta, az egész nagy színház…

Keleti dr. maga is megijedt.

– Mit csinál, – szólt, – mit cselekszik, az Istenért?

– Azt, – felelte, – ami egyedül áll módomban… Kompromittálom magam, hogy vége legyen a komédiának…

Cayll mosolyogva hörögte:

– Be ne tedd a lábad többé!… Nem vagy a lányom. Ne halljak rólad, mert bottal verlek ki…

Eltünt a páholy hátterében. Törökékre, kik minden mozdulatot figyelemmel kísértek, teljesen kárba veszett az operett. Vilma izgatottan súgta az anyjának:

– Láttad, mi történt?

Ötödnap az egész Lipótváros az eljegyzésről beszélt. Sárikát, ki egy éjjelen az angol nőnél aludt, reggel fölkereste a hadnagy, a meghódoló vár fehér kendőjével. A dolgon végre is botrány nélkül nem lehetett segíteni többé. Sárika megtörten bocsánatot kért és Keletivel az öreg Cayll két napig csak harmadik személyben beszélt.

Vasárnap már karonfogva sétáltak. Sárika fehérszőke haja csillogott az októberi verőfényben. A huga másik oldalán Cayll hadnagy csörtette a kardját, az új operett szerelmi áriáját dudolgatva.

Lőrinc pályadíja.

Ebéd után volt és esett az eső. Az udvaron, az eresz alatt lármásan kalimpázott a bádogos. A leányok mosogattak a konyhában, a mama a cseréplábasokat rakosgatta. Néha megcsörrent a porcellán, de ilyenkor hirtelen megszólalt valamelyik a három nő közül, kik a konyha csipkézett papirjai közt foglalatoskodtak.

– Pszt, csönd legyen gyerekek! A papa elbóbiskolt egy kissé.

A szegény papa valóban édesen szunnyadt a fogyatékos dívánon; a mult éjjeli fáradalmak nagyon kimerítették. Mert szomoru dolog, de úgy van: az öreg Timár vén napjaira mint kisegítő járt a többi boltossal vásárról vásárra, két vagy három forintnyi napi díjért, amiért az éjjelét és nappalát is föláldozta. A szép bolt, a pompás portékák mind elpusztultak a rossz idők következtében s a kis házba leverő nyomor köszöntött be lassanként. A mama egy napon a Zsuzsánna útját is kiadta, aki tizenegy esztendeig aludt a konyhabeli faágyban, s a két leány kivonult a takaréktűzhely mellé, a nagy lúgos vajdlinghoz, melyben a régi evőeszközöket mosogatták. Véghetetlenül szomoru volt, mikor a leányok egy-egy gazdag nagynéni viseltes ruháiból alkottak meg nagy nehézséggel egy új toalettet s a mama önmaga ballagott el hajnalonként a mészárszékbe, hogy a félkiló hús miatt negyedórákig pöröljön a mészárossal. Szóval hideg, csúnya nyomor volt ez, melyet a Lőrinc keresete alig enyhített némileg.

Mert Lőrinc, a család egyetlen fia, mindig megtette a magáét. Helyettes tanára lévén a főváros egyik reáliskolájának, ez a jó fiu minden krajcárt a szüleinek küldött, melyet a költségvetésében megtakaríthatott. Persze ez a fölösleg alig rúgott tíz-húsz forintra havonkint; de Vági bácsi, a levélhordó mindig hűségesen betoppant elseje körül a várva-várt utalványokkal. Sőt néha váratlanul, hónapközben is megjelent a konyhaajtó küszöbén s vörös orra szinte ragyogott, mikor a bőrbekötött postakönyvet fölnyitotta:

– Aláírni, aláírni kisasszonyok!…

Egy-egy kalap vagy keztyü volt, amellyel Lőrinc a hugait meglepte; persze mindannyiszor sokszorta több volt benne a jóakarat, mint a nagyvilági izlés.

A mai esős, csúnya nap éppen huszonkettedikére virradt s így Vági bácsinak abszolute nem lehetett keresete a kis udvari lakás konyhájában. De ime, a rézkilincs egyszerre csak megcsörrent s egy torzonborz, jókedvü ábrázat jelent meg a kisasszonyok előtt, kik egyszerre abbahagyták a mosogatást.

– Levél? – kérdezte Timár mama izgatottan.

– Nem, – mondotta az öreg levélhordó, – hanem a Rothschild egész vagyona!

S a bőrtáskája fenekéről egy vastag, ötpecsétes levél vándorolt a keskeny vágóasztal tetejére s a levélből – mintha az Ezeregyéjszaka álmai valósultak volna meg egyszerre – valóságos tömege hullott ki a százasoknak és a tízeseknek. A leányok egyszerre remegni kezdtek ijedtükben s a papa, aki a nagy lármára rémülten ébredt föl, hófehéren állt meg, az ajtó küszöbének támaszkodva.

De Róza, az ifjabbik leány, most hirtelen olvasni kezdte a mellékelt levelet s izgatottan, kifogyó lélegzettel váltotta föl élőszóra a Lőrinc írásbeli üzenetét:

„Édes, drága szüleim! Csak egy szót, egyetlen szót akarnék közölni veletek e pillanatban, midőn az Isten annyira kegyelmes volt hozzám. Munkám, „A háromszögtani függvények elmélete” megnyerte az akadémia ezer forintos pályadíját. Itt küldök a pénzből nyolcszáz forintot, hogy papa megint kinyithassa a boltját minél szebben, minél előbb, hogy a régi vevők hamarosan visszaszokjanak. Lehet, én is jövök egy-két nap mulva, hogy a portékákat együtt fogjuk rakosgatni, hogy az állványokat együtt festhetjük be, mint régente, de most nem tudok, semmit sem tudok egyebet, minthogy az Isten velem van, hogy titeket sem hagy el, ha bíztok benne. Isten veletek kedveseim, a viszontlátásig.

U. I. Papának vettem egy monogrammos tajtékpipát, de azt nem zárhatom ebbe a levélbe. Micsoda blúzokat szeretnétek leginkább? Én azt hiszem, mama használhatna egy pár füzér szárított cseperkét. Mit gondoltok?…”

*

– Az ördögbe, ez a léc még mindig hosszabb a kelleténél… Vigyázzon azzal a fűrésszel!…

Mert a kalapács, a fűrész reggeltől-estig szünetlenül munkában volt s Timár papa naphosszat működhetett, dirigálhatott, mint a régi boldogabb napokban. Micsoda öröm volt, a hosszu megaláztatások után, megint ilyen szabadon, önérzetesen gorombáskodni, fülön csípve egy-egy rakoncátlanabb inast, ki a hosszu fenyődeszkákat gyalulgatta. Mert Timár-papa a természettől gorombább volt a pokrócnál, s akkor élt csak a kedve szerint, ha a többi embertársával veszekedhetett.

A szomszédok, a túlsó utcákból is, minden öt percben átnézegettek, hogy a munka folyamatát megszemlélhessék.

– Még mindig folyik a dolog?

– Rettenetes, mennyi bajom van ezekkel az emberekkel! Megkeserítik az életemet, higyje el!

S izzadó homlokát törülgetve, Timár papa boldogan folytatta a veszekedést, csak olykor szaladva át a szomszédos sörházba, hogy egy pohár friss csapolást kiürítsen.

A leányok, bizalmasan karonfogózva a barátnőikkel, dicsekedve mesélgették esténként:

– Egy hét mulva megnyitjuk a boltot! Remélem, eljöttök délutánonként!…

Ők már ismét maguk előtt látták a régi életmódot; amikor a papa délutánonkint a kávéházba ballag, hogy egy stációt végigszunnyadjon a kártyázók háta mögött, s a mama bóbiskolva húzódik hátra a mákos és diós zsákok mögé, hogy az örökös harisnyaszárait kötögesse. Ilyenkor a leányok minden barátnője át szokott látogatni a kis szatócsboltba, s végtelen pletykák, tervezgetések indultak meg a látóhatár összes eseményeiről. Az ankét csak akkor oszlott föl, mikor Timár papa apró, gömbölyü alakja újra megjelent a kávéház ajtajában. Mert ő – mi tagadás benne – egy cseppet sem szerette a vendégeket s napokig dörmögött, ha valakit ott talált a leányoknál:

– Jobb lenne, ha komoly dolgokon törnétek a fejeteket. Ki fogom utasítani ezeket a vendégeket. Minden szerencsétlenségnek ez a sok látogatás az oka.

Mama most ismét cselédet fogadott, mert ő a délelőttjét kizárólag az üzletnek akarta szentelni. Odahaza reggeltől estig nem állt meg a kis varrógép kereke; kötények, perkálruhák készültek, az üzletben való üldögélés szempontjából. A leányok zsákokat, zacskókat varrtak, míg a papa a fiókok pléhföliratait festette reggeltől-estéig…

Éjjel, míg a leányok aludtak, olykor megszólalt egy hang a benső szoba sötétjében:

– Enyvet nem fogok tartani, azt hiszem!

S mama meggyőződéssel ismételte:

– Nem, enyvet nem fogunk tartani.

S pár perc mulva, érett megfontolás után, az előbbi hang ugyanoly komolysággal szólalt meg:

– A kocsikenőből különböző skatulyák kellenek… Csak ne legyen nagyon zsíros ez a jószág. Az ostornyelekkel is nem tudom, hogy leszünk…

S mama kontemplálva tette hozzá:

– Birkasajt okvetlen szükséges. De én pipákat nem tartanék a helyedben…

– Oh persze, érted is te, – válaszolt Timár papa fitymálózva. – A pipa hozza a legkülönb vevőket. No hiszen szépen volnék, ha tereád hallgatnék…

De azért mégis csak a felesége tanácsai után indult, s a bevásárlások legjelentéktelenebb részleteit is közös konferenciák előzték meg éjjelenként. Micsoda pompás árucikkek halmozódtak föl ebben a boltocskában! A barnára föstött, lakkos fiókok szegfüszeggel, sáfránnyal, gálickővel, szerecsendióval, ultramarinnal, babérlevéllel, keményítővel, börzsönnyel teltek meg, fekete cukorsüveg-gulyák tornyosultak az állványokon, s a plafondra szögzött képen kéjesen szürcsölte a kávét a füszerkereskedések ismeretes dámája. A kis zsákocskákban aszalt szilva, kávé, dió támaszkodott a polcokhoz, nagy héringes hordók, fejetlen orosz halak húzódtak meg a tiszta üvegharang mellett, mely a sárga gróji sajtot befödte. A leányok naphosszat a szálkás mazsolaszőlőt válogatták és sáfrányt, gyömbért csomagoltak a régi iskolai irkák papirosába. Csupa láz és izgatottság volt mindenki, mely még a látogató szomszédokra is elragadt.

– Kérek egy hatos ára birkasajtot!

Az első vevő mondta ezt, egy kövér gabonaalkusz, aki a kenyeret is magával hozta. De micsoda szenzációt okozott ez az első bevásárló!

Timár mama a kötényével törölte tisztára a mérleget, a papa kétszer vágta el az ujját a nagy sajtszelő-késsel, a leányok a papirt készítették kéz alá. De végre mégis pompásan sikerült a művelet s az első hatos szerencsésen bevándorolt a kis kasszabeli fatálba, mely még a régi üzletből maradt fönn mindekkorig.

Pénteken, az első hetivásár alkalmával, a falusiak kíváncsian kukkantottak be az új boltba:

– Nini, a haragos embernek megint boltja van.

Öreg, fehérszakállas parasztok barátságosan nyujtogatták a kezüket, ismerős asszonyok sopánkodva álltak meg a leányok előtt, kik a nagy cukorkúpokat vágták apróra:

– Ej, hogyan megnőttek a kisasszonykák! Egy pár év előtt még mind a kettő akkorka volt, mint az öklöm.

De a papa, aki a boltban mindig haragudott, nyersen szólt közbe ilyenkor:

– Ugyan minek az a sok beszéd? Aki megkapta a magáét, menjen Isten hírével!

Mire az asszonyok csittítgatva szóltak közbe:

– Ugyan, ugyan ne haragudjék már olyan nagyon! Szóljon neki a ténsasszony, hogy ne haragudjék!…

De Timár papa boldogan haragudott s este, hazatéret, sóhajtva ismételte néhányszor:

– Ugy el vagyok fáradva, mint valami kutya! Ez aztán a strapáció!

És ilyenkor csordulásig érezték azt a boldogságot, amelyet a „Háromszögtani függvények elmélete” szerzett nekik, a m. t. Akadémia jóvoltából.

Korunk Tükre.

A nagyváros, a küzködő, forrongó, kegyetlen, örökké rohanó nagyváros fantáziája mennyivel túltesz a regényírókén, akik szobájuk négy fala között szegényes történeteiket kieszelik. Ezer és ezer ember él körülöttünk, hajszolja egymást reggeltől napestig, csakhogy szomoru életét biztosítsa. Mennyi ötlet a csalásban, a szédelgésben, a látszat csillogtatásában, mennyi hazugság, mennyi bűn, csakhogy a céltalan tengődés tovább tartson. Ime most újra elibém kerül Keszy Lénárt, volt iskolatársam a piaristák gimnáziumában, az egykori eminens, akitől a derék atyák oly sokat vártak s aki vagy tizenöt éve az emberek ostobaságából tengeti szégyenletes egzisztenciáját. Most is gérokkot visel, amely a legvénebb tükröket megszégyeníti s még mindig a vak véletlent várja, mely egyszerre hírnévhez és pozicióhoz juttatja. Eközben adós marad a kapucinerek árával – csak a múlt héten itta meg hitelbe a százezredik kapucinerjét – s ott húzódik meg az agglegény barátai kanapéján, már t. i. abban a négy vagy öt hajnali órában, melyet kénytelen-kelletlen az alvásnak szentel.

Mindenkinek volt egy Keszy Lénárthoz hasonló iskolatársa, aki rövid harminc vagy negyven esztendeig a barátaiból él, aki fél életét mint kibic tölti el a kártyaasztalok mellett, szakavatottan fütyül éjjel a fiakkerosnak, melynek árát a barátai fizetik, megrendeli a pezsgőt a pincérnél, s az éjszaka skeptikusabb nőcsillagai előtt hevülő mecénás barátját földicséri. De Lénártot, fantázia dolgában, aligha multa fölül egyik is e lovagok közül, akik a legfőbb bíró előtt állva, némi büszkeséggel mondhatják el egykor, hogy a munkát, földi vándorlásaik közben, nem ismerték meg. Lénárt immár búcsut mondott a negyedik x-nek, de a pénzkeresés silány módjait még sohase gyakorolta. Húsz év óta mint vendég él a rövidebb-hosszabb kanapékon, húsz éve hordja az iskolatársai hálóingeit, s ugyanannyi ideje, hogy a jó fiúkkal az étkezés fáradtságát megosztja. Délben kévéset és hallgatagon eszik, mert a csillagok följövetelével kezdődik tulajdonképp az ő napja. Lénárt ilyenkor vidám és bohó, könnyünek érzi magát, miként a fákon szökellő mókus, s ezer változatát ismeri a módoknak, melyekkel az ember az éjszakát átvirraszthatja. Néven tudja szólítani az éjjel valamennyi alakját: a frakkos ifjakat és véneket, akik az italok iránt intézkednek, a komoly vagy házisapkás kávést, Gotsché hazárd vállalkozóit, akik cukrozott mandulával, kőkemény cukrokkal és szemetes diákabrakkal házalnak, az úri osztályt, mely elvileg nem tér nyugalomra, amíg a kakas háromszor nem kukorékolt, s a lángvörös, halványkék, hófehér és narancsszín blúzokat, melyek a világos helyiségeket benépesítik. Lénárt harmincezer férfiút tegez a székesfőváros vámsorompóin belül – grófokat, köznemeseket, Mózes hitét követő ifjúkat, pincéreket és cigányokat – s a vidék úri házaiban is nem egy jó emberrel ápol baráti kapcsolatot. Néha hirtelen eltűnik a nagyváros horizontjáról, hogy egy kényelmes kuria ebédlőjében derítse kedvre a tanyai embereket. Bízvást elmondhatjuk, hogy a magyar szentkorona országaiban testi-lelki jópajtásai száma okvetlen meghaladja a százezret, s nincs cigány, akit ő valamely viharos éjszakán meg ne hallgatott volna. Húsz év óta mindennap lehorgasztott fővel búsul a cigány nótája mellett, bár voltaképp nincs sok oka a búslakodásra, mert még eddig mindig megtalálta az áldozatkész honfit, aki egy-két-kilenc üveg pezsgőt, ahogy ő mondani szokta, fölbontat. Lénárt joggal viselheti a pezsgőkirály nevét, bár a maga pénzén még sohasem húzatta ki a dugót Rheims gyöngyöző italából.

A minap ismét összetalálkoztam Lénárttal, az úri klubban, ahol nagyságos barátainak gibicelt, s otromba szivarrudak mellett írta egész délután a pointeket. Meghízott tokát eresztett s jóságosan a keblére szorított, mikor a zöld asztalnál viszontláttuk egymást. Hozatott a számlámra két cointreaut, aztán büszkén elmesélte, hogy ő is áttért a nyárspolgári életre.

– Negyvenévesnél több vagyok, – mondta, – itt az ideje, hogy az öregségemről gondoskodjam. Igaz, hogy a cimboráim szívesen látnak, egy pohár pezsgő mindig akad számomra s jó dohány is elég van még a nemes udvarházakban. De az előrelátó ember a jövendőkre is gondol, ama szomoru időkre, melyekben majd a reuma kikezdi s odakünn hosszu, hideg, unalmas őszi esők hullanak. Hátha megroppan a derekam, hátha nyilallás áll be a térdembe, s nem lesz meg többé a rugalmas kedvem, amellyel most az országot végigjárom. Nekem is jól esik egyszer, ha a nagy cserépkályha mellett ülhetek s pokróccal a térdemen nézhetem a pattogó hasábokat, amíg odakünn az öreg gazdasszony a levesemmel bajmolódik. Ideje, hogy a magam jövendőjéről gondoskodjam, s vidám, derüs öregségemet előkészítsem. Nem marad az ember mindörökké fiatal, neked is, ugy-e bár, ez a nézeted?

– Csak nem vállaltál valami hivatalt? – kérdeztem ijedten.

– Nem éppen, bárha akarnám, hát hivatalnak is nevezhetném. Arra a mesterségre fanyalodtam, amihez a legtöbb talentumom van, s amihez a képességemet néhai főtisztelendő tanárunk, az öreg Vojtik Kol. József is elismerte. Emlékszel-e még arra az írásbeli gyakorlatra, amit a hatodikban a Zalán futásáról széptani szempontból készítettem? Gyönyörü, vöröstintás egyest kaptam rá, s Vojtik Kol. József nyilvánosan, az egész osztály előtt megdícsért érte. Pedig tudod ugy-e, hogy ő egykettednél soha senkinek sem adott jobb kalkulust? Már akkor is elismerték rólam, hogy kitünően fogalmazok. Nem látom hát be, miért ne élhetnék meg én is a stilusomból, amikor annyi silány ember dúslakodik abból, hogy így-úgy megfogalmaz valamit…

– Népszínművet írtál?

– Nem írtam, cimborám, hanem elhatároztam, hogy lapot szerkesztek. Egyszerre hajnalban határoztam el, mikor mindenki elálmosodott s a faképnél hagyott, s nem volt annyim, hogy egy pohár bort megihassam. Mikor lefeküdtem (akkor Tanzenbergernél laktam, aki a negyedikig szintén velünk járt, de aztán kimaradt és kereskedő lett), hát mikor lefeküdtem, sokáig elgondolkodtam. Akkor jutott eszembe, hogy megindítom a „Korunk Tükré”-t…. Ha az ismerőseim közül csak minden második fizet elő rá, hát akkor is fényesen megélek belőle…

– És megindítottad?

– Még azon a héten. A lapot politikai és társadalmi közlönynek szántam, mely pártoktól és klikkektől függetlenül mondja meg mindenkinek az igazat. Bátran, kerülgetés nélkül megmondja, úgy, ahogy az én tollamtól kitelik. Rögtön hozzá is kezdtem az akcióhoz s személyesen, meg levélileg minden jó cimborámat fölszólítottam, hogy lépjen be az előfizetőim közé. És bár az előfizetési díj nem olcsó – a „Korunk Tükre” huszonöt koronába kerül egy esztendőre – rövid idő mulva ötszáz előfizetőt toborzottam össze a barátaim és az ismerőseim közül…

– Mennyi ideje, hogy a lap fennáll?

– Most lesz majd, a tavasszal, egy esztendeje. Az abonnensek negyedévenként küldik be az előfizetési pénzeket, de még eddig mindenki megujította a prenumerációt. Persze, az ilyesmi elegendő munkával jár, mert könyvet kell vezetnem, levelezéseket folytatnom, hogy az előfizetőcskék a fertály végén hiánytalanul begyűljenek. El se hinnéd, milyen pedáns renddel végzem a kiadóhivatal ügyeit, s milyen pontosan megintem a hanyag abonnenst, aki a pénz beküldésével késlekedik… Bürokrata lett belőlem, cimborám, aféle penészes számtiszt, aki egész nap könyvek meg irományok fölött kuksol… De nem kötelességem-e, hogy az öregségemre gondoljak?… Most legalább megvan az a boldog tudatom, hogy a „Korunk Tükre” akkor is eltart, ha egyszer a podegra belém üt… Hála a kicsi üzletnek, nem kell immár attól félnem, hogy öreg koromra nem lesz egy falat kenyerem, egy korty hamisítatlan, tiszta borom…

Lénárt csillogó szemmel beszélt, miközben egyre buzgón írta a játékosok pointe-jeit. Néha pauzát tartott, hogy megkérdezze: „Az ultimót is bemondtad, öreg kutya?” – de aztán ismét belemelegedett a dicsekvésbe. A végén kissé elhallgatott, de aztán újra megszólalt:

– Mit szólsz hozzá?

– Azt mondom, hogy itt a pénz, én is elő fizetek a „Korunk Tükré”-re…

Átnyujtottam neki a félévi előfizetési összeget, mire Lénárt annak rendje és módja szerint kitépett egy nyugtát a block-jából s pedánsul igazolta, hogy a prenumerációval hat hónapig rendben vagyok. Mikor a koronákat a mellényzsebébe tette, korholva ütöttem a vállára.

– Hát a címemet föl sem jegyzed magadnak? Akkor hogyan fogod küldeni a lapot?

– Micsoda lapot? – kérdezte ijedten.

– A „Korunk Tükré”-t…

– Küldeni, hová küldeném?

– Teringettét, hát hová máshova, mint a lakásomra?

Lénárt becsületes zavarral nézett a szemem közé.

– Te azt akarod, hogy lapot is küldjek? – motyogta.

– Persze, hogy azt akarom.

– De édes pajtásom, hiszen a „Korunk Tükre” csak elméletben jelenik meg… Hogyan kerülne öregségemben levesre, meg tüzelőre való, ha a drága nyomdát is fizetném? Az ötszáz előfizetőm közül egyik sem kap lapot, de nincs köztük, aki emiatt a csekélység miatt neheztelne, hiszen annyira mindegy, hogy ezt a hitvány kis nyomtatványt csakugyan látja-e valaki a testi szemével… Aki lapot akar olvasni, elmehet a kávéházba, ott százával adják neki a kávéja mellé a jobbnál-jobb ujságot… Kinek van szüksége a valóságban a „Korunk Tükré”-re. Nekem szükségem van rá, mert ebből fogok elkvaterkázgatni, ha egyszer a hajam megfehéredik, de az előfizetők nem szorulnak az eféle szamárságra… Ha lapot akarsz olvasni, hát válogathatsz a „Times”-től a „Bodrogi Hírharang”-ig, a „Korunk Tükre” miatt bátran megérheted a századik esztendődet, anélkül, hogy valaha a hiányát éreznéd…

Jót nevettem a különös beszéden, s harag nélkül kezet nyujtottam Lénártnak… Be akartam menni az olvasószobába, de Lénárt utánam jött, s mégegyszer megfogott a küszöbön.

– Ne feledd, – mondta, – hogy az előfizetésed április végén lejár…

Két aláirás.

A szobaleány kivitte a vacsora maradványait, a lányok, akik egy új operettmelódiát próbálgattak a zongorán, kíváncsian letelepedtek az asztal mellé, s a családfő, rágyujtva egy szivarra, így szólt a figyelő familiához:

– Ezennel végzésileg kimondom, hogy az idén Gyopárfüreden nyaralunk, vagyis abban az előkelő fürdőben, ahol húsz krajcáros borravalón alul csak minden páros szombaton állnak szóba a vendégekkel. Azért megyünk Gyopárfüredre, mert ez a fürdőzés új fénnyel fogja beragyogni kopott családi címerünket. Az ismerőseim úgyis azt suttogják, hogy már nem igen telik a költséges életmódra. Ez pedig, a lányok szempontjából nagy baj. Hiszen Ella, – tisztesség nem esik mondván – már megünnepelte huszonkettedik születésnapját, és a Margit rövid szoknyája se bolondíthatja soká családunk tiszteletre méltó barátait. Ha azt akarjuk, hogy a lányok tisztességes férjekhez jussanak, meg kell mutatnunk, hogy nem szorulunk meg pénz dolgában. Erre pedig Gyopárfüred a legmeggyőzőbb bizonyítvány. Most tehát az lenne a legsürgősebb dolgunk, hogy a nyári költségvetést elkészítsük.

A mama beleegyezőleg bólintott, a lányok élénken helyeseltek, a családfő pedig így folytatta az előterjesztést:

– Mindenekelőtt jőjjünk tisztába a toalett kérdésével. Önnek tisztelt nőm és a két kisasszonynak mindössze tizenkét vagy tizenöt tisztességes toalettre van szüksége. Ha egy öltözék árát átlag ötven forintba számítjuk…

– Oh, – szólt közbe a mama, – maga úgy látszik nem tudja, hogy Budapesten a költözködés miatt állandóan kapni leszállított áron ruhaszöveteket. A jó gazdasszony éppen azzal mutatja meg tehetségét, hogy az ilyen cégektől szerzi meg potom pénzen a holmijait.

– Tehát mennyit számít egy öltözékre?

– Mondjuk, hogy negyven forintot.

– Helyes, tehát a tizenöt ruha, kerekszám éppen hatszáz forint. A lakást bátran számíthatjuk ugyanennyibe, vagyis a fürdődíjaikkal, apróbb kiadásokkal és a borravalókkal együtt, már van ezerötszáz forintnyi kiadásunk. Következik egy fontos rubrika: az étkezés. Azt hiszem, nem vagyok pesszimista, ha a reggeli, ebéd és vacsora árát négyünk számára naponként harminckét forintra preluminálom.

– Nem lesz sok? – kérdezte az asszony gyöngéden.

– Örüljön, ha kevés nem lesz. Megjegyzem, hogy ebből a pénzből csak vasárnap telik dinnyére, szamócára, vagy egyéb drága különlegességre.

– Én pedig kedden is dinnyét akarok enni, – mondta a barna Ella durcásan.

– Jó, hát számítsunk napjára negyven forintot, – válaszolta a szerető apa. – Ez egy hónapra ezerkétszáz forint, három hónapra háromezerhatszáz forint. Minthogy az embernek kávéházra, kirándulásokra, kártyára és ajándékokra is szüksége van, bátran mondhatjuk, hogy ez az összeg fölrúg vagy ötödfélezer forintra. Az összes előirányzás tehát a lakással és utazási költséggel együtt körülbelül hétezer forint, vagy ha jobban tetszik, tizennégyezer korona.

– Igazán, nem nagyon sok, – mondta elgondolkozva a mama, aki lánykorában a málnási bálokba járt és megszokta, hogy az édesapja ezer forintot nyomott éjfél után a cigány kezébe.

A családfő letette a ceruzáját.

– Lássuk már most a mérleg másik serpenyőjét. Adja elő azt az összeget, mely e célra rendelkezésünkre áll.

A feleség kinyitotta a fehérruhás szekrényt, s az abroszok közül egy jókora borítékot vett elő. Mikor a borítékot ünnepélyesen fölszakították, három tízes és két ötös került félénken a nyilvánosságra.

– Mennyi ez? – kérdezte a férj.

– Negyven forint.

– Eszerint mindössze hatezerkilencszáz és hatvan forintra van szükségünk.

– Tavaly mennyi hiányzott, apa? – kérdezte Margit, a kisebbik leány.

– Tavaly? Várj csak, mindjárt megmondom. Tavaly azt az esztelenséget követtük el, hogy olcsóbb fürdőbe mentünk, – lehet, hogy azért vagytok még itthon az édes családi tűzhely mellett, – s így a költség is jóval kevesebb volt. De azért még mindig négyezer és kétszáz forint hiányzott június közepén a végösszegből.

A családfő ismét elővette a ceruzáját s komor arccal számolgatni kezdett az ujság szélén, a lányok pedig, mint akik tökéletesen elvégezték a dolgukat, újra visszaültek a zongora mellé. Jókedvüen tovább próbálgatták az előbbi operettmelódiát, míg szülőik megint hánytorgatni kezdték a fürdőzés lebegő kérdését.

– Hogy áll a fedezettel? – kérdezte az asszony kiváncsian.

– A fedezettel? Hát bizony nem a legjobban, édesem. Várjon csak, azonnal fölolvasom azoknak a nevét a noteszemből, akik még nem szerepelnek a listánkon.

Amíg Komlósi úr – így hívták a derék család támaszát – a jelzett névsort végigolvasta, mi az olvasót megismertethetjük a konduitlistájával. Komlósi Bernát mintegy ötvenötéves öreg úr, aki választékos eleganciával öltözködik, a pantalonjaira még mindig épp oly szigoru gondot fordít, mint huszonötéves korában, háromforintos nyakkendőket visel, s arca, melyet őszbeborult fürtök öveznek, tipusa az úgynevezett becsületbírónak. Valamikor katona volt, de húsz év óta egy kisebb biztosító-társaság tisztviselője. A külsején ez nem igen látszik meg; még mindig azt a benyomást kelti, hogy valami polgári ruhában levő tábornok. A sors, fájdalom, e kitünő férfiút se kíméli meg a hitvány anyagi bajoktól; Komlósi úr, akinek ősi birtokai immár csak a vacsora utáni mesékben szerepelnek, néha csak bizonyos fáradtsággal tud magának megszerezni öt forintot, míg máskor, ha a pénzpiac helyzete föllendül, kosárszám küldi haza a francia pezsgőt szerető és szomjuhozó családjának. Azt lehetne mondani, hogy e tekintélyes agg polgár nem igen ismeri a pénz értékét; a fogadóban, ahol családjával néha-néha vacsorálni szokott, ötven forintot ad a cigánynak, míg másnap kellemetlen diplomáciai tárgyalások játszódnak le otthon a szakácsnő és a készfizetést emlegető mészáros között. Komlósi úrnak bizonyos tekintetben furcsa, de igen érdekes a világnézete: ő a váltóbenyujtást épp oly tisztességes kenyérkeresetnek tartja, mint más a szabóságot vagy a vasútépítést. Ha a váltóját a takarékpénztár eszkomtálja, Komlósi úr, a pénzt a zsebébe gyűrve, bizonyos meggyőződéssel ezt gondolja:

– Szerencsésen megkerestem hát ismét ötszáz forintot.

E kitérés után vegyük föl ismét történetünk elejtett vörös fonalát. Komlósi úr fölolvasta noteszéből a névsort, Komlósiné pedig a jó hitves részvételével kérdezte:

– És kiket fogsz választani közülük?

– Kiket? Ezt még magam sem tudom. A dolog, tudja, bajosabb kissé, mint rendesen, mert a mai pénzviszonyok mellett minden kenyérkereset nehéz. Maga azt nem is képzeli, miken kell átmennie az embernek, amíg a szükséges két aláírást megszerzi. Jó barát ma már nem igen egzisztál; seregszám lézengenek körülöttünk a hitványak, akik még az eféle apró szolgálatot is megtagadják. Akár hiszi, akár nem, az ember öt-hat helyen is kosarat kap.

– Nem írják alá a váltót? – kérdezte az asszony megütődve.

– Nem bizony. És ezer perfid, hazug kifogással hozakodnak elő. Az egyik fogadalmat tett a feleségének, a másik épp a múlt héten fizetett ki egy giróért ötezer forintot, a harmadik készpénzt igér, de a határidő előtt gyáván megszökik. Ugy tesznek, mintha Isten tudja, miféle szivességet tennének azzal, ha a nevüket a váltóra leírják.

– Miért nem üti pofon őket?

– Gondoltam rá, de utóvégre nem üthetek pofon naponként öt-hat embert… Annyi bizonyos, hogy igen sok a közönséges és alávaló fráter…

Az asszony ismét bólintott, s mivel a lefekvés ideje elérkezett, az egész familia nemsokára nyugalomra tért. Komlósi elalvás előtt így szólott:

– Azért holnap estig megszerzem az aláírásokat.

Komlósi úr másnap korábban kelt, mint rendesen, s miután a beafsteaket, tojást, vajas kenyeret és cognacos teát fölreggelizte volna, megindult aláírást szerző kőrútjára. Az asszony és a leányok az előszoba ajtajáig elkísérték és kórusban zengték utána:

– Sok szerencsét!

Délben a családfő kissé komoran tért haza az ebédhez, de azért hozott a lányoknak egy-egy rózsát, az asszonynak pedig (akit a cselédség s a házmesterné méltóságos asszonynak szólított) egy kalarábé nagyságú kantalup-dinnyét, amit négy forintért vásárolt.

– Nehéz a pénzkereset, – mondta lehangoltan, miközben bársonyos házikabátját magára vette. – Az ember még a hivatalos óra után is körömszakadásig dolgozik, anélkül, hogy valami hasznát látná.

– Nem írták alá? – kérdezte Komlósiné megbotránkozva.

– Nem. Pedig három helyen is voltam, a fiákker maga öt forintomba került. Cognaccal és szivarral kínáltak, de mindegyik valami szemtelen kifogással hozakodott elő: az egyik a haldokló apjának igérte meg, hogy sohase fog szerepelni efelé okiraton, a másik bevallotta, hogy maga is kölcsönért fog fordulni a takarékpénztárhoz, a harmadik azt állítja, hogy a felesége válás terhe alatt tiltott meg neki mindenféle aláírást. Pedig mind a háromnak sok birtoka és temérdek készpénze van.

– Miért nem inzultálta őket? Az ilyen gazemberek nem érdemlik meg, hogy kíméletes legyen irántuk…

Komlósi úr délután megint hiába járt s másnap is hiába fiakkerezte végig a fél várost. Harmadnap, vacsora után, újra magára vette a raglánját.

– Hova mégy? – kérdezték a lányok és a méltóságos asszony.

– Ma este van az István-ban a rendes havi vacsoránk. Ott lesz a régi Sörkocsi-társaság, – talán akad köztük néhány becsületes és jóravaló ember…

– Bárcsak ne hiába fáradna, édesem, – mondta gyöngéden a feleség.

Éjfél már jóval elmult, mikor Komlósi úr az István-ból hazatért. Fütyölve lépett be a hálószobába s átkopogtatott a lányok szomszédos szobájába is.

– Kapjatok valamit magatokra és gyertek be. Nagy ujság, gyerekek.

Ella és Margit pár pillanat mulva hálóköntösben ültek az édesanyjuk ágyán, miközben a jó apa örömsugárzó arccal támaszkodott a kályhához.

– Kitaláljátok, mi az ujság?

Komlósiné fölült az ágyában.

– Aláírták? Látom a szemeden, hogy aláírták.

– Csöngessétek föl a szobaleányt és hozassatok be négy csésze teát.

Nemsokára a konyha is talpon volt, a szobaleány álmos szemmel terítette föl a teázó asztalt, s Komlósi papa elmondta, hogy mi történt.

– A vacsora alatt nem szóltam a dologról senkinek, de később, mikor kvaterkázni kezdtünk, odahúzódtam a bánáti Pasich Lázár mellé. A nábobnak szörnyü jókedve szottyant s éjfél felé az egész asztalt telerakatta tokaji borral. Pasich sohase iszik pezsgőt, ők mindig tokaji mellett mulatnak odalenn. Nagyon összebarátkoztunk, s mikor egy darab idő mulva az öreg kiment a friss levegőre, én ügyesen utána lopózkodtam. Odakünn aztán, mikor a sötétben egymás mellett állottunk, megszólítottam:

– Édes öregem, kisegíthetnél a hinárból.

– Mi kell, ugass, – válaszolta barátságosan.

– Ird alá, kérlek alássan, ezt a nyolcezerforintos váltót. Fürdőbe kell utaznom a leányaimmal és amint tudod…

Pasich nagyot kurjantott, s mielőtt a mondatot befejezhettem volna, megcsókolt. Aztán nem nyugodott, amíg belülről gyertyát és tintatartót nem hoztak ki, – s ott künn, a furcsa kis zúgban pingálta alá a nevét a váltóra. Mikor hálálkodtam neki, beütötte a kalapomat…

– És hol vetted a második aláírást? – kérdezte a méltóságos asszony boldogan.

– A másodikat? A Pasich Lázár aláírás után a tüzilegényt vagy a sarki hordárt is elfogadja minden takarékpénztár másodiknak. Az öregnek tizenötezer hold tehermentes földje van a Bánátban…

A lányok örömsikoltással borultak az édesapjuk nyakába, a méltóságos asszony pedig rögtön levonta az esetből a tanulságot.

– Látjátok, hogy a komoly akarat mindig diadalmaskodik! Ha apátok az első akadálytól visszariadt volna, most az egész nyáron idehaza kuksolhatnánk…

Mikor a lányok hajnalfelé lefeküdtek megint, az édesanyjuk átszólt hozzájuk a nyitott ajtón:

– Csak azon imádkozzatok, hogy a jó Isten az apátok drága egészségét megtartsa. Mert olyan ember, aki nála többet dolgoznék a családja érdekében, alig van ezen az egész nagy világon…

A nagyság.

Keresztury atyját még Klasicnak hívták Keresztúron, ahol az öreg a kéményseprői jogot bírta holta napjáig. Elekről, mikor még gimnazista volt, egy rövidlátó rajztanár lelkesedve konstatálta, hogy halála után Rafael mellé fogják helyezni a művészet pantheonjában. Elek tényleg ügyes fiu volt, s tizenkettedik esztendejében zseniális karrikatúrákkal rajzolta tele az iskola falát. Mikor a művészeti akadémiát elvégezte, atyja Münchenbe és Düsseldorfba küldte néhány évre, s a jövőbeli Rafael hosszu időkig ebédelt a piktorokkal és szobrászokkal, akik a német művészvárosokat elözönlik. Hazajövetele után, mikor atyját eltemették, kiderült, hogy az öreg Klasic úgyszólván semmit sem hagyott maga után, s ő ezentúl alig számíthat egyéb kereseti forrásra, mint a saját művészetére és tehetségére.

Az első föllépés kitünően sikerült. A Bálkirálynő – egy ötéves, fehérruhás baba, aki a gyermekbálon egy hétéves tábornokkal táncolja a keringőt – föltünést keltett a Műcsarnok kiállításán, s a lapok biztató reményeket fűztek a fiatal piktor nevéhez. Egy híres képbíráló, akinek szavára sokat adtak a művészvilágban, ötven sort szentelt tárcájában a Bálkirálynő-nek, s ezzel fejezte be a kritikát:

„Ez a kis vörös bunyevác, akárki meglássa, valaha sok dolgot ad még a művészet biografusainak.”

A kis bunyevác eközben önérzetesen szivarozott a Monte-Carlo-kávéházban, s mikor képéért kétezer forintot fizetett a főudvarmesteri hivatal, falun töltött egy egész nyarat, s ideiglenes műtermet rendezett be egy elhagyott vízi-malom padlásán.

A következő évben egy vidám genne-képet festett, ezzel a címmel: „Kérek egy kis tüzet.” A kép csinos volt, de az elismerés kissé lanyha. A lapok fölemlítették a nevét, de jelentékenyebb megjegyzést nem igen fűztek hozzá. A híres képbíráló jóakarattal megjegyezte: „A bunyevác tartja magát.” De a bunyevác nem szivarozott többé oly békésen, s némileg meghasonlott kedéllyel költözött be a baranyamegyei malomba, június első napjaiban.

Hosszu zubbonnyal és széles szalmakalappal kóborolt harmadfél hónapig, csacsin járt a hegyek közé és intim barátságba keveredett a parasztokkal, akik a malom környékét benépesítették. Szeptember elején négyökrös szekéren szállította ki a Szérüs kert-et a vasúthoz, s mikor lesülve, mint egy zuáv-kapitány, egy este betoppant a Monte-Carlo-ba, elégedetten kavargatta a forró grogot, s titokzatosan szólt a fiúkhoz:

– Ezt a nyarat nem adom ötezer forinton alul!…

A Szérüs kert csakugyan pompás kép volt, a július színgazdagsága tarkállott e nagy darab vásznon és a boglyák körül szinte érezte az ember a szénaillatot és a nyár rekkenő melegségét. Néhány szomjas arató zsíros kalapban ült egy rögtönzött leveles színben, ahol Berger Ignác, a falu félbenmaradt bankárja, mérte a törkölyt és a sligovicát…

A képet a harmadik teremben helyezték el a plafond alatt, s Keresztury kijelentette a kávéházban, hogy az intéző körök közönséges templomrablók, akiket Uj-Kaledóniába kellene deportálni, hogy a becsületes emberiség megszabaduljon tőlük. A Szérüs kert-et csakugyan nem vették észre. A látogatók közönyösen haladtak el a kép mellett, az ujságok fanyarul beszéltek róla. A híres képkritikus, akinek gyomorbaja ezidőben krónikussá vált, egy epés tárcában kijelentette, hogy magyar képzőművészetről beszélni egyszerüen gyerekjáték. Miután az összes műveket alaposan tönkretette, a Szérüs kert-nek is szánt kegyesen néhány sort, s a maga különös stilusával egy-két bőven kipontozott, szép mondatban, a szegény bunyevácot is kivégezte. „A bunyevác hanyatlik, – írta, – ezt a csontosarcu, okos embert is inficiálták a modern művészkedés bogarai…”

A nagy képet vissza kellett vinni a műterembe, mert az angol (így hívnak minden képvásárlót) nem jelentkezett. Keresztury anyagi zavarokba került és januárban már kissé megkopott bársony-mellényben itta a pikkolókat a rózsaszínü márványasztal mellett. Később gyakran konferált a fizető-pincérrel és a billiárd mellől gyanus diskurzusok töredékét hallották a híres sarokasztal törzsvendégei…

*

Stock úr, a Monte-Carló ügynöke, aki a képeladásokat épp oly buzgalommal közvetítette, akár a váltó-óvatolások rendezését, egy este lélekszakadva állt meg a kávéház törzsasztala előtt:

– Hallottátok, – szólt, – Al-Mandsid oltárhoz vezet egy orosz hercegnőt…

Kereszturyt Al-Mandsidnak nevezték a kolónián, mert a piktor rajongott az arab hangulatokért. Ha csak tőle függ, állandóan burnuszban sétál az Andrássy-úton és színes turbánt aggat a Monte-Carló új divatu fogasaira…

– Mi történt? – kérdezték Stock urat kíváncsian.

– Al-Mandsid gondolatokba mélyedve sétált a Práter fái között, mikor négy ezüstzablyás, orosz mén robogott el mellette, egy világoskék, à la Daumont-fogatot cipelve a fehér úton. A hintóban egy tüneményes orosz hercegnő ült, aki meglátva Al-Mandsidot, hirtelen megállíttatta kocsiját és így szólott:

– Négy ezüstbányám van az Uralban, birtokaimon háromezer jobbágy dolgozik és Wiesbadenben most építtettem egy mesébe illő nyaralót. De ez mind semmi, ha Ön, szépséges ifju, nem lehet az enyém. Önt keresem kilenc év óta, hogy a Szent-Bazilról nevezett kolostorból a világba léptem. Adja nekem a kezét, ha kérnem szabad…

– Al-Mandsid, – folytatta Stock úr, – fölszállt a hintóba, s az orosz hercegnő egyenesen a pap elé hajtatott, hogy jegyesével együtt kihirdettesse magát. A Néva mellett levő családi kastélyban már építik a diadalkapukat, amelyek alatt az új házasokat fogadják…

– Stock úr, – szólt egy szobrász, – Ön oly romantikussá kezd lenni, mint egy vénülő guvernánt.

Csakhamar kiderült, hogy a Keresztury vőlegénységéről szóló hír nem puszta mese. A festő csakugyan jegyet váltott, de nem a Stock úr orosz hercegnőjével, hanem egy bécsi telefonos kisasszonnyal, akinek nem volt ugyan háromezer jobbágya, de volt harminc forint fizetése és egy sötétzöld garniturája. A harminc forint fizetésről le kellett mondani, de a sötétzöld garniturát magukkal hozták Budapestre, mikor a pap egy őszi napon megáldotta őket…

Kereszturyt egy darabig nem látták a Monte-Carló-ban, a fiatal festő naponként nászútat tett a hidegkúti völgybe, s délelőttönként szorgalmasan dolgozott. Egy kollégája találkozott vele később az Oktogon sarkán, amint karonfogva indult a villamos vasút felé egy fiatal asszonnyal. A festő úgy beszélte, hogy Al-Mandsidné kissé kopott fekete ruhát viselt, s egy kokett kis mantelot-t, melyre pár kinyílt rózsa volt tűzve…

Az őszi kiállítás előtt hirtelen föltünt a bunyevác csontos, vörös arca, s vele egy négyméteres szenzációs vászon: Kinizsi a kenyérmezei csata után. Keresztury egész nap ott ténfergett a Műcsarnokban, nehogy a kép megint rossz helyet kapjon, s szerencsésen kivitte, hogy Kinizsit a nagyteremben helyezzék el. De ez a szerencse, fájdalom, nem sokat használt Kinizsinek, mert a győzhetetlen hőst a kritika egyszerüen agyonverte, a jury pedig, mely az Illésházy-díjjal ez esztendőben éppen történelmi képeket jutalmazott, abszolute nem vette figyelembe a kenyérmezei ütközetet…

A nagy kritikust, akinek gyomorbaja ez időtájt már a legpompásabban kifejlődött kórképek közé tartozott, egyszerüen megurazta Kereszturyt, ami nála a megvetés csalhatatlan jele volt. „Keresztury úr – írta – úgy látszik, azt hiszi, hogy a meszelés is egyike a művészi cselekedeteknek…”

A Szérüs kert-nek társa akadt; Kinizsi-t is visszaszállították a műterembe. Keresztury háromezer forinton kínálta; de háromszázért is alig vette volna meg valaki. Pedig a háromszáz forint is többet ért volna a semminél, mert szegény Al-Mandsidéknál egyszerre csak beütött az inség, és a férjnek néha nem volt ötven krajcárja, hogy a feleségének konyhapénzt adhasson.

A volt telefonos kisasszony folyamodást adott be, hogy Budapesten hivatalt kapjon, de az írást nem intézték el kedvezően. Keresztury még októberben felöltő nélkül járt, s a kávéházból akkor távozott többnyire, mikor a fizető pincér a túlsó sarkon csörgette az aprópénzt. – Szerencsére akadt nehány füszeres és gabonaügynök, aki az arcképét megrendelte, s a szerencsétlen kis Al-Mandsid naphosszat nem festett mást, mint vörös, megfagyott kezeket, és vastag karneolköves gyürüket. Nem zúgolódott, nem panaszkodott, de néha így sóhajtott magában:

– Oh, szent Rubens és Tintoretto, micsoda végzet: naphosszat a Moskovitz és Salzer urak kompakt vonásaival és széles aranyláncával bíbelődni!…

*

Keresztury egy téli este ábrándos hangulatban tért haza és miután a forró levest fölkanalazta, ekként szólott a feleségéhez:

– Pompás volna, szívem, ha a nyáron levihetnélek a vidéki birtokomra… A jószágkormányzóm (aki egyúttal kukoricacsősz) azt írja, hogy a malom födele veszedelmesen pusztul… Le kéne menni a latifundiumra, de fájdalom, nincs útiköltségem…

– Hát ha festenél valamit? – szólt az asszony.

– Ugy van, – mondta Al-Mandsid kenetesen, – homlokon fogom csókoltatni magam az égi asszonnyal.

Megvásárolta hitelbe a festékeket és hozzáfogott az alkotáshoz. Holt volt a régi láng, a régi lelkesedés? A szegény Al-Mandsid annyit sem adott többé a talentumára, mint egy pitykegomb. Ugy szólván nem is gondolkozott a téma fölött, hanem a legelső tárgyat, ami az eszébe ötlött, megcsípte. A képnek ez volt a címe: A döntő pillanat. Két versenyparipa állt ugrásra készen a versenypálya kőfala előtt, a jookey-k föléjök hajolva verték őket. …Az volt a kérdés, melyik ugorja át előbb az utolsó akadályt, mert a célpont előtt okvetetlenül az fog elhaladni elsőbben.

Úgyszólván alig gondolt valamit az anatomiával, unottan, kedvetlenül mázolta a vásznat reggeltől-estig, színei bágyadtak, banálisak voltak, mint maga az egész téma. De Keresztury így szólott magában:

– Minek erőlködném tovább, ha ugyis hasztalan minden? Végre talán így is akad valami istállótulajdonos, aki nem sajnál érte harmadfélszáz forintot…

A döntő pillanat-ot fölaggatták a plafond alá és a kiállítást megnyitották. A miniszter szép beszédet mondott és a tavaszi napsugár belopózott a nagy terem üvegfedelén. Mindenki boldog és elégedett volt, mert a Firle Walter szenzációs képe magas nivót adott a tavaszi műtárlatnak, melyet ezúttal a belgák és a franciák is sűrűn kerestek föl képeikkel…

Ezekben a napokban történt, hogy Góliáth, a nagy és legyőzhetetlen Góliáth, aki tizenkilencszer jött be elsőnek a csodálatos Cherman alatt, egy tavaszi napon elbukott a vizes árokban és lábát törte. Góliáthot a versenytéren agyonlőtték, Cherman, a jockey, árván maradt. A kontinens összes sportlapjai kiadták a győzhetetlen paripa arcképét, a gróf pedig, Góliáth gazdája, életuntan kóborolt a fővárosban. Egy szobrász ambicióval faragta a Góliáth hasonmását, mely a sövényvölgyi park számára készült, Sylbing pedig, a trainer, gyászfátyolt hordott a cilindere körül. A grófnak, mikor a kiállításon végigment, szemet szúrt valahogy a Döntő pillanat és hirtelen eszébe jutott Góliáth, aki tizenkilencszer vitte diadalra az istálló színeit. A grófnak melankolikus érzelmek lopóztak a szívébe és egy meleg könnyet törült ki a szeméből. A titkárához, aki az oldalán baktatott, így szólott:

– Szegény Góliáth, vajjon gondol-e most is reánk?

– Azt hiszem, igen – rebegte a titkár.

– Ki festette ezt a képet?

A titkár végiglapozta a programot:

– 473. – szólt. – A döntő pillanat, festette Keresztury Elek.

A gróf kissé hátrább ment, hogy a képet jobban szemügyre vehesse.

– Kitünő, – mondta, – micsoda arányok, milyen bámulatos színezés. Nézze csak, az a sötét mén szakasztott a Góliáth…

A nagy képbíráló, aki egy ízben estélyen volt a grófnál, éppen feléjük közeledett. Piszkos volt, mint mindig és apró szemeivel bizalmasan integetett a gróf felé.

– Hej, barátom! – kiáltott a gróf lelkesedve, – mit szól ehhez a darabhoz?

A nagy kritikus, aki kedvében akart járni a grófnak, ravaszul vállat vont.

– Ugyan, – szólt, – hiszen ez egy Keresztury…

– Nos?

– Ezzel minden meg van mondva… Öt év előtt megírtam, hogy a vörös bunyevácé a jövő…

– Ugy-e! – mondta a gróf diadalmasan.

Megbizást adott a titkárának, hogy a képet vegyék meg számára. Négyezer forintig bátran föl lehet menni, sőt ötig is, ha a festő nem adná alább…

A híres képbíráló vasárnapi tárcáját elejétől végig a Döntő pillanat-nak szentelte. „Ime egy kép, – írta, – mely duzzad az egészséges realizmustól. Csupa egészség, csupa szín, csupa élet. Keresztury mától fogva az elsők közt van. Ez a kis csontos ember végre elfoglalta azt a helyet, amely őt kezdettől fogva megilleti.”

A többi ujság még tovább ment a dícséretekben. „A lovak rajza – írták – eléri a Rosa Bonheur színvonalát, s a jockeyk mintha élnének. A Döntő pillanat megdobogtatja az ember szívét, mert szinte érzi a néző a turf izgalmas levegőjét…”

Az illusztrált lapok mindannyian kiadták a Döntő pillanat reprodukcióját és a jury Kereszturynak itélte a nyolcszáz forintos Werner-díjat. Egy műárus ajánlatot tett a kép sokszorosítása érdekében, s két hónap alatt a Döntő pillanat százezer példányban röpködött szét Európa minden részében. A Szemle ez alkalomból fölelevenítette a művész többi képét, s a Szérüs kert Brüsszelben megnyerte az Exposition arany-érmét. Mikor Kinizsit a Salonban kiállították, Sedelmayer bemutatkozott a kis Al-Mandsidnak…

Al-Mandsid ez időben már hegyes szakállt és gyöngyszínü cilindert viselt. Vörös fejét látva, az emberek így szóltak:

– Csodálatos ez a fej, valóságos bronzszobor!..

*

Mikor augusztusban egy napra lementek a vízi malomba, Keresztury álmodozva szólt:

– Lásd, szívem, akkor voltam én igazi művész, mikor ezen a padláson háltam egész nyáron…

És szóba kerülvén a Döntő pillanat, Al-Mandsid szívére tette a kezét és egy szent ember meggyőződésével ismételte:

– Becsületemre, sohasem festettek ennél kontárabb képet, mióta az ecsetet és a festéket föltalálták…

*

És harminc év mulva, ha Al-Mandsid mester egyszer fehér szakállal fog ülni az ő fiatal kollégái közt, alkalmasint így fog szólni, hangjában melankolikus árnyalattal:

– Micsoda idők voltak, gyerekek, mikor én a Döntő pillanat-ot festettem!… Nem ettem, nem ittam, mert mindig ez a kép foglalta el a lelkemet… Hej, fiúk, ha még egyszer érezhetném azt a lelkesedést, amellyel ezt a fiatalkori művemet megalkottam!…

A glabella-elmélet.

Dömjén doktor, az egyetem világhírü anatómus-tanára, egy téli estén különös dolgot művelt: fütyörészve, táncoló lépésekben távozott a klinikai boncoló-teremből. A folyosó végén elővett egyet az ő közmondásos szénfekete szivarjai közül s derült, szinte ravasz arckifejezéssel gyujtott meg egy kénes gyujtót a klinika falán. Aztán átsétált a tanársegédek pavillonjába, s hangosan megkopogtatta a nagy dióbarna szárnyasajtót.

– Szabad! – kiáltozták az asszisztensek, akik szenvedélyesen kalábriászoztak odabenn.

– Itt van Szénás? – kiáltotta be az öreg professzor jókedvüen.

– Igenis, tanár úr, szolgálatára, – szólott ki egy fiatal férfihang.

Dömjén doktor vidám bonhomiával nézte végig a megzavarodott játékosokat, de pár pillanat mulva mosolyogva intett:

– Ne zavartassák magukat, uraim, hanem folytassák a kontráikat és a rekontráikat. Szénás, – fordult aztán egy szőke, pápaszemes fiatalemberhez, – ha estére nem akad jobb dolga, nézzen föl hozzánk egy szivarra és egy csésze fekete kávéra…

– A legnagyobb örömmel, tanár úr, – szólott a tanársegéd hajlongva.

A vén anatómus ezzel távozott az asszisztensek szobájából, de az ajtóban még egyszer megfordult:

– Olyat fog hallani ma este, – mondta a kezét dörzsölve, – hogy a szeme-szája is eláll bele. De most már szervusztok, gyerekek…

Dömjén doktor fölült egy lóvasúti kocsira és régi jénai nótákat dudolgatva, ment el az Erzsébet-tér sarkáig. Innen csak pár lépés volt a lakásához és a híres anatómus már néhány pillanat mulva az előszobája villamos csöngetőjén motorászott.

Az ajtót egy menyecskés fejkendőjü, olajbarna fiatal asszony nyitotta föl, aki kezében nagy poroló seprővel nézett ki előbb a sárgarézzel díszített leselkedő lyukon. Dömjén doktor hízelkedve símogatta meg a buzgólkodó háziasszonyt.

– Teringettét, itt még mindig a reggeli tisztogatás járja! Pedig jó lesz végezni a szobákkal, mert estére vendéget hívtam.

– Ugyan kit? – kérdezte a fiatal asszony durcásan.

– Szénást, az asszisztensemet… Itt fogja meginni a fekete kávéját, mert szenzációs dolgokat akarok közölni vele…

Dömjén doktorné neheztelve vállat vont.

– Vendéget, mikor azt sem tudom, hogy a trumeaut és az ebédlő-asztalt hova állítsam. Minden szék az asztal tetején van odabenn, a könyves szekrényt pedig most surolja a szobaleány. Szeretném tudni, hova fogja leültetni a vendégét ebben a bibliai kaoszban…

– Le fogja rakni a székeket az asztal tetejéről és csinál majd annyi helyet, amennyire három feketekávés csésze elfér… Szénás elvégre nem valami idegen, aki előtt szégyenkeznünk kellene…

Dömjén doktor ezzel bemenekült a laboratóriumába, ahol néhány őskori állat és néhány emberi csontváz különös toalettben fogadta. Egy kőkorszakbeli masztodon bordacsontjára hímzett partelli volt akasztva, ezzel a furcsa fölírással: A papa kedvence. Egy XVI. századbeli harcos vállperecéről kék pargetrongyok csüggtek le, az íróasztal félelmetes csontkoponyája pedig tele volt smirglivel és ezüstszappannal. Dömjén doktor borzadozva állt meg e sajátságos látnivalók előtt s mély meggyőződéssel dörmögte:

– Nincs rosszabb a tisztogató fehérnépnél…

Az anatómia híres tanára utóbb szenvedélyesen udvarolni kezdett egy feketeszemü, piszeorru teremtésnek: Dömjén Erzsike kisasszonynak, aki a szomszédos gyermekszobában éppen zsúrt tartott a szőkehaju és beszélő babáival. Innen vonult be később szepegve az ebédlőbe, ahol Dömjénné már csinos pongyolaruhában várta a hófehér ebédlő-asztalnál…

*

– Gyerekek, – mondta a világhírü anatómus, amikor Szénás doktor már szerényen kanalazta az ebédlőben a fekete kávéját, – gyerekek, most nyissátok föl a fületeket: a vén Európa összes anatómusai meg fognak pukkadni irigységükben. Ma délután megtaláltam azt, amit tizenöt év óta hasztalanul kerestem: az átöröklés csalhatatlan törvényét, amelyhez képest a Darwin fejtegetései még egyszerü, ábrándos gyermek-álmok. Én az abszolut bizonyosság vagyok, Darwin a ködös, bizonytalan találgatás. Tizenöt hosszu éve keresem az emberi testen azt a pontot, amelyen a leszármazást pozitive konstatálni lehessen. Mit tudtatok eddig, mi volt az a pontos törvény, amely itélkezésteket vezette? Csupa teória, csupa üres, légbemenő semmiség. Végigolvashattátok az egész orvosi irodalmat s mégsem tudjátok megtalálni azt a közös külső vonást, amely az apát és gyermekét láthatólag egybekapcsolja. Ma még így van, – holnaptól kezdve tízezer főnyi sokaság közül is könnyüszerrel kiválasztom azt a gyermeket, aki a neveteket a természet jogán fenntartja. Mily perspektivája a társadalmi élet változásainak, rombadőlése a csalás, a hazugság, a házassági cselszövések ezer bonyodalmas furfangjának és színeskedésének. A megcsalt férjeket csak a Sardou drámáiból fogja ismerni a szerencsés utókor és az utolsó hűtelen asszony akár holnap reggel bevonulhat a kolostor cellájába…

Dömjén tanár lelkes mámorban emelte ajkához a feketekávés csészéjét, Szénás doktor pedig kissé megilletődve kérdezte:

– És melyik az a pont?

– A glabella, tisztelt barátom, a glabella, vagyis a homlokcsont sajátságos dudorrendszere. A glabella kétség nélkül való bizonyossággal elárulja előttem a törvényes leszármazást. Néhány ügyes mérés a glabellán – és tízezer idegen poronty közül kiválasztom nektek azt a gyermeket, aki a véreteket és az idegrendszereteket örökölte…

– Maga ismét álmodik! – szólott Dömjén tanárné kissé fázósan.

– Álmodom? Tizenötéves lankadatlan kutatás bizonyítja a teóriám helyességét. A glabella nem csal, tisztelt barátom, a glabella bizonyos, mint a halál. Nyolcszáztíz pozitiv eset közül nem volt eddig egyetlenegy, amely átöröklési elméletemet nem igazolta volna…

– És kiken próbálta ki az elméletét? – kérdezte a szép asszony kíváncsian.

– Kiken? Tengeri nyulakon, tisztelt asszonyom, becsületes, önfeláldozó tengeri nyulakon. És elhiheti, hogy a tengeri nyulak büszkék lehetnek a házaséletükre, mert a glabella himnuszokat zeng a nyulasszonyok moráljáról.

Szénás doktor zavart mosollyal babrált a szőke bajusza körül.

– Ha a tanár úr nem venné arroganciának: azt mondanám, hogy egy tudományos mesével mulatott tizenöt éven keresztül…

– Mesével? – kiáltott föl Dömjén tanár jókedvüen. – A tudományban nincsenek mesék, barátom, mert az igazi tudósnak csak egy komoly jeligéje lehet, ez: Bizonyíts vagy retirálj! Én a magam részéről szívesen bizonyítok – és ezzel büszkén tűzöm ki a glabella-elméletre a győzelem lobogóját. Egyébként hagyjuk a fölösleges szóbeszédet; most szívjon el egy jó szivart a tudomány haladásának örömére…

*

Mikor a Dömjén tanár szenzációs elméletét az orvosi lapok világgá bocsátották, az öreg Häutler, az orvosok másik pártjának fanatikus és kikiáltott feje, magához hivatta azt a fiatal riportert, akivel a veszedelmesebb pillanatokban konferálni szokott. Hogy a tudós és az ujságíró mit beszéltek egymással, az valószínüleg örökös titok marad, de bizonyos, hogy a Budapesti Hírmondó következő ujdonságot adta ki egyik közelebbi számában:

„Dömjén tanárt, a híres anatómust, dícséret illeti meg amaz új irodalmi műfaj megalkotásáért, amelyről – különösen orvosi szakkörökben – most igen sokat beszélnek. Az európai hírü tudós ugyanis a minap megteremtette az úgynevezett tudományos virágregét, mert hogy a glabella-elméletnek aligha van több tudományos értéke, mint a Tompa Mihály Virágregéinek, azt tudós és laikus egyaránt jól tudja. Azt mondják, hogy a tisztes öreg úr nyolcszáz tengeri nyúlon próbálta ki szenzációs elméletét. De vajjon jutott-e már eszébe, hogy emberen kipróbálja? Mi, a magunk részéről, aligha hisszük. Hiszen a nagy tudósoknak ősidők óta van arra joguk, hogy a reális életről megfeledkezzenek.”

Az ujdonság nagy szenzációt keltett a klinika termeiben és az orvosnövendékek izgatottan várták híres tanárukat, élénken tünődve afölött, vajjon az abcug vagy éljen lenne-e helyesebb formája az egyetemi ifjuság magatartásának. Dömjén tanár, aki rendes időben kopogott végig a folyosó kőkockáin, előadása előtt magához intette a vászonzubbonyban lézengő Szénás doktort.

– Ha estére eljön, – mondta neki, kezében az ujságlapot lobogtatva, – a való értékére fogom redukálni ezt a horribilis ostobaságot…

*

– Tehát figyeljen ide, – szólott a vén professzor, amikor ismét együtt voltak az ebédlőben. – Ki fogom mérni a saját magam glabelláit s aztán Dömjén Erzsike kisasszonyról készítek hiteles méreteket. És hogy a leszármazás különbsége szembetünő legyen, a kegyed idegen glabelláit is bevonom a vizsgálat keretébe…

Dömjén doktorné, aki mindeddig figyelmesen hallgatott, most idegesen fölugrott.

– Csak nem nézed tengeri nyulnak a saját gyermekedet! – kiáltotta izgatottan.

– Teringettét, – szólott Dömjén tanár közömbösen, – csak nem gondolod, hogy a méréssel fájdalmat szerzek neki!

A szép asszony durcásan kiszaladt, a professzor pedig ügyesen kimérte a három különböző glabellát, Erzsike pompásan mulatott a műtét alatt, de Szénás doktor kínosan fölszisszent.

– Csak nem szúrtam meg a homlokát, – szólott a tanár aggódva.

– De igen… beleszúrt a körzővel…

Dömjén tanár aztán számítani kezdte az eredményeket és úgy látszik, különös dolgokra akadt; mert a homlokán nehéz verejtékcsöppek gyöngyöztek. Több mint félóráig számolt, míg végre nehéz sóhajtás tört ki egyszerre a kebléből.

– Nos? – kérdezte Szénás doktor megdöbbenve.

A vén tanár nagyot káromkodott.

– Az a fráter, – mondta aztán komoran, – az a skribler többet tud, mint én. A glabella-elmélet a kétlábu embereknél nem válik be… Az Erzsike glabellája inkább hasonlít az önére, mint az enyémre… Teringettét, úgy látszik, újra kell kezdenem megint a hosszu tizenöt év munkáját… Pedig az oltár előtt is meg mertem volna esküdni arra, hogy a teóriám helyes.

Pár percnyi kínos csönd állott be, Szénás doktor gyors tempóban lovagoltatta a térdein Erzsike kisasszonyt, Dömjén tanár pedig hirtelen vállat vont:

– Utóvégre, – mondta azután rezignáltan, – utóvégre nem ez volt az első eset, hogy a tudomány férfia is tévedett…

A hozomány.

Tornallyainé húsz év óta özvegy volt és a kis leányát öt éves kora óta egymaga nevelte. Matild ügyes, sőt geniális leány volt, csodálatos könnyüséggel tanult és amikor egy-egy jótékony hangversenyen zongorázott, oly tapsvihar tört ki a vidéki kaszinó oszlopai között, mint egy kisebbnemü földrengés. Ha Tilda szegény leány, alkalmasint ismert művésznő lesz belőle, de így, hogy a szegény Tornallyai több, mint százötvenezer forint, hátrahagyásával hunyta be a szemét, senki sem gondolt arra, hogy a kis leány valaha ilyesmivel keresse meg a kenyerét. A mama, akit az egykori takarmányliferáns egy női kalapüzlet keskeny asztala mellől vezetett az oltár elé, gőgösen húzta félre az ajkát, ha valaki ilyesmit említett előtte:

– No hiszen, szép volna, ha az én Tildám ilyenre szorulna egyszer! Arra várjon csak, aki zongorát akar hallani…

Tilda szépen megnőtt, magas, fess leány lett belőle, de a kisvárosban sem őt, sem az édesanyját nem szerették. És csakugyan van valami az öröklés teóriájában, mert a leányban, a gondos és drága nevelés dacára, még mindig nagyon sok maradt abból a borzas masamód kisasszonyból, akinek az édes mamáját ismerték. Tilda néha meggondolatlanul kimondta, ami a szívét nyomta, illetlenül bizalmas volt az urakkal szemben és oly gyakran sértve érezte magát, mint egy vénülő nevelőnő. Ragyogó szépségében alig volt valami a leányok édes poéziséből és így történt, hogy minden gazdagsága dacára alig jutott néha táncosa a kaszinói bálokban.

Tornallyainé, aki állítólag ismerte a férfiakat, igy szólt olykor a leányához:

– Ne menj férjhez olyanhoz, aki szívesen elvesz, mert az bizonyosan nem lenne szerencse rád…

Minthogy pedig olyanhoz, aki nem akarta elvenni, a szegény Tilda nem mehetett nőül, a mama furfangos gondolkodásának az lett az eredménye, hogy a leány, huszonötéves kora dacára, még mindig egy födél alatt lakott az édesanyjával. Ha néha, a Tilda egy-egy gyerekkori barátnőjének esküvője után, a mama könnyet látott a leánya szemében, idegesen tolta a székeket ide-oda a félhomályos ebédlőben.

– Sohasem lesz jobb dolgod, mint itthon…

És így történt, hogy a Tilda romantikus fejecskéje lassankint egy reális számoló géppé tökéletesült, s a józan leány egy üzletember kutató pillantásával nézte a jelentkező kérőket. Tilda, amíg egy-egy csinos fiatalember elfogultan hallgatta a zongorajátékát, ezt gondolta magában, a gömbölyü puffon ülve:

– Ez az úr nem ér meg ötvenezer forintot, pedig annyi a hozományom…

Augusztus végén, mikor a fürdőből hazajöttek, már odahaza várta őket a Biarritz és társa cég levele. Tornallyainé élénk levelezésben állott a világhírü házasságközvetítő firmával és Tilda néha maga írta a leveleket az édesanyja neveljen. Biarritz úr ezúttal előzékenyen tudatta velük, hogy szeptember elején egy tiszamenti gyógyszerész fog vendégképp beállítani a kis vidéki városba. A személyjogu gyógyszertár évi huszonötezer forintot jövedelmez és maga a tulajdonos alig töltötte be harmincadik esztendejét. Határozottan szerencsés választás lenne, ha a kisasszony tetszéssel fogadná ezt a legújabb pályázót.

– Bizonyosan adós a patikájára! – szólalt meg Tornallyainéban a pesszimista.

Egy vasárnap csakugyan tiszteletét tette a gyógyszertáros. Udvariasan fogadták, de mama és leánya úgy néztek rá, mint egy hétszeres rablógyilkosra. Mindketten egy vakmerő kalandort láttak benne, aki a Tilda ötvenezer forintját akarja. Kedves és derült fiúnak látszott, aki könnyedén csevegett mindenről, de a mama, amíg látszólag figyelmesen hallgatta, ezt gondolta magában:

– Dejszen, beszélhetsz nekem jó ember. Annyit sem adok a szavaidra, mint egy rézkarika. Kellene az ötvenezer forint, de szerencsére itt vagyok én is…

Az ebéd alatt, amikor a vendég kedveskedve dícsérte a Tilda virtouz zongorajátékát, a leány hidegen tépegette a papirmandulák vékony héját.

– És ez mind az ötvenezer forintomért…

Mikor a gyógyszertáros elutazott, Tornallyainé levélben informáltatta magát a vagyoni viszonyai felől. Kiderült, hogy a Biarritz és Tsa cég minden egyes adata igaz, mert a patika tényleg a legjobbak közül való az egész vidéken. Magának a fiatalembernek is van tekintélyes vagyona és a gyógyszertár a saját, kétemeletes házában van elhelyezve.

Minthogy a kérő külseje ellen abszolute nem lehetett kifogást tenni, a mama írt a közvetítő cégnek, hogy a következő héten Budapestre utaznak, s a gyógyszertárost is szívesen látnák ott ugyanakkor.

Együtt vacsoráltak néhányszor, együtt jártak a színházba s ötödnap, amíg Tilda egy nagynénijével a kioszkban járt, ekként szólt a mama a gyógyszertároshoz, a fogadó első emeleti szobájában:

– Nincs kifogásom ön ellen, s ha úgy akarja, nőül veheti a leányomat. De a Tilda hozományát nem adom a kezébe, hanem magam fogom őrizni egy takarékpénztári könyvecskében…

A fiatalember udvariasan hajlongott:

– Oh, az egészen mellékes… Én önmagáért szeretem a kisasszonyt…

Mikor Tilda hazajött, a mama gyorsan elreferálta a történteket.

– Megmondtam, hogy ne számítson a hozományodra…

– Helyes, még csak az kellene, hogy a kezébe adjuk az egész összeget…

Másnap Tilda karonfogva járt a vőlegényével. A gyógyszertáros olykor szerelmesen suttogott valamit a fülébe, de Tilda gyanakodva hallgatta. Milyen távol állt attól, hogy szerelmes legyen! Egyszerüen férjhez akart menni, mert végre is nem maradhatott örökké leány, de mennyire vigyázott, hogy a jelentékeny üzlettel meg ne csalják. A gyógyszertárost, ha látogatóba érkezett a menyasszonyához, úgy fogadták, mint egy prezumtiv váltóhamisítót. A mama figyelve nézte minden mozdulatát és este lefekvés előtt, titokban összesúgott a leányával.

– Láttad, mennyire vizsgálta az ezüstnemüeket? Délután meg kíváncsian tudakozódott a sorsjegyeink és papirjaink felől. Számítja, hányja-veti magában, mennyi vagyonunk lehet körülbelül?

– Ügyelni fogunk, mama.

Óvatosan összebújtak, mint akik egy merész kalandor ellen védekeznek. Mert férjhez menni kell ugyan, de balga volna, aki egy idegen szerencse-vadásznak kiszolgáltatná magát. És mikor a szerelmes gyógyszertáros ellágyulva csókolta a menyasszonya finom kezét, Tilda ezt gondolta magában okosan:

– Mennyire buzgólkodik szegény az ötvenezer forintomért…

Veszedelmes ellenségnek nézték a vőlegényt és a mama néha gyűlöletes pillantásokat vetett rá. De ez nem akadályozta meg a varrónőket, hogy szorgalmas méhekként dolgozzanak a Tilda tündérszép kelengyéjén és az apátplébánost, hogy gyors egymásutánban hirdesse ki a Tilda szerencsés eljegyzését.

Októberben, mikor a templomból hazatértek és Tilda az úti köpönyegét felöltötte, a mama így szólt a vejéhez:

– Nem kap a kezébe semmi pénzt, hanem negyedévenként utólag meg fogom küldeni a kamatokat…

Tilda a vasútnál ezt súgta az édesanyja fülébe:

– Ne félj, vigyázni fogok magamra… A pénz pedig jó kezekben marad nálad…

Tornallyainé harmadnap Salzburgból kapott egy levelezőlapot, melyben Tilda biztosította, hogy jól érzi magát. Negyednap Gmundenből jött egy levél és ebben ez állott:

„Édes, jó anyácskám, mégis meggondoltam azt a dolgot. A pénz jobb helyen lesz nálam, nem akarlak zaklatni ezzel a fölösleges gonddal. Csókollak, Feri is csókoltatja a kezedet.”

Mikor a mama megbotránkozva felelt, Tilda egy hosszu, ideges levelet írt.

„A pénz jog szerint engem illet meg, mint apai örökségemet. Ugyan mit gondolna felőlem, ha ezt a nyomorult összeget sem bíznám rá? Ez az eljárás úgy tünik föl, mintha féltenénk a kezében az ötvenezer forintot. Nem érted, hát nem érted, hogy így nem is léphetnék emelt fővel a szeme elé? Ő a férjem és én megkívánom, hogy éppen úgy becsüld, mint engem…”

Tornallyainé lesujtva szólott:

– Elvette az eszét ennek a szerencsétlen gyermeknek…

De másnap Gmundenbe küldte utánuk a Tilda takarékpénztári könyvecskéjét.

Hétfőtől fogva.

– Minden nő egy-egy megfejthetetlen titok, – szólott Bognár, aki csütörtökönkint, amikor a heti kimenőit élvezte, szokatlanul jókedvü és közlékeny szokott lenni. – Itt van például a feleségem, akiről ugyan senki sem állíthatja, hogy az úgynevezett ideges asszonyok közé tartozik. És mégis: a feleségem múltjában is van egy pont, amit sohasem tudtam megfejteni…

– Mi az? – kérdezték többen a Bognár jogászkollégái közül.

– Mindnyájan emlékeztek még arra a félreértésre, amely egyidőben a házasságunkat megzavarta. Katát ártatlanul gyanusítottam, s ő haragosan tért vissza a mamájához, azzal az eltökélt szándékkal, hogy többé sohasem látjuk egymást. Félévig elválva éltünk, de félév mulva, amikor Katám hűsége felől végképpen meggyőződtem, egy nyári reggel elutaztam érte Aradra. A mama boldogan szorongatta a kezemet, – a mamák nem igen szeretnek az elvált leányaikkal sétálgatni – de Katát még arra sem tudta rávenni, hogy öt percig beszéljen velem. A volt feleségem makacsul elzárkózott a szobájába, s amikor délfelé azt üzentem neki, hogy lelövöm, gúnyosan azt üzente vissza, hogy: tessék. Kata nélkül tértem vissza Budapestre, azzal a szomoru kilátással, hogy a feleségemet mindörökre elvesztettem. Ez vasárnap történt, s másnap, hétfőn este, Kata ötszázszavas táviratban kért bocsánatot a tegnapi viselkedéseért. A telegrammban hálásan emlékezett meg jóságomról, édes, jószívü csacsijának nevezett s kategorikusan megparancsolta, hogy rögtön hozzam vissza Budapestre. Természetesen még aznap éjjel érte mentem s e nap óta úgy élünk, mint a galambok. Miért nem fogadott vasárnap s miért borult kedden a nyakamba? Azt hiszem, nem igen találkozik férfi, aki e rejtélyt megfejteni képes. Én magam is hiába gondolkodtam rajta, – sohasem tudtam elfogadható magyarázatot találni. Kata, akit zaklattam, vegzáltam a magyarázatért, mosolyogva fricskázta meg az orromat.

– Úgy áll a dolog (mondta nevetve, jókedvüen), hogy vasárnap még gyülöltelek, borzongtam tőled, hétfőn pedig egyszerre beléd szerettem. Említenek ilyen eseteket a regényírók…

Hol hát a magyarázat, a titok megfejtése? Ugy gondolom, mindnyájan egyetértetek velem abban, hogy a legjózanabb asszony is titokzatosabb, mint Egyiptom évezredes szfinxei…

A jogtudorok helyeslőleg bólogattak, Bognár pedig a fölfedezők önérzetével foglalta el helyét a tarokkasztalnál. De mivel az olvasók közt olyanok is akadhatnak, akik nem nyugosznak meg az asszonyi lélek rejtelmes voltában, én szívesen megfejtem a nagy titkot, amin Bognár nyolc esztendőn át hiába törte becsületes koponyáját.

*

Bognárné egy jelentéktelen ók miatt hagyta ott a józsefkörúti családi fészket. Bognár, aki oktalanul féltékeny volt a feleségére, egy napon nagyon is megsokalta a szép asszony unokabátyjának látogatásait. A fiatal rokon, akit Fodor Aurélnak hívtak (és aki az Aurél név dacára egy közönséges takarékpénztárnál dolgozott), mindennapos vendég volt a Bognárék házában, s délben, délután, este lekötelező fesztelenséggel csöngetett be a harmademeleti lakásba. Bognár utóbb sötét pillantásokkal mérte végig a csinos unokafivért, majd végül így szólt a feleségéhez:

– Ha ezt a frátert még egyszer itt találom, lehajítom a lépcsőkön.

– Egek, – kiáltott a fiatal asszony csodálkozva, – csak nem vagy féltékeny a legközelebbi rokonomra?

Bognár azonban, aki tudott arra példákat a világtörténetből, hogy a legközelebbi rokonok sincsenek éppen hideg homokkőből faragva, ragaszkodott előbbi kijelentéséhez, s amikor Aurél úr egy homályos délután ismét ott guggolt a felesége puffján, a cselédek előtt megszégyenítő skandalumot rögtönzött. Az asszony keservesen sírt, az úr pedig mindenáron azon volt, hogy a lakás összes ajtait összetörje. Mennydörgés közt vonult el a nyolcadik kerületi klubba, s mikor másnap, kora hajnalban hazatért, csak Marit, a szakácsnét, találta az elhidegült lakásban.

– Mi történt? – kérdezte megdöbbenve.

– A nagysága még az éjjel hazautazott az édes mamájához, – szólott a jó Mari szánakozva.

Bognár szalmaözvegyi életbe kezdett, az asszony pedig újra elfoglalta helyét az ablakfülke dobogóján, a leánykori szobájában. Hogyan történt, hogyan nem, Aurél épp ez időben kapott szabadságot a takarékpénztártól s a derék ifju legelőször is arra gondolt, hogy vidéki rokonait meglátogassa. Attól fogva egy csöndes idill indult meg az aradi lakásban; Aurél egy vidéki gimnazista szelídségével tartotta a legombolyítandó pamutot, s megható szeretettel kísérte szép niéce-ét rendes vacsora előtti sétáira. És a mama, aki Aurélban még mindig az egykori hosszuharisnyás fiúcskát látta, gyöngéden ölelte magához a szakállas legényt, mikor az hízelkedve kezet csókolt neki.

– Az Isten is megáld, – mondta könnyezve, – amiért szegény Katámat megvígasztalod…

Bognár ezalatt szomorúan botorkált a budapesti vendéglőkben és sóhajtozva gondolt a téli estékre, amikor egy pongyolaruhás szép asszony s kedve szerint való vacsora várta otthon a lakályos ebédlőben. Eleintén világos reggel tért haza, de később, megunván a korhelykedést, már tízkor, tizenegykor bezárkózott magános hálószobájába. És mivel sokszor éjfélig vagy kora hajnalig sem tudta lecsukni a szempilláit, nemi egyszer így sóhajtott föl a sötétben:

– Bolondot cselekedtem, hogy így minden ok nélkül földúltam az életemet és a boldogságomat…

Bognár ekkor valami ügyetlen kifogás kapcsán levelet írt Aradra az anyósnak és az öreg asszony, aki mindegyre arra kérte a jó Istent, hogy a házastársakat békítse ki, titokban válaszolt a levelére. Hosszu, nyolcoldalas levelet írt s a levél végén szinte könyörögve fordult elhagyott vejéhez.

– Édes fiam, – írta, – maga okosabb, mint ez a hőbörtös asszony, legyen hát magának esze és tegye jóvá, amit ő oktalanul elrontott. Ne szóljon, ne írjon semmit, hanem üljön föl minél előbb a vasútra, jőjjön ide és pakkolja föl, vigye haza a feleségét. Más házasságokban is vannak félreértések (Istenem, hiszen csak gyarló földi emberek vagyunk mindannyian), de ki látta, hogy ilyen skandalum legyen egy silány asztali pörlekedésből? Jőjjön el, édes fiam és legyen esze; ha már a rossz feleségeért nem, legalább én érettem, aki mostan is csak úgy szeretem magát, mint a tulajdon gyermekemet…

Bognár könnyezve olvasta végig a hosszu levelet (a felesége szerelmi vallomásait aligha olvasta valaha ilyen epekedve) s hamarosan leutazott Aradra. Fájdalom, épp ebben az időben történt, hogy az Aurél egy hivataltársa bevonult a nyitrai gyakorlatokra s a szegény fiút hirtelen hazatelegrafálták. A jó unokatestvérek könnyezve búcsuztak el egymástól a Kata udvari szobájában s a fiatal asszony jó tíz percig sírt az unokabátyja vállára dőlve. Oly keservesen sírt, hogy Aurél utóbb gyöngéden vígasztalni kezdte:

– Ne légy gyermek, – mondta meghatva, – hiszen szombaton este, vagy vasárnap reggel itt leszek… És – folytatta melankólikus mosollyal – mindeddig nem is igen adtál okot arra, hogy az együttlétet óhajtsuk…

Kata fölemelte könnyben úszó szemét és hosszasan, melegen nézett az unokabátyja szemébe. És ekkor a szerelmes asszonyok mindent sejtető, puha hangján susogta:

– Jőjj vissza és vasárnap délután elmegyek hozzád…

Aurél boldogan elutazott, Bognár pedig vasárnap reggel váratlanul megérkezett Aradra. De Kata, amikor az ura megérkezése felől hírt hallott, idegesen ugrott föl íróasztala mellől.

– Te hívtad ide? – kérdezte az édesanyját remegve.

– Mi jut eszedbe? Magától jött, mert még mindig oly szerelmes beléd, mint valaha…

A szép asszony haragosan harapdálta egy darabig az ajkát, majd félelmetes szilárdsággal így szólott:

– Akár magától jött, akár te hívtad, nem ajánlom neki, hogy a szobámba tolakodjék…

Bognár egész délelőtt ott kuksolt az öreg asszony ebédlőjében, Kata pedig sötét daccal zárta magára a szobája ajtaját. Mikor az édesanyja délfelé bekopogtatott hozzá, a fiatal asszony ridegen szólt ki rejtekéből:

– Itt van még?

– Itt van és sírva akar tőled bocsánatot kérni…

Kata semmit sem felelt, Bognár pedig az öreg asszony hangos kétségbeesése között utazott vissza a legközelebbi vonattal. Mersichné sírva költötte el az ebédet (milyen kár volt a kitünő csigatésztás levesért!), míg a leánya sápadtan lapozgatott Beniczky-Bajza Lenke egy regényében. Kata délután hirtelen fölöltözködött és csak későn, vacsora táján tért vissza a homályosuló lakásába.

– Még haragszol? – kérdezte az édesanyját hízelkedve.

– Gyermekem, te még a sírba fogsz vinni! – mondta Mersichné szomoruan.

Kata zokogva borult az édes mamája vállára és forró arcát gyerekes érzékenységgel rejtette el az öreg asszony kendői közé.

– Ha alkarod, – susogta édeskedve, – hát kibékülök az elhagyott urammal… de csak holnaptól… csak hétfőtől fogva… mert sohasem kezdtem semmihez hétköznapon. …Mikor kisleány koromban elhatároztam, hogy korán kelek, mindig hétfőn keltem föl legelőször öt órakor… és hétfőn kezdtem meg a gazdálkodást is, mikor a nászútról hazatértünk… Ezért nem fogadtam ma délelőtt az uramat… De ha te igazán úgy akarod anyucikám… hát holnap akár telegrafálok neki, hogy jőjjön értem…

Kata igen komolyan mondta ezt és titokban még így szólott a lelke mélyén:

– Hétfőtől fogva korrekt és becsületes asszony leszek…

Mersichné boldogan ölelte meg a leányát, Kata pedig másnap hosszu táviratot intézett az elbúsult Bognárhoz. Mikor Bognár kedden reggel csakugyan megérkezett, a fiatalasszony tréfásan megfenyegette.

– Rossz ember, – mondta, – remélem, hogy többé nem féltékenykedik a legközelebbi rokonomra…

*

– Szóval, – kiáltott föl Bognár reggel felé, mikor a visszavonhatatlanul utolsó partiet is leosztották, – én csak azt mondom, fiúk, hogy a legbecsületesebb asszony is titokzatosabb az egyiptomi szfinxeknél…

A téli fürdőben.

A téli fürdőhelyen, ahol az öreg Paloznaky Mihály a csúf időjárás ellen menedéket keresett, karácsony felé nagy szenzáció támadt: a vendégek egy reggel észrevették, hogy a bezárt Izabella-nyaraló körül egész sereg munkás dolgozik, az ablakokat súrolják, a déli növényeket művésziesen csoportosítják, s a kandeláberek alatt a hatalmas márványlépcsőket nehéz, bolyhos szőnyeggel vonják be. A kérdezősködésre kiderült, hogy december végén Emma vesztfáli hercegnő egész kíséretével a fürdőbe jön, s körülbelül hat hetet tölt itt a gyerekeivel és az udvartartásával. Paloznaky Mihály délelőtt a térzenénél hallotta az ujságot, mely úgy látszik, nagyon megdöbbentette. Tünődve állt meg néhány pillanatig a zenekari pavillon mellett, miközben hangtalanul így szólott magában:

– Most aztán tudni kéne, hogy mit csináljon az ember!

Mit érdekelte Paloznaky Mihályt, a papod-vármegyei főispánt, a vesztfáli hercegnő megérkezése? Sokkal többet, mint ezek a körülötte sétáló nagyvárosiak hitték volna. A cilinderes, feltünően szép öreg ember valamikor fiatalkorában meghitt ismerőse volt a hercegnőnek, sőt talán több is valamivel, mint az ismerőse. Akkoriban történt ez, amikor a fiatal Paloznaky, az egyetemi éveit elvégezve, egy napon arra a lépésre szánta el magát, hogy híres földijét, a nagy minisztert fölkeresse, s tőle – holmi szegről-végről való atyafiság révén is – protekciót kérjen. A kegyelmes úr, véletlen jókedvében, szívesen fogadta az ifju embert, sokáig elbeszélgetett veje, hogy a jellemét, és a gondolkodását kiismerje, aztán egyszerü arccal így szólt hozzá:

– Majd megpróbálom, hátha tehetnék valamit kegyedért… A piemonti nagyherceg, aki – mint tudja – a hetvenes években egy alföldi garnizonban szolgált, magyar tanítót keres a kis leánya, Emma hercegnő őfensége mellé… Hozzánk fordult, a minisztériumba, hogy ajánljunk neki valakit…

Vagy tíz nappal később Paloznaky hivatalos levelet kapott a minisztériumból, melyben arról értesítették, hogy a piemonti nagyherceg őt nevezte ki tanítónak Emma hercegnő mellé. Egyúttal fölhívták, hogy két héten belül jelentkezzék a rohtmühleni kastélyban Severin bárónál, a nagyherceg udvarmesterénél, aki a többiről majd élőszóval tudósítja…

Az az ötlet, hogy a nagyhírü minisztert fölkeresse, egész életére boldoggá tette a fiatal jogtudóst. A kis rohtmühleni állomáson nagyhercegi fogat várta, s Severin báró, akinek átöltözködése után rögtön bemutatkozott, nagyúri bőkezüséggel állapította meg a jövendőbeli magyar tanító tiszteletdíját. A kastély balszárnyában kapott lakást, a torony alatt, ahonnan gyönyörü kilátás nyílt a buschdorfi Kogel hósipkás ormára. Paloznaky Mihály megérkezése után jó darabig megilletődött arccal sétálgatott föl meg alá az ódon bútorok között s a csöngetyűre pillantva, melynek drótjai a harisnyás komornyikok szobáiba vezettek, dagadó kebellel így szólott magában:

– Tavaly, mikor két hónapon át nem volt annyi pénzem, hogy főtt vacsorát egyek, ki hitte volna, hogy nemsokára vérbeli hercegnőkkel fogok ülni ugyanegy asztal mellett?

Másnap délben bemutatták a nagyhercegnek, egy szemüveges, jóképü tábornoknak, akiből most ugyancsak nem lehetett volna már kinézni a snájdig, cigányokkal mulató és asszonyoknak udvarló huszárt… a szalónkatonából kuszált szakállas öreg úr lett, aki azonban még mindig csillogó szemmel tudakozódott a jászmihályi ujságok után…

Paloznakyt kissé kioktatták az udvari etikett felől, aztán –, harmad- vagy negyednap – bemutatták Emma hercegnőnek, a tanítványának. Az első találkozás a vörös szalonban történt, egy nagyon sovány, de barátságos hölgy, Meerhäns grófnő, a kis princessz udvarmesternőjének jelenlétében. A magyar fiu, aki eddig jóformán a családja nőtagjain kívül csupán egy-két kacér kis varróleányt ismert a gyöngébb nem képviselői közül, meglehetősen tágra nyitotta a szemét, mikor bájos tanítványával először találkozott. …A hercegnő édes, tizenötesztendős baba volt, aki csillogó egérszemét kíváncsian függesztette a fiatalemberre…Paloznaky szertartásosan meghajolt, aztán dobogó szívvel leült, hogy az óráját megkezdje…

Két-három hónapig semmi nevezetes esemény nem történt (hacsak az nem, hogy Emma hercegnő nagyszerüen haladt), de egy téli alkonyaton Paloznaky lángoló pillantással szaladt föl óra után a tornyába… Jó kétóra hosszat száguldott föl s alá a szobában, aztán kimerülten, káprázó szemmel így szólott:

– A mai napon belekerültem a világtörténelembe!…

Mit értett e rejtélyes fölkiáltás alatt? Maga sem tudta egészen tisztán. Csak annyit tudott, hogy valami rendkívüli, valami hallatlan, valami sohasem álmodott esemény történt vele: Emma hercegnő, amíg a rendhagyó igék törvényeit magyarázta neki, konokul, szünet nélkül a szemébe mosolygott… Meerhäns grófnő, aki háttal ült hozzájuk, s valami regényt olvasott, nem látta, hogy mi történik körülötte, a kis fenség pedig szemmelláthatólag gyönyörködött a tanítója zavarában… Sőt Paloznakynak úgy tetszett, hogy amikor óra végeztével etikettesen meghajol előtte, a hercegnő pajkosan elfintorította az orrát… Mi történt vele, hogy ilyen különösen viselkedett?… A fiatalember égő arccal rohant haza, s amíg a föntebb idézett konkluzióig eljutott, szinte fuldokolva a boldogságtól, ezt gondolta:

– Bizonyos, hogy tetszem neki, hogy szerelmes belém, mert másképp csak nem feledkeznék meg ennyire minden illendőségről… Nagy egek, mi fog történni, ha egyszer kijelenti, hogy hozzám akar jönni feleségül…

Másnap, harmadnap megismétlődött a jelenet, s ettől fogva, ha Meerhäns grófnő regényt olvasott, s nem figyelt az előadásra, a kis fenség gamin módra mosolyogva hallgatta mindig a kiegészítőkről vagy az állapot-határozókról szóló magyarázatokat… Paloznaky irulva-pirulva feszengett a székén, néha pedig hirtelenül megakadt az előadásban. …És otthon, a toronyszoba csöndjében, titokzatos, meglehetősen érthetetlen leveleket írt id. Paloznaky Mihály úrnak, a vén káptalani jószágigazgató úrnak. „Kedves bátyám, – írta remegő kézzel, – mit tudhatjuk mi, gyarló emberek, hogy a gondviselésnek miféle tervei vannak velünk? Ha a sors azt mérte ki ránk, hogy a világtörténelem lapjaira kerüljünk, hát akkor, ha nem is akarjuk, dolgot adunk a szép istenasszonynak, aki a kiváló eseményeket följegyzi…”

A vörös szalon naiv kis regénye megkapó akkorddal végződött: egy ibolyaillatos tavaszi napon Emma hercegnő piruló arccal jött a rendes leckeórára s mosolygás nélkül, ünnepi csendben hallgatta azokat az érdekes intimitásokat, melyeket tanítója az úgynevezett közbevetett mondatokról közölt vele. Óra végén, mikor Paloznaky a gyakorló füzetet átnézte, a szeme egy különös mondaton akadt meg; a füzet alján ugyanis, a Kölcsey-vers alatt, vékonyka betűkkel ez állott: „Gondoljon rám, én is gondolni fogok önre.” Emma hercegnő, mikor Paloznaky a feladatot átnézte, merően, majdnem könybelábbadó szemmel fordította feléje a pillantását… Aztán fölkelt, könnyü léptekkel visszavonult a belső termekbe, s a tanító remegő térdekkel nézett utána az összehajló portiére mögé.

Még aznap este megtudta, hogy mi történt: a rohtmühleni kastélyba tegnap este kérő érkezett: Albert, vesztfáli herceg, a kis uralkodóház elsőszülöttje, egy huszonkétéves fiatal hadnagy, akit a családi politika az Emma hercegnő férjéül rendelt. Másnap Severin báró tudatta vele, hogy a magyar órákat beszüntetik és egyuttal a nagyherceg legfelsőbb megelégedését is közölte vele… És Paloznaky, zsebében meglehetős összeg pénzzel, nyakkendőjében pedig egy gyémántos tűvel, melyben a piemonti ház címere ragyogott, kihajtatott a rohtmühleni vasúti állomásra… A hercegnő menyasszonyságáról csak akkor tudta meg a részleteket, mikor harmadnap az ujságot elolvasta…

Több mint harminc év múlt el a szomoru nap óta, az egykori nevelő csinos karriert futott be, – hat évi képviselőség után főispán lett, – de a kis hercegnőjét, meg a rohtmühleni kastélyt nem felejtette el… Akárhányszor megtörtént, hogy meseszerü hallucináció fogta el: úgy képzelte, hogy ugyanazt a Jensen-etüdöt hallja, amelyik délelőtti sétái közben a sárga kastélyból a park fái közé suhant s néha látni vélte a hófehér sipkát is, mely a buschdorfi Kogel meredek ormán ült. …És a kopaszodó ember ellágyuló szívvel sóhajtotta:

– Vajjon mi lett a kicsike hercegnőből?… Gondol-e még rám, mint ahogy én szüntelenül ő reá gondolok? És rám ismerne-e vajjon, ha mégegyszer összetalálkoznánk egymással?

Amikor a téli fürdőben a vesztfáli hercegnő érkezésének híre futott, az öreg Paloznaky dobogó szívvel állt meg a zenekari pavillon előtt… Oly furcsán nézett maga elé, hogy az érdemrendes karmester csodálkozva rajtafelejtette a pillantását…

Két nappal utóbb az Izabella-nyaralóra kitűzték a vesztfáli lobogót, s a csinos vászonernyő körül, mely a verandát a tengerparti napsugártól védte, naphosszat kíváncsi fürdővendégek lebzseltek… Jó ideig nem láttak mást, mint néhány sürgölődő komornyikot, de vasárnap délelőtt mise után, végre kinyiltak az ebédlőbe vezető üvegajtó szárnyai s egy hófehér haju, de még mindig rózsás arcu dáma foglalt helyet az egyik pirosra festett kerti széken… A vesztfáli hercegnő volt, aki angol regényével a kezében nézegette az ultramarinkék öblöt és a leborított szárnyu kuttereket…

A félóra alatt, míg a hercegnő a verandán ült, a térzenét nem hallgatta más, mint a bonneok és a gyerekek, mert a fürdőközönség kíváncsi rajokban tolongott az Izabella-nyaraló rács-kerítése előtt… Szép lipótvárosi asszonyok, csipkés reggeli ruhájukban, babys, vörös szallagos kalappal a fejükön, elragadtatva súgták az udvarlóiknak:

– Milyen bájos még, pedig a legidősebb lánya nyolc évvel ezelőtt ment férjhez a ruméliai herceghez… Erről ugyan senki sem hinné el, hogy többszörösen nagymama…

Álmodozó bakfislányok az izgalomtól elhalványodva nézték, mikor két komornyik a hercegnő elé állította a kis ezüstveretü asztalt, s egy nagy tablettán fölszolgálta a villásreggelit: két szelet rózsaszínü sonkát, egy lágy tojást és egy pohárka aranyként csillogó tokaji bort…

Egy kékszemü kisasszony, egyébként félmilliónyi hozomány birtokosnője, szinte megindulva szólott az angol nőjéhez:

– Nézze, milyen édes, amikor eszik… Jé, csak annyit hörpint a borból, akár egy kanári madárka…

Paloznaky, aki félrevonulva cigarettázott a pálmák alatt, sokáig nem tudta, hogy mit tegyen? Vajjon illő volna, hogy ő is a sokaság közé vegyüljön? Mit fog szólni a kis tanítványa, ha meglátja? Néhány percig óvatosan a villa felé kémlelődött, miközben álmodozva így szólt magában:

– Istenem, ha ezek tudnák, hogy mi történt köztünk valaha? És vajjon mit szólna a fehérhaju fenséges asszony, ha azt a régi gyakorló füzetet a szeme elé tartanám?

Az öreg ember sokáig töpreng, habozik, amíg végre elszánja magát, hogy a tettek mezejére fog lépni… A zsebtükréből gondosan megigazítja a bajuszát, a felöltője gallérját kisimítja, a szürke cilindert kissé lejebb húzza a homlokán, aztán merev, katonás léptekkel indul meg az Izabella-nyaraló felé… A szíve dobog, a szeme előtt fénycsíkok reszketnek s úgy rémlik neki, mintha a tengeren égő, aranyos szikrák táncolnának…. De Paloznaky kihúzza magát és tovább megy… Már ott halad a rácskerítés mellett, egészen közel a verandához, oly közel, hogy a többi közönség szinte aggódva néz rá…. Paloznaky azonban se nem lát, se nem hall… Egyszerre csak a fülébe hangzik megint a régi Jensen-etüd s a fák közül kibukkannak a rohtmühleni kastély sárga falai…

Az öreg ember úgy érzi, hogy egyszerre fiatallá lesz újra, hogy ott ül, mint régente, a vörös szalonban, miközben egy bájos leány gamin módra reája mosolyog… De a mosoly eltünik az arcáról, a szeme könnybe lábbad, s elérzékenyült pillantással súgja neki: Gondoljon rám… Paloznaky behunyja szemét, s mire fölnyitja, megint ott áll öt lépésnyire a hercegnőtől, aki aranyvillácskájával még mindig a sonkaszelettel bíbelődik…

Paloznaky nagyot lélegzik, aztán a nyaraló felé fordul… És mint a katona, aki uralkodójával szemben áll, mereven kiegyenesíti a derekát… Egy percig mozdulatlanul áll, aztán épp úgy meghajol, mint valaha régen, a rohtmühleni kastély vörös termében s gyöngyszínü cilinderét lassan félkörben emeli meg a bámuló hercegnő előtt…

A hercegnő láthatólag megijed, annyira megijed, hogy a villát is leejti a kezéből. Aztán súg valamit az udvarhölgyének, aki viszont a szoborként álló komornyiknak int… A komornyik eltűnik a szárnyas ajtó mögött.

Az öreg ember mindebből semmit sem lát, mert ő mereven, katonás léptekkel tovább siet. Ugy képzeli, hogy a hercegnő kipirult, amikor meglátta, hogy a sokaság bámulva néz itt össze…

Emelt fővel, dobogó szívvel megy tovább, s szinte valami mély álomból riad föl, amikor a fotografus filagóriája mellett elhaladva, egy siető ember kiáltása hallatszik a fülébe:

– Hé, uram, álljon csak meg…

Egy kopott gérokkos, vörös nyakkendős fiatalember közeledik feléje, aki már messziről integet:

– Kérem, uram…

– Mi tetszik? – szól a főispán megbotránkozva.

– Bocsánat, én Türk, bécsi detektiv vagyok…

– És mit kíván tőlem?

– Arra kérem, hogy a jövőben ne méltóztassék oly közel jönni a nyaralóhoz, mikor a fenséges asszony a verandán ül… Ő fensége nem zárkózik el a közönségtől, de kellemetlen neki, ha föltünően zavarják…

A detektiv köszön és visszafelé indul. Paloznaky lassu léptekkel tovább megy. Ugy rémlik neki, hogy egy gyönyörü, harminc esztendős álomból egyszerre fölébredt a valóságra…

Mese két doktorról.

I.

Koppány doktort, aki két éven át asszistenskedett az egyetem belgyógyászati klinikáján, professzora jóvoltából ritka szerencse érte: huszonnyolcéves korában megkapta a magántanári képesítést. A fiatalember, aki valóságos gigerli volt a komoly orvostudomány művelői között, azzal ünnepelte meg a kinevezést, hogy hosszabb külföldi tanulmányútra indult, ügyesen fölhasználva néhány futólagos báli ismeretséget arra, hogy utazása az ujságok személyi hírei közt is megjelenjék. Már sorra járta a német és francia egyetemeket, amikor május elején Brüsszelbe került, s egy tavaszi napon abba a kicsike határszéli faluba is kirándult, ahol a belga doktorok, negyedszázaddal ezelőtt, Európa leghíresebb angolkóros-szanatóriumát megalapították.

A jó Isten tudja, mi történt ekkor Koppány doktorral, annyi tény, hogy az élelmes ifju nagy érdeklődéssel járta végig az intézet helyiségeit, hosszasan konferált a vezető orvosokkal, sőt azokba a komoly könyvekbe is betekintett, amelyek a szanatórium megalapítójáról tartalmaztak megbízható adatokat.

– Tehát csupa szegény gyermek van az intézetben? – kérdezte a fiatal professzor az igazgatótól, amikor a kertet, a lakószobákat s a tiszta ispotályt megtekintette.

– Igenis, kolléga úr, csupa földhözragadt szegény család csemetéi… Mert a gazdag gyermek nem szorul a szanatórium jótéteményére; de a szegény bizony elpusztul, ha a gondos ápolást megvonjuk tőle… Ezért gondoskodott a belga társadalom egy jó és ingyenes intézetről…

Koppány doktor félnapig jegyezgetett a noteszében, este pedig, amikor a falusi fogadóban nyugalomra tért, halkan így szólott magában:

– Heuréka!

Mit értett e különös kifejezés alatt? Vajjon mit talált meg a szerencsétlen kicsikék között, hazájától sok száz és száz kilométernyire? Ő, aki boldogan húzta magára a paplant, bizonyára nem felelt volna e kérdésekre, de mi, akiket semmiféle diszkréció nem kötelez, bízvást elárulhatjuk a nagy titkot: Koppány doktor e pillanatban világosan maga előtt látta a fényes karriért, melyről nyomorgó egyetemi tanulmányai közben annyi éjszakán át álmodozott. A görög kiáltás, elemeire szétbontva, körülbelül ezt jelentette: három- vagy négyezer forintig fix jövedelem, pompás lakás, kitünő magánpraxis, tekintélyes rang és – mindezeknek kifolyásaképp – egy százezer forintos partie, a gazdag házasságok mindennemü előnyeivel. Aki előtt a logikai kapcsolat nem látszik eléggé világosnak, azt elbeszélői hatalmunknál fogva ezennel tanujává tesszük annak a csöndes monológnak, melyet Koppány doktor, a gyertya elfúvása után, a fogadói-szobában önmagával folytatott:

– Az orvos helyzete bizonyára nem tréfadolog, – mondta s úgy gondolta a fiatal professzor. – A konkurrencia immár ezen a téren is oly nagy, hogy még jó, ha az embernek szivarravaló jut a praxisából. Mi lenne az én sorsom, amikor a hazámba visszatérek? Tegyük föl a legkedvezőbb esetet: kétezer forint évi jövedelem, egy ármádia ingyen beteg, sőt talán egy-két fölolvasás is az akadémia kistermében, melyet az öreg urak bóbiskolva hallgatnak végig. Uj fölfedezések? No iszen! A tudomány épp arra vár, hogy néhány koplaló magyar doktor nyissa ki a jól elzárt lakatokat. Az utolsó fejezet mindig csak az marad, hogy az ember hitvány húszezer forintért eladja magát: ez ugyanis a maximális hozomány, amit a magunk fajtabeli szegény fickó megkaparítani képes. A húszezer forintból tízezret megemészt az obligó és a berendezkedés, a másik tízezer pedig nem hoz többet évenkint nyomorult négyszáz pengőnél. Vigye el az ördög az ilyen aranyfüstös szegénységet! Akár rögtön befűthetnék a diplomámmal, ha szerencsére…

Koppány doktor itt mosolyogva a másik oldalára fordult, aztán így folytatta hangtalan monológját:

– Ha szerencsére egy kis invenció és élelmesség is nem szorult volna belénk a haszontalan tudomány mellé. Ebbe az ispotályba a jó csillagom vezérelt, ugyanaz a jó csillag, aki nem engedte meg, hogy diákkoromban éhen vesszek… Mert azzal már talán az öreg Galénus is tisztában volt, hogy az orvosban egy morzsányi emberismeret többet ér egy garmadányi tudománynál. Az ügyes orvos tehát nem új fölfedezésekre törekszik, hanem új és hangzatos intézményeket létesít. Mire volna jó az úgynevezett emberbaráti érzés, ha arra nem, hogy a szegény doktor karriért csináljon? A fődolog, hogy valami új ideát találjunk, amely az emberszeretet ügyét előbbre vigye. A nyomorgó gyermeket mindenki sajnálja: és én a világ legügyetlenebb frátere volnék, ha az érző szíveket a szent cél érdekében nem tudnám rövid idő alatt mozgósítani. A jó főpapok, az érzékeny mágnásasszonyok épp úgy sorompóba állanak, mint a rokonszenves polgári osztály, ha a szegény kicsikéknek szomoru sorsát lefestem előttük. Ki nem vadászik egy rendjelre vagy egy díszes pozicióra? Ki nem akarja, hogy az ujságokban szerepeljen? És ki idegenkedik attól, hogy nagybecsü arcvonásai a képes lapok hasábjain megjelenjenek?

Koppány doktor ekkor a fal felé fordult és rövid öt perc mulva békésen elaludt. De mielőtt a szemét végképp lehunyta volna, előbb elégülten így szólott magában:

– Mához egy évre én leszek az igazgatója a budapesti angolkórosok szanatóriumának…

II.

Mikor a doktor másnap az intézetbe visszatért, furcsa és váratlan meglepetés érte: egy budapesti kollégája, akit a minisztérium ösztöndíjjal a külföldre küldött, élénk gesztusok kíséretében konferált a szanatórium igazgatójával. A két ember gyanakodva mérte végig egymást, de Koppány utóbb egy udvarias mozdulattal üdvözölte eléje bukkanó honfitársát.

– Ez aztán a kellemes véletlen, – mondta a fiatal tudós mosolyogva. – Egy szeretetreméltó kartárs itt a jó Isten háta mögött: ezt már csakugyan nem mertem volna remélni…

Karakó doktor – a Szent Mihály egyesület vezető orvosa – nyájasan megrázta a Koppány doktor kezét.

– Részemről a szerencse, kedves kartárs. A miniszter ő excellenciája nagyon a lelkemre kötötte a brüsszeli klinikákat, s így esett, hogy puszta véletlenből ide is elvetődtem… De ha őszinte akarok lenni…

– Fogadjunk, hogy eltalálom a kartárs úr gondolatát!

– Nos?

– Ha őszinte akar lenni, velem együtt bevallja, hogy ez az egész gyermek-ispotály humbug…

Karakó doktor nyájasan bólintott.

– Ugy van. És magyarán kimondva, bizony sajnálom azt a pénzecskét, amibe a vasúti jegy meg a fogadó került.

A két orvos együtt ebédelt a korcsmában, s míg a rossz ételeket szitkozódva elfogyasztották, alaposan kifejtették egymás előtt, hogy az efajta intézet merőben fölösleges. Az angolkór ugyanis, mint a statisztika kimutatja, többnyire a módos familiák betegsége, akiknek bőven telik arra, hogy a gyermekeiket ápoltassák. Minek ezeknek az ispotály és az ingyen-szanatórium? Az a pár szegény gyermek, aki a statisztika adatait megbillenti, bőségesen helyet talál a többi kórházban, amelyet csakugyan a szegény emberek kényelmére alapítottak.

– Bár azokat az intézményeket csinálnák meg, amelyekre igazán szükség van, – mondta Karakó doktor meggyőződéssel.

– Bár a népkonyhából volna elegendő! – sóhajtott föl Koppány doktor keserüen.

Este együtt utaztak el a kis belga faluból, harmadnap pedig végképpen elváltak: Koppány doktor Oxfordba ment, az angol egyetemre, Karakó doktor pedig a manheimi klinikát kereste föl a legelső expressz-vonattal…

III.

Mikor Koppány doktor hat hónappal később megrakott méhként visszaérkezett a hazájába, a pozsonyi állomáson hangosan elkáromkodta magát. Az első magyar lapban ugyanis, mely a perronon a kezébe került, részletes kimutatást olvasott a fejedelmi adományokról, melyek az angolkórosok szanatóriuma javára befolytak. A kimutatás alá ez a név volt írva: Dr. Karakó Henrik, ügyvezető titkár.

– A gazember ellopta az ötletemet! – kiáltott föl a szegény tanár megbotránkozva.

A kupéban, mikor az ujságot nagy figyelemmel végigolvasta, csakhamar megtudta a többi részletet is: a szemérmetlen kolléga lelkes cikkekkel árasztotta el a népszerü napilapokat, s szerencsésen megcsípett két nagy embert is, akik a titkos tanácsosi méltóságra pályáztak. Az egyik az öreg Mező püspök volt, aki a közügyekkel többet foglalkozott, mint az egyháza dolgaival, a másik a fiatal Vilnyai báró, akit mindig bántott, hogy az inasai egyszerüen csak méltóságos úr-nak szólítják. A két notabilitás köré egész gárdája sorakozott a közélet bajnokainak…

Koppány doktor egy pillantást vetett az adakozások végösszegére: a befolyt pénzek már jóval meghaladták a százezer koronát. A jó Isten tudja, hogy mi történt ekkor a lelkes tudós szívében: Koppány ahelyett, hogy örömkönnyekre fakadt volna, dühösen megmarkolta a kupé bőrvánkosát. Ezt mondta:

– Ha belehalok is, de tönkreteszem azt a svihákot!

A tisztelt olvasó, aki föntebb tanúja volt a Koppány doktor éjjeli monológjának, bizonyára csudálkozva veszi tudomásul, hogy a fiatal tanár mérges cikket írt a szanatórium ellen egy orvosi hetilapba. Ezt írta: „Mi célja annak, hogy az angolkóros gyermekek számára drága pénzen ispotályt alapítunk? A gazdagok nem szorulnak a jótékony emberek filléreire, a szegények pedig, Istennek hála, még nem ismerik ezt az importált nyavalyát. Bár lelencházunk volna elegendő; hiszen évenkint harmincezer kis gyermek pusztul el a társadalom hanyagsága által.”

Karakó doktor finom gúnnyal válaszolt a kartársa támadására, Koppány doktor pedig ironikus cikkben ismertette a belgiumi szanatóriumot. A polémiát utóbb váratlanul megszakította az ujságok egy terjedelmes tudósítása: egy másik püspök – aki nemsokára meg fogja kapni a bíbornoki kalapot – jólelküleg élére állott annak a lelencházi mozgalomnak, amelyet Koppány doktor megindított. És mivel a püspök jótékony és liberális férfiu hírében állott, a legtekintélyesebb börzelap gyönyörü vezércikkben ajánlotta a szép eszmét az emberbarátok figyelmébe. Igy történt, hogy a szanatórium bokréta-ünnepén a lelencházalap is százezer koronával rendelkezett, s a miniszter, aki az ünnepről egyenesen a főrendiházba hajtatott, így szólott a reménybeli eminenciás úrhoz:

– Ugy hallom, hogy az excellenciád fölavató beszédében is lesz módunkban nemsokára gyönyörködni…

Mikor a két doktor az orvosegyesület évi közgyülésén kora tavasszal véletlenül összetalálkozott, mindenik nyájas és udvarias szavakban tudakozódott az ő kedves kartársa egészsége felől. Hosszabb ideig jóizüen elbeszélgettek, és később mindketten ezt mormolták:

– Remélem, hogy megpukkad az a szédelgő!

Reményük – hála az egeknek – nem teljesült be: Karakó doktor az angolkórosok ügyvezető titkára lett (3200 forint és lakás), Koppány doktor pedig igazgatói minőségben állott az új lelencház élére (4000 forint és szabad lakás).

IV.

Engedjék meg önök, hogy a negyvenes évek divata szerint egy mesével fejezzem be ezt az unalmas történetet.

Két csillogószárnyu angyal – a jótékonyság és a kétkedés nemtője – holdfényes éjszakán végigröpült az alvó város fölött. A fehér fény elöntötte a szunnyadó házakat és a két angyal megpihent a templom tornyán, melyet néma és kipusztult utcák uraltak.

– Vajjon ki lakhatik ebben az ujdonatúj házban? – kérdezte hangtalanul a kétkedés nemtője.

A jótékonyság angyala kiterjesztette a szárnyait, mintha az alvó házat csöndben megáldaná.

– Nézz le és meglátod, hogy mi történik ott? – susogta aztán mosolyogva a társának.

A kétkedés angyala egy pillantást vetett a háztetőre (az angyalok tudvalevőleg a bádogtetőn is átlátnak) s a szeméből a megindulás könnyei hullottak: az ujdonatúj házban hatvan kicsike pólyás ember aludt hófehér ágyacskájában. Sovány, vérszegény babák, akiket az árokból, a kapualjakból szedtek föl, szívtelen és gonosz anyák kicsikéi, akik egy bűnös óra emlékéből születtek… Jóízüen, kéjesen pihegtek, míg a tiszta szobákban néhány fehérfőkötős apáca virrasztott a tejüveges lámpa alatt.

– Nos, mit szólsz ehhez a látványhoz? – kérdezte a jótékonyság angyala.

A kétkedés nemtője fölszárította a könnyeit.

– Mit szólok? Azt mondom, hogy ez a jótékonykodás is hazugság. A kegyes alapítók annyit se törődnek a szegény babákkal, mint azzal, hogy a fekete kávéjuk forró legyen. A pénzt csak azért adták, hogy az ujságba kerüljenek, ami pedig a két doktort illeti, hát igazán jobb, ha nem beszélünk róluk…

– Azt akarod mondani, hogy üreslelkü stréberek? – vágott közbe szelíden a jótékonyság angyala.

És mikor komoly társa igenlőleg bólintott, a jó angyal melegen folytatta:

– A stréberekre épp oly szükség van a gyarló világon, mint az esőre, a napfényre, vagy a viharok erejére. A Gondviselés azért teremtette a szerelmet, hogy az emberiség ki ne haljon, s a strébereket, hogy a betegek és szenvedők el ne pusztuljanak. Ha stréber nem volna, minden árva az útszélen fagyna meg, minden beteg a szalmán adná ki lelkét, minden koldus menthetetlenül éhen veszne. A Gondviselés a stréber hiúságát, önzését, szívósságát, furfangját épp úgy a maga bölcs céljaira használja föl, mint a folyókat, a dalos madarakat vagy a levegő tüneményeit. Mert a gonosz ember is nemes és nagy célokat szolgál, habár a földi elme az örök logikát meg nem értheti…

A két angyal még egy darabig ott pihent a templom tornyán, aztán zajtalanul tovarepült az ezüstös éjszakában. Amint a belváros házai fölött elsuhantak, mindenlátó szemük egy pillanatig megpihent a két doktoron, akik dús jövedelmükből kedvükre mulattak: az egyik nagy pénzekben kártyázott, a másik egy szép szőke leányt csókolt a kávéház külön szobájában. Az angyalok azonban nem sok ügyet vetett a két korhelyre; mert ők – bár immár mérhetetlen magasságokban lebegtek – még mindig könnyedén keresztülláttak a lelencház ujdonatúj bádogtetején. Egy anyátlan kicsike fölébred; és az apáca mosolyogva megitatta…

Topolyi diadala.

Mikor a „Hó” nagy sikerének legelső hullámai elcsendesültek, Topolyi Jenőt egy reggel hirtelen erős vágy kapta meg, hogy hazautazzék a hegyek mögötti kis városba, s otthon, földijei között is kivegye részét a diadalból.

A „Hó” valóban szokatlan sikert aratott. A könyvek bőséges özönéből, melyek nálunk évente megjelennek, szokatlanul kivált ez a zseniális munka, mellyel egész Budapest tele volt négy vagy öt hét óta. A lapok lelkesült cikkekben ismertették, három nevezetes képes ujság közölte az új csillag arcképét s a két leghíresebb irodalmi társulat azonnal tagjául választotta. Mindez fölöttébb csodálatos, sőt az utóbbi időben egészen szokatlan jelenség volt. Topolyi, ki pár hónap előtt még ismeretlen emberekkel billiárdozott a külvárosi kávéházakban, egy csapással fölemelkedett a hírneves emberek sorába.

Ő maga alig értette ezt a diadalt. E munkáját gyorsan, szinte hevenyészve írta meg a múlt nyáron, unalomból főképp, valami eldugott erdélyi fürdőhelyen. Annyi kudarca után most már remélni sem merte, hogy barátain kívül más is tudomást vegyen könyve felől; és ime, épp ez a regény volt az, mely egyszerre fölvitte a népszerűség legmagasabb ormára.

Lecsillapulván a legelső izgalmak, a gratuláló levelek nagy halmaza közepette, a fiatalembert esténkint a boldogságnak valami villámszerü sejtelme futotta végig és elégülten, lelkesedve gondolta:

– Megvagy hát… Megcsíptelek te céda, bujkáló Hírnév… Itt vagy és el sem is bocsátlak többé!…

Erőssé tette a siker, az anyagi gondok hirtelen megszünése, a becsülés, a tisztelet, mellyel most mindenünnen kitüntették. Egy fiatal mágnáskisasszony, akinek bemutatták, meglepetve szólott:

– Ah, ön az, a Hó szerzője!… Nagyon örülök, hogy megismertem…

Néhány kiváló személyiség tegezni kezdte s régibb barátai bizonyos respektussal hallgatták, ha megszólalt. Apró, kényelmi eszközei egyre-másra szaporodtak, esténkint pompás szamovárban főzte otthon a teát, havannákat, cognacot szerzett, nagyszerü hintaszéket vásárolt. Kiadója már a harmadik kiadás árát is kínálta neki, de ő még egyelőre nem fogadta el a tekintélyes pénzösszeget…

És e páratlan diadal közben, ahogy éjszakánkint az ágyba feküdt, most egyszerre eszébe jutott a két év előtti korszak minden keserves órája, a mellőzés, a kétségbeesés, mely a vidéki városkában elfogta némelykor. Odahaza, a régi római városban (a bástyákat még Hadrianus korában rakták le) bizony egy batkányira sem becsülték. Cikkeit elolvasta egy-egy műveltebb füszeres, de a nagyfejüek nem vettek arról tudomást, hogy ő is a világon van. Körülbelül annyinak tartották, mint a telekkönyvvezető fiát, aki a falusi segédjegyzőségből kicseppent. Olykor, egy-egy vidámabb mulatság közben, valami jólelkü nyárspolgár barátságosan ütögetett a vállára.

– Mi felől töpreng Topolyi bácsi!… Megint költ, költ, ugyebár?…

De legjobban az a nevetséges kosár bántotta, mellyel a csinos Balajthy Idáék az útját kiadták akkoriban, jóformán semmivel sem okolva meg ezt a sértő visszautasítást. Balajthy úrnak okvetlen gyapjukereskedő kellett, s a bájos szőke Ida minden nagyobb lelki fölindulás nélkül nőül ment egy húsos fiatalemberhez, aki ötezer pengőt keresett meg évenkint.

A kupé ablakából visszanézve, ahogy a tornyok, a kis erdő, a zeg-zúgos domboldalak eltűntek a szemei elől, Topolyi, mint egy modern Coriolanus, keserü szívvel fenyegette meg ezt a gyalázatos fészket.

Óh, milyen kétségbeesett szívvel távozott el innen! Szerette azt a leányt és majdnem sírt, mikor elhagyta. Tizenöt évet engedett volna az életéből, ha e haszontalan embereket a lába alá tiporhatja, ha kényszeríti őket, hogy nagyságát, lelkének kiválóságát elismerjék. Sokszor, egy-egy éjjeli kávéház magános asztalánál ülve, míg valami cincegő cigánybanda álmosan muzsikált az egyik homályos sarokban, gyerekesen kifestette maga előtt azt a boldog időt, midőn szülővárosa üdvözlő deputációt küld színe elé, a polgármester szónokolni fog s ő leereszkedőleg kezet szorít a küldöttség minden egyes tagjával. Biztosra vette, hogy Ida sápadtan nyujtja majd eléje fehér kezét, s lelkében zokogva gondol vissza ama az időre, midőn e nagy férfiut visszautasította. Kacagni szeretett volna, midőn magát ezzel a nevetséges gyapjukalmárral összehasonlította. De visszatérvén józansága, ahogy utolsó gyűrődött forintját a fizető pincérnek átaladta, megszégyenülten gondolta:

– Bolondság!… Sohasem érem meg, hogy ebből az álomból valóság legyen!

És mégis valóság lett. Most, ahogy végre a szándékot tett követte, s a reggeli gyorsvonat első osztályában helyet foglalt, boldogan dőlt hátra a bársonyszéken, s szivarozva, édes elégültséggel dörmögte:

– Óh, végre!… Fenékig fogom kiélvezni a diadalt.

A vasúti állomásnál még mi sem történt. A főnök, valaha távoli ismerőse, alig billentette meg a kalapját. Az öreg omnibuszkocsis előzékenyen tárta föl a rozoga bárka ajtaját:

– Tessék beszállani ifjur!…

Topolyi nevetett a vén kocsis hallatlan naivságán. Szinte jól esett neki, hogy ez a vén ember mit sem tud az ő tüneményes emelkedése felől, s bizonyos jóakarattal ütött az öreg beesett vállaira:

– Fiakkert rendeljen ide Samu bácsi!… Nem megyünk ma omnibuszon!…

Egyedül ebédelt a szállodában, délutánra tartogatván meg a legfőbb hatást, amikor a kaszinó zöld asztalánál megjelenik.

A kaszinó kapujában majd csaknem összeütközött Maywald úrral, az ügyvéddel, ki a bikás tarokkpartiek legyőzhetetlen tekintélyeképp szerepelt a hazai évkönyvekben.

– Ni, csak, maga az barátom! – szólt a prókátor meglepetve.

Végignézett a fiatalemberen, de a csodálkozás láthatólag inkább a tüneményes téli kabátnak szólt, semmint a jövevény személyének.

– Meddig marad? – kérdezte aztán közönyösen. De a feleletre nem ügyelve, szórakozottan maradt hátra valami kereskedelmi utazóval, aki egy szenzációs bukás ügyében jött meg a délelőtti vonattal.

A kaszinó tele volt emberekkel, a füstfellegben néhány gazdag kereskedő ütötte a kalabriászt, itt-ott tartliztak, piketiroztak, az egyik sarokban csattogtak a dominó-kövek. Manó úr, az öreg Manó, a kaszinó könyvtárosa, a kávéssal ciflizett a délutáni kapuciner tárgyában. Egy szürkekabátos, sanda pincér hadarva kiabálni kezdte a tűzlegénynek:

– Pic Cap… Licht Cap!… Feketét!…

A kaosz Topolyi beléptére nem csendesült le, egy rövidáru-kereskedő, bár a hírneves férfiu éppen szembe jött vele, minden fönnakadás nélkül bemondta a tuletroát, a másik hallgatva nyujtotta feléje a bal kezét, de rögtön géne nélkül kijátszotta a zöldkirályt. Az általános szenzáció nem következett be s a „Hó” kitünő szerzője egy pillanatig szinte egyedül állt, az általános mozgalom közepette.

Manó úr, a könyvtáros, azonközben szerencsésen kihúzta a fejes gyujtót, s most jólelküleg közeledett a város nevezetes fia felé.

– Szervusz Jani! – kiáltott messziről, – mikor jöttél?

– Ma! – felelt Topoly megütődve.

– S hogy megy sorsod?

Topolyi nagyot nézett.

– Köszönöm, – válaszolta hidegen, – megvagyok.

Leültek az egyik asztal mellé és beszélgetni kezdtek. Lassankint megnépesült a környék egynéhány érkező jóbaráttal, a régi cimborák köréje gyülekeztek, s egy fiatal fiskális érdeklődve kérdezte:

– Hallom könyvet írt?… Elkelt-e már belőle sok példány?

Topolyit mondhatatlan düh fogta el. Bár szülővárosa felől sohasem volt valami kitünő véleménnyel, ez a cinikus együgyüség mégis minden vérét fölkorbácsolta. Hogyan, hát ezek az emberek mitsem tudnak afelől, hogy ő milyen nagy, hírneves férfiuvá lett? Cigarettára gyujtott, és lassan mesélni kezdett egyet-mást budapesti diadalai felől, dicsekedve kevervén beszédébe egyik-másik országos kapacitás nevét, ki tegezve szólította meg, vagy karonfogva ment vele végig a főváros utcáin.

– Tegnapelőtt volt, hogy az államtitkár fölszaladt hozzám egy pillanatra…

De a beszédközben észrevette, hogy Manó mosolyogva néz a fiatal fiskális felé s szórakozottan csöngeti a kulcsait. Az ügyvéd jóakaratulag ásított, s a vizes poháron csöngetett a gyűrűjével:

– Fizetek!…

A jó fiúkat láthatólag zavarba hozta ez a szélhámoskodó tódítás, aminőnek ők a Topolyi beszédét tartották.

A „Hó” szerzője maga is kifizette a kávéját, s visszafojtott haraggal sietett le a rozzant fagrádicsokon, ki a piaci sétatérre, ahol csevegve hullámzott föl-alá a vasárnapi publikum. A patika előtt gyanakodva nézte végig a polgármester, aki a vörössipkás gyógyszerésszel beszélgetett. A városi hajduk peckesen lépdeltek el mellette, anélkül, hogy köszöntötték volna. Egy kicsapott tanító, akivel valaha együtt mulatott a kávéházban, harsogva kiáltott át hozzá:

– Szervusz!

A főtrafik előtt egy karcsu, fekete mantillos asszony jött szembe vele, akit egy hatalmas, vörösbóbítás dajka követett a szunnyadó babával. Topolyi szívdobogva ismerte föl Idát, aki maga is elpirult, amikor meglátta.

Zavartan nyujtotta feléje keskeny, vöröskeztyüs kezét.

– Szép, hogy eljött, – mondotta, – meddig marad?

Hátraszólt a dajkának, aki egy pöfékelő honvéddel beszélgetett:

– Jőjjön csak idébb Julcsa! – Nézze meg Topolyi úr a babánkat!…

A baba határozottan rút volt, a gyapjúkereskedő széles szája, kiálló fülei új kiadásokban jelentek meg benne a világ előtt. Topolyi irónikusan válaszolt:

– Szép gyerek… Egészen az édesapja!

– Csak olyan derék is legyen!

Dicsekedni kezdett a férjével, akinek látóköre a vasúti raktár és a gyapjumagazinok közt húzódott meg, egyetlen-egy szóval sem emlékezvén meg a „Hó” országraszóló sikere felől. Topolyi keserüen győződött meg, hogy az édes, poétikus leányból közönséges, prózai asszony lett. Nem értették meg egymást többé, teljesen, idegenek voltak.

A kávéház előtt a híres ember megbillentette a kalapját:

– Isten áldja, – mondotta, – távoznom kell!

Kifizette számláját és kocsira ült. A kupéból még egyszer visszanézett.

– Canaille! – dörmögte és fázósan húzódott meg az egyik sarokban.

Bálám szamara és a Prairie csillaga.

Mr. Ralph Adamson – aki valaha Politzer Ádám néven virágzó füszerkereskedést tartott fönn Abauj-Szántódon – tízéves amerikai kóborlása alatt csinos vagyont harácsolt össze (részint kézelőgomb-házalással, részint börzei spekulációkkal), de élelmességének csak akkor adta igazi jelét, mikor 1885 tavaszán várost alapított a texasi őserdők között. Kétszáz munkás két hét alatt kivágta az évszázados fatörzseket, egy sereg ügyes ácsmester pedig három hónap alatt fölépítette a szükséges lakóházakat. Adamstown – mert így hívták az új várost – mindama kényelmekkel bőven ellátta a maga lakosságát, amiket manapság modern várostól követelni lehet; vízvezetékkel, anglikán, katolikus és zsidó templommal, egész sor pompásan fölszerelt kereskedéssel, gőzfürdővel, népligettel, színházzal, hidegvízgyógyintézettel és napisajtóval. Mr. Ralph Adamson – egykori nevén Politzer Ádám – szombaton a zsinagógában prédikált, vasárnap pedig az anglikán és a katolikus templomban mondta fölváltva a szentbeszédet. Ugyancsak ő volt az, aki a boltok nagyrészét házilag kezelte, a gőzfürdőt és hidegvízgyógyintézetet igazgatta, a népligetet kitünő attrakciókkal látta el, a színházba primadonnákat és hősszerelmest szerződtetett és az „Adamstowni Harcikürt” címü napilapot kiváló gondossággal szerkesztette. Aki azt hiszi, hogy e munkásság még egy buffalói bölényt is kimeríthetne, alaposan téved; mr. Ralph Adamsonnak még arra is maradt ideje, hogy az impozáns adamstowni börzeépületet is mihamarabb átadja hivatásának.

Mikor azt mondjuk, hogy Adamstown derék lakossága meg volt elégedve alapítója működésével, bizonyára nem keveset mondunk; mert tudni kell, hogy a város polgármesteri székén egy többszörös sikkasztó ült, a főjegyzői tisztet egy jubilált gyujtogató töltötte be, a városi orvos hivatalában pedig egy fegyházra itélt kuruzsló fogadta a panaszkodó feleket. Olyan férfiu, aki a szabadságvesztés gyönyöreit még sohasem élvezte volna, egyáltalában nem szívta Adamstown kitünő fenyves levegőjét; az alapító fölött tehát hivatásos szakemberek gyakorolták az objektiv bírálat jogát. Ha tehát azt mondjuk, hogy Adamson úr megnyerte polgártársai bizodalmát, kitünő bizonyítványt állítunk ki az ő erényeiről és képességeiről, mert az adamstowniakat üres frázisokkal aligha lehetett volna tévedésbe ejteni.

Az új város virult, növekedett, a gőzfürdő mesés osztalékokat hajtott, a primadonnát lelkesült pisztolylövésekkel fogadták, május elsején jól sikerült tüzijátékot rendeztek (fölgyujtván a fából készült ispotályt), szóval Adamstown igazi melegágyává lett volna a texasi kulturának, ha a lakosság, megunván egy napon a banális egyformaságot, türelmetlenül így nem kiált föl:

– Nem gőzfürdő és tragédia kell a népnek, hanem bikaviadal és lóverseny… Ha tehát Adamson úr nem rendez lóversenyt, át fogunk térni a linchelés mezejére…

Az új Romulus, meghallván, hogy miről van szó, mosolyogva kilépett háza erkélyére – és elsütvén hatlövetü revolverét, nyájasan így szólott:

– Lóversenyt akartok, gyermekeim?… Hát miért nem szóltok? A jövő vasárnap megtartjuk az első lóversenyt, katonabandával, jockeykkal és totalizatőrrel… Mert jól tudjátok, hogy mindaz szent előttem, amit a dicső népnek kívánni méltóztatik…

*

Adamstown tehát megkapta a maga lóversenyét és a következő vasárnapon húszezer ember hullámzott a totalizatőr bódéi körül… A totalizatőr igen elmés módon volt berendezve; a hivatalnokok nemcsak a készpénztételeket fogadták el, hanem a legkülönbözőbb értékkel bíró holmikat: pisztolyokat, színházi belépőket, gabonát, fejkendőket, gubicsot, konyhai fölszerelést, mosóteknőt, csirkét és egyéb tárgyat… „Mindent el kell fogadni, aminek értéke van!” mondotta a bölcs Ralph Adamson és a lóversenyről másnap öblös társzekerek vitték haza a fogadási objektumokat…

Az első nap különböző meglepetésekkel végződött; az adamstowni nagy díjat, kilenc versenyző közül, a starter konfortáblis lova nyerte meg, a River-handikap ezer dollárját pedig az a sovány pejmén vágta zsebre, mely az adamstowni postakocsit húzta. A totalizatőr ilyen módon mindakét versenyben csinos osztalékot fizetett; a nagy díjban 5:12.312-őt, a handikapban 5:293.573-at. Az osztalékból azonban, fájdalom, csak magának Adamson úrnak volt haszna, mert a nép között egy szál ember se akadt, aki a nyertesekre fogadott volna…

A sportsmanek, hazatérvén a sikerült mulatságról, nyugodtan így szólottak magukban:

– Elvégre holnap is csak nap lesz és holnap tízszeresen visszahozzuk, amit ma délután elveszítettünk… Az igazi sportsmannek a küloldali esélyekkel is okosan számolnia kell…

Másnap azonban újabb meglepetés történt; Bálám szamara, mely a nagy díjban elsőnek érkezett, most lomha sereghajtónak kocogott be a tegnapi utolsó mögött; a Prairie csillaga pedig, mely tegnap oly játszi könnyüséggel vitte el a handikap ezer dollárját, most gyalázatos vereséget szenvedett azoktól, akiket tegnap negyven hosszal lefutott. Azt mondom, hogy „gyalázatos vereség”-et, mert tényleg annak kell minősítenem azt a tényt, hogy a Prairie csillaga csak körülbelül éjféltájban kocogott be a bírói páholy elé…

Az adamstowni gentlemanek értelmetlen csodálkozással rázták meg hazatéret a fejüket.

– Hm, – mondogatták, – a papirforma szerint a Prairie csillagá-nak ötven hosszal kellett volna leverni tegnapi versenytársait… Pedig a papirforma nem mese, óh gyermek – és a papirformával komolyan számolni kell. De csitt, – utóvégre holnap is lesz futás az adamstowni versenytéren…

Harmadnap mérhetetlen tömegekben özönlött ki a lakosság a versenytérre, ami nem csoda, hiszen ezen a napon futották le az adamstowni nagy derbyt… A betegeket hordszékeken vitték ki az ápolók a nagy tribünre és a haldoklók kínos sóhajtással adták be utolsó párnájukat a totalizatőr ablakán… A derby azonban ismét súlyos meglepetéssel végződött; Bálám szamara, mely tegnap kétezernégyszázhatvanhárom hosszal ballagott be a szerencsés nyertes mögött, ma kerek tizenháromezerötszázhusz hosszal hagyta el valamennyi versenytársát, a Prairie csillaga pedig, mely legutóbb kilenc és egynegyed óra alatt futotta meg az ezerméteres pályát, most egy és egynegyed perc alatt galoppozott végig a harmadfélezer méteres elipszisen.

Általános elszörnyedés támadt, a sportsmanek elsütötték a revolverüket, a totalizatőr hivatalnokai bemenekültek a sáncok mögé, a nép pedig félelmetes morajjal gyülekezett az Adamson úr páholya elé:

– Gyalázat, – kiáltották, – gyalázat, ez a dolog nem tiszta, ebben fifika van… Magyarázatot, mert különben lincselni fogunk…

– Bocsánat, – mondta Adamson úr zavartan, – a Bálám szamara még tegnap nem volt fit, ma pedig már, Istennek hála, fit-té lett…

– Hát a Prairie csillaga?

– A Prairie csillaga tegnap úgy köhögött, mint egy szanatórium, de az éjjel Eibiss-cukrot evett és meggyógyult…

A nép fenyegetően morgott, de e pillanatban valaki hangosan megszólalt:

– Ojjé, – kiáltották az adamstowni sportemberek. – Hiszen a Prairie csillaga tegnap szürke volt, ma pedig pej?

Adamson úr kínosan dadogni kezdett:

– Az éjjel… a Prairie csillagát valaki véletlenül tintával öntötte le… azt gondoltam tehát… hogy okosabb… ha egyszerüen barnára festetem.

– Ojjé, – kiáltották az adamstowni sportférfiak, – hiszi ám a pici, sőt még az se hiszi…

– Gyermekeim, – kiáltotta Adamson úr esdeklően, – becsületszavamra állítom, hogy igazat mondok… Ha azt hiszitek, hogy…

Nem fejezhette be szavait, mert Clerc Tóbiás, a Prairie csillaga jockeyja, most egyszerre fölkapaszkodott egy hordó tetejére:

– Emberek, – kiáltotta, – emberek, ide hallgassatok, mert nagyot mondok… A smucián tegnap sem adta meg, amit a lovaglásért igért, nincs tehát okom, hogy tovább is kíméljem őt… Igazatok van, mert Adamson úr nyomorultan megcsalt benneteket… Tegnap nem a Bálám szamara és a Prairie csillaga futott, hanem két nyomorult gebe, melyeket Adamson úr e nevek alatt kiküldött… Utóvégre minden ló egyforma és nincs az a szakavatott sportférfiu, aki a lovat jockey nélkül fölismerje… Csak a jockey volt mindkét napon egyforma, az igazi lovak tegnap ott kuksoltak a boxukban… Én mondom ezt nektek, én Clerc Tóbiás, aki teljes tizenkét esztendőt ültem az illinoisi fegyházban…

Az adamstowniak, e szavakat hallva, tíztagu küldöttséget menesztettek föl Adamson úrért a páholyba s mikor a városalapító, kénytelen-kelletlen közéjük jött, meghatottan búcsut vettek tőle… És Adamson urat tíz perc mulva vidáman lengette a nyugoti szellő, mely a távoli hegyek mögül lengedezett a versenytér lámpái felé…

-&-

Tartalomjegyzék

- A selyemruha.

- A familia szemefénye.

- A páholy.

- Lőrinc pályadíja.

- Korunk Tükre.

- Két aláirás.

- A nagyság.

- A glabella-elmélet.

- A hozomány.

- Hétfőtől fogva.

- A téli fürdőben.

- Mese két doktorról.

- I.

- II.

- III.

- IV.

- Topolyi diadala.

- Bálám szamara és a Prairie csillaga.