TAIFUNNYOMOK

IRTA:
OLCSVAY GÉZA

TARTALOM
I. KÖNYV
Ma
Az erőtlen
Fénykép-leány
Virradatkor
A kuli
Az idegen asszony
A hóhullás
A kozáknő
A lelkem
Rapszódia
II. KÖNYV
Álomvilág
A halál lát...
Morinága herceg
Árpád vezér sír és zokog...
Taifun

I. KÖNYV

*
...Születtem a mult századnak végén, talán azért, hogy gyerekéveimet még a tegnapnak adhassam. Ekkor a tegnapkor még élt az apám. Ő volt a törzs; 800 éves erős, árpádos vállain keményen nyugodt - a tegnapi sorson kesergő - szomoru arca. Kreol volt az arca, fekete a bajusza, fekete a szeme és szúrós és parancsoló. Akkor sohasem tudtam, miért szól oly keveset s akkor is szitáltan, ma már érzem, ma már csodálom és leirom, kiirtom minden fájdalmait...
Az anyám még él!.......
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Az első születésem ezerkilenchúszig nyult el. Ez az idő tele volt árvasággal, küzdéssel, békebeli vándorlással, háborúval, rabsággal; ezer Gorkij-drámával...
Tempora mutantur!
Én vagyok az a boldog Táltos, aki az Úr kegyetlenségéből újra születhettem! Újjá születtem akkor, amikor rabságom befejeződvén, senkitől sem ismerve, de mindenkitől elhagyatva jövőtlen, ádáz, mai irigyek között újrázni kezdtem s azóta újrázom táltosi életemet...
Budapesten, anno 1923.
Olcsvay Géza.

Ma
Olyan ez mintha bátyám lenne a szél és hugom az eső...

Ma huszonnégy éves lettem. Valami multszerü gondolathalmaz kavarog fejemben, melytől jómagam kóválygok. Mától kezdve felelős vagyok minden tettemért, mert ma hivatalból nagykoru lettem. De mi voltam eddig? Tizegynéhány éves koromtól kormányzom magamat, X. éve felelek tetteimért. Mi volt ez? Ki kinzott eddig, ki oktrojálta reám a nagykoru komolyságot? Ki, vagy mi rabolta el azt a gondtalan X évet?
Ma egy idegen leány ezt súgta rólam egy szalónban a szomszédjának: “Nézze mennyi bánat, mennyi szomoruság van az ő arcán! Miért szomoru?” - Sajnos, meghallottam, elmosolyodtam. Azt hiszem, hogy e mosoly Mona-Lisáéhoz volt hasonló. Aztán gondolkodtam és megijedtem. Reájöttem, hogy a leánynak igaza volt. Már - különösen ma - nem tudok vigyázni magamra s szeizmográf-énemről le-lehull az álarc s ezt a bánatos arcot profán szemek nézik, profán szavak kérdik... Sejtelmes multbasugárzás vagyok! Mint a fizikában azokat a kis elefántcsontgolyókat meglökött a huszonnegyedik év és most következetes ugrásokkal visszalökődöm a Multamba...
Huszonnégy év! Majd egy negyedszázad. Szép. De leéltem-e én ezt, avagy csak leimbolyogtam? Leimbolyogtam, mint a buddhavándor; oh! be sokszor érkeztem fáradtan, reménytkeresőn Jocó* isten szobrához pihenni, alunni, elringatózni s csodálatos, - mindig tele lettem kis villamos szikrákkal, apró protuberanciákkal mik nőttek, nőttek s energiával telitettek meg s Buddha e vándoristenére vissza se pillantva, vad elszántsággal ujra nekivágtam e huszonnégy éves országutnak. Ez egy sorsjáték. Velem igy játszott a sorsom s igy játszik ma is. És igy akarja a jövőben is. Én nem birom; én érzem, hogy halálosan elfáradtam s néha már szur, szorul a szivem: ez a szüntelen mások javát akaró, mások holnapjáért dobogó nagy inpraktikus sziv, amit az anyámtól örököltem. Emiatt a sziv miatt szerette ő utálattal az embereket s hasonlott meg oly korán önmagával. Most is, mint mindig, ha csüggedek, előttem áll az én szomoru, gyászruhás Asszony-anyám.
Tegnap este meglátogatott a hugom. Ugy sirt, zokogott az ablakom alatt s könnyeivel megöntözte ezt a rut várost. Könnyeinek különös, koppanó hangja utján egy régi táltos-legendát mesélt el. Reggelig mesélt és én virrasztottam. Ma pedig eljött a bátyám. Nagy dirrel-durral végigszáguldotta, végigsivitotta ezt a rut várost s le akarta tépni a tetőket, meg a zsalugátereket. Karom mint két gót pillér támasztotta a fejemet s percről-percre komolyabb, szigorubb, dacosabb, ellenállóbb lett az arcom, a testem, ökölbe szorult a kezem; e negyedszázados országút vége felé ujra felbukkant a Célom. Halántékerembe ujra felhuzódott fáradt vérem s csak bugtam vadul és ujra elindultam: megkeresni az én életemet.

Az erőtlen
Olyan ez, mint az élet! Gyávaság, mely tükre az én, a te, az ő életének...

Különös szótlansággal üldögélt a szalonban Reögh Pál s szemöldökének beszédes játékáról azt lehetett leolvasni, hogy ő önmaga is furának tartja, hogy csinos szomszédnőit csak ugy a bizonytalanba való bámulásával szórakoztatja. Ezek a hölgyek ugyan már ismerték Reöghöt s tudták, hogy egy kis asszonyi müvészettel fel lehet őt melegiteni. Nagy ravaszsággal hozzá is fogtak, miután egy-egy szempillantást váltottak egymással.
- Meséljen valamit, Reögh, hisz a maga életének annyi bús emléke lehet! - szólalt meg Teréz asszony s anyás szemeivel körülölelte őt. Reögh felemelte fejét, végigsimitotta mély tekintetével az asszonyokat, aztán mint a kinek még a beszéd is kellemetlen, csak úgy a foga között mondta:
- Japánországról?... Az Indiákról?... Az Oceánok oceánjáról?... miről szóljon a mese?
Az asszonyok szeme felragyogott hallattán a sok csillogó álomarabeszknek, szinte az arcukon lehetett látni, hogy hirtelen még válogatni sem birnak. Nem érezték tisztán, hogy melyik: Japánország buddhás furaságai-e, avagy a Ganges érdekes, buja egzótikussága ömöljön-e ide a szalonba, ahol ők most tea mellett, siklamlós bókok helyett - különös mesékre vágynak. Nina - a legfiatalabb - barátságosan hajolt át Reöghöz s úgy esdekelt:
- Ha valamit mesélne - mondjuk - Szibériáról?
- Nem, soha - borzongott Reögh s ugy megijedt, hogy szomoru arca hófehér lett; hangja durva, keményen hangzott, de aztán megjuhászodott s halkan igy folytatta:
- Nem lehet, Nina, mert akkor mi itt mind dideregni fogunk. Azt mondják, nem? Jó! Azt tudják, ugyebár, hogy öt évig voltam bezárva s ezalatt az öt hosszu év alatt csak egyszer voltam szabad: csak egyszer nyilt ki a börtönkapu és én mohón, - álmaim megvalósulását látva - vágtam neki az ázsiai steppéknek, de erőtlen lettem, aztán... visszakullogtam - mondta halkan és elhallgatott.
- És aztán? - röppent Nina hangja.
- Nem és nem! Én nem akarom Szibériát ujra leélni - panaszkodta Reögh, de az asszonyok nem engedtek s csurgómézü szavaik nyomán ujra megindult panaszos vontatottsággal a mese:
- Egy szép enyhe márciusi reggelen szokott sétámra indultam. Nagyon különös lelkiállapotban voltam, boldogan, de mégis fájón örültem mindennek, még a megszokott, útamon heverő köveknek is, mert jött a tavasz. Minden: a felhős ég, a gyengeerejü napsugár, a környék mezőiről börtönünk felé áramló füszag, mind csak fokozták lelkem csodálatos hullámzását. Mentem, bandukoltam a három méter magas kerités mellett. Fölöttem a kék ég volt, alattam a fekete szibériai föld repedezett háta és éreztem, hogy az ég is, a föld is túlmegy a keritésen. Valami sejtő öröm környékezett s tombolni kezdett tőle a lelkem. Az útam a nagykapu mellett vitt el s mikor odaértem, szemem, szám elállt...
Képzeljék: a kapu nyitva volt s százával özönlöttek át rajta a rabok! Az arcukon bántó, eszelős öröm nyomai látszottak, rekedt üvöltő hivásokat hallottam s durva tolongásukba én is belevegyültem, aztán kisodródtam a szabadságba!
- Óh! a gyülölt, elátkozott kerités ott állott, de mögöttem és én szabad voltam. Sehol egy őr, egy puska, még a rut vissza-kiáltást is mintha számüzték volna. Csecsemőkorom ártatlanságát éltem mégegyszer végig s éreztem, hogy itt csoda történt. A többiek? Bátortalan óvatossággal, mintha előre nem látott messzeségbe távolodtak volna, huzódott a rabok szabaddá lett tömege. Olyan félős volt a járásuk, huzták, vonszolták a lábukat s mégis mind kipirulva sietett. Ha kérdezték hová, fulladt hangon a legtöbb ezt mondta, hogy: haza... Ugy fájt, mikor reájuk néztem: mozdulataik ügyetlenek, holtak, szintelenek voltak s alakjuk hajlottsága fájdalmas siró érzést keltett bennem, mert a hogy a keritéstől eltávolodva, testük kiegyenesitése által embernek akartak látszani, csak groteszk figurákká lettek.
- A mint ott a kapuban álltam, egyszerre csak, mintha villamosáram mozditott volna, magam is elindultam. Valami meleg, kivülről kapott érzés hajtott a nekem már oly ismeretlen szabadságba. Röpülni, száguldni szerettem volna, de nem birtam. Lábam ólmos járása hamar kimeritett, ugy, hogy időnkint meg-megálltam. Ilyenkor körülnéztem: ott voltak előttem Tolsztoj, Gorkij és Dosztojevszkij képei, történetei, melyeket én csak most tanultam megérteni. Láttam, hogy egy konovalow-világ volt az, a melyben három hosszu éve éltem s ami körülvett, mind idegen, megfejthetetlennek tetszett. Aztán ez is unalmas lett s tovasiettem előre, a bizonytalanságba... Útközben telemosolyogtam az előttem hajladozó buja szibériai füveket s gyerekpajkossággal odébb-odébb rugtam egy-egy agyag-göröngyöt. Repült a göröngy s ahol leesett, öt-hat letörött fűszálat olvastam meg. Ennek annyira megörültem, hogy felkacagtam és felorditottam: - Héj, emberek! szabad vagyok! - Persze, senki sem hallotta, senki sem látta, mert a többiek egészen ellenkező irányban bandukoltak. Ha falu tünt felém, aranyos kupolája után kaptam. Már azt hittem, hogy egy hete gyaloglok s a feljövő hold jelezte, hogy csak reggel óta. Rohamosan sötétedett, én megijedtem s holt-fáradtan rogytam a fűbe s erre a puha vánkosra hajtottam lüktető fejemet. Gondolkodtam, mi lesz, hogy lesz? Bensőmben otthoni emlékek jajveszékeltek s időnkint lelkembe toppant csunya börtönszobám. Aztán elnyomott a szabadság édes álma. Késő éjszaka lehetett, de nem, emlékszem már, derengett, mire felébredtem. Fáztam s dideregtem s azt hittem, hogy minden pillanatban elájulok. Föl akartam állni, de visszaszédültem és ekkor rájöttem, hogy tegnap reggel óta egy falatot sem ettem, egy korty vizet sem ittam, egy lelket sem láttam s megrémültem. Sokáig feküdtem felkönyökölve, kábultan s hallgattam a reggeli szellő mozgatta buja füveket Ugy susogtak, hajladoztak, de mind felém s azt susogták: Mi lesz veled, mi lesz veled? A távolból bántó, üres némaság tátongott felém. Az elhagyatottság annyira szivemre feküdt, hogy két csepp könnyem esett a harmatos füre. Összeszedtem minden erőmet s tántorogva elindultam abba az irányba, a merről jöttem... Valami huzott visszafelé; tán a megszokott, megutált sok durva rab? Nem tudom, csak mind élénkebben, mind idegesebben siettem, néha azonban magamat szidva, erős akarattal más irányba kanyarodtam.
- Nemsokára előttem feküdt a városi temető, melynek láttán megörültem. Mikor odaértem, reárogytam az első sirra s ott a temető körül már embereket láttam! Kitátottam a számat s igy akartam orditani nekik, de képtelen voltam még erre is. Felálltam. Hajamat az őszies szél fujdogálta s a rabtemető obeliszkjének láttára felzokogott a lelkem. Hótakarta sirokon átbukdácsolva oda közeledtem s az első rabsirnál roggyanó lábbal megálltam. Odébb nagy tömegsirok tátongtak, én kiváncsi lettem s feléjük tartottam, hogy belenézzek. És belenéztem...
- Rettenetes, - mondta ijedten Teréz asszony.
- Igen, rettenetes volt, amit láttam, - folytatta elhalóan Reögh - hét gyalulatlan koporsó volt benne. Hét megfagyott rabtestvérem... Ugy elsirtam magam, mint egy gyermek.
- És aztán? - kérdezte különös kiváncsisággal Nina.
- Hát mi történhetett ezután, a holtak után. Elkezdtem félni, szörnyen féltem a fagyott haláltól, az egyedülléttől, a magamrautaltságtól és emberekre vágytam. Sokra, annyira, a mennyitől azelőtt undorodtam. Egyszerüen futni kezdtem s mikor feltünni láttam a börtön nagy kapuját, éreztem, hogy azon belül van számomra is élet. Nemsokára ujra előttem állt az utált, elátkozott kerités. A kapujában rabok ólálkodtak, bent az udvaron ugy sétáltak, mintha semmi sem történt volna, sőt, most még szorosabban huzódtak egymáshoz. Nem hivott senki s én mégis örömmel léptem át ujra börtönöm kapuját. Bent az volt az érzésem, hogy “mindenütt jó, de legjobb otthon”. Felbaktattam csunya börtönszobámba, ráborultam deszka-fekhelyemre s elsirattam magamat.

Fénykép-leány
Olyan ez, mint egy tanagra-jelenet, melyet a humanizmus csináltat...

Teréz asszony szalónjában ujra együtt volt a régi hölgytársaság és Nina örömmel, szinte büszkeséggel ujságolta, hogy percek mulva Reögh Pál is közöttük lesz. Az asszonyok hálásan tekintettek leánybarátukra és Teréz asszony csillanó szemekkel sietett át a szomszéd szobába a szamovárért; Julia faszénért futott; Nina gyufát keresett. Mindegyike tett-vett s ezt a bájos, lázas tevékenységet a profán szemek szerelemnek nézték volna. Pedig soha sem volt messzebb tőlük a szerelem, mint éppen most. Asszonyok voltak, csupán kiváncsiskodók, hiuk és ábrándosak. Reögh különös - nem mindennapi meséi útján megszerették ezt a fura embert és az ő még furább világát...
Mikor Teréz asszony behozta a szamovárt, rátették az asztalra, begyujtották s az egyik csipkés zsebkendőjével végigtörölte, dédelgetve amugy is tükörfényes oldalát, aztán körülülték és mind belebámultak a szamovár rejtélyes reflekszü oldalába. Különös is volt... Groteszkül falta magába a tükröt, a rámákat, az asztalteritőt, az asszonyfejeket, szinte az egész szobát...
Megberregett a csengő; a szamovár lassan búgni kezdett s az asszonyok rebbenve néztek az ajtó felé.
- Itt a szomorú ember! - anyáskodta Teréz asszony a belépő Reögh felé.
- Milyen komplikált nevet adtak nekem – mondta élénken Reögh és az asszonyok közé telepedett, akik ösztönszerüen közelebb huzódtak hozzá. - Maguk megint valami mesét kivánnak. Ezt onnan tudom, mert látom, hogy felállitották a szamovárt; hallom, hogy búg a szamovár és ha az oldalába nézek, kiváncsi asszonyarcokat látok s érzem, hogy mesélnem kell...
- Nagyszerü! - tapsoltak az asszonyok s az egyik, az óvatosabbik, meg is kérdezte, hogy Szibériából lesz-e a mese, mire Reögh elfehéredve, megkomolyodva igent intett.
- Egy egyszerü emlékjelenetet fogok elmesélni, mely más szájából, szamovárbúgás nélkül, szentimentális vigjáték lehetne, de igy a “juhász és a szamár” szép tragédiája lopódzik belé - sóhajtotta Reögh Pál s cigarettára gyujtva, mesélni kezdett. - Korai nyárest volt, inkább tavasz s ilyenkor késő éjjelig sétáltam egyedül embertelen végeken. Ezek a séták mindig nagyon fájdalmas hurokat penditettek meg bennem. Mellettem kisértett a mult, a tavasz belenyilalt a szivembe s a szemeim könnybelábadtak, mert látták a jelent. Volt ugy, hogy szám elé tölcsért csináltam s a keritésen át azt kiáltottam a szabadba: Tél! Öld meg a tavaszt! Legtöbbször búsan bandukoltam szük szobámba vissza. Igy volt ez azon az estén is, melyen a fénykép-leányt megismertem. Mikor szobám nyikorgó ajtaját betettem, jó estét s egyben jó éjszakát kivántam dominózó rabtársaimnak és a függönnyel elkeritett kis kalitkámba vonultam vissza. Megvetettem szalmás ágyamat, megoldottam bakancsom szijait és meggyujtottam petroleumlámpásomat, azután kecskelábu asztalom mellé ültem és egyre-másra sóhajtoztam. Olyan más volt akkornap minden... A petróleum szürke világánál korhadni látszottak függönyszövetem szines, nagy virágai, a meszelt falat, a falon függő kis képeket mind-mind sajátos pókháló szőtte be. Fájt ez a szürkeség és szemem rárévedt az asztallapra. Egy amerikai képes ujság hevert rajt, melynek cimlapján egy idegenbe vetődött magyar leány arcképe volt. Félős, fájós lett a közérzetem, mely már ritka vendég volt nálam, de néha egy-egy hazai szó, egy-egy hazai kép még mindig visszahozta. Alátámasztott fejjel, meredő szemmel figyeltem a fénykép-leányra... Szép lány volt, az ajka hamiskásan mosolygott, rám mosolygott - legalább is akkor azt hittem. Percek alatt vad, szerelmes ember lettem, ezer, nekem hizelgő érzés nyüzsgött-forrt bennem, a fénykép-leány fölött tovarepülő legyek féltékennyé tettek. Odakint durva, csipkedő szavakkal gondtalanitották az estét a rabtestvérek s rikitó kacajjal pattogtatták dominókockáikat. Csendre akartam inteni őket, de nem birtam megmozdulni. Mágnesként tartott, vonzott a büvös fénykép-leány. Forró lett a szám, az arcom; serdülőkorom rejtélyes nyugtalanságát éreztem ujra s most már nem törődtem a kacagással, a pattogó dominókockákkal, a sápadt virágokkal, a fallal, a fakó képekkel, mert lehazudtam a jelent és odadobtam magamat ennek sajátos, elégülést nem hozó mámornak. Ez a fénykép-leány a multat hozta elém s a multból - ebből a pókhálós nagy gyémántból - különös melegség áradt reám... s hazaringatództam...
- Ide hozzánk? - röppent Nina hangja s szemeit a szomoru emberen felejtette.
- Igen! - panaszkodta Reögh Pál s rejtett mosollyal igy folytatta: - Az Andrássy-úton képzeltem magamat. A nagy ivlámpák vakitó fényt szórtak az utcára s a járókelőkre. - Hogy hömpölygött a korzó népe! Férfiak, asszonyok, fiatal, olcsó fájdalmakat hordozó leányok kacagtak, hazudtak egymásnak előttem. Sajátos rögeszmém támadt. Az arcokat figyeltem s mindről azt állapítottam meg, hogy szerelmes. Sőt! Minden asszonypillantást, minden leánykacajt magaménak véltem. Meg szerettem volna állni, hogy egy sarokba huzódva, mindent észrevegyek, de minden próbálkozásnál tovasodródtam az árral... A liget előtt egy autó gurult el sebesen mellettem, erre megrezzentem és előre figyeltem... Képzeljék! előttem állt a fénykép-leány!
- Akkorra a fénykép-leány is szerelmes lett a különös lovagba, - állapitotta meg nevetve Teréz asszony.
- Ugy látszik szerelmes lett - szólt Reögh, - de nem a lovagba, hanem Don Quichote-ba, mert mikor mellé léptem, csókra nyujtott szájjal várt, de nem csókoltam mindjárt meg, hanem teleszittam a tüdőmet boldogsággal és megöleltem. Átölelve tartottam sokáig, tovább, mint a hogy ez rokonok között illik s mikor meg akart szólalni, rózsapiros ajkait betemettem vértelen számmal... Csókolództunk! Ez volt a beszédünk... Aztán egymásba karolva sétáltunk szótlan a ligetbe. Milyen jól esett a ligeti fák lombjainak egyforma sötét szine; a levelek zizegése; a hüs esti szellő; a ligeti verklik ismeretlen dalai; az itt-ott fel-felhangzó kacajok; a siró hegedühangok, ez az egész régi zsongás... Tombolt, örült körülöttem minden s én hajtott fővel, egyre erőtlenedre éreztem, hogy ez: az élet! Mámoromban egészen megfeledkeztem a fénykép-leányról. Diákos bizonytalansággal nyultam a keze után, a dereka után és ujra megöleltem. Éreztem, hogy hideg a keze, merev a szeme, csak az ajkai mozogtak s végtelen finom hangon szerelmes mondatokat sugott felém. S minden mondata olyan volt, hogy felelni kellett volna reá, de nem birtam, mert beszáradt a torkom. Láttam, hogy a leány nem ért meg és nem érzi, hogy én tulajdonképpen a tulvilágról csöppentem oda. Mikor egy mély árnyékú útkanyarulathoz értünk, hirtelen elfutott mellőlem és csakhamar eltünt a sötétségben. Összeszedtem minden erőmet, hogy utána fussak, de nem birtam; kiáltani akartam; de nem tudtam. - Emlékszem, végtelen szomoruság vett erőt rajtam s az egyedüllét soha sem dermesztett ugy, mint akkor... Ég felé emeltem szememet s láttam, hogy a hold kajánul rámvigyorgott és a tüzes csillagok között tiszta hivéssel az Urat kerestem. Őtet sem találtam. Kétségbeesett helyzetemben, a tőlem nem messze lévő padig vánszorogtam s rárogytam. Hátamon a hideg borzongott végig s felnyitottam a szememet és reájöttem arra, hogy az egész csak álom volt! Ujra ott ültem kecskelábu asztalom mellett s lámpám is aludni készült, mert fogytán volt benne a petróleum. A fénykép-leány is ott feküdt az asztalon s most már nem is mosolygott. Odakint is pihentek már a rabtestvérek. Én még sokáig ültem az asztalnál s hallgattam szobám kietlen csöndjét, aztán ez is ráfeküdt a mellemre, a szivemre, valami vad düh fogott el, durván odakaptam a képeslaphoz s összetéptem...
- Megölte a fénykép-leányt? - kérdezte szánakozón Nina.
- Meg! Meg kellett ölnöm az ábrándokat, melyek viziókká nőttek volna és engem sorvasztottak volna el. Mikor eltéptem, mikor darabokban feküdt előttem, ugy éreztem, hogy megkönnyebbültem. Rágyujtottam egy cigarettára s lázas sietséggel - nehogy ujra itt érjenek az ábrándok - elfujtam a lámpámat, levetkőztem s belefeküdtem a kietlen csendbe: aludni!

Virradatkor
Olyan ez, mint a magyarok sorsa: csalóka...

Zöld futó kuszta be a lányos ház falát s ez akaratlanul is szine lett a benti reménynek. Az ablakok alatt dus gallyu, halvány virágu leanderek állottak, mintegy jelezték, hogy odabenn valaki virágzik. Csodálatosan derengett; csak ugy ontódott az ultramarin változata; a hold bujt, zuhant lefelé, követve sorsát az este kinevetett napnak s ahogy zuhant elferdült a szája és a gyerköcnap eléjenevetett, de csak ugy derengősen...
- Fen’egye ezt a gallyakat - dörmögte bosszusan Bálint, mert nagy óvatosságában neki ment a hegyes leanderleveleknek és akaratlan is megragadta a törzset. Meg akarta rázni, aztán meggondolta s teleszitta tüdejét leanderillattal. Durva marka ügyetlen törte, hajlitotta a halvány szirmokat...
- Odabenn alszik a lelkem! Tán rólam álmodik; pedig megigérte, ha pirkadt, akkor kigyün - dünnyögte a legény, majd keresztülfurta fejét a levéltömegen és bebámult az ablakon... Odabenn valami öreg kakukóra verte sorsát s sok nyugtalan légy mesét zümmögött néki kifelé nádhegedű hangon. Ha szeret, felébred - állapitotta meg busan s leült a leander tövébe. Elővette tajtékját s a tömésbe beleölte szive buját, aztán gyufát sercentett és a fényét két tenyerével óvatosan elfedte. Bodoran hömpölygött a füst felfelé... Bálint ökölbe fogta a pipát s hol a füstöt, hol a semmit nézte... Távolról tehénkolomp nyögdécselt; nem messze kakaskirály hallatta hangját, a mező illatozott s a fű könnye: a harmat száradttá halt. - Hess! Te! a combod áldóját - mérgeskedte s lábával az eléje settenkedő kandur felé rugott, majd a pipát szájából kivéve az ablakra pislantott. - Ebadta állatja! még felébred a lelkem! - gyengédkedte, de aztán a menekülő állat felé tekintve igy töprengett: - Hm! hisz éppen a ‘kéne, ha kigyünne fejéren, ha itt vón’; ha az ölembe szerelmeteskedne... De hát nem gyün! Nem kék neki. Tennap este a Buri fiut egzeciroztatta a szeme... panaszkodta elbusulva s ujra pipát tömött, de indulatosabban. Künn már jó magasan volt a nap és csikósan ugrándozott, földre zavart sok aranysugara. Ezek az aranysugarak le akarták seperni a házat, a fákat, a leandereket, de csak uj árnyházat, árnyfát, árnyleandert varázsoltak a homokra...
- Olyan’e akar az asszonynép - mondta a leander-árnyékra. - Az ég tudja: hány a levele; oszt’ melyike milyen?...
Fiatal csikó nyeritett a közelben s szekérzörgés zaja verte fel a hajnali csendet. Bálint a zajra felugrott ugy, hogy nekitántorodott ő is, meg az egyik leánder is. Messzefigyelt... Aztán meggörbülve a házfal mellett az udvarvégre osont; ott megállt, szertenézett. Arca hol dühtől ráncolódott, hol megbocsájtástól simult...
- Hát nem gyün! az ég se segéjje - szomorkodta s lehajtott fejjel a konyhakert felé lépdelt. Erős embersirás fojtogatta s ahogy ment, az imbolygása csupa panasz lett.
A ház felől léptek hallatszottak. Sára jött ki s az aprómarhák menten körülugrálták, körülkedveskedték. A lányon még az álom ólálkodott. Megállt a háztövénél s az ég felé, a dombok felé, a kert felé tekintett...
- Jesszus Isten! Amott megy Bálint; bizonyos, hogy várt... röppentette a leány s hangján rajtremegett az öröme is, meg a boldogsága. Ösztönből, hirtelen a kert irányba kezdett futni s mikor a keritéshez ért, szája elé tölcsért csinált s távolitón ezt súgta: - Bálint!
Mint őzbak, ha rebben a levél, fordult hátra Bálint s mikor a leányt meglátta, nyaka közé szedett lábakkal visszairamodott. Rengett a föld, a füvek hátrahajoltak, a papirvirágok szirmai mind felduzzadtak... kiabált, tombolt minden virágszin...
- Sára te itt vóná? Te vóná-e csillagok édös királynője, adsza kezed...
- Minek gyütt ide? - védekezte a leány, de nem mert a legény szemébe nézni.
- Minek? Hát csak! Tennap mondtam. Tennap mondtam azt is: ma vagy vélem gyűsz, vagy megfojtalak igy ni... - kiabálta s az egyik kerités fát ugy megfojtogatta félmarokkal, hogy az menten derékba törött.
Egy pettyes tyuk rebbent közéjük, melyet a kakaskirály üldözött. A kakas riadózott, a tyuk kapkodó hangon rájajveszékelt.
- Minek gyütt ide? csak ezért - mondta busan a leány s a menekülő tyuk után nézett. Mély bágyadtság, erőtlenség fogta el s ráhajolt a keritésre.
- Minek? Csak tenmagadért, szép szemedért, a szerelmemért... hát jer nó... hogy citerázik a kezed, oszt forró vagy... oszt az is szép, ha a hajadat hozzám fujja a szél. Nédd!... egy hót levél pottyant fejér válladra, majd leveszem - bugta ösztönös gyengédséggel s a levelet lefutta, a helyét meg csókjával melengette. Apró szellők pajkoskodtak s fehér bárányfelhőket kergettek szélrózsásan. A gyerkőcnap azóta legény lett s ugy járta sugaraival a táncot, hogy azok kidőltek s mind leszédültek a földre. Az országutról kurjongó kiáltás, ostorpattogás, szekérzörgés, meg hajnali dal hallatszott a falu felé... A legény és a leány megölelkeztek és oly erősen szoritották egymást, hogy a kerités egészen beléhajlott. Szuszogó, szines vaddá lett a legény, a keritésen átemelte a leányt s futott, futott vele le a veteményes felé... Most még szerelmese hangját sem akarta hallani, hát cseresznyés ajkait a tenyerével lefedte s a leány addig vergődött az idegen ölben s harapta a legény kemény tenyerét, miglen elfáradt, meg valami különös belebizsergett a vérébe... A veteményes végén sebes patak folydogált, lábnyi füvek zöldültek a partján s a legény rájuk fektette a kokkadó leányt, aztán mellé könyökölt s ugy zihált:
- Ne félj Sára! Olyan leszel akar a fejedelemné. Erős kapálásomtól égig ér majd a buza, oszt a kalásza mind feléd fog hajlani a te gyönyörüségedre; hófejér lesz kertünk krumplivirága: falevelet szedek, puhát, nászágyba valót...
- Oszt dógos esték után beledanólsz az álomországba... - suttogta a leány s kivánósan fonódtak gömbölyü karjai a legény nyaka köré - csak eccör, csak eccör érkezne szivem erős szerelemre, de...
- Erigy má. Van itt viz ölég, ne szaporitsd, oszt épp most, mikor má’n a te szived is mocorog... Hát e’ mi, hogy ugy megreszketsz? - kérdezte gyengéden a legény s ugy megijedt, hogy a leányt elengedte. Aztán sokáig nézte bambán, mint zokog a leány fübe borulva...
- Én elmék’... érzem - sirta a leány s hangját susogón vitték tovább a hajlongó füszálak. Már egészen kivirradt. A föld illatosan párolgott s a mezők felett bohókás madarak iveltek ide-oda...
- Ha szeretsz, hogy mennél... csak forró a kezed, a tested, jer ide, vagy erigy oszt engedd a patakba a lábod, majd megládd, felenged szived szorulása...
Ugy tett, ahogy a legény parancsolta. Beleengedte lábait a hüs, mély patakba s mikor a legény kérdezgette jó-e, szép-e? meggyógyult-e? mindig hancuros intett-csókkal felelt s trillázó hahotázással ruhástól a viz közepéig uszott s onnan hivta, oda hivta, odacsalogatta parti szeretőjét...
- Vigyázz! én mindenem arra feneketlen... aggódta a legény, de a leány hangosan rákacagott s egy uj nótába kezdett, magyar bánatuba. Tettelen, élettelen szép csend lett... A legény a tovauszó fehér felhők szélrózsásodását szemezte...
- Bálint! Bálint! - rikoltotta a leány a kivirradt reggelbe s tovasodródott az árral.
- Sára!... Sára lelkem hun vagy-e? kiabálta felrebbenve a legény s ösztönösen belebukott a patakba s hol itt, hol ott bukkant fel tébolyultan. - Sára... Sára... verjen engöm az átok - zokogta partra uszva, fübe borulva. Sirt, ólmos nézéssel rábámult a vizre...
Messze tőle a vizháton kibontott hajat vélt látni s erre ugy felorditott, hogy a faluharang ijedten megkongott. Később futó léptek hangzottak s ő feléjük meredt: a kis biró volt, egy öregasszony, két leány és sok lurkó.
- Tán a baj ráz Bálint, hogy igy nekibődültél - fulladozta odaérve a kisbiró s vállon ragadta a révedt legényt.
- Itt vót... a hótisten vót… arra vitte...
A ház felől ajtónyikorgás hallatszott, s egy fáradt hang reszkette: Sára! Sára lelkem hun vagy‑e’?...
A biró meg a többiek megborzongtak, mert e hangra Bálint megvonaglott szeme rárévedt, karja rámutatott a patakra. A biró is, az öregasszony is, a leányok meg a lurkók feljajdultak, mikor ezt látták s hajtott fővel sirni, imádkozni kezdtek. Mindenki a part szélére állt s enmagukat bámulták a vizben... Bálint egyedül maradt. A falu felől ujra futottak s dübörgésükön mozgóvá lett, s nyult, ólmos léptekkel a kerten át a leanderek felé tartott... osonva lépdelt. Lábai alatt hangtalan volt a föld, a füvek sem hajladoztak, a mezei virágok nem is szinesedtek, nem is illatoztak. A zöld futó kuszott, kuszott egyre szeszélyesen s a leánderillat messze hömpölyült. Bálint ujra leült a leander tövébe, elővette pipáját s tömte, tömte, aztán a földhöz vágta, megeredt a könnye, letörölte. Két tenyerével abroncsot vont feje köré és belebámult a virradatba...

A kuli
Olyan ez, mint egy igazságos  átkozása annak, hogy lettünk...

Lassu, vontatott mozgással közeledett a munkások kigyóvonala a bányabejárathoz. Különös alázat, hamualatti megnyugvás ritt le róluk. Lábuk rongyokba volt burkolva s ruháikon szines, nagy foltok tarkálottak. Csak az arcukról lehetett megitélni, hogy ki, milyen nemzetség, mert vegyesen voltak. Főleg kinaiak, oroszok, spanyolok, de volt nehány magyar is köztük. A nyelvük az közös volt, de csak akkor, mikor már a bányabejárathoz közelértek. Most is hármasával, négyesével, tömörültek s mert az óra még hét szabad percet engedélyezett hát cigarettát sodortak, tölcsérformájut s szenvedélyeset szippantgattak a büdös füstből. A kulik kékszinü rongyaik rejtekéből előkotorászták sajátos pipájukat, majd megtömték s leheveredtek a piszokba. Mindenki utálta őket, nem éppen a piszok miatt, hanem, hogy különös, ugatós nyelvükön mindig sugdosódtak és vakogtak. Ha valamelyik találó megjegyzést röppentett a sárgák közé, minden fehér - még a szurkáló ellensége is menten a pártjára állott. Verekedésig sohasem vitték a dolgot a kulik, ellenben, veszekedős napokon lent a tárnákban, meg a dohos folyosókon csodálatos zöldfényben csillogtak a kuliszemek! - Néha a fehérek is megérezték, hogy: ha most nem, akkor soha! És titokban mindenki véres, harakiris mesékre gondolt. Egyszer-másszor a spanyolok történeteket meséltek el sugdolódzva Illinow deszkasöntésében és ilyenkor a bányászok feleségei közül a gyöngébbek rendesen elájultak. Hajmeresztő dolgokról volt szó... Persze a magyarok “oda se neki” fogták fel a dolgot s rendesen ők kezdték az ellenségeskedést.
- Chi-long! Fáj-e még a szived bürke? - röpitette Zákány János a szót a sárgák hangyabolyába. A fehérek kacskaringósan felnevettek s a sárgák sziszegős morgást hallattak.
- Tán az asszonyát szorongatták János? - szólt egy öreg munkás bányásznyelven, de ijedten elhallgatott, mert Chi-long olyat hördült az asszony szóra, hogy a kulik maguk is megijedtek és felugrottak ülőhelyeikről.
- Megszorongattam a mellét, oszt’ ez az állat ni’ észrevette, oszt’ kontyánál fogvást ráncigálta be a lelkemet. Én odaugrottam, oszt’ rátenyereltem a képére. Igaz, hogy fikciós pofon volt, mert ugy ellendült az asszonyától, mintha bevót’ von’ rugva, - legénykedte fennhangon Zákány János s ügyet sem vetett azokra, akik csititgatták, csendre, nemtörődömségre intették.
- Ugyan pokolba véletek. Hász’ ez az én dógom! Oszt’ ha bajod van Chi-long vélem osztod, igaz-e? - orditotta s mint a pihét rázta le magáról a fehéreket. Belerohant a kulik hangyabolyába, megállt Chi-long előtt, két vállon ragadta s igy orditott: Adsz-e felelést, ha szólok hozzád ebadta fajzata!...
Persze Chi-long sunyiskodott, összehuzódott, szemeket csinált, mit a kulik megértettek s Zákány hatalmas termete kámforként tünt el a kékrongyu kulik tömegében. A kulik üvöltöttek, ugattak s rikácsoltak. Egyszerre csak élesen nekiberregett a bányacsengő. Menten rend lett.
Az ólom, mely a föld mélyéből áradt, hömpölyült feléjük, észretéritette őket s szétrebbentek. - Egy-két felügyelő tünt elő, az igazgatóság épülete felől s hosszu korbácsfélét szorongattak a kezükben.
- Mégy-e? - suhintott a szakálas felügyelő az egyik kulira, aki ugy vonszolta lábait, mint ki holnap már halni készül...
Recsegett, ropogott a kötélhágcsó s a bányanyilás egymásután falta az embereket. Végére Zákány János meg Galambos Péter maradt. Rájuk is rászólt az egyik felügyelő, mire Zákány igy felelt:
- Megyünk, megyünk Szergej testvér... csak csigavér...
- Én amondó volnék, ma lukaszd a napot! - szólott elgondolkodva Galambos Péter, majd rálépett a kötélhágcsóra és nemsokára eltünt. Elnyelte a bánya szája. Zákány még a nyilás körül ólálkodott egy darabig; le s fel járt és tizszer is megállapitotta, hogy ő biz nem fél.
*
A bányászlakások körül apró lurkók hancuroztak s az elhasznált, penészes szinü asszonyok szatyraikkal hazafelé iparkodtak.
- Hát te meg mér’ nem dolgozol? - szólalt meg az egyik asszony, mikor a bandukoló Zákányt megpillantotta.
- Törődj a dolgoddal, - ripakodott Zákány János s bekanyarodott a bányászházak labyrintjébe. A tizenhármas ház előtt megállt, berugta az ajtót s szembetalálta magát a Chi-long feleségével. Az asszony megremegett, szólni sem tudott, de annyi erő volt még benne, hogy Zákányt kifelé tuszkolja.
- Hát nem foglak bántani, fehér lelkem, csak mondd, hogy szeretsz! - rimánkodott a hatalmas legény s az asszony, - kinek szemein meleg akarom-nemakarom-láz csillogott, - furán megremegett, mert Zákány durván magához szoritotta. Rettentő vénnek, teltnek tünt nekik az idő, testük szorosan, beszédesen simult egymásra, Zákány feje az asszony vállán, az asszonyé Zákány mellén pihent s igy szótlankodtak perceken át...
- Szeretlek! És őt utálom. Chi-long - sugta az asszony - egy alázatos kutya, mék minden este térgyén csuszik hozzám, oszt csókkal is beéri...
- Utálod? - üvöltötte Zákány János ugy, hogy a falak is beleremegtek.
- Igen!... és félek... - mondta bambán, aztán felsikoltott, mert Zákány ölbekapta s vad rángással berohant vele a szobába.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- Hogy rájafekszik az ólom az ember mejjire... - állapitotta meg Zákány János s sietve a kötélhágcsó szélét fogva csuszott le a tárnába. Ott már nem talált embereket s igy hát hol négykézláb, hol meggörbülve törtetett előre, arra, amerről fáradt döngetést hallott. Néha meg-megpihent s ilyenkor zavaros gondolatoktól lüktető fejét tenyerébe fogta.
- Hejre egy asszony, oszt... - de nem tudta folytatni, mert az egyik tárnanyilásból zöld szemek csillogtak feléje... Megborsódzott s csak annyit dadogott: Chi-long...
És Chi-long tényleg közeledett, ugy szimatolt, szagolt, mint egy állat. Mikor közel ért Zákányhoz, felhördült tompán és az ő fura dzsiu-dzsicujukkal lefegyverezte a hatalmas legényt. Sokáig hentergőztek, rugtak, haraptak, sziszegtek, miglen mindkettő halálos fáradtan lihegett a földön.
- Nála voltál, nála voltál?... Elraboltad a fehér asszonyt tőlem... - ugatta gyorsütemben Chi-long s uj támadásra készült.
- Persze, hogy ott voltam, oszt, ha láttad vón’, hogy szeretkezett a lelkem... - hetvenkedte Zákány s csontjai borzalmasan beleropogtak a setétségbe.
Kés villant! Ezt Zákány is észrevette s utolsót feszitve izmain, lerázta magáról Chi-longot, ugy, hogy a tárnafolyosó oldalának röpült s nagyot nyekkent, de a következő pillanatban hatalmas, fájó orditás tetézte a csákányverte távoli morajt, aztán halk, elmuló nyöszörgéssel távozott Zákány lelke. A kuli mellette térdelt s rá-ráhajolt.
- Chi-long... - szakgatta Zákány János.
- Az vagyok, csak aztat mondd még: te voltál az ördög vagy a feleségem? - sirta Chi-long s buddha-bálvánnyá zsugorodott.
Zákány már nem felelt. A sötét tárnákból rohanó léptek hallatszottak...
Chi-long kése ujra villant...
Jöttek a többiek. Mikor közel értek, szintelen arcuk még szintelenebb lett s a fehérek közül Galambos Péter tette le először a lámpát, a tetemre borult s torpant nyelvvel ezt zokogta: János... János... s a többiek megilletődve sugták tovább ezt a nevet és olyan különös volt, hogy a sárgák megnyugvón vonszolták el a kuli testét s amint messzebb értek, apró, kuncogó hangon vijjogták:
Chi-long... Chi-long...

Az idegen asszony
Olyan ez, mint egy alabástrom asszonybőrbe bujtatott takarodó...

Uszályos délutáni csend terpedt a kis hónapos szobában és a meleg napsugarak akadálytalan kergetőztek a falon és a fal körül. A szobácska butorzata mindössze csak egy kopott - jobb időket látott - sezlonból, egy biedermeieres szekrényből s két faragott taburettből állott. Egyedül a fal tapétája volt új és szép, egy kissé hajlott Páris édeskés izlése felé. Ezt Marussza, az asszony akarta igy. Többet ez az idegen asszony nem is akart, csak szobájuk egyik falát tulajdonitotta még el. Eleinte nem szólt férjének erről, csak egy nap - mig az ura távol volt - kinyitotta kis faládáját és onnan néhány selyempapirba göngyölt rámás fényképet vett elő s unalmas gonddal ráaggatta a falra. Este az ura észrevette, rápillantott s igy szólt:
- Látod, Marussza, ez szép! - Aztán csendben ültek egyideig, majd a férfi hirtelen fölállt, kinyitotta az ő faládáját és apró, feketerámás arcképeket szedett elő, néhány szeget vert a szomszédos falba és rájuk aggatta az arcképeket.
- Látod, Marussza, akkor ez az enyém! - sóhajtotta boldogan, aztán rágyujtott egy cigarettára és belebámult a füstgomolyagba...
- Miért nézel oly dühösen az én falamra? - kérdezte halkan, tapogatózva az idegen asszony és összébbhuzódott a kis taburetten.
- Nem nézek én dühösen, Marussza, legföllebb... Különben is hagyj békén! Nekem semmi kedvem most a falra nézni, mikor a füstgomolyagot nézhetem...
- Megint ideges vagy. Az utóbbi időben feltünően ideges vagy, Ivgén Sztepanovics! - röppentette az idegen asszony és zokogós szemekkel tekintett az ura arcára.
- Na, hál’ Istennek! már megint kezded; már megint kitaláltál valamit, már megint melengeted a fantáziádat?… - pattogta indulatosan a férj s szájából csak ugy ömlött a füst az asszonya felé.
- Én nem kezdtem! Te kezdted a nézéseddel, Ivgén Sztepanovics...
- Én? Én?...
- Te... te... te...
- Hát ez tarthatatlan, türhetetlen; ezt nem lehet kibirni... az én idegeimet tönkretette a te fekete-országod! Én, mint egy roncs, jöttem haza!... egy sárga, emberi roncs vagyok belül és ha más ezt nem veszi észre, legalább te, Marussza, te, aki egy molekulája vagy az én tönkretevőimnek, legalább te lásd be és ápolj és ne kinozz, ne bánts... Hát nem elég nekem az iroda, a kenyér, a tülekedés, a harc érted, hogy te semmit se láss, hogy te csendben élj, hogy továbbra is elhitesd magadmagaddal azt a csacsiságot, hogy a mi nyelvünket, a mi szokásainkat nem birod megtanulni... Mondd, Marussza, mi van veled?... - esdekelte s az asszonyhoz közel lépve, ráült a másik taburettre.
- Mi van veled, Marussza? - kérdezte suttogva ujra és szorosan melléje huzódva, belenézett a nagy, dosztojewszkis fekete mélázásba. Micsoda éjjeli szemek voltak ezek és milyen jóleső, lanyha emlékeket idéztek... egy különös patakparti gerendaházat, széles verandát, őszülő sudár nyárfákat s hallani vélte, hogy sirnak a nyárfalombok, meg, hogyan búg belülről kifelé a szamovár... - Marussza!...
- Hazavágyom... - tagolta lágyan anyanyelvén az asszony és az ura görcsösen belekapaszkodott a ruhájába.
- Hát itthon vagy!... Ez a te otthonod!...
- Nem, Ivgén Sztepanovics, ez a te otthonod...
- Nem, nem és nem! Én megfelezem veled és ez szebb, mint amaz. Amabba most sóhajos minden zeg-zug; hajtott fővel kullognak az emberek, akik már nem is emberek, csak kutyák! - és ha kenyeret látnak, felvijjognak... azt hiszik, hogy pusztai manna. Marussza, te okos asszony vagy, csupa keleti intuició a lelked, gondold át, amit mondtam és ha érzed, akkor maradj ugy, a hogy most vagy... - imádkozta a férj s hangján rajt remegett lelkének minden alázata. - Marussza! itt maradsz?
- Nem tudom! - mondta tétovázó szomorusággal az asszony és hosszu, ápolt ujju kezével egy fürtöcskét tolt arrébb a homloka felé, aztán magához ölelte az urát. Oly hevesen, oly indulatosan, hogy belefáradt. Halálos fáradt lett; feje előre zökkent, szája odaért a férje hajához és ő halkan megcsókolta a haját.
- Mondd, Ivgén Sztepanovics, azért a fák most is olyanok ott, mint akkor?
- Ha sokat esik az eső, igen...
- Istenem, istenem, de szépek lehetnek... - örvendezett az asszony s tekintetével idegenül messzerévedt.
- Szép; a fa, az erdő, a mező meg a hegyek, mindig szépek... - mondta halkan a férj, aztán ösztönösen ujra megölelkeztek.
- Milyen rossz is vagyok én, Ivgén Sztepanovics... Én ma már csak azért szeretlek, mert te még láttad az Usajkát, a villát, a verandán ülő apámat, anyámat, az öreg, hű Nikitoffot, meg a fiatal Surát... a te első szerelmedet!
- Ez igaz! Látod, Marussza, a mit mondtál, azért nem is haragudhatom. Sura tényleg az én első orosz szerelmem volt és az is bizonyos, hogy ő volt a hid köztem és közted, Marussza - búgta élénken, mintha jólesnék neki az emlékezés. - Most is magam előtt látom Surát, milyen alázatos zavar tétovázott az arcán, mikor mi az Usajka partjától felfelé menet egy nagy fa ijesztő árnyékába huzódva megálltunk, mert éreztük, hogy a legszebb himes szó is csak rézüstkongás ahhoz a boldogsághoz mérten, mely akkor bennem s benned vibrált s a melyet bőkezüen egymásnak akartunk adni. Jól emlékszem, még te mondtad:
- Ivgén Sztepanovics, gyürű helyett erős, tiszta csókkal jegyezzük el egymást. Igaz?...
Az idegen asszonynak fájt ez az emlékezés, nem is szólt, csak rábiccentett.
- És megcsókoltuk egymást. Éppen akkor jött a veranda felől Sura és meglátott bennünket, de nem haragudott meg rám, csak másnap, mikor a favágásban segitségére akartam lenni, ezt mondta:
- Ez árt magának, Ivgén Sztepanovics és ha Marussza meglátja magát igy, fájni fog neki. Tegnapelőtt még nem vette észre, de ma megdorgálna engemet és Nikitoffot is... - Pontosan ezt mondta és minden szavával csodálatos messzire tolt magától, bár sajnáltam őt, mégis örvendtem, mert a boldogság egy oly árnyalatával ismerkedtem meg, a melyet csak a ti fekete-országotokban érezhet az ember. Látod, Marussza, a szegény emberek akarva, nem akarva, csak hidak! Millió és millió ilyen hidja van egy néhány ezer kiváltságosnak... - mondta lemondóan, aztán elült ajkáról minden szó. Az asszony lassan kibontakozott az ölelésből és száján lappangó mosollyal rárévedt a férje falára!
A szomszédos ház ablakai egymásután kiviláglottak és ez a mesterkélt fény átröppent az ő szobájukba is. Valami különös sápadt szürkeséggé dagályosult odabenn minden: az asszony, a férj, a butorok, a képek és ahogy sötétedett, egyre élénkültek a felaggatott képek keretei. Az idegen asszony pillantása ide-oda szökdécselt s bárhogy is vigyázott, egy óvatlan ösztönnek engedve, halkan felkacagott.
- Bocsáss meg, Ivgén Sztepanovics, érzem, hogy bün, tudom, hogy fáj, hogy bánt ez a kacaj, de ha a tieid fényképeit nézem, mosolyognom kell azon a sok darabosságon, mely róluk leri... Ki az amott, azzal a brutális bajusszal? - kérdezte fejvesztetten az idegen asszony.
- Az apám!... dadogta ijedten a férj s érezte, hogy szivéről egy hur pattan le.
- És amott az a haragos nő, aki ugy néz ide, mintha deportáltak között lenne?...
- Elég, Marussza, elég! Tudod ki az? Az anyám! Hallod? az anyám! - vijjogta és most egyszerre száz hurt érzett szivéről lepattanni. - Tudtam, tudtam, hogy ma ide fog osonni a fekete-ország! Te... fekete-ország fekete ördöge... hát menj!
- Most hivnod kellene és megbocsájtanod - szólt az idegen asszony és felállva hosszu, vont léptekkel a sezlónhoz közeledett, ott elfogta az asszonyi hisztéria s görcsös zokogással rádőlt a sezlónra.
- Megfogott az átok, mert elhoztalak...
- Én magam jöttem s magam megyek, - tagolta dacosan az idegen asszony, aztán felzokogva igy folytatta:
- Nem birok itt élni! Te mondtad, hogy okos vagyok... Oh, Ivgén Sztepanovics, nem érzed, hogy ehhez az okossághoz a steppék kellenek...
- Meg a bagariaszag, meg, hogy a belső finomságodat védd, egy csomó káromkodó paraszttal veszed körül magadat... - replikázta szenvedve a férj.
- Illetlenségből ne szakits félbe! - Te fogoly voltál, mikor én szabad voltam, most te vagy szabad és én fogoly vagyok! Tőlem vársz kiméletet? Emlékezz csak, Ivgén Sztepanovics, mikor egy estefelé felénk vándoroltál kiéhezve, elfáradva, lecsüggedve és az volt a szándékod, ha estig célhoz nem érsz, az ördögnek adod a lelkedet; felakasztod magad, hogy a tested megpihenjen. De a Mindenható segitőkeze hozzánk vezetett. Nikitoff, a hü szolga volt az udvarban, mert fát vágott az esti vacsorához. Megsajnáltad az öreget és te, a koldus, az erőtlen, a hontalan ember, kivetted kezéből a baltát. Favágás után a konyhába kerültél. Sura megkedvelt és igy nálunk maradtál. Éjjel - mikor a nyári zápor tovaszökellt - a veranda előtt motoszkálást hallottam, abbahagytam a regényolvasást, hogy leteringettézzem azt, aki az ábrándozásaimat zavarja. Mikor loppal kinéztem az ablakon, egy toprongyos alakot láttam az egyik fa alatt ülni, aki szemeivel az égre nézett, mintha imádkozott volna - te voltál, oh! Ivgén Sztepanovics! Abban a pillanatban váltam én orosszá - nagy, utánozhatatlan érző orosszá - s az ágyamhoz lépve, odavágtam a papirregényt és reggelig üzött, könnyeztetett a te élőregényed. Másnap szóltam az apámnak és maga mellé vett, ami annyit jelentett, hogy mellettem vagy...
- Marussza!
- Nem, Ivgén Sztepanovics, nem akarok mindent elismételni, mert, ha ezekre gondolok, fajomnak minden ragaszkodását tübe füzött fonálnak képzelem és hozzám öltögetlek, pedig te itthon vagy.
- Maradj itt te is, Marussza!
- Nem birok: megfulladok, bár érzem, hogy ujra halálosan szeretlek, hogy ott hiányozni fogsz és ha kereslek majd, de nem talállak, ha senkit sem találok, ha a forradalom mindent és mindenkit elvitt, rád fogok gondolni, mikor lecsüggedten uj imákat morzsolva, az erdőbe futok...
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Valahonnan messziről, a távoli mezőkről szénaillatos szellő ömlött a szobába. A függöny is meglebbent és ez a hófehér hömpölyülés sajátos hatással volt Ivgén Sztepanovicsra; inogni kezdett. Az átellenes ablak hirtelen elsötétült; az óra egyet koppant és a meglepett legyek zümmögve, sirva kiiveltek az ablakon. Ivgén Sztepanovics utánuk ámult, mert érezte, hogy ezek a legyek is elvittek valamit tőle... A széke is idegenül meredt alatta; a lába a más lábának tünt, a hogy ólmos kezét ráfektette. És a sötétség is ijesztően tolult feléje; összeszoritotta a torkát, áthütötte a testét, a lelkét... szemehéja aláhanyatlott, mintha meghalt volna... Aztán valami vad, külső intés felrázta, felnyitotta szemeit és figyelt: szive helyén csak a szive volt s körötte minden: a fényképek kivilágló passzpartüi is csak az elmulást jelezték neki. A messze végtelen közelnek tünt és a közel elveszett előle. Ivgén Sztepanovics a sötétbe figyelt. Figyelte: hogyan csatáznak az egykori kuriás emlékek a tegnapi szines emlékekkel, melyek egyre-egyre szinesebbek lettek, aztán virgoncul egy panaszos, számüzős románccá halványultak... mintha Marussza dalolta volna. Elhalkult benne mindenki, valaki a közelében maradt: Marussza és egy érzés, mely mintha mondta volna: a te életed igy is, ugy is hibás egy élet... Rettentően fázott; szerette volna, ha Marussza most biztatgatja, ha hivná, ha hajnalig mesélne az Usajkról, a nyárfáról, meg a lombzugásról...
- Marussza, én mondanék valamit, - kezdte halkan és felállva a sezlonhoz lépett, ráült s lehajolva odatette arcát az asszonyé mellé - szeretsz?
- Nagyon! Olyan nagyon, hogy ha itt vagy, rád sem kell néznem s folyton rádgondolok - szakgatta fáradtan az idegen asszony.
- Marussza! Én meggondoltam a dolgot és ha néhány napig vársz, mig az ügyeimet elintézem, hát... hát... veled megyek! - remegte a férj s mint báb - melynek utolsó zsinórja is elszakadt, - az asszony ölébe hullt.
- Győztem? - röppent hitetlenkedve az asszony hangja s palástolatlan vad örömében, az éji sötétben ujra és ujra magához ölelte férjét.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Két hét mulva boldog pompázással ült Marussza a szomoru Ivgén Sztepanovics mellett s vonatuk rohant a fekete országba, az Usajka felé...

A hóhullás
Olyan ez, mint a téli csend, mégis benne van az átok: az asszony, meg a tétova ember...

Hullt a hó. Olyan volt a felfelé kanyargó kis budai utca, mint egy szinházi diszlet, valamely meseországból... A hó egyre hullt és ahogy hullt, csodálatosan csillámlott.
- Különös! - mondta, szinte önmagának Solymár Pál és bizonytalan bandukolásából belebámult az esti hóhullásba. - Különös! - ismételte még halkabban, aztán elnémult; valahogy ugy érezte, hogy még a leghalkabb szó is stilustalanság és sehogysem illik bele ebbe a szép fehér csendbe. A hó hullt s pajzán, liliputi zajt vert, ahogy a földre esett. Már vastag hóréteg boritotta a kis budai utcát is. Solymár Pál addig taposta óvatosan a havat, mig mosolyra nem ferdült a szája. Valami gyerekeset gondolt, olyat, hogy odafönt az égben száz angyalt átkoztak most ki és hófehér ruháik, meg hófehér szárnyaik a kétségbeesett zokogástól egyre-egyre jobban foszladoznak. Ez a gyerekes kitalálás sok-sok évvel megfiatalitotta, átmelegitette a szivét. A szive megfiataladott, a lelke pedig maradt a régi; álmodó, esetlen lélek. Most is... testvérjének érezte a számüzött, átkozott angyalokat, kiknek az úr különös szeszélye miatt csillámló hópehely alakjában erre a kaotikus, csunya földre kell esniök, hogy a cipők peremén meghuzódva az emberek profán szobáiban elolvadjanak...
Meglassitotta lépteit, hogy mennél több hó hullhasson fekete kabátjára, meg hogy zajt se verjen a lépegetéssel.
- Jó estét, Solymár!... Szép hóhullást kivánok... - röppent feléje egy fázós női hang.
- Ez nem hóhullás - felelte rebbenve és a pierottok melegségével, éhességével tekintett az eléje toppanó prémes asszonyra. - Asszonyom, ez nem hóhullás, ez több, ez az angyalok temetése...
- Pál! Pál! - kacagta virgoncul az asszony. - Maga még le sem feküdt és már is álmodik... Jöjjön inkább haza, Solymár úr; adok egy kevés faszenet, kivisszük a szamovárját a konyhába, aztán alágyujtunk...
- Együtt?...
- Igen! Én fogom majd a gyufás dobozkát s maga kivesz egy gyufát és lángralobbantja... - csacsogta évásan és a “láng” szónál mereven a férfi arcába nézett - és ha már ég a gyufa, akkor meggyujtja a szamovárt. Jó?...
- Jó - felelte bizonytalanul Solymár Pál, mert megszokta, hogy ez a szép prémes asszony, akihez egyszer őszelőkor két házmesterné ajánlásával állitott be, hogy szobái közül az egyiket néhány napra kibérelhesse, csábitgassa, ugratgassa. Egy röpke pillanatra visszaemlékezett a multra, hogy milyen tréfálkozón, kedvesen kötötték meg az alkut, mely alku Solymárt boldoggá tette. Mintha varázslat történt volna véle: ...volt egy csendes kis budai utcája, zsalusablaku szobája és szép gazdaasszonya. A néhány napból, néhány hét lett s a hetekből évek. Igaz, hogy mindössze kettő, mert összeszoktak. Neki - mint teaimádónak - volt egy szamovárja, melyen szép szinü, jó izü teát tudott késziteni. Sokszor megkinálta az asszonyt, aki el is fogadta s kokottos megjegyzéseivel ugratgatta, bolonditgatta őt.
Néha napokon át csak azon tépelődött, hogy hogyan beszélhetne végre komolyan vele, de mikor ez a pillanat elérkezett, akkor az asszony mindig rákacagott és elváltozott. Idővel tamássá lett a füle, csak a szive egyre nyugtalankodta, hogy: hátha...
Az asszony apró, finom tipegéssel haladt felfelé a kis utcán és Solymár mellette bandukolt. Huzta a lábát, mintha a havat lapátolná, vagy mintha minden gondolata fontos lett volna.
- De hogy esik a hó!... - törte meg a csendet az asszony.
- Temetnek!...
- Temetnek?...
- Igen! Száz angyalt temetnek. Ne nézzen olyan anyagiasan rám! Hát mondja, nem szép ez, ahogy hull a hó?...
- De szép... - felelte juhászkodva az asszony.
- És, ha szép, miért ne legyen meséje is?! A meséje az, hogy száz angyalt átkoztak ki az égből... - ismételte bugva, de most szinesebben, sokkal meseszerübben Solymár Pál, a gyerekes kitalálást.
*
- Ez szép volt... - tagolta lágyan az asszony. - Nagyon szép a hó és ma a szavai is, ugy beleillettek a magányos estbe és sokszor van ám igazuk az iróknak, meg az álmodó embereknek, Solymár ur... Én belátom és mostanában már én is rajtacsiptem magamat azon, hogy el-elmerengek, el-elmélázok és ha felébredek - mint ahogy maga szokta volt mondani s amire én mindig ránevettem - valahogy ugy érzem, hogy kiesem a keretből, hogy kiesem az életből... A multkor maga Wilde Oszkár “De profundis” cimü könyvét kereste. Tüvétette a szobáját és majdnem sirt, mert nem találta meg. Én megmondom, hogy hol van!... Nálam! Elloptam!...
- Adja vissza, kérem!...
- Nem tudom, Pál, mert azóta estenden folyton ezt olvasom s ha a végére érek, ujra kezdem. Oly csodaszép ez a könyv és az élet, azt hiszem, éppen olyan rut...
- Szép könyv. Nagyon igaz könyv... - mormolta tétovasággal Solymár s szivének gyors dobbanása rajt remegett az ajkán.
Már elérték a zsalusablakot. Az asszony előkereste a kapukulcsot. Solymár pedig az előszobáét.
- Köszönöm - mondta az asszony, mikor Solymár az ajtóból félreállva, udvariasan útat kinált neki a lakásba.
Bent szótlanság ült rájuk s ki-ki a szobájába ment. Mikor a kabátokat levetették, szinte egyszerre találkoztak a konyhában.
*
- Elég! Egy kanál konyak az sok!...
- Nekem nem... Nekem ilyenkor sok kell, - mondta elváltozott hangon Solymár Pál s kanalának pereméről ugy folyt a konyak, mintha a perem csak egy vizesés zsilipje lett volna.
- Milyen furcsán ketyeg az órája!...
- Régi óra, még az apámé volt; nézze, milyen régi óra!... - csillogtatta a férfi.
- Jó óra...
- Szép; nagyon szép óra, ha akarja... - azt akarta mondani, hogy odaadja, de megakadt a nyelve, elszégyelte magát és megelégedett azzal, hogy az asszony elé tolta és otthagyta. Aztán valami fura láz ült az arcára. Ujjáról lehuzta bordópiros kövü gyürüjét és azt is odatartotta az asszony elé.
- Már ismerem! - felelte az asszony.
- Ezt a gyürüt is ismeri? - tüzelte gyorsan Solymár a teagőz felett és mikor az asszony arra is igent intett, ezt is odatolta busan az óra mellé, az asszony elé. Most más apróságokat szedett elő a zsebeiből... fényképeket, ceruzával, tintával irott papirokat - szinte maga is érezte, hogy mindez nevetséges, de nem bánta; valami belső ösztönerő hajtotta, üzte, hogy énjének apró mozaikjait, mint szerelmének motivumait egy közös halomba az asszony elé rakja. S mennél nagyobb lett a halom: annál lázasabb, esetlenebb lett ő, az asszony meg áttüzesedett. Érezte, hogy ma, vagy soha! Már látta, hogy az asszony szája szélén is ott remeg a bizonytalanság és vakon odadobta volna tiz év boldogságát most egy szerelmes, bátor szóért. Kereste, de nem találta. Körülnézett szobájában és ahogy megfordult, keze az asszony kezéhez ért. Megfogta. A kéz forró volt és nem védekezett.
- Pál!
- Magának adom az órát, a gyürüket, a fényképeket, ami ott van előtte, mert az én vagyok...
- Nem kell!... Nekem olyasmi kell, amit még nem ismerek!...
- Hát mit adjak akkor?... - kérdezte alig hallón Solymár és most már nagyon közel huzódott az asszonyhoz.
- Mit adjon?... Mit adjon?... - mondta tüzelve az asszony és a férfi arcára hajolva sugta - a száját...
*
- Mária! - ocsudt fel a csókcsata után Solymár Pál s egyre, ujra ezt kérdezte: - Ugy-e, ez csak játék, szeszély, álom?
- Nem, Pál! Ez a szerelem, ez az igazi élet... - sugározta.
- Furcsa az élet!...
- Az! Nagyon furcsa... - állapitotta meg az asszony és kibontakozva az ölelésből, kitekintett az ablakon. - Milyen sokáig élnek az angyalok!...
- Igen, Mária! Sokáig esik a hó... - és ittasan, mivel sem törődve ölelte ujra, meg ujra magához Solymár Pál valósággá vált álmát.

A kozáknő
Olyan ez mint egy setét jelenet a  vérről, a szerelemről, amelyet egy asszony s két ember csinálnak végig...

SZEREPLŐK:
Anna Mihajlowna
Pjotr Sztepán: Anna férje
Sura: szomszédasszony
Viktor Alexandrovics, európai számüzött
I., II., III., IV. kozákok.
Történik a Don vidékén. (Cári világban.)

ELSŐ JELENET.
(Egyszerü mestergerendákkal ellátott szoba, mely 
egyben konyhaféle is. Bent búbos kemence áll).
(Szin üres.)

ANNA MIHAJLOWNA (bejön): Oh! Istenem, istenem... (ugy tesz, mintha tovább mondaná).

MÁSODIK JELENET.
SURA (terebélyes asszonyság, be): ...istenem, istenem! Hallottad Anna Mihajlowna mi ujság?
ANNA (buta, kiváncsi arcot vág).
SURA (suttogva): …az atyuska megröviditette a szabadságot. Baj van!
ANNA: Csak nem behivás?
SURA: Baj van a várossal, hát nem tudod, hogy az ördög vigyen el. - Erigy mán no - már látom: mindig az urad jár az eszedben. - De furák is vagytok ti fiatal menyecskék; te jó Isten, ilyet nem tudni, hisz az emberek már ki is öltöztek, be is rugtak s mind olyan, az ördög vigyen, akár a disznó...
ANNA (a kivülről jövő hangokra figyelve): ...Halljad csak! Tán ők énekelnek?
(Mindkettő az ablakhoz megy s mindkettő kifigyel. Kinn halkan hömpölyül egy panaszos kozákrománc, majd erősbödik, szinte fortisszimó lesz, közben különös kurjongatások. A levegő izzó, fokozódó és a két nő csodálatos szépen tercelni kezd.)

HARMADIK JELENET.
(Az ajtón öt marcona legény lép be. Három közülök
skarlátpiros kozákcsuhában.)
ANNA (férjéhez rohan): Istenem! Istenem! Pjotr Sztepán mi lesz velem?
PJOTR (durva röhejjel a kozákok felé): Hallod-e? - nédd-e, hogy nyavalygózik a menyecske! No csiba te! hisz ma éjjel még véled leszek, he-he...
(Mind röhögnek, csak Anna szomoru s időnkint különösen vizsgálódik a szobában.)
SURA (odamegy Annához): Ördögbe lelkem Anna Mihajlowna, kozákasszony ezért ugyan nem sir. (Körülnéz) - ha viszik, hát vigyék; ha visszajön... visszajön. Nevess! Ilyenkor nevetni kell, muszáj...
I. KOZÁK: Mit kell csinálni te bőreszabott?
SURA (odaugrik az I. kozákhoz, de a többiek eléállnak, körülállják). (Pjotr a szin jobbsarkában ölelgeti feleségét.)
II. KOZÁK: Örül a rigó, hogy röpül a párja hehe... he (oda sug egy másiknak) friss legényre kacsintgathat.
SURA: A halálos nyavalya aki kitör. Te! (erős, vontatott gunnyal) ha az Ottomán meglát, ugyis te leszel a kozákcsuf...
(Az Ottomán szóra a férfiak elkomolyodnak s szinte vigyázzba vágják magukat.)
I. KOZÁK: Igazad van Sura combom! Ugy van. Már előre látom, hogy hogy fog röpülni... (mutatja).
(Mind feltünően nevet, kivéve az, akihez ez adresszálva lett. Ezen különös átalakulás megy végbe. Az amúgy is kissé törpe termete groteszk lesz.)
II. KOZÁK (odaugrik az elsőhöz s ördögi bömböléssel hörgi): Mi... i... i?
III. KOZÁK: Te! Tán nem tetszik, fene egyen!...
II. KOZÁK (a harmadik kozákhoz): Kuss!
(A második és harmadik kozák hajbakapnak. A III. kipenderiti a II-kat. Ezt durva röhejek, biztató szavak kisérik így):
PJOTR: Ne sajnáld, bőre vastag s nem feszes az arcán.
ANNA: Ugyan, nem röstelsz...
I. KOZÁK (amint a két verekedő kifelé sodródik): Húj az ördögét, ne üsd mán, hisz elreped a nadrág rajta.

NEGYEDIK JELENET.
IV. KOZÁK: Ez ugyan megkapta...
(Kivül még bajlódik a két kozák, majd következetesen elhal a lárma. Durva nagy léptek.)
(Mikor az I. kozák azt mondta “huj! az ördögit” stb., akkor suttyomba a bámuló Surára csap, mire az rettenetesen felfrottyan.)
SURA: Te részeg állat, mit mocorogsz? (Nyelvet ölt, de mivel a kozák csak kajánul röhög, hát nagy sértésre szánja el magát s oda kiáltja): Te muzsik!
I. KOZÁK (a “muzsik” szóra átmenet nélkül vérbe borul s az asszonynak akar rontani, de a többiek lefogják): Mit jár a szád? Én muzsik?! Én? kinek apja Dimitriew őrmester volt. Én? akinek a szépapja Sorgej az Ottomán (vigyázzállás) oldalán lovagolt, én muzsik?... (közben egészen közel fúrja magát az asszonyhoz, aki hirtelen pofon vágja).
I. KOZÁK (rettenetesen felordit).
ANNA: Szent Isten, Sura!
PJOTR: Hadd csak, szinte kedvemre vót!
IV. KOZÁK: Na komám, ez ugyan a tied vót s lesz is!

ÖTÖDIK JELENET.
III. KOZÁK (belép): Hát-e’ mi?
IV. KOZÁK: Gyere, oszt segits; poffot kapott, asszonypoffot, ez az egész!
(A III. kozák segit a IV.-nek).
I. KOZÁK: Szétszedem! széttépem...
III. KOZÁK: Ej’ ne bolondulj... nézd csak...
I. KOZÁK: A combjánál akasztom fel...
IV. KOZÁK: Pedig azt kár vón’ ugy fikciózni.
I. KOZÁK: Eresszetek! (Tuszkolják kifelé.) Komám ne nyomd úgy a nyakam.
(Künn: Hol erősbödő, hol halkuló durvaságok.) (Benn. Pjotr szörnyen mulat, az asszonyok búsak).

HATODIK JELENET.
SURA (szomorúan): Látod Pjotr Sztepán, ördög vigyen, csak ne lennétek mind ilyen részegek. Hisz látod... Hagyd mán’ azt a nyalakodást, oszt halld mit mondok...
PJOTR: No?
SURA: Hát mondom, látod oly jól megférnénk egymás mellett. Nem mondom, ti szeretitek az asszonyaitokat, sőt mondhatnám úgy: az asszonyokat, de ha jön a wudki, ha a wudki jön, akkor kiröpülünk a fejeitekből, akár csak ez az Iván innen... (kivül lárma). Szegény pára, még agyonverik... (indul kifelé, az ajtónál megáll).
PJOTR: Erigy mán’ oszt’... (nem birja befejezni, mert a felesége tenyerével befedi a száját).
SURA (ügyet sem vetve Pjotr megjegyzésére): Hisz csak a lapockámat akarta tapogatni... (El.)

HETEDIK JELENET.
PJOTR: (hangosan felröhög s durván ellöki magától az asszonyt).
ANNA: Mit neveted Pjotr Sztepán? Ej, nem nevetség ez... Látod, látod, mi úgy szeretünk benneteket, hogy no... (nézi Pjotrt) ilyen lomhán, ilyen otrombán... (Odamacskázza magát az ura ölébe, az durván magához vonja s az asszony szeszélyesen kigyózik ide-oda.)
PJOTR (ledobja magáról mint egy rongyot s az asszony térdre, könyökre bukik s ugy marad, csak fájdalmasan tapogatja könyökét).
ANNA (boldogan): Jaj!
POJTR: Na most erigy az ördögbe, hagyj öltözni. Mindjárt szemlézik az Ottomán. (Pjotr a bal ajtón el.) (Mig odabenn öltözködik, tompa zörejek, apró káromkodások hallatszanak ki, pl.: “feneegyen; csiba! Ördög bujjék” stb.)
ANNA (feláll, karját fogja s hisztériás idegenkedéssel a szin előrészébe jön, ott zsámlira kuporodik): - Kislány koromban láttam egy szotnyát vágtatni vadul s mégis lomhán, szinte tajtékzottak ők is meg a lovak is. (Élénken.) A baslikjuk ide-oda lengett a szélben (sugva). A fekete lovasok... ez borzalmasan szép volt... (élesen, majd erős, rikoltó kitöréssel). - Az apám mesélte: lázongott a város. Az Ottomán maga olvasta fel a prikázt s ők... ők bolondul, vadul, részegen, de mind nekivágtáztak a városnak. A városba vért inni... (halkulva) - mesélte, mesélte, hogy asszonyokat is levágtak, mellike nem kellette magát... (ebben a pillanatban a szobában, melyben Pjotr öltözködik, egy nehéz kozákkard zuhan a földre, utána halk káromkodás.) (Anna a zajra megreszket s keresztet vet.) - Milyen durvák és mégis...

NYOLCADIK JELENET.
(Az ajtóban megjelenik P. skarlátpiros kozákcsuhában.)
PJOTR: Na, Anna Mihajlowna mit szólsz hozzám?
ANNA (közeledik): - Szép vagy Pjotr, durva vagy Pjotr, az enyém vagy Pjotr Sztepán. (Csókcsata.)
PJOTR: Ha a másik csata is ilyen jól végződik, akkor...
ANNA: Visszajössz, idejössz és én várlak...
PJOTR (fenyegetve kifelé megy. Az ajtónál határozott, szép mozdulattal kirántja kardját, arcán faja vadsága): Látod-e?!
ANNA (némán int). (Pjotr el.)

KILENCEDIK JELENET.
(Anna sokáig néz az ablakon kifelé s egy szerelmes orosz románcba kezd.)

TIZEDIK JELENET.
SURA (be): Hm...
ANNA (magához): Éppen most jött volna a nagy téli munka. Istenem, Istenem... (észreveszi Surát): Hát te itt vagy?
SURA: Itt, lelkem Anna Mihajlowna, én… mondanék valamit. Nekem van... (magához) de nem lehet, nem adom...
ANNA: Mi van?
SURA: Emberem.
ANNA: Hisz a te urad is elment, vagyis el fog menni...
SURA (halkan): Van másik.
ANNA (ijedten): Érdekes...
SURA (más hangon): Igen... Halld mán’ ez mégis csak különös...
ANNA: Mi az?
SURA: Hát az, hogy szemle után nagy dáridót csaptak, megint wudkit adtak...
ANNA: Megint?
SURA: Ugy van! Tökrészegek voltak, aztán trombitálás, támolyogva lóra; az Iván mindjárt lefordult a lóról s a ló menten mellen rúgta...
ANNA: Te jó teremtőm!
SURA: Aztán hujrá, nekivágtak... tudod merre? (az ablakhoz vezeti Annát) Arra...
ANNA (félve): Minucsinszk!
SURA: Nagyon messze ám...
ANNA (kezét tördelve): Mit csinálok én most ember nélkül?

TIZENEGYEDIK JELENET.
(Viktor jön be. Külsején látni, hogy nem orosz. Sima,
intelligens ember, akin az orosz rubáska sem áll jól.)
SURA: Nédd-e Viktor Alexandrovics te idejöttél?
VIKTOR: Bocsásson meg, valamit akarok mondani. (Észreveszi Annát.) Jónapot egészségére, Anna Mihajlowna. Miért oly bús?
ANNA (puhán): Nem, nem vagyok bús Viktor Alexandrovics, csak...
VIKTOR (követelőn): Csak?...
SURA: Nézd, arról lenne szó, hogy most Pjotr Stepán elment, hát ide emberkéz kell, erős, nehéz dolgu...
VIKTOR: Ez az egész? Ördögbe, hát én biz nem tehetem. Sajnálom.
ANNA és SURA (egyszerre): Miért? (Anna egész közel jön Viktorhoz.)
VIKTOR (nézi a kezét): Hát emberkéz az van, de nem erős...
ANNA: Segitek!
VIKTOR: Nem nehéz dolgu...
ANNA: Ketten iparkszunk...
VIKTOR (hirtelen megborzong Anna szemétől).
SURA: No, én megyek... (Kivül pásztordudálás, később haranghangok.) Oszt na ládd ő is segit. Azért ám nálam is jöhetsz (hamiskásan). Nálam jó dolgod volt! Na a Goszpodin véletek, nyugalmas jó éjszakát! (El.) (Ahogy kifelé megy, folyton Viktort nézi, szemében tűz.)

TIZENKETTEDIK JELENET.
ANNA (kis kinos szünet után): Na menjen a szérübe és...
VIKTOR (ránéz és a balsarokba támolyog).
ANNA (hozzámegy): Mi baja Viktor Alexandrovics?
VIKTOR (maga elé): Csak a szemük, a szemeik ne lennének oly tüzesek... Olyan a magáé is Anna Mihajlowna, akár a mi otthoni éjszakáink! Szép otthonom. Elmult világ... (büvölten szembenéz.) Mennyi mélység! Ilyen láng! Most ide lángol hozzám. Ne nézzen rám! mert...
ANNA: Mert?
VIKTOR: Elmegyek Surához...
ANNA: Hozzá?
VIKTOR: Igen, mert ő már ismer, ő már mesterkedik a szemeivel. Még csókolni is...
ANNA: Csókolni?
VIKTOR: ...is csak hunyt szemmel csókol. (Felkacag.) Különös világ a maguké; még szűz, ősi, de érdekes.
ANNA: Mondják az idegenek. Látja, minálunk nagy az őszinteség...
VIKTOR: Szinte mánia!
ANNA (közelhúzódva): Nem baj. De ha nekem valaki tetszik, azt van bátorságom szemébe mondani. Mi nem hazudunk úgy, mint...
VIKTOR: Ez igaz!
ANNA: Látja, mikor Pjotr... (Erre a szóra Viktor összerezzen.) Mi az?
VIKTOR: Nem tudom, csak érzem. Sejtelem fog el, ha ezt a nevet hallom. Kérem, Anna Mihajlowna, ne emlitse. Nézze, hogy borzongok...
ANNA: Ettől?
VIKTOR: Ég tudja! Mi különös előérzetekkel birunk és…
ANNA (rásimul). (Átváltozott, mindene csupa odaadás, mintha be akarná bizonyitani a nők csodálatos asszimiláló képességét): Ne bántsa, Viktor Alexandrovics, ő nem rossz ember...
VIKTOR (tünődve): Nem? (Lassan az asszony felé fordul s óvatosan megfogja Anna kezét s szájához vonja.)
ANNA: Erősebben, még, még!
(Viktor húzza Anna karját s a kézfejtől a vállig csókkal boritja, amikor fejeik közel érnek, Anna eszeveszetten tapasztja száját Viktoréra.)
ANNA (hisztérikusan): Igy!
(Kivül kutyaugatás.)
ANNA (rebbenve): Istenem!
VIKTOR: Minek hívja ide? - Hát hová menjek, a szérübe? (el) (kivül halkuló hangon) Hess! Hess te!

TIZENHARMADIK JELENET.
ANNA (utána néz): Mi volt ez? Milyen más ez! (Feltünően sötétedik s az ablakon feltünően süt be a hold.) - Milyen sötét este lett. A szérübe... (hangja olyan, mint a madárdal). - Hisz meg sem mondtam neki, minek menjen a szérübe. Szegény most töri a fejét... (el) (kivülről hallani Anna hivását): Viktor Alexandrovics, Viktor Alexandrovics.

TIZENNEGYEDIK JELENET
(Szin üres.)
(Iván bambán benéz s újra becsukja az ajtót. Aztán hallani, amint kinn botorkál és bejön.)
IVÁN (a volt I. kozák): Anna Mihajlowna? Anna lelkem, hát hun vagy he’ - Nincs itt - no ez fura. Csak azt akartam mondani, hogy Pjotr is alig üli a lovat, hát ne busuljon, bizonyosan meggyün ma. Hej... (körülnéz) be boldog ember is ez a Pjotr Sztepán! - no átmék Surához, hátha ott találom Anna Mihajlownát... (El.)
(Hosszu szünet.)

TIZENÖTÖDIK JELENET.
ANNA (rettenetes zilált állapotban rohan be: blúza nyitva, haja bontott. Künn erősen fúj a szél, üvölt. Anna a szin balsarkában egy kis zsámolyra ül. Összezsugorodik s arcán látni az elmúlt percek ismétlődését.)

TIZENHATODIK JELENET.
VIKTOR (bágyadt, hangja kisérteties): - Hogy fú a szél... skarlátpiros az ég alja, feketék a felhők, aztán, az egyik olyan, akár egy vágtató ló. (Az ablak hirtelen megkoppan.) Hallod Anna?
ANNA: Csak a hangodat és szeretem magamat, mert...
VIKTOR: A’ bolond dolgok! Meglásd ez is az volt. (Kivül fokozatosan fejlődik a vihar. Villámlik! Viktor az asszonyhoz megy s amaz hozzábujik.)
ANNA: Nem. Ez nem, ez más. Itt nem tudtam, hogy jön, csak rám hipnotizáltad Viktor Alexandrovics. Be szép is volt, de te nem érzed azért olyan mélyen mint mi...
VIKTOR: Nem! Mert én sohase tudok ugy leszállni, mint a tieitek, ezek a lomha, durva himek. - Aztán mi előre lefestjük magunknak sokszor akaratlanul is a szerelmet és ha hallgatod, akkor, kedved szottyan rá, aztán mint a macska, selymes bőröd belesimul a mesémbe... És mikor már én észretérek: vége! Ledoblak! (eldobja Annát) mégysz a többi ilyenhez...
ANNA (sikoltva): A többihez?...
VIKTOR (maga elé): Oda.
ANNA: De aztán visszakúszok, odakúszok, ide hozzád a te árnyékodba...
VIKTOR: Ne, hadd. Nem kell, most nem birom.
ANNA (hisztériásan): De’, most...
(Kivül durva léptek, beszédek. “Hát hun vót?” – “Nem tom, ördög vigyen.”)
ANNA (felugrik): Irgalmas Isten! ez Pjotr Sztepán...
VIKTOR (a Pjotr szóra megrázkódik, aztán mint szobor áll. Arcán téboly nyomai. Ide-oda fut s mormolja): A késem, a... (Rettenetes villámlás, mely bevilágitja a szobát.) - Istenem!...
ANNA (keresztet dob magára): Most te is hivod?... Nézd...

TIZENHETEDIK JELENET.
PJOTR (berugja az ajtót, betipeg Iván is. Anna nyugodt): - Hun vagy? A’hm, Te idegen állat...
ANNA (biztos pergéssel): Igen, Pjotr Sztepán, Viktor Alexandrovics segitett nekem az állatokat ellátni, meg az udvarban is rendet csinálni, különben Suránál aludt volna, hogy most itt van, az csak azért van, mert... de neked mi bajod? Elestél?
PJOTR: Csak elesnék, ha most a városban lennék. Tökrészegre innám magamat, száz ember vérét venném, felvágnám itt (mutat Viktor nyakára) ezt a kéket, oszt orditnék... (wudkis üveget vesz elő).
ANNA: Ne igyál!
PJOTR: Oszt orditnék... Hehe, he vért, vért! (Ellankad, lerogy egy székbe, Iván is megborzong és sajnálva végignézi Viktort, aztán kibiceg. Az asszony lassan leoldja a nehéz kardot s amig ez történik, Viktor is kitámolyog.)

TIZENNYOLCADIK JELENET.
ANNA: Fáradt vagy, Pjotr?
PJOTR (szakgatottan): Ez az idegen állat... (Elszunnyad.)
(Annán csodálatos lelkiváltozás megy végbe: felnéz, szeme ide-oda kigyózik, majd hirtelen, mintha vad dologra szánná el magát, felemeli a kardot. Haja zilált, blúza nyitott, olyan mint egy amazon. Lassan az ajtó felé fordul, amerre Viktor állt. Megijed, megvonaglik s bosszús, ördögasszonyi villanásokkal kioson.)

TIZENKILENCEDIK JELENET.
(Bent Pjotr horkol, fel-felrebben. Künn apró villámok cikáznak. 
Egyszerre rettenetes vonyitó kiáltás hallatszik kivülről: Anyám! anyám!)
(Szünet.)
PJOTR (tébolyultan felüti fejét): Ő!... az idegen állat...

HUSZADIK JELENET.
(Mint őrült ront be véres karddal Anna s a kardot Pjotr elé tartja.)
ANNA: Itt a vére! Itt van vér...
PJOTR (deliriumosan ujjával rápiszkál a véres kardra. Halk, feltünő lágysággal): - Hát nem szeretted, Anna Mihajlowna?
ANNA (eldobja a kardot úgy, hogy az heggyel áll meg ott, ahol Viktor állt. Sirva): - De! Nagyon... És te visszajöttél és én megigértem neked, hogy várlak, egyedül, úgy, ahogy itthagytál. És ő... (keservesen zokog) ő... ő is az enyém volt, útban állt, hát...
PJOTR: - Hát megölted? (Ránéz.) - Véres a melled!
ANNA (megborzong, majd ránéz saját mellére és finom, anyás gyöngédséggel ráhúzza a blúzt): - Pjotr Sztepán szeretsz?
PJOTR (feláll s szomorú, mély elnyultsággal szól): Én feleségem... (Megöleli, de nem csókolja meg.)
Függöny.

A lelkem
Olyan ez, mintha a vérem kiömlene, befolyna a te véredbe s igy patakosan folydogálnánk mindenfelé, mig mások vére is belénk ömlene és akkor özönnénk...

- Az uton szánkók csilingelnek... Figyelje csak!? - szólt Zboróy.
- Szánok? Csak a szellőt hallom s szeretném, ha havat fujna az arcomba - válaszolt Ida.
- Megint mereng, álmodik? - búgta Zboróy s megsimogatta a leány puha kézfejét.
- Merengek, álmodom... olyan különös a lelkem! - panaszkodott Ida s sértődötten huzódott el Zboróytól, mert az a “különös” szónál hidegen felnevetett. Idát ez a nevetés annyira bántotta, hogy a pamlag semleges csücskére dobta magát s panaszos leányszemeivel ujjainak doboló mozgását nézte.
- Hát miért vette oly zokon? Mivel békitsem ki? - kérdezte bünbánóan Zboróy s a leány felé közeledett. Hangja elváltozott: olyan volt, mintha orgona mélyéből ömlött volna.
- Na nézze! Én nem a lelkének különlegességén nevettem... ez nem is nevetés volt. Hanem csak részvétkifejezés. Hát maga is ismeri a lélek furaságát? Magának is bemutatkozott már!?
- Látja, ez a régi hangja... az én szerelmes muzsikám. Egyszer olyan, akár a tengerzugás, másszor mint a méla hegedü, - csengte boldogan Ida s engedte, hogy a férfi fejét selymes melle fölé hajtsa. Aztán egy ideig szótlanok voltak. A leány szive élénken vert s Zboróy az ütését hallgatta.
- Ugy érzem, rehabilitálnom kell “mosolyomat” s ezért leplet lebbentek néhány pillanatra enlelkemről. Vad, vajudó mese most a lelkem, lángja maga felé lobban s reá világit; sejtelmes bizsergés fog el, mint egyszer... nagy-Északon. Akkor, arra rettenetes hideg volt. Néhány számüzöttel laktam egy vékony deszka-szobában. Kályhánk tátongott s ki-be futt rajta a szél. Ezen a kietlen egyszeren korán lefeküdtem, hogy gémberedett tagjaimat felmelegitsem. Az ágyon jól összehuzódtam s gondolkodni kezdtem csak azért, hogy elaludjam. De nem birtam. Dideregtem, szinte hangosan vacogtam s éreztem mártiromságát számüzős sorsomnak. Amikor a lábaim melegedni kezdtek, ez a furcsa melegség átjárta a lelkemet is és én utána figyeltem:
Olyan volt a lelkem, mint egy hósivatag, s az egyenetlenségek rajta, mint a hósivatagon levő számüzöttek kunyhói, majd mint vad orkán által felkavart, mindent betemető hóvilág. Most is ilyen és ilyenkor bánatos keringése lelkemet áthüti, átfagyasztja ugy, hogy határozottan sulya van. Ez a suly, meg a hidegsége bántóan érezteti velem jelentéktelenségemet. Majd mikor a hideget testem forrósága leküzdi, melegedni kezd a lelkem is. Ilyenkor benne jajveszékel millió nyomorgó buja, könnye s öröme. Néha azonban olyan a lelkem, mint parázs, - egy ici-pici kályha parányi tüzének csillogása...
- Parázs? - suttogta Ida s Zboróyt erősen magához vonta.
- Igen! - folytatta Zboróy - olyan furcsa parázzsá válik a lelkem, melyet a ki-kilebbenő lángocskák pehelyszerüvé, bizonytalanná tesznek. Ilyenkor jön a lelki vihar! Melegség, majd forróság terjeng bennem. Vörös, kék és fehér izzásu lángok árja lep el. Félek a lángtól, a lobbanástól; érzem, hogy jön, már itt van s ilyenkor egy lángtenger a lelkem! Amikor igy izzik, hevül és terjed, behunyom a szememet. Mosolygok, az arcomon egy egészséges piros foltot érzek és belemélyedek e mosolygást torzitó és finomitó ráncelhelyezkedésbe. Ahogy ez tovaterjed bennem, könnyü lesz a kezem s finom hajlásokat irok a levegőbe, csodás tulipán és jácint-formákat rajzolok vele. Aztán megenyhül a forróság, különös illat terjed körülöttem és aláhanyatlik a karom... Nem birom megszagolni a levegőbe rajzolt liliomot, nem birom fölszivni, magamba szivni illatát, hát felnyitom a szemem s figyelek:
- Csupa tavasz a lelkem!
- Mintha regősök ős zöngését hallanám - mondta Ida s hangja olyan volt, mintha imát suttogott volna.
- Adja ide a kezét! Igy... mert ilyenkor szeszélyesen változik a lelkem. Néha olyanná válik, mint egy zöld liget, néha mint nagykiterjedésü virágmező. S ilyenkor tele van szinnel. Szineket, friss, meleg, majd rikitó szerelmes szinhullámokat érzek benne. Ezek puhává, piheszerüvé, ujra bizonytalanná teszik, és mikor a virágos mező eltünik, csak a virágok szaga marad meg. Ilyenkor bóditó illat a lelkem. Ekkor valami sejtelmes boldogság terjeng bennem... megint boldogságot érzek! Titokzatos, tompa hangokká alakulót, melyből zene lesz: egy siró, ölelkező hárfahangegyveleg a lelkem! Tengeres csönd fog el, aztán távoli fel-felsiró hegedühang jajzik, sir, zokog bennem. Sokszor, mintha minden ember vágya egyszerre találkozna benne: ekkor egy vágyösszesség a lelkem! Sohasem hittem volna, hogy ennyi vágy van. Néha egyenként szállják meg a lelkem; gyakran párosával, egyszerre száz, ezer vágy rajzik, hullámzik benne. Ilyenkor ezt rebegem: soha ennyi vágyat, vagy mindig ennyit! Én szeretem őket, mert mindegyike fölmelegit, mindegyike serkent, tüzel és mindegyike visszahozza a még meg nem érkezett, avagy már elveszett reményérzetemet. Igy lesz reménytömkeleg a lelkem! Csodálatos érzés ez; ugy melegit, ugy erősit, olyan szerelmessé tesz! Virágos jókedvü leszek tőle s megszeretem az életemet. Különös, szentimentális ömlengéseket, hamari elkeseredést, a megelégedés és a nyugtalanság zavaros váltakozását veszem magamon észre. Hol forr, küzd, jajgat, majd tobzódik a lelkem. Minden nő megremegtet... sejtelmes érzések fognak el, ha egy, vélem lelkileg harmonizáló nőt látok. Élvezni kivánom őt!... Ilyenkor szinte őrület, hogy fokoz, hogy tikkaszt valami... a meleg. 
Felfigyelek:
- Mint perzselő nyár, olyan a lelkem!
- Másszor, mint csergedező patak, vad virágok, majd mint magános erdő; lehajló, egyedülálló fák, rengő buzatábla - igy tünik fel, ilyennek érzem a lelkem. Ilyenkor mély nyugtalanság vonul végig rajta. Sokszor ugy érzem, mintha messze mentem volna. Mikor igy menni, lenni és jönni szeretnék, észreveszem a hervadást körülem... Tikkad, fakul és hull minden... Ősz van, kiáltom, s az ürességtől csak ugy kong a lelkem. Felocsudok:
- Mint hervadó ősz, olyan a lelkem!
- Kacagó, tespedt buddhaistenek árnya ül rajtam s pókhálós, poros emlékek válnak bennem muzsikává. Mintha bennem sirna az a furcsaság, mely multamat összeköti jelenemmel. Vannak percek, mikor olyan a lelkem, mint a villanyzongora hengere: tele számtalan néma dallal. Néha, mint vezeklés, majd mint áhitat, szent fogadalom, istentisztelet, halotti mise...
- Milyen szép és különös... - mondta fátyolozottan Ida.
- Máskor - zengte Zboróy - boldog óráimban duzzad, emelkedik s fenséges lesz, mint egy bazilika, majd hidegen harmónikus, mint egy mauzoleum. És néha egyszerre szólal meg benne mindaz, amit itt hiányosan felsoroltam, aztán minden, de minden elhalkul és ebben a boldog légkörben olyan a lelkem, mint egy muzeuma a szépmüvészetnek s fülembe a legszebb, legcsodásabb vágy: Solvejg-dala cseng...
- Fudzsi-jáma! - sikoltotta Ida s összerezzent.
- Igen... olyan az én lelkem... - panaszkodta Zboróy s messzehuzódott a leánytól, de az utánakuszott, reáfonódott szeszélyesen s zokogó hangon igy esdekelt:
- Tovaröppent a lelkem... Hol a lelkem?!
Zboróy nem válaszolt. Olyan volt, mintha elaludt volna. Bent a szobában haldoklott a csend s uszálya: a sötétség terjedt szerte-szét.

Rapszódia
“Az én Solvejgemnek”
Olyan ez mint egy beethoveni  temetés nagy labil csónakon, oly hosszu úton át, hogy mire végére érsz szinte feltámadhatsz…

Fekete felhők nyomulnak üzetve köröttem; valami suly és sötétség nehezedik rám, meg e tengertermészetre. Vig, élénk, rövidéletü szellőlökemek támadják arcomat, majd tovafuvódva segitik a fehértajtéku hullámokat beléuszni az örök végtelenbe. Kékesen hüs minden és én figyelek: ...rohan, siklik, hömpölyög minden oda, a multirányba s ez a közelről oly félelmetes labilhajó, ellenük hasit, szel... A Kék-Pán szeme időnként enyelgő szikraüdvözletet küld ide-oda, amoda, mindenhova. Tehát, valaki figyel, vigyáz... A horizonton fekete huzódó folt kisérni, ijeszteni, biztositani látszik ezt a távolodást, ezt a valahovamenést. Az éhes percpillantások és e nehéz tengertermészet egybe egyesülve álomba szenderül... Tente, tente. Minden oly csendes, fenséges, csak a kékelem feltartózhatatlan játéka hallható gyengén. A távolban kikötőszilüet: Japán.
Az ősvágyás forró árama rezdit, melegit s életem, e szerencse pillanatában csupa bánatöröm vagyok. Minden: a nézés, a gondolkodás ugy fáraszt. Behunyom a szemem: Benne fürdök az érzéseimben... köröttem kékes csend... és Solvejg a multból idekuszik hozzám és én átölelem, vérem minden forróságával magamhoz ölelem és keleti alázatossággal elringatom. Igy alszunk, alszunk szerelembe szenderedve és ott előttünk: Japán!
*
Japán földön...
Kicsinyes városimpressziók, csodaérdekes, csodafura hegyek; hegyoromhoz vezető szük utcácskák. Szorosan egymás mellé épitett, naivan nagy üvegfalu faházak. Egy fél Sintó-világ! Bent: ravasz alázattal hajlongó emberkék, némberkék és az ő fura, kicsinyitett másuk: japán gyerekek. Percjátékot üző rikitó babák, kik, tulvilági fatalpukkal időnkint az utcára kopogják magukat, hol a kirakatok előtt eloszolva tanácstalan megállanak: az üzleteket bámulják én meg őket, s amit ők látnak, rajtukon át én is észreveszem. Különös üzletek! Mindenikben intim polcok, apró, pici áruk vannak és ebben a harmonikus asszimetriában ül, ott ül... a mesevilág óta: Krisanthem-kisasszony. Sikmetszésü szilvaszemeivel rámnéz, körülsimogat és én szomjas mohósággal szivom az ő sárga asszonyszomoruságát. Tarka facipőegyveleg... Tüff-tüff. Egy riksaember fut el előttem nyilsebesen. Utána nézek... Megbotránkozva rebegem: dollárbarbarizmus! Ezer ördög. De mily diszkréten fut. Ez az eltávolodás mind sebesebb, mind vérmesebb lesz s a riksaember szinte röpiti riksája édes terhét: Krisanthem-asszonyt. Már vágyom őket, de a riksa, az a gazellaember s az édesteher nevetgélő szemem kiséretében mind eltünik. Csak a próza-utca marad, mely a hegyoromhoz vezet...
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Az előttem elterülő szent-tó buggyanásának zaja figyelni késztet. Szakgatott a lélegzésem. Bágyadtan tekintek keresztül a falombokon és eme alázatos lomb résein át Buddha temploma áll előttem... Mindenütt csend... Valami buddhisztikus szürke csendhaldoklás. A templom falának támaszkodom s hallgatózom: a szent cseresznyefa virágeksztázisában Buddhának áldozva ontja, hömpölyiti vélt illatát; majd hozzám lopja át, hol ez a templomból áradó mirrhaillattal egybekelve köröttem vibrál... mint millió némult harsona hang; lelkemben: Solvejg dala, a legszebb s legcsodásabb vágy... Andante, ez vágykönyörgésem, mégis minden hatványra hömpölyül s igy az áhitat, nagy fortisszimója lett ez az egész pici táj. Aztán halkul, elhalkul: látszik, mintha minden távolodna, érzem: valaki hozzám lebbent; érzem: vállamon édes teher, tehát behunyom a szemem: Kimonóban, valaki tarka kimonóban ismerősen hajlik hozzám, és én mozdulatlan megkeresem, megsimitom ezt az arcot... Buddha! Buddha! Te szent... én ráösmertem.
*
Sárgatenger...
Fekete, geometrikus folt nyomul fel a tengerfelszinre: bálnatest! Elmerül, majd ujra felbukkan; ez az ő balga játéka. Nem fogok odanézni, mert megtiltottam magamnak, hogy oda, arra, a multirányba visszanézzek.
- Hömpölygö mormulás. - Tájkörnyezetem egyhangu s matt; csak a kékelem mormul, mozdul: támadni készül. Félelmetes mélységből nyomul felfelé s fenn millió kis hullámra osztódik, - rettenetes nyomás, ezek a kis hullámok egymásra omlanak s fehér, habzó könnyeket sirva összerogynak. Milyen idegen e hullámgyilkolás nekem, hogy fáj, mert ezrek mozdulatélete alszik ki egyszerre. Egy ős, hajós mondára emlékezem; figyelek, s hallom: a gonosz hullámzokogást… sokáig hallszik, egész éjszakáig.
Ködös, tropusesős napokon, bakacsinos éjjeken csak órákat számolok... a századikat csókkal fogadom, majd utálattal tolom tőlem el. Elüzöm ezeket a szintelen órákat, mik mulásán havasra öregedett a lelkem. Milyen méltó ez az üres csend köröttem és a nap már süt s glóriázása szentté avatja életemben Formoza-szigetet. - A tenger nyomul, mormul, bosszulni vágy s a nap ravasz sugárhaldoklásával fel akarja perzselni Formoza-szigetet. Idegen itt minden. Féltem magamat a tenger haragjától s mégis, most is ránézek. Kétségbeesett gyorsasággal rohannak gondolataim függőlegesen a tengermélybe... Összezsugorodik a szivem: nagy félelem vagyok. Kiutat keresek. Menekülni menni; el innen... - ütemes, nyögő sipolás - Vészharanghangok - villámsebesen hátranézek: ebben a panaszos estszürkeségben emberek futnak el mellettem s kezeikkel görcsösen a mentőövet szoritják. Fáradtan a korlátra borulok... csupa fül vagyok, szinte beleremegek. Köröttem jajzó mormogás s a tenger bosszuja egyre nő; valaki lágyan arcom simogatja, mintha lelkem szerzetese lenne. Felsóhajtok! miért, minek e gyöngédség most? - Tovalehelem; megmentem... és a tenger bosszuja egyre-egyre nő, én itt maradok, Ő tovamenekült.
*
Sumatra...
...valóban csak tovasiklunk mellette, előtte. Fáj, hogy az a távolság, melyben ott fekszik; az a lengeség, mely ott messze körülöleli, mind-mind elmúlik; messzetünik itt minden. Mellettem mesesugdosás, mondják: ez a földi Paradicsom! Tamáskodom: álomnak vélem e mende-mondát és nézem Sumatrát és felijjaz a Paradicsom. Látományképeket gyüjtök lihegve s gondolatpalettám összes szineit leigázom, hogy e meserabszolganőkkel messzetünésemet kiszineztessem.
Távolodunk. Amoda vad, rettenetes, erotikus rángatódzással hét sárga vitorlás közelit. Gyönyörű harc! A testkivánás e nagy erőmutatása mind élénkebb, forróbb, tüzesebb lesz, mintha ott a zöld pálmák alatt fekete tündérek lennének, kik e fekete vőlegényeket onnan a Paradicsomból beglóriáznák, oda a Paradicsomba várnák.
...Messze vagyok: a vitorlázók már rég megérkeztek. Elgondolkodom, aztán felkacagok! Szegényebb lett a Paradicsom. Megloptam; hét látományt loptam el tőle s most valakit velük titkon kiszinezek...
*
Indiai-Oceán...
Győzelem, győzelem szent Szélességi-fokok! Legyőztük az öreg Egyenlitő felperzselni vágyó szenvedélyét. Mi: a szélességi-fokok, a labilhajó és én messzetávolodtunk tőle. A küzdelem oly fura, oly heves volt, hogy majd elállt a lélekzetem. Percek és órák egymásra rohanva éjjé, nappá egyesültek s tolták emelték ezt a nagy északvágyást.
...Hogy omlik, hogy hömpölyül a kövér, fekete füstuszály e tengerlevegőben... bolond, bohó, fekete füstuszály. Minek ez az összekötőkapocs? Arrafelé terjed s terpeszkedik, hol emlékeim Naplementéje s ő, a hajlott, fekete füstuszály odakukucskál, majd szétoszlik remegve. (Közelemben zongorahangok.) Keresem az elmuló, halkuló hangok patakját, miglen elfáradok s a fekete füstuszályhoz ringatódzom vissza.
*
Ceylon...
Itt most telitöltődöm munkavillamossággal, melynek érzem vágyláz, bűnös, édes vágyorgia lesz az eredménye. Mint Salome, - mikor vére először pezsdült - bámulom az előttem lévő fehér ivet... Kezem fuldokló kigyózása zavar. Száz kusza vonalat, száz fura formát ás, vés... Nézem, mosolygom. Pogány bálványok! ide figyeljetek: csupa fekete foltot, valami sajátos bronzélet pillanatképeit leheltem ide! Kacagok... a pálmák husos zöldje remél körül, a banánlombok bujasága melegit; mindenem mozgásban érzem... valaki hallgatózik mögöttem. - Végig simitom a fehér felületet, az én leheletemet... Ő még mindig hallgatózik... én, én neki adom ezt a leheletet is.
*
Oceánok oceánja...
Szivem alázattal tombolja tele a közeljövőt. Oly mélyen lélekzem, mint soha életemben s sok apró, bárgyu meglátás hivja, küldi, változtatja bennem egymást. Van valami szinfónikusság, valami nagy elterült, szines félelem abban ami jön, jönni készül. Lalla-la, hogy siklik, lopódzik ez a labilhajó. Visszanézek: Ceylon is multba mulik (olyan mint az élet sirszigete). Ceylon még látszik (olyan mint egy rész föld komor asszonyruhában, melyen asszimetrikusan elszórt parázsló gyöngyök vannak). Ceylon egy pont (olyan mint egy zseni immaginációs szimbóluma) csend...
A napok és az éjjek vélem enyelegve egymástól válnak; érzem, hogy megfogant bennem a félelemélet, majd összetöpörödöm, messze nézek: csak a tenger mesél s köröttem mindenfelé ezer és ezer vizmértföld. Jajdulva valami biztos pontra vágyom, tehát gondolatvándorutra kelek s bolygásaimból mégis mindig, mindenünnen saját magamhoz enyelgek vissza. - Hideg van. - Benne élek testhatáromban. Az ajkam automata mozgása zavar; nem tudom mit teszek? Összeszoritom az ajkamat, figyelek: imamormogás visszhangzik bennem; valaki mellettem térdel s egy csodahalk imapanaszt suttog értem.
*
Vörös-tenger...
Milyen jól esik pihenni. Puha vallomásokat olvasok, majd a tengert nézem, de nem egyedül: Ő mellettem van s a kacagó, fénylő hullám szeretkezést nézi. A nap lassan ereszkedik... mintha minden egybefolyna ebben a nehéz estcsendben...
...(Fekete fenség) geometrikus, lapos csucsu hegyforma (sötét felhőkiséret, egy vad tetem) nyulik orvul felém ott a tengerszélen.
Összehuzódom. Egész pici leszek. Semmi, csak egy ismétlődő, mély lélekzet. Ő reámsimul s bucsuzva suttogja: “mi az a feketeség ott?” És én félve, sejtve, fázón felelem: Afrika! Afrika... A lemenő nap mindent misztikussá tesz. Ugy didergek. Tapogatódzni kezdek s szenderülő remegéssel őt keresem, de egyedül vagyok. Ujra ura leszek enmagamnak s látom: a lemenő nap által beglóriázott Afrika vigyorog. Rám vigyorog és én érzem rettenetes sivatagjait, oázis szomjuságát sejtem s a lelkem beborul tőle.
Távolodom - Afrika marad. Ez a bünök évezrede egy oázissal gazdagodva nyomul orvul ott a tengerszélen...
*
Karácsony...
Valahol százéves dalt énekelnek. Valamerről felzug, zeng a dallam, majd elhalkulva hozzámhömpölyül, körülölel, átölel. Most minden zöngés, örömmodulálás. Jeruzsálem felől visszhang szól. Csend. A tenger kékes alázat s benne csillog milljom égitest. A hullámok halk kacaján Radames “bevonulása” hallucinál bennem. Szól, csendül, harsan a dal; közelgésem elé száz antik harsona tátong... nő, feszül a keblem, ide-oda lebben a lelkem, érzem én: Kálváriás-ember, most születtem, hogy nékem szól, csendül, harsan az ének. Meleg győzelemének! - Tikkasztó hőség. - Szóló orgonává vált itt minden; szétterpedt bennem a multam. A valahol-felől üzött rabszolgaleány zokogását vélem... Behunyom a szememet s hallom: halk lépteit katakombás csendben. Mintha pórszív dobbanna, pórszáj esdekelne szürke rutságért. Figyelek! Zene nyomán nyilik az ajtó, koppan a palló, a rableány könnye idecsobban, a hullámok odakacagják: Radames! Radames lelked üdvtelen, ha nem öleled! és ő máris öleli hangos férfi-zöngedezéssel. Felsir, felörül, feltrilláz minden s e hangorgia messze visszhangzik most tengeres-karácsonykor. - Fura, különös vagyok; érzem: nekem valaki kell... Aida! Aida! - sugom a hullámoknak, sugom a távolodó Afrikának, sugom Egyiptomnak, de Arábia előtt némaság fojtogat s csak magamnak belülre zokogom: Én Aidám, hol vagy?...
*
Suez...
Ultramarin pir fut be mindent... bibliás partok tünnek elém s én feléjük közeledem. Örökpartok tán? Ki tudja? Amott város... Látszik, hogy emberek hordták oda s azóta mind mélyebbre süpped a homokba. Micsoda homok! Szélfutta, távolról-szép formák, idomok, fura óprimitiv bástyaszögelések, miken elmerengve keresem az ős-szellőt, mely ablakain ki- s bejár. Mögöttem csodamoraj, mely Egyiptom fele leng, vész... Én is oda figyelek s látom: Lilakirálynő hegyteste fürdik s rajta táncol Hajnalkirály ezerszerezer sugara. Mily szép a Lilakirálynő! szebb, mint az asszony-Vénus lenge szilüettje. Hogy csillan, káprázik, foszforeszkál... Én a korlátra borulva, szememen át rajta cserkeszek... ...A’ menj szép hegy, Lilakirálynő, te is Naplement felé... Igy!
Itt jobb, mert minden csupa felém ágaskodó homokhullám és én játszi nyomulással rajtuk lépdelek; mértföldcsizmázom a homokot; tovább... ujra csak homok, homok. Állj! - orditom magamnak s fellihegek... Hová lettem? Arábia sir köröttem s csodafinom homokkönnye beszitál. Milyen jól esne most elmulni; domb alá kerülni s alulról hallgatni hörgését emberállatoknak. Tovább, tovább; csak elébb vizet, sokat, aztán homokorgia kerekedhet, kell is, jöjjön is... Semmi! Arábia, a nagy lemondások öröklapályán se hang, se nesz... Csak ezer órát élni sárga sátorban, itt s imádni éjjenként kékes éjszakáit a kisérteties Arábiának; aztán felőrölni, szétfuni itt minden emléket... ej! átalhajlok Egyiptom felé: pálmák, müoázisok, fekete, törpe vonatok, mik láttán felkacskaringózik a lelkem. A parton katonák. Mereven állnak a partivigyázók. Egy betonház előtt európai demimond álarctalan simul egy aranysujtásra. Oh! Aida! Aida... nem jösz? Nem jöhet! A demimond szeszélyesen simul; ilyen hazug az élet...
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Csókom csattant madárcsőrön s megrezzentem. Ezer és ezer madár ivel előttem s nem látom sem Egyiptomot, sem Arábiát. Eszeveszetten ivelnek ezek a fehér testek, ezek az arab monda-madarak. Hess! odébb... Összeolvasom a kuszavonalukat s Élet lesz ebből is, ilyen: ...bolondság, kacérság, egoizmus, anyáskodás, imperátorság, buta hivés, gyáva jószivüség... Ha nem lennének fáradtak, választanék egy császárt közülök s küldenék hirt messze...
Hajó tért a kitérőbe s mi melléje simulunk. De szép! Japán lukszus-maru. Reflektor szemével rajtunk kiváncsiskodik. Kék falán oránzs foltok vannak, mikbe, ha belenézek: termeket, kabinokat látok és az ebédlő lüiszéz s benne komilfó-asszonyok, ujszavu tündérek... fehér, ápolt mellek csillanása, selymes ruhák susogása, mind belémilluminál... milyen különös ódonan röpköd a lelkem s pókhálós hurjai dobbannak... Lüiszéz világ, uj tündérek, halottmesék támadnak. Hamupipő közeleg s asszonyos, szomoru borulással kihajlik az oránzs foltból s mögötte Arábia, a nagy lemondások örök lapálya a háttér… Nem igaz! Befogom uj szemem!
*
Földközi-tenger...
Az érc Lesseps karja mereven visszamutat... Zavaros a tenger, szürke a háta, csikosan nyaldossa árbócát egy sülyedt viziszörnynek. Szél üvölt, erős, erélyes s jajzik a lelkem... érc Lesseps mereven mutat... látom: selymes csenddel Suez folydogál s tengeranyja közé hullámgyürüt von. Két világ! Sugdos a lelkem s ráhallgatok: visszaszégyenkezik... ó-szemem búcsut pillant. Lesseps csak visszavigyáz Naplementre... aloe; álomvilág; uj-szemem előre! Szél üvölt, uj, emberes szeszélyü, zokog a tenger, hullámriadót fuvok, előre...
Evoe! Uj-Renaissanceom!
*
Triest...
Telitombolom ezeket az ismert partokat s az embermilliók öröme bennem sztákkáttózik. Köröttem embercsend; áhitat ül mindeneken s mindenek összetöpörödnek s verejtékcseppezve feltámadnak! Kósza képek haldoklásán tetszhalott-énem éled; előre! most már császár leszek, csak még közelebb, hullámok... Ezer csengő harsonahangot! Amonnan, hogy jönnek gyermek-lelkem egykor ölelt madonnái... ide libeg Io; a tizián lányok vörös hajuk nekem lengedez; a monalizás szent asszonyok; amott tisztelt testtel Vénus; a sok csodaszép Botticcelli szenttest, Bellini, Ghirlandajó, Velence, Firenze, Pádua... nem tudom tovább... valami zavar, pedig már Császár vagyok, hajnali császár, száz emlék aranyura, van hadam is: millió érzés s még lesz ezerszerezer, de, ha a császár ujra hallja vágyát, Solvegjének zokogva máglyát rak s Mindent a lángba penderit...

II. KÖNYV
*

Az irodalom tömegkulturánk primitivsége mellett szól. Ma eszköz, mert a látást csiszolja, műveli...
A világtermészet legtökéletesebb felvevőállomása, egyben hű szolgája: a látás.
Ma művészeti produktumokkal pótolják, mely produktumok fehérlóáldozások, tűzimádások, táltosi jóslások; csak állomások, melyek egy útra utalnak, melyen meggazdagodott látásommal a világtermészet hol havas, hol zöldülő, hol virágzó, perzselő, majd hervadó művéhez közeledem és sok - eddig homályfedte - dolgot látok meg, vonatkozásokat fedezek fel; titkokat fejtek s az emberi rendeltetéssel találkozom.
Addig is legyünk hivők, mint a pogányok és mélyedjünk el az író, festő, mintázó és muzsikáló Táltosok jóslatain.

Olcsvay Géza.

Álomvilág
Most pittymallik és rege szól: Vigyázz! itt a világ zörren...

Erős szél fujt s az út fái zizegtek, susogtak. Időnként apró gallyak törtek le önmaguktól s olyan különös volt, mikor a levéltömbön át utat lelve, más gallyakat is leszakgattak.
- Az idén sokat sütött a nap - mondta félhalkan az ember s ültéből felbámult a fákra. Egy gally hullt eléje, felvette, végigsimitotta s hozzászólt: Hogy ki vagy száradva! Úgy nézel ki, mint az én esztendős, görbe vállam. Nézz engem! - hahotázta a gallyt maga elé állitva. - Én még fiatal vagyok, bár két felvonását már lejátszottam életemnek s most jön a harmadik. Te! Gally-anyó, az lesz ám szép... - lelkendezte s a gallyon át valami semmibe nézett. Az egyik perc után sietett a másik s az egyik és másik után a többi, mert csend volt, kakkemonós nagy ősz.
- Hogy is lehet igy megöregedni?... - szólott újra s feleletül a szellő suhanásán megzizegtek a fonnyadt gallylevelek. A többi perc után sietett nyavalygósan a legtöbb, mert az ember hallgatott. Hallgatta a különös zenét s ültéből a szilajon illanó gondolatai után meredt, mintha azok az úton kergetőző levelek hátán lovacskáztak volna a semmibe... Az ember csak ült s befelé élt. Átnézte az életét s arcán csodálatosan tükröződött a tartalom. Vad manók játszottak most véle; egyszerre húsz esztendőt ugrott vissza s fiatalos lábbal berkenyebokrok között botorkált, mezei tücsök nótázása mellett. Akkoriban asszony után üzték legénytársainak mókázásai. Mert lenézték különös sárgaságáért, melyet itt senki sem értett, pedig mint anyja mesélte, bibliás nap égette ilyen olajosra.
- Lábad oly kövekbe botlott, milyenbe Jézusé; szemeid úgy fennakadnak, mint azoké a koldusoké, kik az Igét szemtől-szájba hallgatták; keresztes ember leszel, Némó! - ismételgette halkan anyja altató szavait az ember, majd továbbfonva peregtette az életmesét előre. - Ej! aztán olyan kövekbe botlottam, melyeket antijézusok görditettek elém; szemeim furaságait embertársaim tettetett különcségnek vélték, az asszonytársaim ellenben érdekesnek hitték s igy asszonyos-ember lettem. Akadt egy-két kedves emlék, bár a szebbjét messzekergettem... - beszélgette önmagával s jólesőn mosolygott, mert eszeveszetten táncoltak előtte a holtlevelek. Az út végén sötét szilüet közelgett s a porszemek meg a levelek mind elejbe szökeltek.
- Ez igazán érdekes dolog: tüneményt látni korán reggel. Talán itt virrasztott? - szólt az asszony, ki messziről olyan volt, mint egy sötét szilüet.
- Oh! A tudás anyja az ismétlés s az álmosságom oka, hogy épp az imént messzekergetett emlékeim között botorkáltam. De mióta él itt egyszer-volt-kisasszony?... - ugrott fel ültéből az ember.
- Csak maradjon! Ülve még érdekes, még igy fiatalnak látszik, de ha megengedi, én is leülök - pattogta óvatosan az asszony s leült.
- De miért a baloldalam mellé? - kérdezte zavartan az ember.
- Miért? Mert, ha jól emlékszem, maga nem tud a baloldalára támaszkodni...
- És? - toppantotta a férfi.
- És hátha én is messzekergetett emléke vagyok és nem akarok onnan a messziből erre az erdei útra tévedni. És kérem, ne hivjon engem “egyszer-volt-kisasszony”-nak! - mondta az asszony és elcsendesedett.
- Gunyolja a multat? - ágaskodta az ember.
- Nem! - jelentette ki erélyesen az asszony. - Az elnevezés már eleve hibás, mert, ha maga jóizlésü ember, megérti, hogy az “egyszer” szó az csak egy speciális egyszerre vonatkozik s a “volt” az elmult s jelenné csak az iskolákban gyúrják; a “kisasszony” szó, ezt meg maga nagyon jól tudja, hogy már réges-régen asszony, anya vagyok, sőt...
- Sőt? - törte meg a beszédet az ember.
- Ne érdekelje minden! - katonáskodta az asszony s szigorú szemmel nézett az emberre, aki hirtelen felállt, meghajtotta magát s szólt:
- No jó! Akkor bocsásson el. Nem tudom a rámparancsolást ügyesen elkönyvelni, megvallva őszintén, már rosszak kissé a szemeim...
- Barázdás az arca; gyerekjáték lett a szive, szóval megöregedett... - tétovázta az asszony s az előtte álló férfi kezét fogva, csendesen szólt: - Némó! Maga nem változott úgy meg, mint én. Én sokat próbáltam azóta. Két férjem volt...
- Kettő?! - szörnyűködte az ember s újra az asszony mellé ült.
- Ne ijedezzen! Az egyik él. Jó ember és szeret... - merengte az asszony.
- Igaz, hogy ezt többes számban szokás mondani...
- Némó! - könyörögte az asszony s az ember megérezte a tapintatlanságot és a bánástól bütümös lett az arca. Egyideig szóbeszéd nélkül üldögéltek, majd az ember szemeivel rácserkészett az asszony arcára.
- Szóval megöregedett - szakgatta az ember.
- Meg. Matrónásodik a hajam; fáradt a nézésem, de vallja be, ez előnyére van az arcomnak, tehát...
- Tehát még hiú - szánakozta az ember.
- Mondtam, hogy férjem van...
- Tehát igaza van! - szólt búsan az ember s lábával egy levelet odébb rúgott, egyet meg eltaposott, mire az asszony felszisszent s kezét rátette az ember térdére, hogy ne vandáloskodjon.
- Némó! Beszéljen valamit magáról - hangzott az asszony kérlelő szava.
Elcsendesedett az erdő, csak sárgult, sárgult, mert a napsugarak rárohantak a lombokra. Valami terpedő, halk létezés ült mindenen s Némó érezte, hogy most lehetne mesélni. Az antijézusairól, az örömeiről, a fehérnépjeiről, a sikereiről, a reményeiről, szóval mindarról, amibe azóta belebotlott.
- Némó! Beszéljen valamit magáról! - kérlelte újra az asszony s lányos öröm csillant szemén, látva, hogy az ember háta mögé támasztja a karját.
- Ugy vagyok, szabad vagyok, mint akkor voltam... - csillogta az ember.
- Maga agglegény? - hitetlenkedte az asszony.
- Pedig boldog vagyok! - büszkélkedte az ember s előkészületeket tett arra, hogy a karját visszavonja.
- Némó és a nyáriszerelmek! Ez nem is hangzik rosszul - évődött az asszony.
- Nem - nem. És érzi, hogy ennek becsületesebb a visszhangja?
- Tessék?
- Semmi! Csak a visszhangról emlékeztem, meg a hujrázó asszonyokról! Ej! Látja ezek a gubózó emlékek ma mindent széppé glóriáznak előttem. Ezek üztek, emeltek. Rajtukon át törtettem előre tapsvihartól a füttyig; hónapos szobából a több szobás lakosztályig és innen ujra a hónapos szobáig. A madarak tavasszal jönnek ide nyárra, túltettem rajtok: én tavasszal mentem innen vad Indiákra. Emlékszem: egy karácsony éjjen Afrika tünt elém a bibliás vizeken. Olyan volt, mint egy fekete-fenség... s mindez egy pár fontért, de most eladom mindenemet és mindent fekete-fenségekre és madarak utánzására fogok költeni. Most lesz erős, friss és szép az életem!... súgta az ember s az ajkai remegtek.
- Hagyja Némó! Ez álomvilág...
- Emlékszik? Valamikor a mi álmunk volt? - jegyezte meg szatirikusan az ember.
- Hiába, elhibázott álom... - vetette közbe az asszony bizonytalanul.
- Miért? Az ébrenlét mást hozott volna? - kérdezte indulatosan az ember.
- Igen. Meleg családi otthont, ami többet ér a hónapos szobánál...
- Gondos feleséget és ez reális - gúnyolódott az ember, aztán elhallgatott. Az asszony is mintha elszenderült volna. Az erdőből hirtelen rikitó gyermekkacagás hangzott. Az asszony felfigyelt s szemei anyásan csillogtak.
- Hallja ezt az édes hangot? - tombolta boldogan s mereven figyelt az erdőszélre, honnan két kergetőző kislány futott gondtalan az útra.
- Hallom. Két moszatos gyerek. Ez az egész... - dünnyögte az ember s különös fájdalommal huzta vissza a karját és rámutatott a szivére. - Látja! Ez unja meg a táncot s beleszédül az ember meg belekékül...
- Kató! Katókám... - nyujtotta karjait az asszony az egyik feléje futó kisleány felé. Aztán ölbekapta és az ember felé fordította.
- Némó! Mit szól ehhez a pompás leányhoz: az unokám...
- Az unokája? Az u-noká-ja - szörnyüködte az ember s bambán nézték egymást, ő meg a buksi gyerek.
Az idegen kisleány hivni kezdte Katót, ki mint egy tapsi nyul a hangirányba figyelt s nagyanyja öléből leugorva kis társához iramodott.
- Kató! Katókám, ne szaladj! - rikoltotta az asszony s hangja most bántó, öreges volt. - Bocsásson meg, remélem meg fog bennünket látogatni. Villa Nş 16, Isten áldja - mondta gyorsan s az unokája után futott.
Némó csak ült, ült s ahogy az asszony messzebb s messzebb tünt, úgy bólogatott. Aztán rápillantott a száradt gallyra, melyet még mindig a kezében tartott. Szépen maga elé emelte, szemeivel körülölelte s félelemmel messzehajitotta és útnak indult. Vad szél kerekedett s a fonnyadt levelek, meg a letört gallyak szeszélyes kergetőzéssel mind utána osontak...

A halál lát...
Most pittymallik és rege szól: pindurka csónak a rege fonál; a rege foly, te összetöpörödsz, a pindurka csónak már óriássá tágult; a rege foly; elvész a karod, a lábad, a fejed, csak a szemed marad s rettentően néz és már látsz...

- Gyi-hó! Százkilencvenkettő - nyolcvannégyes...
- Hoóp! harmincnégy-tizenkettő. Itt vagyok...
- Kilenckettő-hetvenhat...
Igy orditoztak pálinkás hangjukon, az álmos lovaikat ösztökélő kocsisok és a barlang alaku mozi főbejárata öntötte, egyre öntötte a fekete szillüetteket: az embereket. Furák voltak most ezek az emberek! Az arcukon még rajt ült mindaz, ami percekkel ezelőtt filmen pergett le a szemük előtt. A film lepergett s a filmmese láthatatlan iveléssel rátekerődött a testükre. A filmmese ezer és ezer méterével lépdeltek a kijárat felé. A szájuk szintelen, mozdulatlan lett s testükkel nyomottan simultak egymás hátára a sodródásban. Még bocsánatot sem hazudtak egymásnak, ha idegen cipőkre tapostak; csak lélekzettek és sodródtak és ébredtek...
Künn egyik-másikát egy-egy felpattanó kocsiajtó, a legtöbbjét pedig az utcák setétje nyelte el.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- A számok mindig realisak, de ilyenkor undoritó hallani - gondolta dr. Keokey Bálint, akkor, mikor egy tömeg fekete ruháju, nyomott arcú emberrel kisodródott a fagyos, havas utcára. Disszonánsnak tünt neki a kocsisok zaja; furcsa szorongó érzés lepte meg; elszédült az esze s szédülni érezte a lelkét is. Ösztönösen rádült a bejárat előre-ugró kariatidjának széles lábazatára s ráámult a fekete szillüettekre...
A kocsik egyre sorakoztak, nem fogytak el, a pálinkás kocsisok még egyre-egyre orditották a számaikat s az emberek felébredt része már suttogott egy s mást és dr. Keokey úgy találta, hogy ma, most mindenki más, hogy az arcok mind nyultabbak, szebbek és egészségesebbek. Ahány ember avagy némber ment el előtte, mindmegannyi gondolat megjegyzést tett...
- Két órával ezelőtt undok lehetett ez a prémes ember, most szép, nyugodt az arca; a rácsimpaszkodó nő az is szép...
*
Ez a nő reggel is szép volt már; most olyan, mint egy halvány hideg szobába tett virág, tehát csodásb mint reggel volt...
*
- Ennek az embernek az arca ujra deliriumos lesz, amikorra a sarokra ér, de most öntudatlan labil boldogságban ring, tehát ez is szép...
*
- Ez az öregnénike az ezüst hajával olyan, mint egy egyszerü téli gyerekrege, Ő is szép...
*
- Ez a kis lány, meg a kis fiu loppal lépdelnek, mintha meséket cáfolnának, most az apjuk sem tudja, hogy ők az őrangyalok és szépek...
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
És még száz ember, száz gondolat kellett dr. Keokeynek ahhoz, hogy a szépnek vélt arcokon ujra maga elé képzelje a filmmesét, hallja a sistergő filmpergetést, lássa a rutul becsapott leányt, ahogy fehérvásznon asszony lesz belőle, vagy ahogy nagy, lomha lombu almafa árnyában ül, vagy elhagyott országúton tépelődik, idegen házban, más családjában idegenek öröménél sir és lemond, lemond arról, mit lányálmainak burka titkol, arról, hogy egy tiszta ember esetlen szerelmét hallja s meghallgassa, mert lelkében ujra és ujra felparázslik az undok, édes egyszeri bűn... Dr. Keokeynek szeizmográf lelke volt s ez a filmmese összetörte; egy jelenet jajzott, viharzott s zajlott lelkében, - el akarta felejteni, de beleszédült ebbe az erőtlen akarásba.
- A legcsodásb volt akkor, - suttogta maga elé; a suhanó fekete emberek közé dr. Keokey - mikor a Niagara jegén a halál várt reá, akkor már nem zokogott, akkor olyan szép volt, mert megadta magát... aztán elsodorta az ár, lesodorta a semmibe... Milyen primitiven egyszerű szó ez a: Semmi!... - morfondirozta s mintegy hirtelen ötlet, feltürte a gallérját s iramló léptekkel nekivágott az utcák sötétjének...
Azokon a mellékutcákon alig járt már valaki. Keokey doktor csak menekült. Menekült? - Egy különös őrület nyomasztotta szeizmográf-fantáziáját; ugy érezte, hogy a bukott lányasszony filmje testéről letekerődik s mennél messzebb rohan, annál több jelenet alattomoz utána és élükön jajzik s tombol saját élete, mint egy memento.
Az egyik sötét, kanyarodó utcában két részeg bandukolt, nótaszóval:
- Nem vagy legény Berci - orditotta az egyik s a másik rekedten elismételte, aztán ránevettek a mellettük eliramodó alakra, meg a nótára. Keokeynek most jól esett a két részeg durva röheje. Szeretett volna közéjük menni, korcsmába vinni őket, hogy mássá legyen enmaga is, hogy jókedvü legyen; Keokey közéjük akart menni, de nem birt megállni, csak iramlott, iramlott...
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- Bocsásson meg, kérem! Én igazán nem tehetek róla. Én ma este... - dadogta dr. Keokey egy idegen munkáskülsejü nőnek, akivel a mellékutca hirtelen kanyarodójánál gorombán összeütközött. - Maga sír?...
- Nem tudom...
- Kérem, ne sirjon, hiszen ez egész véletlen történt - kérlelte a nőt.
- Ha sirok, nem ezért sirok, uram - szakgatta a nő s kegyetlen zokogásba tört és kendőjével a fejét meg a testét csenevész púppá egyesítette; csak a szeme maradt szabadon, mely úgy csillogott az otromba szürke utcasarkon, mint egy elvesztett gyémánt.
- Szép szem! Nem olyan, mint a bukottleányé, de szép - figyelte párhuzamoltan Keokey, aztán ösztönösen lépdelt a nő mellett, aki ütemtelen, tétova remegéssel idegenkedett mellette.
- Én nagyon sietek, kérem... nincs időm, uram!
- Valami baj érte? Legalább a nevemet engedje megmondani. Megengedi? - engesztelkedett Keokey - sajátos megérzéstől űzetve. Szorosan a nő mellett lépdelt, ámulósan figyelte, falta annak különös viselkedését.
- Nem tudom, uram - súgta sirósan egy kis idő mulva a nő s fejét úgy fordította a férfi felé, mintha eszelős, messzeségből révedt volna a szavakra.
- Keokey Bálint doktor...
- Doktor! Ön doktor?! - rikoltotta a nő s a havas utca csendje menten kettérepedt. Eszelőssé lett a nézése s ragadozón kapott a férfi karja után. - Ön doktor?... Kérem, én Mária vagyok. Én éppen egy doktort keresek s nálunk az anyám hallodik... könyörgöm, segítsen az anyámon!... Milyen hideg van, doktor úr, itt az utcán!... Nagyon fázom. Istenem! Istenem! Mégis meghallgattál, mert könyörögtem. Doktor úr, ne húzódozzon tőlem, kérem, az én anyám halódik és nem messze lakunk innen... aztán újra felzokogott.
A rideg havas utcán csak Mária és Keokey léptei vertek némi zajt, nem hangosat, csak kisértetieset. Messziről a két illuminált ember rekedt danolása szakadozott boldog kacskaringással. Keokey torkát ujra fojtogatni kezdte a mai est, olyannak érezte az életét, mint az utcát, hideg hullának, mely előtte fekszik, hogy ő rajta lépdeljen s érezte, hogy mennél messzebb ér, annál jobban fagy, hűl a lelke.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- Mária! Máriám, olyan messze voltál, hivtalak és nagyon, nem jöttél. Szólitottalak...
Itt vagyok anya, nyugodj meg és itt... elhoztam a doktor urat, véletlen találkoztam vele... - lelkendezte egyengetve a szoba nyomasztó csendjét és a sötét fekete kendőt válláról lejtve két kézre fogta, majd anyja ágyán át, átaldobta a diványra, mely száz éves volt, ósdi és horpadt hátu. Ahogy a kendő ráesett a diványra, szelet rögtönzött, hangot utánzott, olyant, mint egy petyhüdt sóhaj.
- Hol a doktor?...
- Itt vagyok asszonyom; de én...
- Mária ültesd le a doktor urat... nyögte, aztán fennakadt a szeme, hófuvós félelem üvegesedett rá, száraz száján egy-két hiábavaló mozgás után ujra hangok szakadoztak igy: - Mária! kerestelek, hogy... meghaljak...
- Anya! doktor úr kérem segitsen rajta!
- Mária! nem kell doktor... Nem lehet a doktornak Isten ellen tenni!... Isten a kezdet és végzet... Máriám, ülj ide... ágy szélére... add kezedet... ne félj, nem akarom, hogy félj, ne félj tőlem Mária. Nézd, nézd, sötét fellegek tetején lovagol az apád...
- Jaj! Jaj! Anyám, sohasem szólottál róla? Hol az apám?
- Lovagol az apád, nem látod? Doktor úr maga sem látja? - rikoltgatta az asszony, esztelen, viziós agóniájában s mig ő szabályos biztonsággal ügetett az engesztelő kimulás elé, addig Mária is és Keokey zabolátlan kapkodással ilyen szavakat dobáltak egymáshoz: - Morfium? Opium? - Nincs! tiz percre van a gyógytár. - Hány óra? Reggel kettő stb.
Az anya elfáradt, csak a lélekzés nyöszörgött belőle. Ők is belefáradtak a kapkodásba, rátaláltak egymás kezére, mert e pár óra óta megszokták egymást. Az elmulás rettentő szintétikusan terpedt lelkükön át s hogy ezt ellensulyozzák, testükkel egymáshoz közeledtek. Mária, mert anyja - ugy akarta, leült az ágyszélre s Keokey szorosan mellé huzódva egyre némább, tehetetlenebb lett...
- Boldog az, kinek büne elfedeztetett... Az én bünöm az én véletlen örömem volt... Ne félj Mária... most megkönnyebbültem, mert emlékezem... Te vagy az én bünöm, Mária! bűn voltál - mondták, meg leköptek azok, kik ismertek, mert nem ismertem az apád... leköptek; azóta éjjel és nappal nehezedik a te kezed rajtam... sirásom szárazsággá vált... én most meghalok... Ne félj, Mária, örökbe hagyom a bűnt, Mária!... Mária, Mária, nézd! sötét felhő tetején lovagol az apád; a halál zörög, röhejes az arca, rámtapos... meg... halok...
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Utálatos, aggott csend ülte meg a szobát és ráterjedt mindenekre. Ez az aggott csend hallatlan hordatta szerte a butorokat, ez az aggott csend sok érzés fojtása, ezer akarás megtorpanása lett. Ez az aggott csend akaratlanná, megnyugvóvá tette Máriát és Keokeyt is. Mária csak akkor zokogott fel, mikor már a szavak is, meg a nyöszörgés is belefultak a csendbe.
- Meghalt az anyám!...
- Igen! elnyugodott, és Mária virrasztja! Mária volt neki az egykori bűne... véletlen találkozott vele, mint maga velem s csodálatos szive lehetett, mert odaadta magát... - sugta tüzelőn Keokey.
- Nem igaz! Meghalt az anyám s maga rutul becsapott, nem segitett rajta... - sirta tompán rohamosan s eszelős nyegleséggel ráiramodott az ósdi diványra. Zokogott; csendben, mint a permetező őszi eső. Keokey ösztönösen utána botorkált, leült a divány szélére, szemeivel erősen a rángó leányt nézte, lelkében utálta önmagát, az Urat, a halált, a sorsot s mindent; szemei rettentően kitágultak s a zokogó, kokkadó lányon kivül semmit sem látott, minden eltünt előle, csak a rángó test maradt, s lelkét teleömlötte vérének átka, lehajolt, hozzásimult Máriához; arcát az arcához tette, testével ráabroncsozott a lány testére, úgy, hogy ez a nagy engesztelés lihegő szeretkezéssé tévedt. Még a csend is némábbá tébolyult, mikor Mária az asszonyi hangot sikoltotta...
*
A percbe zárt öröklét után Keokey félni, fázni, remegni kezdett, undok férfigyávasággal simult a leány arcához, megcsókolta a kezét, s mikor a haját is meg akarta simogatni, megreszketett a keze, beborult az arca, mint az aszkétáké, kik egyre nyomasztóbban érzik bűnös voltukat. Keokey is bünöző volt s körötte az égi Ur ádámi titka settenkedett. Ha az élet nagy jelenetei elé került verte, verte ez az átok s akaratlansága, gyávasága parazitává melegítette. - Fájt neki Mária tetemrehivó szava s szolgain közelebb simult a hunyt szemü lányhoz, hogy újra megölelje s világos tisztasággal érezte, hogy rövid a karja, mert a lány nagyon messze s mélyen ring még tőle... Most már lett volna bátorsága megmondani, hogy ő nem orvos, csak bölcsész, csak a lelkek orvosa és hogy őt veri az égi Úr, a sors és minden, mert mindenki lemarad mellőle...
- Mária! te nem félsz? - súgta idegen melegséggel, a leány füle felé, de Mária nem birt felelni, csak visszaölelt, mert asszonyos perceinek tébolyult visszhangjába mélyült. Mária most mindent érzett csak a halált nem, hisz sohasem volt az élet oly közel hozzá, mint éppen most... Önfeledt kábulatában egyre erőtlenedett az ölelése, miglen lassan beleszundított az álomba.
Keokeyt vad viziók lepték meg; a falról a meghalt szeretők raja törtetett felé, elszorult a torka, verejtékezett a homloka, hirtelen felállt s osonni készült és bár nem akarta, mégis rátekintett az ágyra, melyről a szederjesszáju halott asszony szemei üvegesedtek... - a halál lát!... borzongta reszketve és úgy érezte, hogy hiába fordítja el fejét, az üveges szem mindig feléje, eléje mered. Valami vad, elszánt élni akarás szállta meg, feltépte az ajtót, az udvaron néhány buta percet botorkált, mig a kaput megtalálta; egy rántással letörte a kilincsét és rohant, kirohant a hajnalba...

Morinága herceg
Most pittymallik és rege szól. Itt tovatünnek az utcák, a városok, az erdők, a tengerek s az ég; az asszonyok, az állatok és az emberek, a szerelmek, a testkivánások, meg minden sok átkos részletek, hogy látszodjon mi: örök...

Szinjáték 3 képben.
I. kép: Morinága sirjánál, Nikaidomurában. Éjjel.
II. kép: Holtak menedékhelye.
III. kép: Fudsijáma csúcsa.

SZEREPLŐK:
KUNÓDY: fehérvándor.
SHINSHI: japán leány.
MORINÁGA: herceg (Oto no Miya.)
SZAMURÁJ: főuri harcos.

Történik: ma; holnap; holnapután, vagy meg sem történik.

Ajánlom: Zátony Kálmánnak
*
Morinága sirjánál Nikaidomurában. Idő éjjel.
(Szin: kékes-fehér hosszu lepedőkkel körülvett térség. A balsarokban ultramarin bársonnyal bélelt üreg, melyen egy hajolt ember befér. A szin balsarkában ül Kunódy, kabát helyett hamus kimonó van rajta; az oldalánál egy japán leány gubbaszt. A sugólyuk előtt egy nagyobb lámpion áll feltünően.)

KUNÓDY (állát mereven kezefejére támasztja): - Különös... Nikaidomurában éjnek idején keresem Oto no Miyat...
SHINSHI (Tétován): Morinága herceget...
KUNÓDY: Ne keverd bele most Európát!
SHINSHI: Azt hittem - bocsáss meg - hogy igy közelebb érzed szent hercegünket, bár igaz, már többször ugy-ugy elmélyültél a mi holdas világunkban, hogy csak loholva értelek utól...
KUNÓDY: Na és a megérzéseim?
SHINSHI (hallgat).
KUNÓDY (grotteszkké gomolyul. A leány észreveszi ezt és odahajol).
SHINSHI (lázas örömmel): Zsugorodsz, mit érzel?
KUNÓDY (felemeli balkarját, végigsimit a fehér térségen s szöges mozdulattal tenyerét homlokához vonja. A térség jobbja felől függőleges széllökemek hallhatók, melyek fokozatosan erősbödnek): Hallod? Buddhajel! Te nem tudod, én tenger sok éjjen, mikor ezüstös a hold, ki-kiosonok az utcáitokra s bebolyongom a várost. És tudod, hogy vagyok öltözve?... Krizánthém-jelvényesen...
SHINSHI (rémülten): Az uralkodóház...
KUNÓDY: Persze az ő jelvényükkel, de diszkréten helyezem el pl.: csak a karomon. És az emberek? Szegények... ugy sajnálom őket, de ez hozzátartozik az életem csendességéhez. Kétrét görbülnek ijedtükben s messze elivelnek tőlem. Én oda se figyelek, csak megyek... (A széllökem erősen hallatszik.) Hallod? - mondom megyek, el kipp-koppolom magamat a multotok pecséteihez, meg a temetőbe. A multkor Okyo - a nagy naturalista sirjánál voltam. A hajnal derengett már és képzeld, egyszerre csak tágulni kezdett a szemem, tágult, minden ezüstösen vibrált előttem, mögöttem, felettem és a sirok között hozzám botorkált Okyo...
SHINSHI (hirtelen): Okyo?
KUNÓDY: Okyo! (Erősen a szeszélyesedő széllökemekre figyel.) Jön... Morinága!
SHINSHI (belekapaszkodik erősen a férfi oldalába) A her... ceg... (Kis szünet. Lassan rózsaszin és sárga cseresznyevirágok hullnak. Ez a hullás a szin jobb sarkában mind sürübb lesz, ugy, hogy egy röpke pillanatra elfedi a látást.)
KUNÓDY (kinyujtja karját): Nézd Shinshi, és sejts ultragondolatokat, amilyeneknek a szó a mankója... A pókháló s a por mind eltünt és csodálatos könnyü leszek, szinte pehely...
SHINSHI: Én is...
KUNÓDY (idegenül): Te is?
SHINSHI (némán igent int. Fekete cseresznye szemével ránéz a férfire, majd kinyujtja karját s a kezefejére egy virág hull).
KUNÓDY: Hull a virág... sok szűz... (Észreveszi a leány kezén a virágot)... Koppant s ellebbent és röpdös a lelkem a boldogságtól, fuldoklom az örömtől...
SHINSHI: Én is...
KUNÓDY (testvériesen): Te is... (Erősen magához vonja a leányt. A szinen terpedt dobbanás. A virághullás hirtelen gyérül. A dobbanásra mindketten megreszketnek; a férfi mereven a jobbsarokba figyel.) - Itt van!
SHINSHI: Nem igaz!
KUNÓDY: Pedig az! Néma lovának nyaka felmerevedik. A herceg harcos ruhában üli ritka paripáját, hátán tegeze s baljában husban görbült lándsája. Az arca... az arca... ezt még nem ismerem, segits Shinshi!
SHINSHI (a férfi kimonójába furja fejét. A szinen vehemensen krómosodik már jól kivehető Morinága sárga márványszerü szobra).
KUNÓDY (kétségbeesetten néz előre: Most már tisztán látni a herceget vakitó illuminációban. Halk kiáltást hallat). A... Ah!
SHINSHI (feláll, görbe mozdulata japános tisztelet): ...Oto no Miya...
KUNÓDY (búgva): Morinága... Morinága... (hátrálnak).
(Az alanti jelenet feltünő gyors pattogással játszódik.)
MORINÁGA (merev pózban, súgva): Totshugávából jöttél?
KUNÓDY: Nem!
MORINÁGA: Nem? Nem látlak!
KUNÓDY (közelebb lép. A herceg nem felel. Kunódy tétován hol a herceget, hol a leányt nézi): Ez rémes! hisz szemeid vannak!
SHINSHI (visszahúzza a férfit. Súgva): Hadd, a szellem mind világtalan.
MORINÁGA: Tán császár vagy s neved Godaigó?
KUNÓDY: Nem.
MORINÁGA (türelmetlenül, de merev pózban): Lord Hoyo Takatoki?!
KUNÓDY: Nem.
MORINÁGA: Nem? (rémülettel) Fujiwara?
KUNÓDY: Nem.
MORINÁGA (fokozott suttogó rémülettel): Nara-Kosen?
KUNÓDY: Hallgat.
MORINÁGA (borzongva): Tadayoshi! - Yoshihiró... (A lándsáját leejti s lováról titkosan leszáll. A szin közepére lép. Szürke világitásban hosszu árnyékot vet hátra.)
KUNÓDY: Nem.
MORINÁGA: Ki vagy?
KUNÓDY: Fehér vándor...
MORINÁGA: Istened Jocó?
KUNÓDY: Tisztelem... minek jöttél?
MORINÁGA: A halottak a világban maradnak. A ház körül, sirok körül lebegnek. Te hivtál. Jöttem.
KUNÓDY: Hivtalak és jöttél... én tisztellek.
MORINÁGA: Mindenki szeret... különös.
KUNÓDY: JÓ embernek hiv a Senki és Mindenki!
MORINÁGA: Századok óta! Hittál. Jöttem.
(Shinshi a balsarokban japános ülésben ül s időnkint a beszéd kiegészitéseként buddhás figyelő mozgást tesz.)
KUNÓDY: Gyüjtöm a meghalás titkait, a sóhajokat, az utolsó rándulásokat, a torzulásokat...
MORINÁGA: Segitek!
KUNÓDY (japános üléssel leül a lámpion mellé): Görbülj ide és mondd!
MORINÁGA (leül): Godaigo császár volt az apám. Holdas éjjeken ember volt és lányhoz osont. Ez a lány volt az anyám! Gyönyörü haja volt. Egy nőnél a haj az, ami a legtöbb embernek feltünik. A haj szépsége. Abban az időben a Szerelem volt a császár és a császárt az emberi átok fertőzte. Napokon át szobájában ült s udvarhölgyeket beszéltetett a szomszéd szobában. Abban telt boldogsága, hogy a papirfalon át kedélyt szemezgetett, aztán behivatta őket s akkor körvonalaikkal kábitotta önmagát. Aztán, mig a reménykedése teljesitve nem lett, szivesen eltürt minden el nem türhetőt az élet megvetésével. Ha halálos itélet feküdt előtte s ha anyám jött hozzá, egy hajszálat kért tőle és ráfektette az elitélt nevére. Megmentetett! És este osont hozzá és egyszer megmutattak a császárnak, aztán herceg lettem és nőttem, nőttem, nőttem, katonáskodtam, katona lettem. Hadügyminiszter!
KUNÓDY (erősen figyelve): Hadügyminiszter.
MORINÁGA: Ez volt a vesztem. Lord Hoyo Takatoki (megborzongva ismétli), Lord Hoyo Takatoki cselszövése szerzetessé tett. Oto templomában Oto védőszent életét éltem s igy a századok szája Oto-templom hercegének hisz. Aztán megtudtam, hogy az apám elhalt és Genko lett az uj császár. Takatoki főnemes felvette a császár ruháját, én a harcosét és hatezer japánnal küzdöttem harmincezer ellen. (Morinága kinmozdulatokkal kúszni kezd hátrafelé. Beszédébe mindjobban belehevül, arca torzul, szeme merev.) Hirül kaptam, hogy a császár vereséget szenvedett és menekülni kezdtem. Vad ugaron, füzesek között bolyongtam tiz nap, tiz éjjel, étkem a fű, vánkosom a kő, vigaszom a vándorok istene Jocó volt. Elértem Totshugávába és felvettem a Morinága...
KUNÓDY: Morinága?
MORINÁGA: Morinága nevet. Hónapok multán harcizajt hallottam s tegezem megrakva az ármánykodók sarába vegyültem. Ezt is elvesztettem. A szellő azt fujta, hogy császár akarok lenni. Számüztek. Megszöktem. Elfogtak. (Arcán kinos rémülettel.) Elfogtak. Tadayoshi barlangba vetett és meg akartak ölni! Szamuráj hősiességgel álltam ellent. És... (Felsikolt, majd csodálatos hüséggel lejátsza ujra a gyilkosságot. Minden mozdulata védekezés. A szin teljesen sötét, csak a lámpion világit a herceg arcára. Arca a gyilkosság alatti rettenetes, vad kifejezést veszi magára, szemei oly élethűen megmerevedtek a gyilkosokra, hogy azok holtra rémülve menekültek.) (Amig Morinága gyilkolási ismétlése történik, Kunódy a félelemtől messze kúszik a hercegtől, vissza, arra a helyre, ahol Shinshi gubbaszt. Az egész jelenet alatt ez a kigyózó mozgás zaja dermeszt.) Joshihiró az életem!... (Elhallgat.) (Halk vergődés, apró lábdobbanások. A herceg közeleg lovához. Már csak a lámpion látszik. Csend. Lassan hullni kezd a cseresznyevirág s ez a sárga szin világossá varázsolja a szint. A herceg lovasszobra eltünt.)
Kis szünet.

KUNÓDY (úgy ül, mint a herceg jelenése előtt s belebámul a sárgaságba).
SHINSHI (feje belefúrva a férfi kimonójába. Lassan, ittasan felemeli fejét, szétnéz, majd a férfire s megrázza): Sokáig hallgattál és én nem mertem rád nézni... Már hajnal van...
KUNÓDY (bambán néz, majd meptapintja Shinshit s keze erotikusan a lány ölében marad).
(A háttérben egy-két kardos szamuráj jelenik meg, megáll az ultramarin üreg előtt, beköti száját. Belülről az ultramarin csodálatosan beglóriázza. Kunódy és Shinshi összehuzódva egyhehajlanak.)
SZAMURÁJ (belép az üregbe): Oto no Miya! Küzdelembe szólit a császár, én megyek, légy mellettem s röpitsd ijjamat. Rád bizom Shinshit...
(Kunódy és Shinshi megrázkódnak.)
KUNÓDY: A te szamurájod!... egy szamuráj...
SHINSHI: Nem!
KUNÓDY: Nem? Te is gyászolod az Igent, Szerető vagy...
SHINSHI (tekintet-támadásba lép).
SZAMURÁJ (lekötött szájából kisértetiesen hangzik): Oto no Miya előtted a szerelem csak pirkadás maradt. Kardod sohse kötötted kétkedve; ha elindultál, hátad sohse görbült visszafelé, mert egy sziv dobbant utánad...
KUNÓDY: Szegény, szomoru szamurájom...
SHINSHI: Ne ismételd bánatát!
KUNÓDY: Miért? birja ő maga is?... te nem segited...
SHINSHI: Sirnál vagy s szereped percnémaság. (Ragaszkodón.) Ne láss! Ne szólj!
KUNÓDY (suttogva): Ez bűn? (A lány igent int)... csodálatos!
SZAMURÁJ (kardjai háromszor a földhöz ütődnek).
KUNÓDY (erősen figyel, majd feláll).
SZAMURÁJ (szertartásos fejjel lép ki s észreveszi Kunódyt. Arcán fájdalom, bosszú ütközik, mert egy földi halandó hallotta a szamurájhőshöz nem illő könyörgését. Lassan észreveszi Kunódy karján a kryzanthemjelvényt és alázatos lesz, mint a kutya. Az uralkodóháznak járó tisztelgő mozgást végezve a szin jobbsarka felé távozik, többször visszanéz).
KUNÓDY (halkan): Láttad?...
SZAMURÁJ (meglátja Shinshit és felhördül).
KUNÓDY: Mi ez?
SHINSHI: Harrakiri-jel!
KUNÓDY (rémülve): Mit mondasz? (Megragadja a lányt.)
SHINSHI (mereven előre néz): Haláljel!
KUNÓDY (magához huzza a lányt és ezzel az intim dulakodással az üregig topognak): Kié?
SHINSHI: Az enyém...
KUNÓDY (gyors szakgatással): Bolondságba ivelsz... hát várj!... (Shinshi berohan az üregbe. Apró tülekedő zajocskák hallatszanak.) Shinshi, Shinshi, menj! A mi átkunk ne kivánd látni. Az nekem szép, neked csak különös, fura, de holnapután már szemetes lesz s onnan sohse találsz ide vissza... Menj! Menj, menj... a szobádba simitsd a Kryzanthémjeidet ilyen lágyan, mint én most téged, aztán hajlitsd egymáshoz, csókoltasd őket, mind én téged...
SHINSHI: Szeretlek! Terhesen beszélsz s hangodon kakkemonos sejtelem pittymallik...
KUNÓDY: Ah! Rizsporvilág! mamzell álmok, látom ez egy. Nézz végig engem. Arcom fonnyadt, mintha kapával szántották volna, beteg vagyok. Odaát undorodnak tőlem. Senki és semmi sem szeret. Apám a Vihar, anyám a Gyász, testvérem az Eső, istenem a Lemondás s asszonyom a Csend... Nézz végig: lábaim hosszúak s ha járok, másokon lépkedek át, karjaim kinyujtva felhőkig érnek s örökké láz gyötör, menj... s várd a hű, vak szamurájt.
(A szin jobbsarkából tolvajosan [harisnyában] közeleg a szamuráj. Meghökken, de az üregből jövő hangok kaján mosolyt csalnak arcára, arcán ezer bosszúmotivum cikkázik!)
SHINSHI: Ne bántsd!
(A szamuráj tőrt ránt elő s be akar rohanni az üregbe, de a nyilás előtt megtántorodik, alázatos, tisztelő mozgással hátrál.)
SZAMURÁJ (suttogón): Oto no Miya! bocsáss meg. (Bosszút mutatva az üreg mögé bújik.)
KUNÓDY: Ne védd, vaksága engem bánt. És ha véded menj utána, ugorj a nyakába, kábitsd csókoddal, kérd, hogy a kardját oldja le...
SHINSHI: A kardját?
KUNÓDY: Igen, s dobja el a cicoma császárt...
SHINSHI: A császárt?
KUNÓDY: Ugy van s legyen ő a te császárod és te az ő császárja...
SHINSHI: Mennyi szépre gondolok most... (Kifelé indul.) Maradsz?
KUNÓDY: Igen. Lemaradok. Itt lóg Oto no Miya utolsó kimonója...
SHINSHI (kijön, körülnéz s lassu toppolással az üreg mögé megy. Néhány pillanat múlva matt sikoly hangzik s utána fájdalmas férfi vonyitás. A szamuráj tébolyultan előre rohan, balkarját ugy tartja, mintha ujjai között lógna Shinshi feje).
SZAMURÁJ (kuncogón): Átkos ingadozás... (Eszelősen bámul előre s teste grekkóssá nyúlik.)
KUNÓDY (kifut s megragadja a szamurájt): Megőrültél? Láttad Shinshit? Merre? Hol?...
SZAMURÁJ (felzokog s az üreg mögé mutat. Kunódy odarohan s a szamuráj utána kullog).
KUNÓDY: Haláljel! (Felkacag hosszan, majd megtántorodik és a szin előrészében megy s ugyanaz a kacagó hang zokogássá változik. Sir. Hátul a szamuráj, lerogy a földre úgy, hogy az üreg csak a teste felét takarja. Aztán kés villan s a néma csendet a szamuráj testének elvágódása zavarja.)
KUNÓDY (felüti fejét. Hátra figyel): Jer ide csak Szamuráj... mondok valamit. Egy titkot... jer... (Indul hátrafelé.) Te! Ugy szeretett ez a lány!... (Lehajol és megforditja a szamurájt.) Harrakiri! (Ujra előre fut, közel a sugólyuknál megáll. Halkan, majd orditva.) Morinága! Morinága... Vihar!... Gyász!... Lemondás!... (Körülnéz s lerogy a lámpion elé, halkan.) Csak a Csend van itt... Te vagy a cél, szines lampion és én eloltalak... (Elfujja a lámpát. Felemeli s helyére fapapucsait rakja. Óvatosan taposva a lehullt virágokon a szin közepén megáll. Lehajol. Egy marék virágot dob Shinshi felé s szája elé tölcsért csinál.) Morinága! (Jobbra eltünik. Távolról még egyszer hallani) Morinága!...
Függöny.
*
II. KÉP.
HOLTAK MENEDÉKHELYE.
(Szin: sötét hamuszürke domboru és homoru lepedő-labirint. Állandó szélvisitás. Az előtérben áll a Szamuráj, egy felhőréteggel odébb Shinshi, középen mint buddhabálvány ül Morinága. Mozdulataik merevek, ruhájuk kékes-fehér tóga; hangjuk tulvilági hárfahang.)

SZAMURÁJ (suttogva maga elé): Shinshi, Shinshi...
SHINSHI: Valaki ismétel... Ki vagy?
SZAMURÁJ: Szamuráj.
SHINSHI: Szamuráj. Szamuráj, megöltél!
SZAMURÁJ: Érzem! Tévedtem...
SHINSHI: Minek gyónsz? Azt hittem idáig, szeretsz...
SZAMURÁJ: Tévedtem. Fehérvándornak hittelek igy tévedtem, de a szent harrakiri utánad segitett. Hol vagy?
SHINSHI: Nem fontos!
SZAMURÁJ: De! Hozzád topogok. (Indul. Erős széllökemek zúdulnak reá, hogy megáll.) Nem birok... Hol vagy?
SHINSHI: Itt. Közelebb, mint odalent voltál most sem jöhetsz... (A szamuráj ujra tipegni kezd.) Itt! Lépj szeszélyesen. Most közeledben vagyok!
SZAMURÁJ: Érzem...
SHINSHI: Mit akarsz?
SZAMURÁJ (kisértetiesen): Nem láttad Oto no Miyát?
SHINSHI: Várj. (Éllel.) Oto no Miya! Morinága!
MORINÁGA: Felébredtem, Te vagy szép szellem?
SHINSHI: Szép!
SZAMURÁJ: Szép szellem?
MORINÁGA: Zengedezz!
SHINSHI: Morinága és közötted felhőkáosz; én régebben jöttem, az útat ismerem, jőjj, vezetlek! (Shinshi felemeli jobbkarját s mereven a szamuráj felé tartja. A szamuráj szintén, s mikor kezeik egymás alá érnek, a szamuráj hirtelen megragadja Shinshiét. Shinshi szeszélyes szélvonyitás hangjától kisérve eltünik.)
SZAMURÁJ: (felhördül).
MORINÁGA: Járatlan vagy... emberszagod van!
SZAMURÁJ (kisértetiesen ide-oda tévelyeg. Vizszintes viharzás. Zokogón): Oto no Miya! minden álarc...
MORINÁGA: Te gyilkos és öngyilkos... ötszáz éve látom. Mit akarsz?
SZAMURÁJ: Oto no Miya! minden rút és minden orv és muló, csalódó... Mindenki összezúzza a Mindent. Oto no Miya! Rád biztam Shinshit s nem vigyáztál, azt hiszem álarc vagy rút, ledöntelek. Leüzenek a testeknek, döntsék romba bálványodat!
MORINÁGA (ujjait felfelé böki): Ne tedd! Lent azt hiszik: az ok a sir s a tett a koporsó; idefent a tett a sir s benne az ok. Hát csendesülj. Mikor szád lekötve hozzám könyörögtél, megsajnáltalak. Aztán eltoppoltál s jött Shinshi meg a fehérvándor. Beszélgettek. Én vigyáztam... Ilyet még nem hallottam! Különös volt a fehérvándor hangja nyúlt, búgott, ugy, hogy belekábult Shinshi s én is...
SZAMURÁJ: Morinága is?
MORINÁGA (félelmetesen): Belekábult Morinága is... és aztán felzokogtam. Életemben szeretőm a lándsám volt s ha netán asszony után kaptam, csak kardomig ért sanda kezem. Te mondtad: Éltem, ettem, öltem...
SZAMURÁJ: Lent szimbólum vagy! Cél!
MORINÁGA (felkuncog): ...búgott a fehérvándor. Shinshi rá-ráfelelt, a hangjuk mind hozzámhömpölyült s űzött férfiátkom átmelegedett és én megkivántam a Mindent...
(Mindketten zokogón rángatóznak. Szin vehemensen sötétül.)
SZAMURÁJ: Csodálatos... (Indul abba az irányba, mely Shinshi felé vitt volna, de ujra erős széllökemek támadják meg. Letér jobbra.) Hol a fehérvándor?
MORINÁGA: Bolyong. Üzi művágya. Keresi az emancipálódást. Meglásd ő is elmúl...
SZAMURÁJ: Mint Minden. (Viharzás. Morinága ködbevész.) Őt szerettem... szeretlek, jőjj!... Nem lehet... Lehetetlen... (Eltipeg. Rövid szünet. Távolról; alulról hallik a fehérvándor hangja.) Morinága...
Függöny.

III. KÉP.
FUDSIJÁMA CSÚCSA.
(Szin: Hófehér hegycsúcs, mely az egész szinpadot betölti. A balsarokból jön Kunódy s ahogy lépked, mindjobban belesüpped a hóba. A hó állandóan hull.)

KUNÓDY (mielőtt láthatóvá válik.) Morinága! (Apró, nyúlt jajgatásokat hallat. Kiérve fáradtan megáll, de a lampiont görcsösen kezében tartja. Arca s mozdulata tiszta szenvedés.) - Jaj! Mikor már nem kivánsz, nem vársz az Élettől semmit, akkor Létednek vége, mert az egész csak látszat. Nincs Én. A lélek csak Eset, vásári módon változik s csak az elmúlás összetartozó. (Felkacag.) Fudsijáma! Fudsijáma! Ember sohse taposta csúcsod! Hónapokon át sejtelmes felhőkbe burkolódzol s ha csucsod szürét esztendőben egyszer ember látja, boldoggá tetted. Unokáknak mesél fehér fenségedről s a saját szemét bámultatja. Milyen gyöngyöző csendben vagy. Milyen új, terpedt vallomás ez... (Erősen figyel; a lampiont rögeszmésen szoritja. Dialog.) De hisz ez... A Fudsijáma regél. (Letérdel.) Igen!... Vizió üldöz (Didereg.) nem fázom. Nem. Nem hiszek, csak vágyom: az emancipálódást, a leredukáltságot... Hol van? - Vad, regényes dallal vándoroltam a Mindenen. Elnyűttem a ruhám, a bőröm, a kedvem s mi maradt nyűtelen? AZ ÉSZ ÉS A CÉL! Fudsijáma, sugd meg mi örök? (Erősen magába figyel. Ingerülten.) Hát lehetetlen szabadulni előlük... hess emlékkép! (Szeszélyesen, ijedten furja magát a hóba. A lámpiont leteszi. Visszafigyel.) Menj! menj! (Felzokog.) Ott a Cél! (Mutat a lampionra. Csend, van-goghos arccal figyel.) Itt volt Shinshi emléke, ott lohol a Morinága-vizió és amott vonaglik a szamuráj-látszat... (Erős hóhullás. Kunódy feltünően süpped.) Fudsijáma! Erőtlenedem... fagyaszt a nagy álom... lelkem miriád Eset, előttem burjános őstitkok fénylenek... (Alig hallóan.) Már érzem mi örök... (Betemeti a hó.)
(Minden elhalkul s a szinen csak a Csend gyöngyözik és a Cél merevedik.)
Függöny.

Árpád vezér sír és zokog...
Most pittymallik és rege szól: Itt zizegnek a levelek, búgnak az erdők, sírnak a vezérek, rettentő veszélyek közelgetnek, de törik az útjait új ezerévnek...

- Lódulj sátramnak eleibe, de bámulj mind sok istenünk világának irányába - parancsolta Árpád és az első Gyula, az ő ebédutáni barátja, tétova nézéssel visszamakacskodott. Ott állt a sátorajtó mellett, lábai kifelé mozdultak, de szive a sátorban akart maradni; ott állt s indulni sem akart. Arcának kiálló pofacsontjára ódonan sárgult rá napsütötte bőre s fekete szemei illendően csillogtak az éj otromba vonaglásán.
- Árpád vezér! De kedég szód ellene szólnék, hogy szememmel lássalak itt, hogy sok minden gondolatom megpihentessem... - súgta búgva a Gyula.
- Leiramlott az időd, Gyula; és jobb tenned parancsolásra, hogy nem mint nyavalyás gondokat pihentess... Menj! lábod járogatásra reszket; húzódj odább az mi erdőinkbe és hallga: hogy szólnak az fáknak sok leveli... és ha hallád, terülj le mi sok füveinkre, hogy közelebb légy minden dübörgésekhez; de, ha tudod ezt is, lépegess addig, míg undok félés rád nem tör és már ha rád tört, hallga: hogy élnek az életek az táborunkban; akkor már közelgess vissza felém, hogy mondd mindezek nagyságos jelentését...
- Árpád vezér!...
- Lódulj! - szikrázta türelmetlen és az ő első Gyulájának hatalmas teste kirángatódzott menten a szabadba. Künn ultramarinos, terpedt éj fogadta, körülömlötte, áthütötte. Ez jólesett izgult testének és pihenve messzerévedt... ezer meg ezer sátor kúposodott előtte s bennük hortyogott töméntelen sok dobbanószivű, hős vitéz; az ő vértestvérei. Jobbra tőle koros vitézek ültek roggyant sátraik előtt mormogva, aztán dalolni kezdtek, úgy, hogy ez is vad morgásnak tünedezett.
- Az tennapiak! - suttogta fojtottan s hófehér szakállát balra lebbentette. Mi volt balra? Gyermeksírás hallszott; egészséges, dacos, kacskaringós nyújtással. A Gyula szemei kitágultak, szive a bordáin döngetett, szájára reményes mosoly ült s akaratlan így bömbölt az éjszakába: - Új vitézek! erős és hű halálú fijai az mi egy vezérünknek és az mi sok megnövendő vitézünk rátarti asszonyai. De kedég miért az öröm, ha mikor búslakol az Vezér?... - búgta s a végszónál úgy lekonyult a hangja, mint a szomorúfűz lombos ága. Rettentő gondolat szállott lelkére; olyan gondolat, mely a vezért búsnak, gyávának festette.
- Instállak, Gyula, mi vónánk, - én meg ő ott, - Árpád vezérünk ajtónállói! - hetvenkedte burkoltan az egyik őrtálló vitéz.
A Gyula reátekintett és a szemei körül összegyülemlett rátarti ráncok rendre elsimultak. Vad melegség járta át a lelkét; megszerette az ajtónállók tántoríthatatlan hűségét s érezte, hogy ez a hűség a Vezért védi, meg a magyar népet.
- Mengyek, mengyek már... - mondta s ólmos mozgással ellépegetett s nemsokára hatalmas körvonalképe beléveszett a tábor sikátoraiba.
Az őrtállók háromszor ütötték össze lándsáikat, mintegy jelezvén, hogy az éji látogató is nyugovóra tért. Pedig dehogy tért nyugovóra, hisz ha kötéllel húzták volna be valamely sátorba, menten megfulladt volna. Ma nem birt nyugovóra térni, mert nem hitt az éjszakának! Valami bizseregtető, remegtető nagy nyugtalanságot érzett a sikátorokon végig görgülni és a sátrak tövében apró bajokat, pöttöm nyavalyákat vélt gubbasztani. Csak ment... ment. A sátrak szemmelláthatóan lemaradtak mellőle, de a pöttöm nyavalyák, meg a nyugtalanság annál veszettebben görgültek utána. Most ez az ultramarinos, csendes éjszaka húzta, hívta. Teste szinte szertemállott, csak a szive szorult össze s futásra rakosgatta lábait, hogy a lelke után érjen, mely már az erdőben száguldott. Lemaradt mellőle az utolsó sátor is; észre sem vette, pedig onnan öblös férfibúgás hátán fojtott női kacaj hallatszott ki feléje... A Gyula csak az éjszakát istenítette; érezte, hogy minden és mindenek elkicsinylenek ebben az ultramarinos nagy csendben. Érezte, hogy neki most mennie kell a Vezér parancsolatjára hallgatni az erdőbeszédet; a távoli dübörgéseket. Mire az erdő szélére ért, a hold ezüstös fénye átalbukott egy felhőnyiláson és megduplázta a fákat, a bokrokat, a sátrakat, az örsöket, meg a pórázon legelésző paripákat.
- Tsudálatos!... - suttogta halkan s bensejét rendithetetlen erősség duzzasztotta. Neki dőlt az egyik fának és hallgatta, hogyan zúg-zizeg feje felett az erdő. És az erdő zúgott; zúgása zizegve terjedt messze végtelenbe.
Hová?... Merre?... Sajátos mágnesesség mélyült az erdőből a mezők fele... A Gyula teste sunyi vonalu lett s vont léptekkel mind beljebb-beljebb tünt a sűrübe. Levéltemetős keskeny útakon járt és sarui alatt - a nádi-hegedű hangját utánozva, - felsirtak a lehullt, elszáradt levelek. A Gyula csak ment, ment órákon át. Néha megállt, ha zörrent a gallyerdő, ha titkosan zizegett a levéltenger; ilyenkor elült a lelke s picire szorult a szive és hátra nézett. Mintha a sikátorbeli pöttöm nyavalyák érték volna utól... Petyhüdt fáradság ömlött a lábára, a karjára s kiverejtékezett a teste. Már loholva futott. Egy ijesztő mélység előtt megtorpant a lába, belekapaszkodott a legközelebbi érdes háncsú fába és a feje a mellére zökkent. A levéltenger csak zúgott, zúgott egyre sejtelmesebben.
- Eltévelyedtem!... - kuncogta s fura merevséggel tapogatta végig az arcát, melyre már az undok félés rábarázdázott. - Huju-u... - bődült szájából e pogány biztatás; oly erősen, hogy az erdő nehányszor, távolodón visszhangozta. Aztán vad kétségbeeséssel kezdett kongni a föld, mert a Gyula futott, menekült a tábor felé...
- Csak egy lelket találnék; csak lelket láthatnék, hogy rikoltni ne kéne!... - bugta állatiassá vált arcjátékkal, órákig elnyuló esztelen csörtetés után. A karjain, meg a lábaszárain sebeket ejtettek a kiálló gallyak, úgy, hogy kölyökpatakokban buggyant piros vére. Aztán megint ráakart ujrázni a menekülésre, de nem birt, mert mikor indulni akart rárogyott a füves földre.
Fenn az égen az éjji ultramarin foszlani kezdett s mintha valaki igazitotta volna egyre áttetszőbb, láthatóbb lett minden. Pittymallott... Még a lombzúgás is alább hagyott és ebben a rettentő csendben egyre csak pittymallott...
A Gyula lomhán megmozdult, mert valami süvített; valami koppant s a mögötte álló fáról nedves háncsdarabok röpültek sárguló arcába. Ahonnan a háncsdarabok leszakadtak ott egy nyil ágaskodott mérgezett végével a törzsbe furódva.
- Hújú-ú... bömbölte felugorva s a közelből egy öblös hang igy felelt:
- Ki volná? - de mire a Gyula felelni birt, a közeli sürüből már elő is tünt a nyilazó marcona alakja.
- Árpád Vezérem! segitsenek a mindenek! - tombolta örömében és átpiroslott a bőre, biztos szurásuvá vált a tekintete.
- Állatnak láttalak, kedég vala vagy ember!...
- Árpád vezér! - ujjongta egyre a Gyula.
- Vártalak de sehogysem jövél - mondom, előző tennap; tennap, de ma is bajt érzek az fejemben, olyat, hogy magam utánad jövék és nem szólsz az jelentésről?... szolotta erélytelen és a Gyula reszketve nézte ezt a tétovaságot.
- Félsz Gyula? - kezdte ujra a Vezér, látva barátjának halotthoz való hasonlatosságát. - Ne csürd, ne is csavarjad, magam is félek.
- Te is? te is?
- Elég! Messze még az tisztás, de addig mondjad amit hallál, amit láttál... parancsolta régi hangján s vállain egyet ránditva lassú léptekkel - szorosan egymás mellett - elindultak.
- A legtsudásb vala vezér - kezdte jelentését a Gyula - mikor erdő szélére érkezém, mikor az hold rájapislantott minden magyarokra, olyan vala ez, hogy hol egy sátor volt kettő lett belőle; paripák, fák, örsök s mindenek megduplázódtak...
- Olyan vala ez Gyula, mint egy rettentő szaporodás!...
- Igazat szóltál Vezér! Rádöngettem mellemre, hogy fáradjon szivem örömömtől, de befordultam az erdőbe, de mentem, mentem - furcsán zúgott minden levelek, mintha vagyna sokadalom - mondom - ennek oka lehet, de iramra szedtem a lábakat és iramtam, iramtam, az levelek csak csak zúgtak, csak megfélemlettem az levelektől.
- Hújú-ú! - orditotta velőtrázón Árpád és sok időbe tellett, mig barátja lecsendesitette. Mikor már lecsendesült, ráült egy villámsujtotta fa törzsére, bozontos fejét a tenyerébe támasztotta, néhányszor nagyot rándult a teste, aztán mind aprobbat, aprobbat ütemeset, mert sírt. Szegény Gyula csordultig telvén a sok bizonytalansággal megvágyta a halált.
- Tudod-é? Látod-e? Ez dolog az miről néked sem szólottam, - szakgatta Árpád. - Én is hallám, meg hallom az zúgásokat, de olykor érzem: ez nálamtól még hatalmasabb. Olyan ez Gyula, mint egy rettentő veszély, mely rája tör én népemre az magyarokra. De én már tudom mi legyen ez! Mi más, hogy ősi pogányságunk megtagadása!... ide bámulj! búgta lázasan s hüvelykujjával balkarjának vastag erére bökött. - itt folyik bennem az pártütő veszély!
- Csak veszélyek közelgetnek... látnokoskodta a Gyula, aztán felderült az arca s így szólt: Árpád vezér! megsegítnek az istenek!...
- Sok randa foglyok mesélik; istenük nékiek messzebb volna, de csak egy, de erősebb az mieinktől... - panaszkodta s öklével könnyes szemein végigtörölt. Arcára merev törődés ült ki, balkezét barátja vállára tette s igy szólt: És...
- És eltévelyedtem!
- Az magyarok mind eltévelyednek...
Már erősen pitymallott, kivilágosodott az erdő: mindenünnen madarak ébredtek, tarka csicsergéssel üdvözölvén a pitymallást. Messze - a tábor felől - kurjongások röppentek, paripák nyeritettek fel oktalan nyakmerevitéssel; szekerek zörrentek távol és kakasok kukorékoltak.
- Élni készülnek az életek az te táborodban! - Hallga csak vezér!...
- Kevesen vagynak, nagyon kevesen! - felelte tünődve, lehangoltan, majd felállt, de úgy, hogy félkézzel a Gyulát is felemelte és szúrós szemekkel belebámult az erdőbe, aztán erélyes dacos léptekkel útnak indultak mind a ketten. A lombzúgás rettentő erővel hömpölyült újra feléjük és ők annál kétségbeesettebben törtettek tovább az erdőben bokros, folyondáros úttalan sűrűségeket útakká lépdelve.

Taifun
Most pittymallik és rege szól: Itt temetik a halált az emberek...

- Azt mondta Bamboo, hogy Taifunt jeleztek - súgta sápadtan a lányasszony barátjának.
- Taifun? - nevette a férfi - persze, hogy Taifun... Nem mondom, bolond szél, de ne féljen Katalin, hisz mindig és mindenütt ez fúj...
- Mindenütt ez fúj? - ismételte a lányasszony s idegenül nézett szét a kabinjukban, majd rebbenve a férfihez hajolt, aki búgó, meleg hangon sejtelmes beszédbe kezdett.
- Az élet is Taifun! Katalin, maga is Taifun és nézze: ezek a csodálatos képek itt, melyekkel e pajkos, bohó kabint kiszineztem, ezek is mind: Taifunnyomok! Száz és száz évvel ezelőtt készítették őket: Lionardo, Luini, Corregio, Giorgione és mégis megvannak. Ne féljen! A Taifun csak a papirembereket forgatja bele az Úr harmadik birodalmába. De azért, nem tudom, mintha nekem is zúgna egy kissé a fejem... - mondta aggodalmasan s végigsimitotta homlokát.
- Inog a hajó - súgta újra a lányasszony, aztán felsikoltott, mert a kabinablakon fodrosszélű hullámok kukucskáltak be.
- Ne féljen! Ilyenkor csak tünődni lehet. Ilyenkor lehet a tenger bosszúján tünődni. Az éjjel - kezdte a mese hangján a férfi - sokáig gondolkodtam és hallgattam a gonosz hullámcsapkodást. A lámpa körül épp úgy össze volt húzva ez a mittiszöld selyem, mint most s érdekes, szinte elátkozott toronyszobában hittem magamat. Maga aludt, ezt is hallottam, de hogy ne lássam, behunytam a szememet s mégis elémlebbent: hófehér párnákon feküdt s felsőtestéről egy álomszeszély fellibbentette a paplant. Milós mellét láttam és forróság fogott el, aztán, hogy eltereljem az átkomat, magam ellen fordítottam a ventillátort, mely az asztalon előttem búgott. Menten táncra perdült a hajam és én azt hittem, virgonc szellő fúj be a toronyszoba ablakán. Kívül félelmetesen ágaskodott, csapkodott, pottyant s csobbant a tenger... a ventillátor eszeveszetten ontotta idebenn a szellőt; a gépház csúnya napszámosa kétségbeesetten zakatolt, úgy, hogy a függöny, a padló és én is remegni kezdtünk. Távolból sejtelmes hullámhömpölyülés morajlott s már is az ablakon döngetett; aztán csobbant, majd újabb hömpölyülés és megrázkódtam és bementem a szomszéd kabinba: magához!... Oly szépen aludt ott, mint a képzelt toronyszobában. Ez a látvány rámparancsolt, iront vettem s egy fehér papirra sok kusza, meg karcsú vonalat húztam, olyanokat, amelyek mind hasonlítottak magára - búgta bársonyos hangon, majd elővette a fehér papirt és odatartotta a lányasszony elé: Benne van a tenger, én magam is; meg az átkom...
A leányasszony sokáig elnézte s hirtelen feljebb húzta bluzát, fel egészen a nyakáig, bár nem akarta. Barátja előtt nem szégyelte magát, mert Zsolt néki csak a művészt jelentette. Zsolt művész volt, Katalin pedig a művészetbe volt szerelmes s így összetalálkoztak, összebarátkoztak.
- Milyen kellemetlenül zúg a fejem!... Törte meg a csendet a férfi s fáradt, unott mozdulattal megnyomta a szörzsönt-csengőt és összébb húzódott a pamlagon. - Furán érzem magamat Katalin: távozó érzések modulálnak bennem és nevetséges, mintha én lennék Luini göndörölü haju, sápadt Heródiása, századokat öregedett lelkemen dédanyás melegség ömlik, mert magára gondolok Katalin... Hát mondja nem különös ez, az, hogy Katalin - az én gyermekrejtélyem - itt ül előttem: az én életem most az ő élete és mégsem nyúlok hozzá, pedig minden ezt a finálét ösztönzi... Úgy-úgy rámfekszenek ezek a hires képek, ezek a letünt, köröttünk szürkére őszült Taifunnyomok - tagolta halkan, imádkozós hangon, aztán vére erejével magához vonta asszonybarátját.
Künn az elem hömpölyült, nyomult s épp mikor földi csókjuk csattant, a kabinablakon a tenger döngetett. Az ajtónyikorgásra ocsudtak fel. A clerk jött be nesztelen s az arca sárga volt.
- Küldje a doktort!
- Sire! Odafent zavaros a világ. A kapitány az első mérnököt a gépházba küldte jelentésért s a doktor most kapja rendkivüli utasitásait. Sire! Taifun került elénk. Önnek sem szabad a kabint elhagynia - mondta hideg udvariassággal s nesztelen kitámolygott.
- Gyávák! - ugrott fel ültéből a férfi.
- Ugye baj van? - kérdezte a leányasszony s szemei félelmetesen megnagyobbodtak.
- Semmi! csak lakodalmat ül a tenger!...
- Lakodalmat? - hitetlenkedte a leányasszony.
- Igen azt! De én nem akarom, hogy minket is meghívjanak. Jöjjön Katalin ide a pamlagra, hajtsa rám a fejét, mert most igazán nagyon inog a hajó... -
Jó - mozgatta ajakát ütemesen a leányasszony s a pamlagra kúszott, majd szeszélyesen rásimult a férfire, aki azt hitte, hogy ez a félelem kigyózása s asszony kezére csókolta újra, hogy ne féljen. Hallgattak, meg egymás arcát nézték. Az asszonyé különös holdfényü lett s szemehéjja alázatosan húzódott a férfi nézése elé.
- Olyan az arca most, mint Heródiásé, mintha Heródiás lenne! Heródiás! - tört ki hirtelen a férfi, aztán halkan, mint ki imát mormol, így szólt:
- Nézze Katalin: ott az az aranyrámás, felénkhajló holdas arc a “szép Simonettáé” és nem néz a szemünkbe, hanem le, a testünk közepére: Nézze: a szemehéja: gyönge virradat: szájacsücskét emésztő leányéjjek formázták, és hegyes, selymes állának vonalában benne vérének császári erotikája! Ő az én rejtelmes éjji nőm... - mondta fáradtan és most még merevebben figyelte a leányasszonyt... Ej! bolond viziók! - Kacagta szeszéllyel s akaratlan, ahogy a hajó pergőtáncát járta rá-ráhajolt az ölében oldalt fekvő leányasszonyra. Olyan az arca, mint a “szép Simonetta” kinek hosszú, nyúlánk konytyos, szűz szilluetjébe, másnak unott, neki zsongó vasárnapi őszt rejtett Boticcelli.
- Szép Renaissance... - sóhajtotta a lányasszony s felkönyökölve reásimult erősen a férfi mellére. Olyan mély csend volt a kabinban, hogy a hullámzokogást kottázni lehetett volna. Ők szótalan beszéltek, köröttük a Szép fenség bontakozott s nem vették észre, hogy a háttérben virgonc vonalban piros folydogál...
- Érzem, szebb vagyok most Zsoltnak, mint te, szürke renaissance-hercegnő - ábrándozta félhalkan, mintha egyedül lett volna s testvéresen megsimitotta a papir-Simonettát.
- Igen! Renaissance... mikor nagy erők, kis érzések mérkőztek s minden az oltárok előtt vásznon, avagy kőben talált egymásra. Akkor az emberi civódások dáviddá ijjazódtak s a virágos erkélyen szerenádot hallgató leány mosolya Fornarinává hatványult - lelkendezte a férfi, aki kezdett testben is művésszé lenni.
- Akkor a pokolról is mertek énekelni - sugta szerzetes félelemmel a lányasszony és okosságáért a művész meleg pillantással válaszolt, majd felnyult a képekhez s az egyiket lányos gyöngédséggel maguk közé vette s igy szólt:
- Látja, Katalin, azt mondják, hogy uj szépet teremtettem, állitólag légiókat tenne azok száma, kik az életet miattam szebbnek látják, de ezt nem tudom átfogni ugy, hogy elfelejtsem...
- Giorgione: “Vénus” – olvasta áhitattal a lányasszony.
- Tiz éve keresem magamat e képben s nem találom, pedig benne vagyok! Itt rejtőzöm e testtemplom körül s az ő finomsága az én finomságom; szende szemérmessége néha vendégem... Olyan szép, selymes, alabástrom világ ez, melybe be-betévedek zokogni... - panaszkodta a művész s vénuszt az asszony szive fölé tette, majd csóknyelven a prózafákról, prózatájról hosszú, halk mese pendült...
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- Segitség! segitség! - sikoltotta felugorva a lányasszony s a szive fölé tett kép apró zajjal a padlóra esett. Észre sem vette, csak állt tébolyultan, de mikor ujra döngött, mikor a tenger ujra támadott, erőtlen hanyatlott vissza a pamlagra s keservesen zokogni kezdett. Barátja csititgatta, biztatgatta, mert ő még állt, mint szirt, de csak addig, mig a szellemek táncát járó hajó vonyítón tülkölni nem kezdett; akkor elsápadt.
- Ez nem tréfa!... - és a halálos belső csendben - melyet kivülről az elem vad nyomulása döngetett - várt, hallgatódzott, aztán megkönnyebbülten felörült. - Katalin! Katalin! Ez csak próbatülkölés volt! Ha baj van, ha baj lesz, kettőt fog tülkölni...
- Kettőt? - kérdezte lihegőn az asszony s barátjába kapaszkodva felkönyökölt, aztán bambán az ablakra bámult. Az ablak bujócskázott; hol elsötétedett, hol kivilágosodott.
- Hiába birkózik az elem velünk!... - kiáltotta s szemei lilás fényben játszottak.
- Hát hol a Vénus?...
- Összetörted!... s ez a zaj, ez a lárma, döngés, tompa kongás, terpedt sistergés, ez a nagy szimfónia az ő temetése...
- Félsz, Zsolt?... - kérdezte fátyolozottan a lányasszony s erotikusan fonódott a férfire.
- Egy kicsit... Hallod?! Hogy futnak odafenn az emberek... meneküljünk! - dadogta a férfi s az asszonyt magáról lerázva, vállait a kabinajtónak feszítette, de visszatántorodott a pamlagra. Orrára bukott a lomha hajótest s pokoli tompa kongás reszketett végig a kabinsoron. A vastraverzek elhajlottak, az ablak elsötétült, aztán lassan újra világos lett. Az eszeveszett tánc alábbhagyott; a gépet elállították már s most csak a tenger morajlott s a forgó orkán üvöltött.
- Mi volt ez? - kérdezte sápadtan a férfi s homlokáról hideg verejték csepegett.
Két hosszú, szomorú tülkölés vonyított kisértetiesen...
- Hallod? - kuncogta eszelősen az asszony és sasként kapaszkodott a férfibe.
- Kettő volt!... - rikoltotta a férfi s vad kétségbeeséssel tépte le magáról a reáfonódott karokat. - Megfullok, hát ne fojtogass!...
- Csak öleltelek... - sirta az asszony.
- Öleltél? Ilyenkor így ölelnek - tünődte a férfi, majd reáült a megnyugvás s újra engedte, hogy az asszony boldog legyen. A kabinsor elejéről lépések koppanó zaja hallatszott...
- Veszély! Veszély! - s a lépések messzevesztek.
- Jön a halál!
- Érzem. Én szeretem a halált - zokogta a férfi s mint szomjas a forrást, úgy kereste a lányasszony száját.
- Én is szeretem és az Élet nem is szép...
- Te! Ne, ne bánsd, az Élet a király, a halál: csak a koporsója - sóhajtotta a művész s hosszan nézte a falon függő, ősz Taifunnyomokat. Távolból kaján, siető sistergés hangzott. Fenn: a menekülő léptek kongó üst zaját idézték. Mintha harang is csendült volna...
- Halld! - jajzanak óprimitiven...
- Hej, menj közéjük, hogy lásd, mennyi és milyen kicsik az életek - hördült fel fájón a férfi s újra tépte, szakította magáról az asszonykarokat, azok azonban nem engedtek s újra bilincs maradt a bilincs.
- Nem! Nem!
- Nem? - kacagta eszelősen, úgy, hogy belesárgult, aztán hirtelen vad elszántsággal megtámadta az asszonyt. Ez a meddő erőmutatás sokáig tartott.
*
- Halálos fáradttá tettél - szakgatta a férfi az asszony felé, aki most a pamlag tulsó sarkában gubbasztott. - Ti mindig igent álmodtok s mégis nemet csináltok. Azt akartam, hogy most itt az új Semmi előtt az enyém légy, de te csak kifárasztottál, papirember vagy...
- Jaj! - sikoltotta az asszony s arcán csodálatos hivéssel kúszott a férfi felé.
- Az vagy... fehér papir, mire csak a Taifun ir...
- Taifun?
- Taifun! - súgták alig hallón, aztán elcsendesedtek.
- Milyen különös a nézésed, hová látsz?
- Egyiptomba! - mondta lassú vontatottsággal a művész s aztán közel hajolva, ezt súgta a lányasszonynak:
- Látod amott azt a sötétes képet: A szent család menekül. József, az ember, vezet és liliputi lámpása csak egy sóhajra való utat világit be. Ezt Rembrandt látta így... Ő mindig a Taifun-utánt festette...
- De milyen erősen világít a lámpása... - suttogta az asszony.
- Igen! Egészen Gaugainig. Érzed, mint olvad, dereng az a félő sötétség kékes sejtelemmé. - Most hunyd be a szemedet, hogy megkönnyebbülj... figyeld a kép adta vibrációt... Csodás tropusi nap éget, légy boldog, mert belelátsz a bronzéletbe... Ints csókot! Tehura lépdel eléd, karján giz-gaz, teste csillog s ijjaz. Terped a te tested, a giz-gaz különös szaga egészen elbódít...
- Ez a Noa-Noa... - mondta alig hallón a lányasszony.
- Igen... ez “a virágok illata” - ábrándozta a művész s hangja olyan volt, mint hegedü, ha panaszra pendül. - Még ne nyisd ki a szemedet. Most sötétedik. Sivár, rideg esős a világ. Gyűrt arccal lépdel az őrült, letelepszik és festeni kezd s meghasad az égbolt. Uszva rohannak a fellegek, bámul a nap pőrére vetkőzve s bolondul mindent beglóriáz. Szeszélyesen hajladozik a buzatábla, reng a sok-sok büszke kalász s az őrült kékre festi az aranykalászt, sárgára az eget, pirosra az utat, vigyázz! ne lépj rá...
- Istenem, én istenem, hol az ablak, az ablakot akarom - rikoltotta borzadva a lányasszony s szemeivel ide-oda cserkeszett tébolyultan.
- Piros az út, hiába mondtam, mégis ráléptél, jer, simulj reám. Hiszed, Katalin, hogy boldog vagyok. Te most messze vagy, egészen messze, s itt olyan nagy csend lesz, ha már nem sistereg a viz. Nem félek! Valakit magam mellett érzek...
- Krisztust? - kérdezte sugva a lányasszony.
- Őt! Különös, hogy eltaláltad. Látod, ez az igazi nagy egyesülés, ilyenkor szent egy minden kettő. Hej, hogy usznak az ablak előtt. Hosszú a testük, szörny a nevük... a nevük... - hördülte velőtrázón s a lányasszony ölébe borult...
- Ne sirj, Zsolt, csak odafenn hiszik a rettenetest, de érezni még nem birta senki sem - anyáskodta botló biztossággal s szabadon maradt kezével omló könnyeit törülgette.
- Tudsz te imádkozni, Zsolt!
- Imádkozni?
- Igen, a gyermekimádra tudsz-e visszagondolni?
- Igazad van, - mondta fáradt ujjongással a művész. - Ilyenem is volt valaha! Ládd, most tényleg jól esne valami gépiest mormolni...
- Ha kivánod, én mondom, gondold utána - szólt a lányasszony s belekezdett egy gyerekimába. Oly szépen sugta, oly panaszosan, hogy a hangján maga is elmerengett.
*
- Itt a tenger! nézd a tengert! - vonaglotta a férfi s mereven a kabin-padlóra nézett.
- Viz... viz... Hallod a roppanásokat? - zokogta könytelen a lányasszony s vad, rettenetes erővel fonódva egymásba a pamlagülésről figyelték, lesték a halált És a halál zuzott, emelkedett s ahogy csobbant, nyomában harangzugás reszketett. Már Katalin sem sirt, Zsolt sem, csak az arcuk őszült, öregedett. Ugy rémlett, mintha a sistergés elhallszott volna, aztán a falon függő taifunnyomok mintha mind eggyé, egy Millet-képpé olvadtak volna s ők nézték, csodálták, szomjuhozták a provenszi tájat, a krisztusi megnyugvó hivést s ebbe a végtelenbe vivő mélységbe suttogták áhitattal: Angelus... Angelus... Aztán mindenek és Minden örökbe mult...