PÓSA BÁCSI

MESÉSKÖNYVE

MÜHLBECK KÁROLY RAJZAIVAL

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Igy add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2017

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

MEK-09130

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/09100/09130/

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

TARTALOM

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

ELSŐ GYÜJTEMÉNY

A tücsök bandája.

Sövénytúró kis kakas.

Három szép pillangó.

Három cica.

Csupa koma.

Mi van a koldus zsákjában?

Egérgyűlés.

A didergő baglyok.

Nyúlvitézek.

MÁSODIK GYŰJTEMÉNY

A hamis furulya.

A hatalmas király.

A kerek sajt.

A beteg királylány.

Gyűrű, szelence, virág.

A kiszurkált kecske.

Többet ésszel, mint erővel.

A tizenkét fekete varjú.

ELSŐ GYÜJTEMÉNY

A tücsök bandája.

Egyszer egy kis tücsök

Mit gondolt magába?

Hogy a nagy világot

Végig muzsikálja:

“Soh’se hallottak még,

Tudom, ilyen nótát!

Elringatom vele

Sorba a vadrózsát.”

Nagy kedve is szottyan

A híres prímásnak:

“Gyere velem, szúnyog,

Gyere szekundásnak!”

Megy vele a szúnyog,

Megyen a dongó is...

Szól már a hegedű,

Klarinét, brúgó is.

Kiül a nefelejcs

A patak partjára:

“Szebben szól a mező

Dalos pacsirtája!”

Csendűl is az ének

A levegőégben,

Minden virág, fűszál

Reszket örömében.

Tücsök-prímás bezzeg

Restelte a dolgot,

Zöld leveles, lombos

Erdőbe sompolygott.

Megy vele a szúnyog,

Megyen a dongó is,

Szól már a hegedű,

Klarinét, brúgó is.

Suttogja mind a lomb

S erdő vadrózsája:

“Szebb ám a mi bandánk

Gyönyörű nótája!”

Szól is már, szól is már

Cinke cinegője,

Gerlice búgója,

Pintyőke csengője.

Tücsök-prímás bezzeg

Restelte a dolgot,

Szedte-vette lábát

És haza sompolygott.

Megy vele a szúnyog,

Megyen a dongó is,

Hallgat a hegedű,

Klarinét, brúgó is.

Sövénytúró kis kakas.

Volt egyszer egy szép tarajas,

Cifra tollú, sárga kakas.

Kiment reggel bogarászni,

Sövény alá kapirgálni,

Addig kapart nagy vidáman,

Sövény kidűlt bánatában.

A sövényre szállt egy szarka,

Hosszú farka tarka-barka:

- Mi lelt téged, sövény koma?

Volt valami zenebona?

Hisz tegnap még itt állottál!

Tán a széllel viaskodtál?

- Dehogy, dehogy, szarka koma,

Nem volt semmi zenebona.

Kijött reggel a tarajas,

Cifra tollú, sárga kakas

Gilisztázni, bogarászni,

Itt alattam kapirgálni.

Addig kapart, mindig jobban,

Én kidűltem bánatomban.

- No most akkor a sor rajtam!

Én kitépem a szép farkam.

Ki is tépte a szép farkát,

Azt a hosszú tarka-barkát.

Reá szállott a meggyfára,

Csudálkozott minden ága:

- Mi lelt téged, szarka koma?

Volt valami zenebona?

Hisz tegnap még volt szép farkad!

Bokrétának tán eladtad?

- Dehogy, dehogy meggyfa koma!

Nem volt semmi zenebona.

Kiment reggel a tarajas.

Cifra tollú, sárga kakas

Gilisztázni, bogarászni,

Sövény alá kapirgálni.

Addig kapart nagy vidáman,

Sövény kidűlt bánatában.

Én kitéptem a szép farkam,

Annyira elszomorodtam.

- No most akkor a sor rajtam!

Én lenyesem ágam, gallyam.

Le is nyeste ágát, gallyát,

A madarak megsiratták.

Arra ment egy fürge kecske

Ugrándozva, nagy mekegve:

- Mi lelt téged, meggyfa koma?

Volt valami zenebona?

Hisz tegnap még volt szép gallyad!

Valakivel lerágattad?

- Dehogy, dehogy kecske koma!

Nem volt semmi zenebona.

Kiment reggel a tarajas,

Cifra tollú, sárga kakas

Gilisztázni, bogarászni,

Sövény alá kapirgálni.

Addig kapart nagy vidáman,

Sövény kidűlt bánatában.

Szarka meg kitépte farkát,

Azt a hosszú tarka-barkát.

Én lenyestem ágam, gallyam,

Levelemet elhullattam.

- No most akkor a sor rajtam!

Én levágom a szakállam.

Le is vágta a szakállát,

A gyerekek kikacagták.

Arra szaladt egy kis egér,

Mint a pocok, olyan kövér:

- Mi lelt téged, kecske koma?

Volt valami zenebona?

Tegnap még volt szép szakállad,

Milyen csupasz most az állad!

- Dehogy, dehogy, egér koma!

Nem volt semmi zenebona.

Kiment reggel a tarajas,

Cifra tollú, sárga kakas

Gilisztázni, bogarászni,

Sövény alá kapirgálni.

Addig kapart nagy vidáman,

Sövény kidűlt bánatában.

Szarka meg kitépte farkát,

Azt a hosszú tarka-barkát.

Fa lenyeste ágát, gallyát,

A madarak megsiratták.

Én levágtam a szakállam.

Azért csupasz most az állam.

- No most akkor a sor rajtam!

Úgy is már sok jót haraptam.

Én lenyírom a bajúszom,

A fogamat mind kihúzom.

Ki is húzta, le is nyírta,

Keszkenőjét tele sírta.

Arra ment a cirmos cica,

Kikergette a Katica.

- Mi lelt téged, egér koma?

Volt valami zenebona?

Hisz tegnap még volt bajúszod,

A tejfelben csak úgy úszott.

Hisz tegnap még volt fogacskád,

Összerágta a zsákocskát.

- Dehogy, dehogy, cirmos koma!

Nem volt semmi zenebona.

Kiment reggel a tarajas,

Cifra tollú, sárga kakas

Gilisztázni, bogarászni,

Sövény alá kapirgálni.

Addig kapart nagy vidáman,

Sövény kidűlt bánatában.

Szarka meg kitépte farkát,

Azt a hosszú tarka-barkát.

Fa lenyeste ágát, gallyát,

A madarak megsiratták.

Kecske levágta szakállát,

A gyerekek kikacagták.

Én lenyírtam a bajúszom,

Egy-két hétig ki nem húzom,

Én kihúztam a fogamat,

Legkedvesebb szerszámomat.

- No most akkor a sor rajtam!

Van ám itt fog, egér, ham, ham!

Három szép pillangó.

Egyszer egy időben,

Gingalló, gingalló,

Játszadozott vígan

Három szép pillangó.

Egyik fehér, másik veres,

A harmadik sárga,

Csillogott is a napfényen

Mindeniknek szárnya!

Virágról virágra

Röpködve táncoltak,

Vadgalambok hozzá

Egyre turbékoltak.

Úgy csipegett, úgy csacsogott

A fiókmadár is,

Gyönyörűen harangozott

A harangvirág is:

Gingalló, gingalló,

Három szép pillangó!

Egyszer csak beborúl

A kerek ég alja,

Három szép pillangót

A zápor áztatja.

Elmennek a tulipánhoz,

Kopogtatnak szépen,

Alázatos, nyájas szóval

Megkérik ekképen:

“Kis tuli, tulipán,

Virágok közt első!

Nyisd ki házikódat,

Nagyon ver az eső.”

“A sárgának, a veresnek

Ajtómat kinyitom...

A fehérnek adjon szállást

A fehér liliom.”

“Ha nem fogadod be

A mi jó testvérünk:

Isten veled, tuli!

Szállást mi se kérünk.”

Gingalló, gingalló,

Három szép pillangó!

Hull a záporeső,

Szakad egyre jobban...

Hátha több szivesség

Lesz a liliomban!

Megállanak ajtajánál,

Kopogtatnak szépen,

Alázatos, nyájas szóval

Megkérik ekképen:

“Kis lili, liliom,

Itt a három vándor!

Nyisd ki házikódat,

Agyon ver a zápor.”

“A sárgának, a veresnek

Biz én ki nem nyitom...

Gyere, fehér, te olyan vagy,

Akár a liliom.”

“Jó testvér jó testvért

Soha el nem feled...

Inkább velük ázom,

Lili, Isten veled!”

Gingalló, gingalló.

Három szép pillangó!

Felhők mögűl a nap

Meghallotta, meglásd:

Három szép pillangó

Hogy szereti egymást.

Meghallotta, meghallotta,

Megsajnálta őket:

Elűzte a záporontó

Fekete felhőket.

Kisütött sugára

Fűszálra, virágra,

Három szép pillangó

Megázott szárnyára.

Játszadoztak újra,

Röpkedve táncoltak,

Vadgalambok hozzá

Vígan turbékoltak.

Úgy csipegett, úgy csacsogott

A fiókmadár is,

Gyönyörűen harangozott

A harangvirág is:

Gingalló, gingalló.

Három szép pillangó!

Három cica.

Egyszer egy kis cica

Elindúlt álmába,

Szerencsét próbálni

A kerek világba.

Ahogy megy, mendegél

Egy kis hídon átal:

Hát ott találkozik

Egy másik cicával.

- Hova, hova, pajtás,

Olyan nagy sietve?

- Elmegyek, pajtikám,

A tündérszigetre.

- Én is veled tartok,

Menjünk együtt ketten!

Legalább megvédjük

Egymást a baj ellen.

Mennek, mendegélnek

Dalos mezőn átal,

Hát ott találkoznak

Megint egy cicával.

- Hova, te két cica,

Olyan nagy sietve?

- Elmegyünk, cimbora,

A tündérszigetre.

- No hát én is megyek,

Menjünk együtt hárman!

Ki tudja: mi baj lesz

Szép Tündérországban?

S megy a három cica

Vígan dorombolva:

Egyszer csak előttük

A tündérvár tornya.

Egérlábon forog

A három kamrája:

A három cicának

Nyitva marad szája.

Kinyílik ajtaja

A három kamrának,

Ott benn hívogató

Nótát muzsikálnak:

- Hej, dínom, hej, dánom,

Mi van itt, ide be!

Te három cicácska,

Gyere be, gyere be!

Összenéz, összesúg

A három cicácska:

Usgyi! vesd el magad!

Mind be a kamrába.

Egyik az egyikbe,

Másik a másikba...

Hát az a harmadik?

Az a harmadikba.

Az egyik kamrában

Ezüst köcsög, bögre,

Színig tele tejjel,

Még csak be sincs födve.

Sárga vajjal egy polc

Véges-végig rakva,

Arany tányérokon

Magát kinálgatja:

- Nyalogass, cicácskám,

Nincs jobb a jó vajnál!

Tudom: ilyen jót még

Soh’se nyalogattál.

Cica a biztatást

Nem mondatja kétszer:

Felugrik a polcra

S megnyalja vagy hétszer.

Hej, de mindhiába

Nyalja, nyalogatja:

Nem lesz tőle sárga

Sehogysem a bajsza.

Nagy kacagás hallik

Erre innen, onnan:

Tündérek kacagnak

Mind a négy sarokban:

- Arany ott az a vaj,

Nyalhatod estélig!

Elkophatik bele

A nyelved is félig.

Köcsög is megszólal,

Bögre is megszólal,

Csalja a cicácskát

Csalogató szóval:

- Hagyd ott azt a polcot,

Nincs jobb a jó tejnél!

Száz tehened volna:

Ilyet soh’se fejnél!

Cica a biztatást

Nem mondatja kétszer:

Szürcsöli a tejet,

Neki dűl vagy hétszer.

Hej de mindhiába

Próba-próbálgatja:

Nem lesz tőle fehér

Sehogysem a bajsza.

Nagy kacagás hallik

Erre innen, onnan:

Tündérek kacagnak

Mind a négy sarokban:

- Ezüst ám az a tej,

Nem teneked való!

Ki a kamarából!

Sicc, pákosztos, aló!

A másik kamra se

Valami bús tömlöc:

Nagy arany rúdakon

Hurka, kolbász, gömböc.

Hurka is megszólal,

Kolbász is megszólal,

Csalja a gömböc is

Csalogató szóval:

- Nincs jobb a hurkánál!

- Nincs jobb a kolbásznál!

- A gömböc a legjobb!

Többet érek száznál!

Cica a biztatást

Nem mondatja kétszer:

Kap ide, kap oda,

Amoda is hétszer.

Nagy kacagás hallik

Erre innen, onnan:

Tündérek kacagnak

Mind a négy sarokban:

- Arany ám itt minden,

Nem teneked való!

Ki a kamarából!

Sicc, pákosztos, aló!

A harmadik kamra

Egy világot megér:

Csak úgy hemzseg benne,

Futkos a sok egér.

Egyik is megszólal,

Másik is megszólal;

Csalja valamennyi

Csalogató szóval:

- Nincs jobb az egérnél,

Egérpecsenyénél,

A farkincájánál

Meg a tüdejénél!

Cica a biztatást

Nem mondatja kétszer:

Kap ide, kap oda.

Beleharap hétszer.

Nagy kacagás hallik

Erre innen, onnan!

Tündérek kacagnak

Mind a négy sarokban:

- Arany ám az egér!

Nem teneked való!

Ki a kamarából!

Sicc, pákosztos, aló!

Fut a három cica

Árkon, tüskén, bokron:

A kemencepadkán

Ébrednek föl otthon.

Dorombol az egyik

Nyalogatva száját:

- Százért nem adom a

Gazd’asszony kamráját!

Csupa koma.

Hol jártam én? Az árkon át.

Mit láttam én? Csupa komát.

Elől ment a veréb koma,

Utána ment nyuszi koma,

Azután meg róka koma,

Utoljára farkas koma...

Ugy-e mondtam: csupa koma!

Koma, koma... de hát aztán?

Sétáltak az árok partján.

Egyszer csak szól veréb koma:

- Hallod-e te, nyuszi koma,

Azután meg róka koma,

Utoljára farkas koma!

Mindenféle furcsa koma!

Nem látjátok: de nagy árok!

Tudom, át nem ugorjátok!

- Megkövetjük veréb komát:

Mi nem ugrunk az árkon át?

Megmutatjuk, rontjuk-bontjuk:

De bizony csak átugorjuk!

Kiabál a nyuszi koma,

Azután meg róka koma,

Utoljára farkas koma,

Mindenféle furcsa koma.

Veréb koma nem hallgathat:

- No, ki ugrik nagyobbat?

Lássuk: én-e, te-e, ő-e?

Hopp, utánam, csak előre!

Veréb koma szárnya mozdúl,

Hamar ott van az árkon túl.

Hogy szállt, észre nem is vették,

Bezzeg meg is éljenezték.

Most azt mondja róka koma,

Azután meg farkas koma,

Mindenféle furcsa koma:

- Rajtad a sor, nyuszi koma!

Nyuszi koma nagyot ugrik.

De a lába egyet csuklik.

Mi a vége? Az a vége:

Zsupsz, az árok közepébe!

Most azt mondja róka koma:

Készűljön a nagy lakoma!

Sajnálom ám nyuszi komát,

Hogy nem ugrott az árkon át.

Túl leszek én egy ugrással -

Uccu, lábam, repíts által!

Mi a vége? Az a vége:

Zsupsz, az árok közepébe!

Most azt mondja farkas koma:

- Ejnye, ejnye, nyuszi koma,

Meg azután róka koma,

Mindenféle furcsa koma!

Nem gondoltam, hogy így jártok -

Majd átugrom én az árkot!

S az ároknak neki szalad,

Porzik az út, a part szakad.

Mi a vége? Az a vége:

Zsupsz, az árok közepébe!

Búslakodik nyuszi koma,

Gondolkozik róka koma,

Mérgeskedik farkas koma,

Mindenféle furcsa koma.

Három napja immár ott van

Mind a három az árokban.

Hova lesznek? Mit tegyenek?

Oly éhesek! Mit egyenek!

Végre így szól farkas koma:

- Csitt, csendesség, nyuszi koma,

Meg azután róka koma,

Mindenféle furcsa koma!

Nem jutunk mi innen kijebb!

Ki közöttünk a legkisebb?

Együk meg azt vacsorára,

Tán jól lakunk vele mára?

Letérdepel nyuszi koma:

- Kérem szépen, róka koma.

Esedezem, farkas koma,

Mindenféle furcsa koma!

Ne legyek én vacsorátok,

Kijutok én, meglássátok!

Titeket is kimentelek,

Mire valók a kötelek!

Nyuszi koma partnak mászik,

Örül neki a két másik.

Egyszer magát csak kidobja

S lekiált a mély árokba:

- Róka koma, farkas koma,

Mindenféle furcsa koma!

Jó étvágyat! Jó mulatást!

Mi többet nem látjuk egymást!

Megszeppen ám róka koma,

Hogy belőle lesz lakoma.

Töprenkedik, hogy mit tegyen?

Kapja magát nagy hirtelen:

- Farkas koma, éhség kerget.

Megeszlek, mint legkisebbet!

Elibe áll farkas koma:

- Nem úgy van az, róka koma!

Ravasz kópé, engedelmet,

Én eszlek meg, mint kisebbet!

Meg is ette, jól is lakott -

Ott töltött még három napot.

Farkas koma éhes újra.

Kínjában a földet túrja.

Ordítozik éhségében,

Vadász koma ott megy éppen.

Durr! lelövi farkas komát -

Viszi haza az árkon át.

Jó éjszakát, farkas koma,

Nem különben róka koma!

Vigyázz, vigyázz, nyuszi koma,

Meg ne lásson vadász koma!

Nincsen tovább, Pista koma!

Mi van a koldus zsákjában?

Volt egyszer egy koldus, elment kéregetni,

Kapott egy szem búzát. Mit tud vele tenni?

Biz evvel nem telik meg a tarisznyája -

Viszi a szomszédba: “Vigyázzanak rája!”

“Jó lesz, jó, vigyázunk. Koldulhat felőle.”

Majd kisül most mindjárt, hogy mi lesz belőle.

Hazamegy a koldus. Kérdi: “Hol a búza?”

“Búbos tyúk megette.” “Ejnye, hol a búbja!

Enyém a búbos tyúk, eszem a zúzáját.

Töröm sarkantyúját, aprítom a máját.”

Benyit a szomszédba, ott is mondja újra:

“Vigyázzanak nagyon ám a búbos tyúkra!”

“Jó lesz, jó, vigyázunk. Koldulhat felőle.”

Majd kisül most mindjárt, hogy mi lesz belőle.

Hazamegy a koldus. Kérdi: hol a tyúkja?

“A disznó megette.” “Ejnye, kakas rúgja!

No, enyém a disznó. Füle jó tormával,

Hát a hurka, kolbász töltött káposztával!”

Benyit a szomszédba megint egy-két szóra:

“Vigyázzanak nagyon erre a disznóra!”

“Jó lesz, jó, vigyázunk. Koldulhat felőle.”

Majd kisül most mindjárt, hogy mi lesz belőle.

Hazamegy a koldus. Kérdi: “Hol a disznó?”

“Az ökör átdöfte.” “Tyűh, leszek hát biró!

No, enyém az ökör. Pompás a gulyáslé,

Elkészíti majd a szegedi gulyásné.”

Benyit a szomszédba víg családi körbe:

“Vigyázzanak nagyon erre az ökörre!”

“Jó lesz, jó, vigyázunk. Koldulhat felőle.”

Majd kisül most mindjárt, hogy mi lesz belőle.

Hazamegy a koldus. Kérdi: hol az ökre?

“Gyerek kihajtotta.” “Juj, vége örökre!

No, enyém a gyerek. Dugom a zsákomba.

Csak hadd gondolkozzék itt az áristomba!”

Benyit a szomszédba a szakállát rázva:

“Vigyázzanak nagyon ám erre a zsákra!”

“Jó lesz, jó, vigyázunk. Koldulhat felőle.”

Majd kisül most mindjárt, hogy mi lesz belőle.

Míg a mi koldusunk odajár a sárban,

Megnézi a szomszéd, hogy mi van a zsákban.

Nyomban a gyereket ki is eresztette

S egy nagy bojtos kutyát kötött be helyette.

Hazamegy a koldus. Kérdi: hol a zsákja?

Odaadták neki, veti a vállára.

Megy, megyen, mendegél. Hátán a zsák lógott.

De a bojtos kutya nagyon rugdalódzott:

“Ne rugdalódz gyerek! Hazaérünk mindjárt,

Majd eszünk lebbencset, túrós palacsintát.”

Hazaért a koldus. Kioldja a zsákot.

Óh, szent Jeremiás, milyen képet vágott!

Egy nagy bojtos kutya ugrott ki a zsákból,

Kiabál a koldus torkaszakadtából:

“Egy szem búza, búbos tyúk,

Hízott disznó, gyalogút.

Kövér ökör, sovány gyerek,

Bojtos kutya, ill’ a berek!

Adta bojtos kutyája!

Uccu, fussunk utána!”

Egérgyűlés.

Cincog az egér, ha

Nincs otthon a macska,

Megnépesűl mindjárt

Pajta, éléskamra.

Kenyeret, szalonnát

Össze-vissza rágnak,

Nem kegyelmeznek a

Tarisznyának, zsáknak.

De van riadalom,

Ha a macska megjön:

Uccu! vesd el magad!

Ill’ a berek rögtön.

Menekűl, aki tud,

Mint az ördög elűl,

Mert jaj annak, aki

Körme közé kerűl.

Méregtől, fogótól

Nem félnek oly nagyon,

Mint mikor egy cirmos

Csípi őket nyakon.

Úgy eljátszik velük,

Úgy el-elcicázik,

Végre csak bekapja,

Hogy farkuk se látszik.

Tanácsot tartottak

Egyszer hajdanában,

Törték a fejüket

A régi világban:

Hogy kéne fékezni

Azt a kutya macskát,

Össze is daráltak

Mindenféle tarkát!

- Hová legyünk? Ó jaj! -

Szólt a legidősebb. -

Hisz a macska nálunk

Százszorta erősebb!

Bajuszára felszúr,

Farkával agyoncsap,

Nem marad belőlünk

Írmag se maholnap!

Kihal az egerek

Dicső nemzetsége,

Mért születtünk, ha ily

Szomorú a vége?

Rólunk énekel majd

A madár, a csacska:

“Volt egér, nincs egér,

Bekapta a macska.”

Forradalmat keltett

Szava a szónoknak,

Egerek szemei

Véresen forogtak.

- Harcra! Háborúra! -

Mind csak így kiáltott.

Egy fiatal egér

Ekkor, ím felállott:

“- Tisztelt egérgyűlés! -

Kedves jópajtások!

Harccal, háborúval

Ugyan mit akartok?

Nem kell nekünk ágyú,

Nem kell nekünk puska!

Ha megszólal, úgyis

Szaladunk a lukba.

Tudok én egy módot,

Sokkal könnyebb annál,

Tessék elfogadni!

Fogadom, hogy használ.

Vásároljunk csörgőt,

Hisz nem olyan drága,

Akasszuk föl, kérem,

A macska nyakába!

Jöhet aztán, sebaj!

Csörög a csörgője.

Pajtások! Még jókor

Futhatunk előle.

Nem marad részére,

Csak a puszta lábnyom -

Tisztelt egérgyűlés!

A csörgőt ajánlom.”

Lett erre cincogás,

Egetverő éljen.

Kitört a nagy öröm

Az országgyűlésen.

Az ifjú szónokot

Vállukra emelték,

Mint világraszóló

Csillagot, lángelmét.

Legidősebb egér

Újra előlépett,

Lelkesedve mondott

Sok gyönyörűt, szépet:

“Te vagy a legbölcsebb,

Ifjú egér, köztünk!

Fogadd koszorúnkat!

Hódolva köszöntünk!

Mentő tanácsodat

Hálával fogadjuk,

A költséget rája

Szívesen megadjuk.

De tied az érdem.

Ne is szálljon másra:

Te akaszd a csörgőt

A macska nyakába!”

“Én? - kiált az egér, -

Én nem merem tenni!”

“Én se merem! Én se!”

Kiált valamennyi.

Ólálkodó macska

Hirtelen ott termett -

Uccu! el is hagyták

A nagy gyűléstermet.

Ki erre, ki arra

Futott esze nélkűl,

Hanem azért maradt

Egypár csemegéűl.

A macskának pedig

Csörgője ma sincsen,

Fogja az egeret

Világ végeiglen.

A didergő baglyok.

Tudok én egy mesét! Huhú! huhú! kuvik!

Fázik a sok bagoly egymás mellé buvik.

“Tiszteli urak, úrnők, legények és lányok!

- Szól egy füles bagoly, - mindent tudok, látok!

Megvesz így bennünket az Isten hidege!

Halljátok-e: mindig csúfol a cinege...

Azt mondom én nektek, nagy füles baglyoknak:

Egrecérozzunk, mint a katonák szoktak!

Nem didereg akkor se fiúnk, se lányunk!

Dudorászó szélnek mind csak fittyet hányunk.”

“Koszorút fejedre, legbölcsebb közöttünk!

- Szól egyik a sorból. - Mindnyájan köszöntünk!

Ünnepeljen téged Piripócs és Páris,

Te légy a vezérünk, te légy generális!”

“Köszönöm, vitézek! Nosza, szógám, Gergely!

Hamar egy paripát! Hamarosan nyergelj!”

“Főgenerális úr, itt is van már, kérem!

Pattanj rá, lovagolj, dicső hadvezérem!”

Baglyok hadvezére egy bagolyra pattan,

Csak úgy gyönyörködik a vitéz csapatban.

Egrecéroztatja árkon bokron, tüskén.

Véges-végig vágtat a soron nagy büszkén.

Meg-megáll komoran egy-egy bagoly mellett:

“Becsukatlak mindjárt! Vigyázz! Ki a mellet!!

Jobbra nézz! Balra nézz! Indulj! Fordulj hátra!”

Nagy meleg kezd járni szegény katonákra.

Masiroznak gyorsan, messze kanyarogva,

Megbotlanak sokan, buknak az árokba.

Bukdosnak, futkosnak hegyre fel, völgybe le,

Némelyik bizony már majd megszakad bele.

Hull a homlokukról, csepeg a verejték,

Hogy valaha fáztak, azt is elfelejték.

A nagy gyakorlatban sokan elszédülnek,

Úton és útfélen jobbra-balra dülnek.

“Elég már! - kiáltják. - Pihenőt is kérünk!

Összeroskadunk így, dicső hadvezérünk!”

De a generális csak ezt hajtja: rajta!

Katonáit tovább egrecéroztatja.

Hanem egyszerre csak roppant zavar támad:

“Fogjátok meg hamar szilaj paripámat!”

Kiabál a baglyok dicső tábornoka,

Mert megbokrosodott valamitől lova.

Rugdalózva fordít a seregnek hátat,

És lóhalálában egy tuskónak vágtat,

Villámnál gyorsabban, szélvésznél könnyebben…

Úgy leveti, hogy a generális nyekken.

Haza! haza! haza! harsog a harsona...

Ordítoz a vezér: így se jártam soha!

Másnap a sok bagoly, huhú! huhú! kuvik!

Újra csak didereg, egymás mellé buvik.

“Tisztelt urak, úrnők, legények és lányok!

- Szól egy füles bagoly, - mindent tudok, látok!

Megvesz így bennünket az Isten hidege!

Halljátok-e: mindig csúfol a cinege...

Azt mondom én nektek, nagy füles baglyoknak:

Járjatok úgy, ahogy az emberek szoktak.

Tudjátok, hogy a szót én mindig megrágom:

Ni! nekem már van is ujjasom, nadrágom!

Gyertek a városba, menjünk a vásárba,

Öltözzetek föl mind jó meleg ruhába!

Nem didereg aztán se fiúnk, se lányunk,

Dudorászó szélnek mind csak fittyet hányunk.”

“Te vagy a legbölcsebb! - szól egyik a sorban. -

Vezess a városba mindnyájunkat gyorsan!

Addig ti, kicsinyek, maradjatok veszteg!

Üljetek csöndesen, tejes üveg, nesztek!”

Megyen a sok bagoly, megyen a vásárba...

Mind felöltözködik jó meleg ruhába.

Valamennyi büszkén illegeti magát,

Illik is rájuk a fecskefarkú kabát.

Hált a kürtőkalap! Az illik még, füles!

Magas a teteje, végtől-végig üres.

Hegyes orrú cipő, lapos sarkú csizma,

Jaj de csillog-ragyog! Mint a tükör, tiszta.

Úgy térnek haza, mint megannyi gavallér,

Nincsen a zsebében egynek sem egy tallér.

Az úri ruházat tetszik a baglyoknak,

Virágos kedvükben boldogan huhognak.

Dudorászhat a szél, már nem dideregnek...

Lesz ne mulass szegény jámbor egereknek!

Indulnak vadászni. Uccu, rajta, hopsza!

Fut az egér balra, fut az egér jobbra.

Ügyetlen a bagoly az úri ruhába’,

Cipőbe’, csizmába’ oly nehéz a lába!

Mért nem szállnak? Hiszen szárnyuk is van vagy mi!

Van, de kabát alatt! Nem tudják mozgatni!

Szidja a sok bagoly, szidalmazza magát...

Minek is az a csúf, fecskefarkú kabát!

Minek az a mellény, kürtőkalap nékik!

Lehányják magukról, pozdorjává tépik.

Egérvadászatnak így esett a sora...

Huhognak a baglyok: oda a vacsora!

Másnap a sok bagoly, huhú! huhú! kuvik!

Újra csak didereg, egymás mellé buvik.

“Tisztelt urak, úrnők, legények és lányok!

- Szól egy füles bagoly, - mindent tudok, látok!

Megvesz így bennünket az Isten hidege!

Halljátok-e: mindig csúfol a cinege...

Azt mondom én nektek, nagy füles baglyoknak:

Járni az emberek ernyő alatt szoktak.

Csináltassunk ernyőt, akkor majd nem fázunk,

Meglássátok: milyen meleg lesz a házunk!”

Csináltattak ernyőt, elbúttak alája...

Dudorászgat a szél: zumm, alászolgája!

Nyúlvitézek.

Megrázza a csengetyűjét

A nyulaknak nagy királya:

- Hat pár fürge nyúlparipát

Fogjatok be a szánkába!

Hat pár fürge nyúlparipán

Bejárom a birodalmam:

Kinek mi az ügye-baja,

Két fülemmel én hadd halljam!

Alig hangzik el a parancs,

Ott terem a csengős szánkó,

Minden nyuszi füle mellett

Kakastollból egy-egy zászló.

Vert ezüst a fényes szerszám,

Vert ezüst a kantár, zabla,

A szánkónak talpa, sarka

Színezüsttel megvasalva.

Esik a hó... siklik a szán...

Hegyen-völgyön cseng a csengő:

“Jön a király! Itt a király!”

S nyúllal telik meg az erdő.

- Óh, hallgasd meg panaszunkat,

Tapsifüles nagy királyunk!

Birodalmad messze földjén

Nincsen nyugtunk, maradásunk!

Puska ropog minduntalan,

Zöldkalapos ropogtatja:

Nemzetségünk egyre pusztul,

Mindennap több a halottja.

- Ezer kartács, ezer bomba!

Biz ez, biz ez nem jó újság!

Fussatok a fegyvertárba!

Legyen, ha kell, háborúság!

S haragosan izeg-mozog

A hős király füle, bajsza...

Fegyverben már egész népe,

S megkezdődik a nagy hajsza.

- Most gyere hát, zöldkalapos!

Tudom, hogy itt hóba harapsz!

Most gyere hát, hosszú agár,

Majd meglátod: visszaszaladsz!

Pereg a dob itt is, ott is,

Jobbra-balra trombitálnak...

“Jönnek a zöldkalaposok!”

Jelentik a nagy királynak.

Bezzeg erre úgy megijed

A nyulaknak hős királya,

Hogy, mi tűrés, mi tagadás,

A hideg is majd kirázza.

Le is ugrik a szánkóról

S hazafelé karikázik...

Hat pár fürge paripája

Mind utána paripázik.

Majd az egész hadserege

Esze nélkül fut utána,

Meghúzódik ki bokorba,

Ki pedig a barázdába.

Nem maradt a csatatéren,

Csak a csengős, ezüst szánkó,

Meg a nyuszik füle mellől

Kakastollból egy-egy zászló.

Aki akar, beleülhet,

Majd húzza a Bodri, Sajó -

De oszt meg ne ijedjetek,

Ha kiáltok: “Hahó! hahó!”

MÁSODIK GYŰJTEMÉNY

A hamis furulya.

Gallér híján köpenyeg,

Mesélek, mert van kinek.

Itt a mese a markomba...

Gabi, ne légy oly goromba!

Minek csípted meg a Lajkót?

Tedd le, Jutka, a szakajtót!

Ez a Borcsa suttog egyre,

Nem is viszem ki a hegyre.

Gallér híján köpenyeg,

Nem mesélek, nincs kinek.

Úgy-e, hogy most körűlálltok,

Körűlültök, kunyoráltok,

Túrós lepényt is igértek,

Hiszen ahhoz én is értek.

Hol hát az a túrós lepény?

Ide hamar, megeszem én!

Igy ni, Terka, igy ni, Évi!

Jobban tudok majd mesélni.

Jó biz ez a túrós lepény...

Volt egyszer egy juhászlegény,

Annak volt egy tarisznyája,

Tarisznyában furulyája.

Ha ő ezzel furulyázott:

Járni kellett ám a táncot,

Ugrándozni jobbra-balra,

Annak is, ki nem akarta.

Kurjongatott még a bús is,

A gazdag is, a koldús is.

Gallér híján köpenyeg,

Mesélek, mert van kinek.

Mari, figyelj, Pista hallgass!

Hát egyszer csak jön a farkas.

Juhok közt a domboldalon

Támad szörnyű riadalom:

Gomolyog a pásztor nyája.

Sír a legszebb barikája,

Panaszosan béget szegény,

Felugrik a juhászlegény.

Fut a farkas a báránnyal,

Már amott az árkon által.

Nagysebesen iramodva

Meghúzódik egy bokorba.

Megállj, farkas, majd megbánod!

A kopogóst meg eljárod.

Juhászlegény fut utána

S megszólal a furulyája.

Táncra perdül a nagy ordas:

“Juhászlegény, jaj, ne forgass!

Itt van inkább a bárányod,

Leszek mindig jó barátod!”

Oda kiált az ordasnak:

“De bizony csak megforgatlak!”

Juhászlegény furulyázik,

Farkas koma meg bokázik,

Jobbra fordúl, balra fordúl,

Veritéke, vére csordúl,

Tüske tépi, tüske szúrja -

Juhászlegény tovább fújja.

Fújja a legfrissebb nótát,

Pedig soh’se tanúlt kótát.

Farkas komát vérbe-fagyva

Tüskebokor alatt hagyja.

Gallér híján köpenyeg,

Mesélek, mert van kinek.

Hát azután? Hogy volt osztán?

Gyűlést tartott az oroszlán,

Az állatok nagy királya,

Tündöklött a koronája.

Méltósággal ült a trónján,

Tarka csíkos tigris jobbján,

Büszke párduc baloldalon,

Egész állatsokadalom!

Int a király, de csak egyszer

S ím elé áll a hopmester.

Nagyhangosan írást olvas,

Folyamodik az az ordas:

“Fölséges úr, dicső király!

Hallgasd meg, hogy nekem mi fáj!

Fáj a hátam, fáj a bokám,

Pedig doktor az unokám.

Gyógyítgatja sokfélével,

A rét ezer jó füvével.

De hiába gyógyítgatja,

Fölséges úr, nem fog rajta.

Juhászlegény, rontom-bontom,

Összetörte minden csontom,

Nagyon megvert, eldöngetett,

Mondd ki rá az ítéletet.

Trónon ülő nagy királyom,

Büntesd meg jól, azt kívánom.

Engem meg küldj a kórházba,

Szolgádat a hideg rázza.

Panaszomra, óh, csak hallgass!”

Könyörög az ordas farkas.

Hatalmasat ordít rája

Az állatok nagy királya:

“Gyorsan nekikerekedve

Menjen érte három medve!

Juhászlegényt hozza elő,

Halálfia a vakmerő!”

Három medve megyen rögtön,

Dirmeg-dörmög hegyen-völgyön.

Juhászlegényt meg is lelték,

Igy köszöntek rá a medvék:

“Juhászlegény gyere velünk!

Nézzed, itt van a levelünk.

Farkas komát eldöngetted:

Itéltek hát ma feletted.

Összegyűltek az állatok

Mindannyian, kicsik, nagyok.

Tanácskoztak az erdőben.

Meg is hányták illendően,

Az oroszlán parancsára

Feljutsz ma egy körtefára,

De meghagyja, hogy még előbb

Jelenj meg a színe előtt.”

Juhászlegény egy szót se szól,

Csak mosolyg a bajusz alól,

Hisz ott van a tarisznyája.

Tarisznyában furulyája.

“Keskeny palló, széles árok,

Gyerünk hát no, jó zsandárok!

Kegyelemért a királyhoz:

Hátha tán még mást határoz!

Nadragulya, szőlőtőke...

Csak lövetne inkább főbe!”

Utra kelnek, mendegélnek,

Nemsokára odaérnek.

Ráordít a fejedelem:

“Juhászlegény, nincs kegyelem!

Húzzátok a körtefára,

Csüngjön ottan éjszakára!

Hamar, hamar, csak hadd lássam!”

“Fölséges úr, kérem ássan!

Két fülemmel amint hallom:

Hát csakugyan meg kell halnom!

Engedje meg utoljára:

Hadd fúvok a furulyámba!

Hadd fúvom el a nótámat.

Halni is jobb kedvem támad!”

Bólint a nagy fejedelem:

“Ezt az egyet megengedem!”

Juhászlegény mosolyg rája,

S megszólal a furulyája.

Táncba ugrik a nagy király,

Kurjogatja: csuhaj, Mihály!

Tigris, párduc, mind ott terem,

Csak úgy porzik a táncterem.

Elefánt se marad hátúl.

Dalol torka szakadtábúl:

Ég a gunyhó, ropog a nád,

Szorítsd hozzád azt a barnát!

Kiabálnak a bölények:

Mi vagyunk itt a legények!

A kopogóst úgy eljárják,

Hogy nem láttad soh’se párját!

A mackók is mulatoznak,

Jobbra-balra hajladoznak.

Jókedvű ám a menyét is,

Megforgatja a menyét is.

Róka rakja nyulacskával,

Fürge mókus vadmacskával.

Tombol a tánc egyre jobban,

Hogy a föld is bele dobban.

Már a király, szegény állat,

Alig liheg, olyan fáradt,

Hanem azért csak bokázik.

Mert a pásztor furulyázik,

Fújja, fújja egy fa mellett,

Még pedig a legfrissebbet.

“Hagyd el már no, ne muzsikálj!”

Szól hozzá a dicső király.

Juhászlegény rá se hallgat,

Gondolja csak, hogy: gyöngyharmat!

Ám ki is dűl mind a sorbúl,

Valamennyi földre fordúl,

Még ott is a táncot járja...

Ilyen olyan furulyája!

Könyörög a fejedelem:

“Juhászlegény, jaj, kegyelem!

Kérve kérünk az egekre,

Itt a porban henteregve:

Tedd le már a furulyádat!

Hagyd félbe már a nótádat!”

Juhászlegény félbehagyta -

Pihen a sok Istenadta.

Míg a gyepen nyújtózkodnak,

Neszét veszik a dolognak:

“Fölséges úr - szól a pásztor -

A farkasnak ne higyj másszor!

Tarts fölötte kemény törvényt!

Nem úgy mondta, ahogy történt.

Én egy ujjal se bántottam,

Csak egy kicsit táncoltattam,

Mert elvitte Cukrikámat,

Az én kedves barikámat.

Neki most már te muzsikálj,

Isten veled, dicső király!”

A farkassal mi lett osztán?

Majd elmondja az oroszlán,

Én tovább már nem beszélek,

A többitől nagyon félek.

Gallér híján köpenyeg,

Meséltem, mert volt kinek.

A hatalmas király.

Hallottam egy mesét,

Gólya kelepelte,

Egy figurás prücsök

Mindjárt versbe szedte.

Holdvilágos estén

El-elmuzsikálja:

Cirpelő fiait

Tanítgatja rája.

Ejnye, hogy is volt csak?

Nem jut az eszembe.

Jó, hogy le van írva,

Itt van a zsebembe.

Ide hallgass, Juci,

Ide hallgass, Mihály,

Hol volt, hol nem volt, csitt!

Volt egyszer egy király.

Ennek a királynak

Nagy volt a hatalma,

Susogó nádas tó

Fényes birodalma.

Nádas tó fenekén

Tündérpalotája,

Ott lakott, gyerekek,

A békák királya.

Az ajtaja előtt

Nádkardú katonák...

Ugyan ne szólj bele,

Mert nem mondom tovább!

A hatalmas király

Unja magát nagyon,

Haragosan néz ki

A kerek ablakon.

Villog a két szeme,

Az uralkodónak,

A békák előtte

Mind hasra vágódnak.

“Kutykurutty! Kutykurutty!

Naplopók, jaj nektek!

Mulattatásomra

Miért nem brekegtek?”

Megzendűl a nádas

Sokhangú nótája,

A békák királya

Ásítozik rája.

“Kutykurutty! Kutykurutty!

Jaj de csúf brekeke!

Nyikorg, mint a kocsi

Kenetlen kereke!”

Tizet nyakon csapott,

Húszat agyon vágott:

“Mást akarok, mást, mást!

Szebb, jobb mulatságot!

Álljanak elő a

Legdelibb leventék!

Ki kell találnotok,

Hogy mit is szeretnék!”

“Tán ugornál egyet,

Dicső fejedelem?”

“Vigyétek tömlöcbe!

Mért komázik velem!”

“Fölséges királyom,

Talán úszdogálnál?

Meghajlik előtted

Mindenütt a nádszál.”

“Verjétek bilincsre

Ezt is, hogyha mondom!

Úszok vagy nem úszok,

Az csak az én gondom!”

“Talán lepihennél

A puha díványra?”

“Üssétek le fejét,

Aki ezt kívánja!”

Ezer béka közül

Egy se szólt kedvére...

A hatalmas király

Igy ordított végre:

“Oh ti hájfejűek!

Ostoba varangyok!

Egyebet se tudtok,

Csak papucsot varrtok!

Magam találom ki,

Hogy mit is szeretnék,

Hozzatok csónakot,

Fussatok, leventék!

Nagy birodalmamat

Körűlcsónakázom,

Ruhát is hozzatok,

Mert egy kicsit fázom!”

Futnak a leventék,

Egy felé sietnek:

Egyenes irányban

A rózsás szigetnek.

Csónakázó ifjak

Csónaka mind ott van,

A kikötőből majd

Visznek egyet onnan.

Csakugyan a vizen

Imbolyog egy csónak,

No, ez éppen jó lesz

Az uralkodónak.

Benne van az ifjak

Evező lapátja,

Csónakázó inge,

No meg a sipkája.

A szél oldotta el

Partról a csónakot...

Viszik haza vígan:

“Királyunk, jó napot!”

Tarka csíkos ingbe

Öltözik a király...

“Jaj de szép!” hízeleg

Ezer meg ezer száj.

Négy miniszterével

Beül a csónakba...

“Hamar a lapátot!

Rajta, urak, rajta!”

Éljennel kiséri

A békák serege:

“Hurrá, te nagy király,

Brekeke, brekeke!”

Sima tó tükörén

Vígan csónakáznak,

Virágos kedve lett

A dicső királynak.

Lengeti a zászlót

Virágos kedvében,

Négy miniszterével

Kuruttyolgat szépen:

“Nekem van a földön

Legnagyobb hatalmam!

Ez a szép nádas tó

Az én birodalmam!”

Alig, hogy kimondja,

Arra száll egy gólya:

“Kuruttyoló király,

Nem úgy van a nóta!

Tudok én egy szebbet,

Ham, bekaplak, hékám!

Kelep, kelep, kelep,

Jó éjszakát, békám!”

Vízbe ugrik fejjel

A békák királya,

A miniszterek is

Ugranak utána.

Elkapta a gólya

Égnek álló lábát...

Megette a békák

Hatalmas királyát.

Eddig van a mese.

Gólya kelepelte,

Egy figurás prücsök

Mindjárt versbe szedte.

Holdvilágos estén

El-elmuzsikálja...

Cirpelő fiait

Tanítgatja rája.

A kerek sajt.

Hallgass ide, Lackó!

Elindult két mackó.

Elmentek világgá

Szerencsét próbálni:

Hátha egy kis mézet

Tudnának találni.

Leltek is egy odút

Szinig édes mézzel,

De meggyűlt a bajuk

Bezzeg a sok méhvel.

A két mackó orra

Tele lett fullánkkal,

Szaladtak is onnét

Hegyen-völgyön által.

Biz úgy, biz úgy, Lackó!

Futott a két mackó.

Amint a két mackó

Nagysebesen hajtott,

Találtak az úton

Egy nagy kerek sajtot.

Akkora volt mint egy

Nagy taligakerék...

Szólt az egyik: - Nekem

Vacsorára elég!

- Hohó! - szólt a másik -

Hogy beszélhetsz ilyet!

Én láttam meg előbb!

A sajt engem illet!

S civódtak a sajton,

Mirmegtek-mormogtak,

Dirmegve-dörmögve

Nagyon marakodtak.

Biz úgy, biz úgy, Lackó!

Dühös a két mackó.

A két dühös mackó

Ugyan néz a sajtra -

Végre megegyeztek:

Osztozkodnak rajta.

Hanem azért egyre

Csak dörmögtek folyvást,

Egyik se vállalta

Magára az osztást.

Félt, hogy a másiknak

Nagyobb jut a sajtból...

Ott terem egy róka

S nagy ravaszan így szól:

- Bízzák rám az urak!

Én kétfelé osztom.

Tudom, sohse voltak

Ily egyforma koszton!

...Biz úgy, biz úgy, Lackó!

Csacsi a két mackó.

A két csacsi mackó

Egy nagyot sóhajtott,

Mikor kettétörte

A róka a sajtot.

- Nem jól van! - dörmögik. -

Ez az egyik nagyobb!

- Majd eligazítom,

Hisz itt azért vagyok!

Bízzák rám az urak!

Mindjárt teszek róla.

És egy nagy darabot

Leharap a róka.

- Nem jól van! - dörmögik. -

Még mostan is nagyobb!

- Csak egy kis türelmet!

Hisz itt azért vagyok!

Csak bízzanak bennem!

Majd teszek én róla.

S még nagyobbat harap

Belőle a róka.

- Most sincs jól - mormogják -

Most meg ez a nagyobb!

- Engedelmet kérek,

Hisz itt azért vagyok!

Bízzanak már bennem!

Majd csak teszek róla.

S a másikból harap

Egy nagyot a róka.

- Megint rossz! - mormogják. -

Most a kisebb nagyobb!

- Instálom alássan,

Hisz itt azért vagyok!

Mért nem bíznak bennem!

Tudok tenni róla.

S a másikból megint

Jót harap a róka.

- Még sincs jól! - mormogják.

Most a nagyobb kisebb!

- Ugyan kérem ássan!

Ördög látott ilyet!

Most a nagyobb kisebb...

Most a kisebb nagyobb...

Kisebb... nagyobb... kisebb…

Akkor itt mért vagyok?

Hogy ennyit bajlódtam,

Most azt is sajnálom...

Osszák el maguk közt!

Magamat ajánlom!

S ravasz vigyorgással

Sebesen elhajtott:

- Hagytam nekik is egy

Kis darabka sajtot!

... Biz úgy, Biz úgy, Lackó!

Igy járt a két mackó!

A beteg királylány.

Szépen legel a bárány

Virágos domb oldalán,

Szépen szól a jávorfa,

Jávorfából furolya,

Szellő szárnyán elzendűl

Hegyen-völgyön keresztűl.

Aranyszőrű barika,

Nyakán piros pántlika,

A pántlikán gilingel,

Ezüst csengő csilingel.

Mikor fúja a bojtár,

Mindig, mindig táncot jár.

Ugrál ide, amoda

Aranyszőrű barika.

Juhászbojtár szereti,

Szebbnél szebbet fú neki,

Bejárja a legelőt,

Vígan megy a nyáj előtt.

Szépen szól a jávorfa,

Jávorfából furolya,

Szellő szárnyán elzendűl

Hegyen-völgyön keresztűl.

Csendesedik már a táj,

Takarodik a juh-nyáj.

Gazda künn a kapuban

Gyönyörködik a juhban,

Ki van a szám, nincs oda.

Jól laktak, mint a duda.

“Csés jó estét, gazd’uram!”

“Adjon Isten, jó fiam!

Ember vagy a talpadon,

Amit kívánsz, megadom.

Kitelt már az esztendő,

Itt van, ha kell, száz pengő!”

“Nem kell nekem, gazd’uram,

Hej, sem ezüst, sem arany!

Adja nekem, adja hát,

Aranyszőrű barikát!”

“Jaj, fiaim, ezt sajnálom,

Legkedvesebb bárányom!

Adok érte fürtöset,

Drága, finom selymeset!

Tarkát, fehért, feketét,

Hál’ Istennek, van elég!

Gyönge toklyót, erős kost,

Jerkét, ürüt, kolompost,

Ezt az egyet, pásztorom,

Egész nyájért nem adom!”

“Itt hagyom hát kelmedet,

A jó Isten áldja meg!”

“Ejnye, öcsém, micsoda?

De nem oda ám Buda!

Hűségesen szolgáltál

Mindenkor a birkánál,

Meglesz hát a jutalom,

Amit kivánsz, megadom.

Aranyszőrű barikát,

Ezüstcsengős pántlikát.”

“Nekem adja csakugyan?

Megköszönöm, gazduram!”

Juhászbojtár útra kél,

Hegyen-völgyön mendegél.

Szépen szól a jávorfa,

Jávorfából furolya.

Szellő szárnyán elzendűl

Hegyen-völgyön keresztűl.

Fúja, fúja a bojtár,

A kis göndör táncot jár,

Aranyszőrű barika,

Nyakán piros pántlika,

A pántlikán gilingel,

Ezüst csengő csilingel.

Mikor a nap leáldoz.

Beköszön egy gazdához.

Éjszakára ott maradt,

Lefeküdt a szín alatt.

A gazdának leánya

Pislogat a bárányra,

Nagyon is megszerette,

Szemivel majd megette.

Fel is tette magába

A gazdának leánya:

Elveszi a pántlikát,

Aranyszőrű barikát.

Éjfélt ütött az óra,

Megy a színbe lopózva,

Lábujjhegyen csendesen,

Meg ne tudja senkisem.

Megfogja a pántlikát,

Aranyszőrű barikát,

Hej de bezzeg megakadt,

Bárány szőrin ott maradt.

Reggel ébred a bojtár.

Menni, menni akar már,

Á! de nini! a bárány!

Bárány szőrin a leány!

Próbálja, hogy leveszi,

Nem tudja, csak neveti.

Elindúl hát, elindúl.

Alig megy a kapun túl,

Szépen szól a jávorfa.

Jávorfából furolya,

Szellő szárnyán elzendűl

Hegyen-völgyön keresztűl.

Fúja, fúja a bojtár,

A kis göndör táncot jár,

Aranyszőrű barika,

Nyakán piros pántlika,

A pántlikán gilingel,

Ezüst csengő csilingel,

Bárány szőrin a leány,

Rakja amúgy igazán.

Sütő asszony lármával,

Hátára üt lapáttal,

Hej de bezzeg megakadt,

Mert a lapát ott maradt,

Lapát végin az asszony,

Ő is csak hadd mulasson!

Szépen szól a jávorfa,

Jávorfából furolya.

Szellő szárnyán elzendűl

Hegyen-völgyön keresztűl.

Fúja, fúja a bojtár,

A kis göndör táncot jár,

Aranyszőrű barika,

Nyakán piros pántlika,

A pántlikán gilingel,

Ezüst csengő csilingel.

Bárány szőrin a leánya,

Rakja amúgy igazán,

Leány hátán a lapát,

Hányja-veti ott magát,

Lapát végin az asszony,

Ő is csak hadd mulasson!

Arra megy a takácsné,

Csupa merő parádé,

Mint a páva, kevélyen,

Legyező a kezében.

“Mit ettetek? Tán gombát?

Járjátok a bolondját!”

Asszonyt szóval illeti,

Legyezővel megüti,

Hej de bezzeg megakadt,

A legyező ott maradt,

Legyezőn a takácsné,

Csupa merő parádé.

Szépen szól a jávorfa,

Jávorfából furolya,

Szellő szárnyán elzendűl,

Hegyen-völgyön keresztűl.

Fúja, fúja a bojtár,

A kis göndör táncot jár.

Aranyszőrű barika,

Nyakán piros pántlika,

A pántlikán gilingel,

Ezüst csengő csilingel.

Bárány szőrin a leány,

Rakja amúgy igazán,

Leány hátán a lapát,

Hányja-veti ott magát.

Lapát végin az asszony,

Ő is csak hadd mulasson.

Asszony hátán legyező,

Jobbra-balra lebegő,

Legyezőn a takácsné,

Csupa merő parádé.

Juhászbojtár útra kél,

Hegyen-völgyön mendegél.

Elér, elér vígadva

Egy királyi városba.

Tudakozza: mi újság?

A harangot mért húzzák?

A királyi palota

Mért van gyásszal bevonva?

Nagybeteg a királylány,

Hánykolódik az ágyán,

Hasztalan az orvosság,

A doktorok azt mondják;

Szomorúan beszélik:

Tán meg is hal estélig.

De ha egy jót kacagna,

Úgy életbe maradna.

Csináltak már sok furát,

Mindenféle figurát,

Hiába, mind hiába!

Csukva maradt a szája.

Kiadta ma a király,

Mert a szive nagyon fáj,

Hogy aki tud valamit,

Boldog lehet az ma itt.

Álljon elő, ki vele!

Kacagtassa meg vele!

Királyságát megosztja,

A lányát is od’adja.

Juhászbojtár útra kél,

A királlyal úgy beszél,

Hogy tud ám ő sok furát,

Soh’se látott figurát.

Meggyógyúl a királylány,

Rózsa nyílik ajakán.

Király örül, örvendez,

A hopmester meg rendez,

Királylány a tornácon,

Hófehér mint a vászon.

Az udvaron a bojtár,

Lesik, várják, mi lesz már!

Szépen szól a jávorfa.

Jávorfából furolya.

Szellő szárnyán elzendűl

Hegyen-völgyön keresztűl.

Fúja, fúja a bojtár,

A kis göndör táncot jár.

Aranyszőrű barika,

Nyakán piros pántlika,

A pántlikán gilingel,

Ezüst csengő csilingel.

Bárány szőrin a leány,

Rakja amúgy igazán.

Leány hátán a lapát,

Hányja-veti ott magát,

Lapát végin az asszony,

Ő is csak hadd mulasson!

Asszony hátán legyező,

Jobbra-balra lebegő,

Legyezőn a takácsné,

Csupa merő parádé.

Nem kacag a királylány,

Szomorúság ül arcán.

Szomorú a király is,

Az udvari dámák is.

Csinálhatnak sok furát,

Mindenféle figurát.

Királylánynak hiába!

Csukva maradt a szája.

De felköhög nem egyszer,

Haragszik a hopmester:

“Ej, te hitvány pénzfaló!

Komédiás, naplopó!

Ménkő szántsa hátadat!

Rád veretem a vasat!

Becsukatlak, cigányok -

Jó mulatást kivánok!”

Mind szitokkal illeti,

A takácsnét megüti.

Hej, de bezzeg megakadt!

Pálcikája ott maradt.

Pálcikán a hopmester,

Szitkot is mond ezerszer.

Szépen szól a jávorfa,

Jávorfából furolya.

Szellő szárnyán elzendűl

Hegyen-völgyön keresztűl.

Fúja, fúja a bojtár,

A kis göndör táncot jár.

Aranyszőrű barika,

Nyakán piros pántlika,

A pántlikán gilingel,

Ezüst csengő csilingel.

Bárány szőrin a leány,

Rakja amúgy igazán.

Leány hátán a lapát,

Hányja-veti ott magát,

Lapát végin az asszony,

Ő is csak hadd mulasson!

Asszony hátán legyező,

Jobbra-balra lebegő,

Legyezőn a takácsné,

Csupa merő parádé!

Takácsnén a pálcika,

Gyönyörű szép muzsika!

Pálcikán a hopmester,

Szitkot is mond ezerszer!

Felkacag a királylány,

Rózsa nyílik ajakán.

Felkacag a király is,

Az udvari dámák is.

Egy nagy, egy nagy hahota

A királyi palota.

Barika is megörűl,

Szép szeliden néz körül,

Arany szőrit megrázza,

Csak úgy hullnak utána:

Pálcikáról hopmester,

Szitkozódik ezerszer!

Takácsnéról pálcika,

Gyönyörű szép muzsika!

Legyezőről takácsné,

Csupa merő parádé!

Asszonyról a legyező,

Jobbra-balra lebegő,

Lapátvégről az asszony,

Álljon odébb, dagasszon!

Leányról meg a lapát,

Messze veti el magát,

Barikáról a leány,

Eredj haza, violám!

Arany trónon a király,

A szíve már dehogy fáj.

Királyleány kedvében,

Öröm ragyog szemében.

Szépen szól a jávorfa.

Jávorfából furolya.

Szellő szárnyán elzendűl

Hegyen-völgyön keresztűl.

Fúja, fúja a bojtár,

A kis göndör táncot jár.

Aranyszőrű barika,

Nyakán piros pántlika,

A pántlikán gilingel,

Ezüst csengő csilingel.

Gyűrű, szelence, virág.

Volt egyszer egy szegény asszony,

Nagyon szegény asszony,

Lisztje se volt már, amiből

Kenyeret dagasszon.

Egyetlenegy fia egyszer

Csak elébe állott:

- Elmegyek én, édes anyám,

Szerencsét próbálok.

Nagy a világ, sok az útja,

Sorba mind megjárom:

Vagy egyiken, vagy másikon

Majd csak megtalálom.

Édes anyja sírva-ríva

Föl is tarisznyálta -

Könyáztatta keszkenővel

Integet utána.

Megy a legény, megy, mendegél

Bízó reménységgel,

Hegyen is túl, völgyön is túl

Kerek tóhoz ér el.

Kerek tónak partján mit lát

Szomorúfűz alatt?

A szárazon hánykolódni,

Vergődni egy halat.

- Szegény legény - szólal a hal -

Állj meg csak egy szóra!

Elveszek itt a szárazon,

Dobj vissza a tóba!

- Visszadoblak, szép aranyhal,

Élj tovább a vízben!

Ringasson a gyöngyöző hab,

Áldjon meg az Isten!

- Téged is, te szegény legény.

Amerre mégy, jól járj!

Ne, kivetek három halpénzt,

Jó tétedért jót várj.

Hogyha egyszer bajba kerülsz

S nem lesz jó barátod:

Zörgesd, zörgesd, zörögtesd meg,

A többit meglátod.

Megy a legény, megy, mendegél

Bízó reménységgel,

Tavon is túl, mezőn is túl

Zöld erdőbe ér el.

Egy öreg ősz embert lát ott,

Pihen egy tölgy alatt -

Hej, nehéz ám az a rőzse,

Belé majd megszakadt!

- Szegény legény - szól az öreg -

Állj meg csak egy szóra!

Hozd el, fiam, ezt a rőzsét

Egy-két fordulóra.

- Hogyne vinném, öreg apám.

Haza viszem innen;

No lássa, már itthon vagyunk,

Áldja meg az Isten!

- Téged is, te szegény legény.

Amerre mégy, jól járj!

Ne, egy ezüst kis szelence,

Jó tétedért jót várj!

Hogyha egyszer bajba kerűlsz

S nem lesz jó barátod:

Kip-kop, kip-kop, kopogtasd meg,

A többit meglátod.

Megy a legény, megy, mendegél

Bízó reménységgel,

Kunyhón is túl, erdőn is túl

Magas hegyhez ér el.

Magas hegynek alján mit lát

Kiálló szirt alatt?

Tüskebokor közt vergődni

Egy nagy sasmadarat.

- Szegény legény - szólal a sas -

Állj meg csak egy szóra!

Tüske közül szabadíts ki,

Segíts engem jóra!

- Hogyne tenném, te sasmadár,

Kisegítlek innen...

Ringasd magad szabad szárnyon,

Áldjon meg az Isten!

- Téged is, te szegény legény.

Amerre mégy, jól járj!

Ne, három toll a szárnyamból,

Jó tétedért jót várj!

Hogyha egyszer bajba kerülsz

S nem lesz jó barátod:

Rázd meg, rázd meg, rázogasd meg,

A többit meglátod.

Megy a legény, megy, mendegél

Bízó reménységgel,

Bokron is túl, hegyen is túl

Egy városba ér el.

Gyászfátyollal van a város

Mindenütt bevonva,

Nagy fekete zászlót lenget

A sok templom tornya.

Kérdezgeti: miért ilyen

Fekete a város?

Búslakodik kis ház, nagy ház,

Minden olyan gyászos!

Szomorú az öreg király

Egyetlenegy lánya,

Hervad, hervad, hervadozik,

Mint a kert virága.

Édes anyja, aki nyugszik

Kinn a temetőben,

Gyémántgyűrűt hagyott rája,

Neve ott a kőben.

Aranyhídról beejtette

Kerti kerek tóba,

Királyfiak, hercegfiak

Keresik azóta.

Hej de, hej de mind hiába,

Seholsem találják!

Pedig a jó öreg király

Annak adná lányát.

Szegény legény egyet gondol

S alszik egyet rája:

Másnap reggel beállít a

Király udvarába.

A király épp ott sétálgat

A márványtornácon,

Lánya sorsán töprenkedik,

Hogy mit is csináljon?

- Adjon Isten, király uram!

Volna egy kérésem:

Azt a gyűrűt megkeresni

Engedje meg nékem!

- Hagyd el, fiam, soh’se próbáld,

Próbálták már százszor.

Ha keresed: akkor te is

A fejeddel játszol.

- Bízza csak rám, király uram,

Ha nyerek, ha vesztek:

A szép királykisasszonyért

Nem maradok veszteg.

Megy a legény, megy, mendegél

Bízó reménységgel,

Kerti kerek tó közepén

Aranyhídra ér el.

Megzörgeti, zörögteti

Háromszor a halpénzt:

Kibukkan a szép aranyhal

Tó vizéből tüstént:

- Mi a bajod, szegény legény,

Mi a kivánságod?

Mondd el, mondd el hamarosan,

Meglesz, majd meglátod.

Elmondja, hogy a királylányt

Milyen bánat érte,

Hány királyfi feje hullott

Már a porba érte!

- No, ne búsulj, szegény legény,

Csak várj itt a hídon,

Valamennyi hal a vízben,

Mind, mind előhívom.

Le is merül... s fenn ringatja

Újra a tó habja:

A ragyogó gyémántgyűrűt

A szájába tartja.

Viszi is a szegény legény:

- Itt van, jó királyom!

Váltsa be az igéretét,

Én csak ezt kívánom.

A szépséges királyleány

Ott terem e szóra,

Bús halovány két orcáján

Kinyílt egy-egy rózsa.

Oda borúl mosolyogva

A király nyakába:

- Víg vagyok már, édes apám,

Csakhogy megtalálta!

- Jól van, jól van, szegény legény,

Ember vagy, azt látom!

Ha kiállasz még egy próbát,

Úgy tiéd a lányom.

Ezer köböl tiszta búzát

Szórattam ma széjjel,

Hét mértföldnyi nagy határon,

Szedd össze az éjjel!

Piros hajnalhasadáskor,

Kis harang szavára,

Itt királyi udvaromon

Álljon garmadába!

Hagyd el mégis, soh’se próbáld.

Próbálták már százszor...

Ha nem lesz meg: akkor te is

A fejeddel játszol.

- Bízza csak rám, király uram,

Ha nyerek, ha vesztek:

A szép királykisasszonyért

Nem maradok veszteg.

Megy a legény, megy, mendegél

Bízó reménységgel,

Hét mértföldnyi nagy határnak

Közepére ér el.

Eszibe jut az ősz ember,

Próbál is szerencsét:

Háromszor megkopogtatja

Az ezüstszelencét.

- Mi a bajod? - szólal egy hang -

Mi a kivánságod?

Mondd el, mondd el hamarosan,

Meglesz, majd meglátod.

El is mondja gondját, baját

Szomorúan, halkan

S az ezüst kis szelencének

Födele fölpattan.

Sok, sok ezer fehér galamb

Száll ki turbékolva:

Hét mértföldnyi nagy határon

Rónára, halomra.

Hordják a sok tiszta búzát

Király udvarába.

Piros hajnalhasadáskor

Ott áll garmadába.

Beköszön a szegény legény:

- Jó reggelt, királyom!

Váltsa be az igéretét,

Én csak ezt kívánom.

A szépséges királyleány

Ott terem e szóra,

Két orcáján egyre csak szebb,

Pirosabb a rózsa.

Oda borúl mosolyogva

A király nyakába:

- Úgy-e, úgy-e édes apám,

Ezt is megcsinálta!

- Jól van, jól van, szegény legény.

Ember vagy, azt látom.

Ha kiállsz egy végső próbát,

Ugy tiéd a lányom!

Messze bércen van a földnek

A legszebb virága,

Hágj föl érte égbenyúló,

Szédítő ormára.

Hozz belőle a lányomnak,

De megérdemelné!

Hozz belőle egy bokrétát,

Tűzd a szíve mellé.

Hagyd el mégis, soh’se próbáld,

Próbálták már százszor...

Ha nem lesz meg: akkor te is

A fejeddel játszol.

- Bízza csak rám, király uram,

Ha nyerek, ha vesztek:

A szép királykisasszonyért

Nem maradok veszteg.

Megy a legény, megy, mendegél

Bízó reménységgel,

Égbenyúló bérc lábához

Nagy fáradtan ér el.

A szívében, a lelkében

Mennyi mindent forgat

S rázza, rázza, rázogatja

A három sastollat.

Páros csillag mosolyog a

Magas bércoromra:

Bércoromról a sasmadár

Lecsap nagy suhogva.

- Mi a bajod, szegény legény.

Mi a kivánságod?

Mondd el, mondd el hamarosan,

Meglesz, majd meglátod.

Elmondja, hogy eddig mindig

Minden útján jól járt:

De most, de most, hogy állja ki

Az utolsó próbát?

- No, ne búsulj, szegény legény,

Várj csak meg itt engem!

Én neked azt a bokrétát

Azonnal megszerzem.

Repül a sas égbenyúló

Magas bércoromra:

S a föld legszebb virágát a

Körme között hozza.

Viszi is a szegény legény:

- Itt van, jó királyom!

Váltsa be az igéretét,

Szívemből kívánom.

A szépséges királyleány

Ott terem e szóra:

Két orcáján kivirított

Egészen a rózsa.

Oda borúl mosolyogva

A király nyakába:

- Úgy-e, úgy-e, édes apám,

Neki nincsen párja!

- Jól van, jól van, édes fiam.

Ember vagy, azt látom!

Nesze, itt a mátkagyűrű,

A tied a lányom.

- Megköszönöm, király atyám,

A jóságát hozzám!

Életemet szép mátkámért

Százszor feláldoznám!

Hanem hogy a boldogságom

Tetőpontra hágjon:

Király atyám, kedves mátkám,

Még csak egyre vágyom.

Messze, messze, hol a hegyen

Örök fehér hó van,

Ott lakik egy szegény asszony

Egy kis vityillóban.

Nagyon szegény... alig van a

Betevő falatja...

Éjjel-nappal a vándorló

Fiát siratgatja.

Az én édes öreg anyám

Az a szegény asszony...

Ugy szeretném elhozni, hogy

Tovább ne sirasson.

Hadd lakjék itt, király atyám

Szépséges szép mátkám,

Istenem, de boldog lennék,

Ha mindennap látnám!

Örömömnek úgy nem lenne

Soha semmi híja...

Jóságos jó király atyám,

Úgy-e ide hívja?

- Becsülöm a szíved, fiam!

No csak eredj érte!

Megtartjuk a lakodalmat

Mához három hétre.

Megy a legény az anyjáért

Aranyos hintóban,

Messze, messze, hol a hegyen

Örök fehér hó van.

Viszi, viszi a királyi

Fényes palotába:

Rázendíti az országnak

Minden muzsikása.

Kezdődik a lakodalom,

Soh’se láttam párját...

Ki jön velem a lakziba?

Tán még most is járják!

A kiszurkált kecske.

Üljetek csak ide körbe,

Sanyi, ne nézz a tükörbe!

Ide hallgass, rontom-bontom,

Mikor én a mesét mondom.

Olyan igaz, mint az öklöm,

Bizonyítja a könyököm.

Volt egyszer egy... no, találd ki!

Ki volt, mi volt? Hát akárki.

Csak azért is volt egy ember,

Kis fiához így szólt egyszer:

- Hajtsd ki, fiam, ezt a kecskét,

Hadd legeljen friss füvecskét.

Hajtsd ki csak a kies rétre,

Gyöngypataknak gyöngyvizére.

És a fiú kihajtotta,

Kies réten jól tartotta.

Annyit evett kecske úrfi,

Hogy alig birt megmozdúlni.

Kérdi tőle a kis pásztor,

Nem is egyszer, hanem százszor:

- Kedves kecském, jóllaktál-e?

Elég füvet, mondd, kaptál-e?

- Ugy jóllaktam, mint a duda,

Hogy birom el, az a csuda.

Pástétomot tehetsz elém.

Egy szál fű se fér több belém.

És a fiú haza hajtja,

Kérdi otthon édes apja:

- Kedves kecském, jóllaktál-e?

Elég füvet, mondd, kaptál-e?

- Jaj, jó gazdám, dehogy laktam,

Mint a kutya, úgy koplaltam.

Száraz mezőn legeltetett,

Aszúfűvel etetgetett.

Mocsárvíz volt az italom -

Brr! igya meg! Nem ihatom.

Tán a hideg is kilelne,

Kígyó, béka lakik benne.

Rám a pásztor nem vigyázott,

Egész nap csak furulyázott.

- Ej, lánchordta, mákos torta!

Sárga dinnye, zöld uborka!

Hát te mindig furulyázol?

A kecskére nem vigyázol?

Mars! Tarisznyát a válladra!

Úti laput a talpadra!

Mondja reggel, mondja másnap

A kisebbik kis fiának:

- Hajtsd ki, fiam, ezt a kecskét,

Hadd legeljen friss füvecskét,

Zöld erdőbe, sík mezőbe,

A pázsitos dombtetőre.

Itasd meg az arany kúton,

Rátalálsz a gyalogúton.

És a fiú kihajtotta,

Sík mezőben jól tartotta.

Annyit evett kecske úrfi,

Hogy alig bírt megmozdulni.

Kérdi tőle a kis pásztor,

Nem is egyszer, hanem százszor:

- Kedves kecském, jóllaktál-e?

Elég füvet, mondd, kaptál-e?

- Ugy jóllaktam, mint a duda,

Hogy birom el, az a csuda.

Pástétomot tehetsz elém,

Egy szál fű se fér több belém.

És a fiú haza hajtja.

Kérdi otthon édes apja:

- Kedves kecském, jóllaktál-e?

Elég füvet, mondd, kaptál-e?

- Jaj, jó gazdám, dehogy laktam,

Mint a kutya, úgy koplaltam.

Majd megütött már a guta,

Csupa kátyú, hepe-hupa!

Nem találsz ott csak katángot,

Enném inkább itthon fánkot!

Ivóvize olyan, mint a

Legfeketébb gubicstinta.

Rám a pásztor nem vigyázott,

Egész nap csak madarászott.

- Ej, mordízom-teringette!

Forgós adta, szedte-vette!

Hát te mindig madarászol?

A kecskére nem vigyázol?

Mars, fel is út! Mars, le is út!

Elcsapom az ilyen fiút.

Harmadnapra virradóra

Szól a harang, üt az óra.

Maga hajtja ki a kecskét,

Hadd legeljen friss füvecskét

Illatozó rózsás tájon,

Selyemfüves rónaságon.

Annyit evett kecske úrfi,

Hogy alig birt megmozdulni.

Kérdi tőle kinn a pásztor,

Nem is egyszer, hanem százszor:

- Kedves kecském, jóllaktál-e?

Elég füvet, mondd, kaptál-e?

- Ugy jóllaktam, mint a duda,

Hogy birom el, az a csuda.

Pástétomot tehetsz elém,

Egy szál fű se fér több belém.

És a gazda haza hajtja,

Kérdi otthon, próbálgatja:

- Kedves kecském, jóllaktál-e?

Elég füvet, mondd, kaptál-e?

- Jaj, jó gazdám, dehogy laktam,

Mint a kutya, úgy koplaltam.

Biz az állam így felkopnék -

Nincsen ott, csak hangyazsombék,

Vakandtúrás... s több efféle...

Talán már több el se férne.

Olyan szaga van a tónak,

Mint a kenderáztatónak.

Rám a pásztor nem vigyázott,

Mert egész nap pipázott.

- No megállj, te hazug kecske!

Markomba vagy, lesz is lecke,

Muzsikálok egy-két nótát,

De nem nézem ám a kótát,

Csak könyv nélkül... így ni!... hohó!...

Görbe somfa, itt a vonó.

Csihi-puhi! Ez magamért,

Ez pedig a két fiamért.

Uccu, botom! Rajta, botom!...

Két fiamat haza hozom.

- Jaj, jaj, gazdám, édes gazdám!

Ne porozd ki úgy a bundám!

Úgy jóllaktam, mint a duda,

Hogy bírom el, az a csuda.

Pástétomot tehetsz elém,

Egy szál fű se fér több belém.

- Képmutató semmiházi!

Nem fogsz többet lakomázni!

Megtanítlak, ilyen-olyan!

A csillagos bicskám hol van?

Az való ily gézengúznak,

Elevenen most megnyúzlak!

Míg a bicskát keresgélte

S tarisznyába kutat érte:

Fut a kecske ki a kerten,

Árkon-bokron, ungon-berken,

Mint a kilőtt puskagolyó -

Csúfolja a csacska folyó -

Tüske tépi, ág is húzza,

Hajtja magát, töri-zúzza.

Az erdőig meg sem állott -

Ugyan vajjon mit csinált ott?

Térdre esve, orra bukva

Belebújt egy rókalyukba,

Ott meghúzta szépen magát -

No, gazd’uram, jó éjszakát!

Haza megy a róka. De lent

Megérezte az idegent:

- Ki vagy, mi vagy a lyukamban?

Tudós vagy-e, vagy tudatlan?

- Hogy ki vagyok? Hát én vagyok!

Szaladj odébb, mert majd adok!

Bokorugró körmös kecske,

Libeg rajtam a bekecske.

Féllábammal to-toppantok,

A fogammal ro-roppantok.

Fia vagyok az ördögnek,

Be ne gyere, mert megdöflek!

Megijedt a róka tőle,

A farkashoz fut előle:

- Farkas koma, gyere hamar!

Halld, mi mindent összehadar!

Ördögfi van a lyukamban,

Csak azért se hagyjuk abban!

Farkas megy a lyuk szájához,

A lyuk száján bekiáltoz:

- Ki vagy, mi vagy más lyukában?

Róka koma viskójában?

- Hogy ki vagyok? Hát én vagyok!

Szaladj odébb, mert majd adok!

Bokorugró körmös kecske.

Libeg rajtam a bekecske.

Szakállammal tü-tüsszentek,

Homlokommal pü-püffentek.

Azt se mondom, hogy: vakablak!

Be ne gyere, mert bekaplak!

Farkas koma furcsát érez.

El is szalad a medvéhez:

- Medve koma, gyere hamar!

Halld, mi mindent összehadar!

Ördögfi van a rókánál,

Tudod, ott a borókánál.

Jaj lesz neked, te kis ördög!

Medve cammog, dirmeg-dörmög:

- Ki vagy, mi vagy más lyukában?

Róka koma viskójában?

- Hogy ki vagyok? Hát én vagyok!

Szaladj odébb, mert majd adok!

Bokorugró körmös kecske,

Libeg rajtam a bekecske.

A szarvammal tu-turkálok.

Bajuszommal szu-szurkálok.

Be ne gyere, mert leváglak,

Mint a répát összeráglak!

Megijedt a szegény medve,

Ott maradni nem volt kedve.

És szaladtak mind a hárman,

Össze-vissza a határban.

Szálason föl, le a hegyen -

Egy sündisznó arra megyen.

S kérdi tőlük: hova, hova?

Félve felel medve koma:

- Jaj, szaladjunk! Te is szaladj!

A világért itt ne maradj!

Ördögfi van - gyi, te lábam! -

Róka koma viskójában.

Féllábával egyet toppant,

A fogával összeroppant,

A szarvával egyre turkál,

Bajuszával mindig szurkál,

Szakállával nagyon tüsszent,

Homlokával agyonpüffent.

- Álljatok meg! Hó, ne tovább!

Nem lennétek jó katonák!

Mit viszitek az irhátok,

Úgyis nehéz, nem bírjátok!

Gyertek vissza! Megmutatom,

Hogy a lyukból kiugratom.

- Ej, te se vagy nálunk hősebb!

Mindenikünk csak erősebb!

Mind a hárman földhö’ vágunk,

Legyen eszed, jó barátunk!

Gyere te is! Fussunk négyen,

Párosával jobban mégyen.

- Gyertek vissza, hogyha mondom,

A többi majd az én gondom!

Kiugratom, meglássátok,

Lesz kitűnő vacsorátok.

Nekem nem kell, csak hája,

A tüdeje, meg a mája.

Ahogy hallják háját-máját:

Nyalogatja mind a száját.

Visszafordul mind a három

Mi lesz ebből? Kitalálom.

Mennek, mennek hát csendeskén,

Egymás mellett szép kettecskén.

Sündisznó a rókalyuknál

Örömében csak úgy ugrál:

- Hallod-e te, bolondító!

Én vagyok itt, a sündisznó!

- Ki vagy, mi vagy más lyukában?

Róka koma viskójában?

- Hogy ki vagyok? Hát én vagyok!

Szaladj odébb, mert majd adok!

Bokorugró körmös kecske,

Libeg rajtam a bekecske.

Az orrommal szu-szusszantok,

A torkommal ku-kurjantok.

Be ne gyere, ezer bomba!

Mert beduglak a zsákomba!

De hiába volt minden szó,

Nem ijedt meg a sündisznó.

Magát összegombolyitja,

Gombolyagot begurítja,

Megszurkálja jól a kecskét,

Összevérzi a bekecskét.

Kecske mekeg... ki is ugrik...

Fürge lába meg-megcsuklik...

Futnak, futnak mind utána,

Valamennyi kiabálja:

- Fogd a fülit, én a farkát!

Te meg, pajtás, csak a szarvát!

Farkas, ugorj a hátára!

Jaj, de jó lesz vacsorára!

Sündisznónak add a háját,

A tüdejét, meg a máját!

Többet ésszel, mint erővel.

Szántogat a szegény ember

Vadonerdő mellett,

Feje fölött a pacsirta

Vígan énekelget.

Két rossz igás gebéjével

Ahogy egyet fordul:

Mormogást hall, makogást hall

A sűrű vadonbúl.

“Mi a manó lehet az ott?”

Töprenkedik rajta.

A mormogást, a makogást

Egyre jobban hallja.

Nézni megyen... hát csata foly

Szörnyű dérrel-dúrral:

Egy nagy medve verekedik

Egy kicsike nyúllal.

“No még ilyet soh’se láttam

Világéletemben!

Valamennyi iródiák

Megírhatná versben!”

Kacag, kacag, majd kipukkan,

Könye is kicsordúl,

Nagy kacagás felel rája

A sűrű vandonbúl.

“Ej lánchordta! mákos torta!

- Szól a tányértalpú -

Hogy vájja ki pislákoló

Szemedet a varjú!

Nem tudod, hogy nincs tréfára

Mindenkinek kedve?

Nem tudod-e, hogy én vagyok

A hatalmas medve?

Hogy mersz engem kikacagni?

Te nyomorult féreg!

Jaj, megüt a guta mindjárt!

Jaj, megesz a méreg!

No várj, ezért megtanítlak

Keztyűbe dudálni!

Most megeszlek ám lovastul.

Nem fogsz figurászni!”

Megijedt a szegény ember,

Könyörögni kezdett,

Összehadart annyi badart

S hányta a keresztet:

“Jaj kegyelem, medve uram!

Csókolom a talpát!

Hisz tudom én, félem is én

Nagyhírű hatalmát!

Adjon Isten medve úrnak

Ezer odú mézet!

Amit óhajt szeme-szája,

Nyújtson a természet!

Fürdjön mindig tejbe-vajba,

Szívemből kívánom.

Gazdag legyen, hogy heverjen

Jó puha diványon!

Engedelmet, most az egyszer

Ne faljon föl, kérem!

Mit csinálna fiam, lányom

Meg a feleségem?

Míg fölszántom a földemet,

Estig irgalmazzon...

Házam népe kenyér nélkűl

Hogy már ne maradjon!”

“No, hogy ilyen szépen kértél,

Estig megbocsátok.

Míg hát a nap le nem megyen,

Legyünk jó barátok!

Alkonyatkor eltörik majd

Fölötted a pálca:

Megeszlek én, szegény ember,

Még ma vacsorára!”

Szántogat a szegény ember,

Nincsen semmi kedve.

Kimondta az itéletet

A hatalmas medve.

Odamegy a ravasz róka,

Mi baja van? - kérdi.

Elbeszélte szomorúan

Az esetet néki.

Nem azért a róka róka

Ezen a világon,

Hogy ne adjon jó tanácsot,

Legény ő a gáton:

“Szegény ember, soh’se búsulj,

Ha bajod csak ennyi.

Kihúzlak én a hinárból,

De meg kell fizetni!

Adj egy kakast, nagy tarajast,

Kilenc kövér tyúkkal!

Ne félj semmit, elbánok én

Majd a lompos úrral.

Hajad szála se görbűl meg,

Sem a lovad szőre,

Lefőzzük a csacsi mackót,

Mondhatom előre.”

Megörűlt a szegény ember

S hálálkodott érte,

A kakast is, a tyúkot is

Hát csak megigérte.

Nagynehezen igérte meg,

Mert igen sokalta,

Maga mégis csak többet ér,

Ez a gondolatja.

“Hallgass ide! - szól a róka -

Légy most csupa szem-fül!

Többet ésszel, mint erővel

És a dolog elsül.

Mikor este jön a medve

Mogorván morogva:

Szedem-veszem az irhámat,

Búvok a bokorba.

Búvok, búvok a bokorba

S kürtölök majd rátok.

Ha kérdezi, te csak azt mondd

Jönnek a vadászok!

Majd meglátod, hogy megijed

Ő nagy urasága -

Mondjad neki, menekűljön,

Ha az élte drága.”

Megörűlt a szegény ember,

Hálálkodott érte,

A kakast is, a tyúkot is

Ujra megigérte.

Ha a dolog sikerűl, még

Ráadást is igért:

Kukoricán hízott libát.

Gyönge húsú csirkét.

Lompos uram, medve uram

Mormogva ment este,

Róka koma, ravasz koma

A bokorban leste.

Kürtöl, kürtöl... eliramlik

Szegény tányértalpú -

Többet ésszel, mint erővel...

Tisztelt nagyhatalmú!

“Többel ésszel, mint erővel,

- Búcsúzik a róka -

Nálad leszek, szegény ember,

Holnap virradóra!”

“Kérem ássan, tessék, tessék.

Nagyeszű barátom!

Piros hajnalhasadáskor

Csemegére várom.”

Vígan baktat hazafelé.

Neveti a medvét,

Jó vacsora meg a bora

Éleszti a kedvét.

Gondolata a rókára

Mosolyogva téved:

“Dejszen koma, ravasz koma,

Nem félek már tőled!”

Piros hajnalhasadáskor

Zörgetik az ajtót:

“Nyisd ki, nyisd ki, szegény ember!

Róka zörget, nem tót.

Hol a kakas, nagy tarajas,

Kilenc kövér tyúkkal?

Kukoricán hízott liba

Gyönge csirkehússal?”

“Csés jó reggelt! Csakhogy itt van!

Mindjárt koma, mindjárt!

Csak fölkelek, csak fölhúzom

A sarkantyús csizmát!

Ejnye, ejnye, de örűlök!

De nagy újság nálunk!

Anyjuk, terítsd meg az asztalt,

Itt a mi barátunk!”

“Nyisd ki, nyisd ki, ne fecsegj már!”

“Rögtön, koma, rögtön!

Nyakravalóm igazítom

S lajbimat felöltöm!”

Tartogatta szóbeszéddel

Ravaszúl a rókát,

De a róka harmadszor is

Mondja a mondókát!

“Nyisd ki már no, mert erővel

Betörök a házba!”

“Fiam, lányom öltözködik

Ünneplő ruhába.

A szobát is rendbehozzuk,

Szanaszét a holmi...”

Szegény ember a szájával

Elkezdett csaholni.

“Szegény ember, mi tesz úgy benn?

Hé, csak nem kopó tán?”

“Koma, koma, mi tagadás!

Szomorú a nótám:

Kopó biz az, a javából,

Még pediglen kettő!

Honnan jöttek? merre? mikor?

Tudja a teremtő!

Megérezték, szimatolták:

Ajtómon ki zörget.

Alig tudom, alig birom

Tartani már őket.

Ki akarnak már rohanni,

Ugyan mit csináljak!

Koma élte drágább nekem,

Mint a vicispánnak.”

“Csak addig tartsd, szegény ember,

Mig elfutok innét!

Rádhagyom a tyúkot, kakast,

Hízott libát, csirkét!”

El is hordta az irháját

A kijátszott róka -

Ugy-e bizony érdemes volt

Verset írni róla?

A tizenkét fekete varjú.

Éjjel-nappal sír-ri

Szegény özvegyasszony,

Kertbe sem azért megy,

Hogy rózsát szakasszon.

De hogy teleszórja

Könye záporával,

Bokros búbánattal,

A rózsát is gyásszal.

“Mit sirsz, mit rísz mindég,

Édes tubus anyám?

- Kérdezi kis lánya -

Megbántottak talán?”

“Hogyne sírnék, rínék,

Édes tubus lányom!

Tizenkét bátyádat

Többé soh’se látom!

Itthagytak, elmentek

Messze, messze földre,

Túl a tengeren is

Nagy vadonerdőbe.

S nem hagytak egyebet

Síró fájdalomnál -

Még te, gyöngyöm, akkor

Karonülő voltál.

Varázs fogta őket,

Varázs alatt vannak,

Hírét sem hallom már

Tizenkét fiamnak.

Elszálltak hazulról

Zúgó esti szélben,

Tizenkét fekete

Varjúnak képében!”

Hull a könye, omlik

A szegény anyának

S holmiját kirakja

Tizenkét fiának.

Tulipántos ládát

Százszor is kinyitja:

“Legkisebbiké volt

Ez a rámás csizma!

Vörös bársonysüveg...

Ezt meg ő viselte!

Szép árvalányhajból

Bokréta mellette.

Fehér pitykés lajbi...

Nyakravaló, rojtos...

Selyemfürtös guba...

Általvető, bojtos...

Ti vagytok szivemnek

Öröme, bánatja!”

S keblére öleli,

Sorra csókolgatja.

“Ne sírj, ne ríj, anyám

Jó az Isten, jót ád;

Áldj meg engem, édes,

Aztán Isten hozzád!

Nincsen nekem itthon

Addig maradásom,

Tizenkét bátyámat

Míg föl nem találom!”

“Ibolyavirágom,

Ugyan hova mennél?

Maradj te, virúlj te

Szerető szívemnél!

Fúvó szél megfúna,

Záporeső verne,

Maradj itthon, te kis

Turbékoló gerle!

Tüske megszurdalná

Harmatgyönge lábad -

Ha te is elvesznél,

Meghalnék utánad!”

“Ne marasztalj tovább,

Ne tartóztass, anyám!

Ki felettünk lakik,

Gondot visel az rám!

Elmegyek érettük

A világ végére,

Az Óperenciás

Tenger fenekére.”

Elindul a kis lány

Első harangszóra,

Homlokán ott ragyog

Édes anyja csókja.

Hegyeken, völgyeken

Reménykedve ballag,

Az a csók vezérli,

Az a fényes csillag.

Mutatja az ösvényt

Szép szelid világa,

Félelem nélkül megy

A vak éjszakába.

Harmatgyönge lábát

Szúró tüske vérzi:

Csak anyjára gondol

S fájdalmát nem érzi.

Fúvó szél megfúja,

Megveri a zápor:

Bátyjaira gondol

S több erőt kap százszor.

Párnája kemény kő,

Rög a derekalja:

Egy édes gondolat

Lágyan elringatja.

Tizenkét bátyjáról

Álmodik, a kedves;

Mind egy messze fénylő

Kastély fölött repdes.

Mosolyogva ébred

Kelő napsugárral

És folytatja útját

Hegyen-völgyön által.

Tikkasztó melegség

Égeti, kínozza.

Egyre jobban-jobban

Gyötri éhe, szomja.

Lankadatlan hittel

Vándorol előre,

Alkonyatkor elér

Egy vadonerdőbe.

Se eget nem látott,

Se földet nem látott,

Csak egy kis kunyhóban

Rezgő mécsvilágot.

Csöndesen kocogtat

S benyit a kunyhóba,

Zörgő rokka mellett

Ül egy vén anyóka.

“Jó estét, jó estét,

Édes öreg anyám!

Boldogság lakozzék

Ezen a kis tanyán!”

“Fogadj Isten, lányom!

Baj lett volna, szentem,

Ha öreg anyádnak

Nem szólítasz engem.

Látom, derék lány vagy,

No de beszéld el már:

Hol jársz te itt erre,

Hol a madár se jár?”

“Keresve keresem

Tizenkét bátyámat,

Mert nélkülök még az

Öröm is búbánat.

Elszálltak otthonról

Zúgó esti szélben,

Tizenkét fekete

Varjúnak képében.

Nem tud-e valamit,

Édes öreg anyám?

Nem hallott-e róluk

Ezen a kis tanyán?”

“Mi tűrés-tagadás,

Megmondanám, lányom,

Biz én nem hallottam

Semmit a világon.

De kis domb tövében,

Kerek erdő szélén,

Völgyön fel, hegyen le,

Ott lakik a néném.

Tudakozd meg őt majd,

Vándorló virágom!

Ha csak ő nem tudja,

Senki a világon.

Hanem előbb, nesze,

Három aranydió,

Fürge mókus hozta,

Gyöngyerdőben lakó.

Csillapítsd éhedet,

Csillapítsd szomjadat,

S feküdj az ágyamra,

Pihend ki magadat!”

Lefekszik az ágyra,

Csillapúlván éhe,

Imádkozik szépen

Kezét összetéve.

Mint szellő a bimbót

Lengeti az ágon,

Rengeti, ringatja

Őt is egy szép álom.

Tizenkét bátyjáról

Álmodik szegényke:

Távoli kastélyból

Indulnak feléje.

Fölébreszti reggel

A kelő nap csókja

S útjára ereszti

Az öreg anyóka.

Mendegél, vándorol

Hegyen, völgyön által,

Dalol is, dalol is

A dalos madárral.

S mikor fűre-fára

Leborul az árnyék:

Ott feketéllik a

Kerekerdős tájék.

Kocogtat, benyit a

Második kunyhóba:

Ócska könyvből olvas

Ott egy vén anyóka.

“Jó estét, jó estét,

Édes öreg anyám!

Boldogság lakozzék

Ezen a kis tanyán!

Nagy vadonerdőből

Tiszteli testvére,

Engemet ő küldött

Ide ma estvére.”

“Fogadj Isten, lányom!

Baj lett volna, szentem,

Ha öreg anyádnak

Nem szólítasz engem.

Látom, derék lány vagy,

No de beszéld el már:

Hol jársz te itt erre,

Hol a madár se jár?”

“Keresve keresem

Tizenkét bátyámat,

Mert nélkülök még az

Öröm is búbánat.

Elszálltak otthonról

Zúgó esti szélben,

Tizenkét fekete

Varjúnak képében.

Nem tud-e valamit,

Édes öreg anyám?

Nem hallott-e róluk

Ezen a kis tanyán?”

“Mi tűrés-tagadás,

Megmondanám, lányom!

Biz én nem hallottam

Semmit a világon.

De kis domb tövében,

Kerek erdő szélén,

Völgyön fel, hegyen le,

Ott lakik a néném.

Tudakozd meg őt majd,

Vándorló virágom!

Ha csak ő nem tudja,

Senki a világon.

Hanem előbb, nesze,

Három aranyalma,

Kiskerti, nagykerti

Királyfiú adta.

Csillapítsd éhedet,

Csillapítsd szomjadat -

Feküdj az ágyamra,

Pihend ki magadat!”

Csillapítva éhét

Könyörög az ágyon.

S rengeti, ringatja

A jótevő álom.

Tizenkét bátyjáról

Álmodik szegényke:

Közelebb-közelebb

Szállanak feléje.

Fölébreszti reggel

A kelő nap csókja

S útjára ereszti

Az öreg anyóka.

Mendegél, vándorol

Sietve előre,

Völgyön fel, hegyen le,

A kerek erdőbe.

Kocogtat, benyit a

Harmadik kunyhóba:

Kuckóban szunyókál

Egy öreg anyóka.

“Jó estét, jó estét,

Édes öreg anyám!

Boldogság lakozzék

Ezen a kis tanyán!

Kerek erdő mellől

Tiszteli testvére,

Engemet ő küldött

Ide ma estvére.”

“Fogadj Isten, lányom!

Baj lett volna, szentem,

Ha öreg anyádnak

Nem szólítasz engem.

Látom, derék lány vagy,

No de beszéld el már:

Hol jársz te itt erre,

Hol a madár se jár?”

“Keresve keresem

Tizenkét bátyámat,

Mert nélkűlök még az

Öröm is búbánat.

Elszálltak otthonról

Zúgó esti szélben,

Tizenkét fekete

Varjúnak képében.

Nem tud-e valamit,

Édes öreg anyám?

Nem hallott-e róluk

Ezen a kis tanyán?”

“Hallottam, hallottam,

Vándorló virágom.

Tizenkét bátyádat

Én mindennap látom.

Nagy, nagy suhogással

Kunyhóm fölött szállnak,

Feketén húzódva

Messze kéklő tájnak.

De te oda, lelkem,

Soha el nem jutnál,

Mert hosszabb az az út

A leghosszabb útnál.

Térdig is elkopnék

Hófehér kis lábad,

Gyönge vagy te arra,

Magad is beláthadd.

Fészkük odafönn van

Nagy, magas kőszálon,

A fellegek közé

Nem mehetsz, csak szárnyon.”

Nekibúsúl a lány,

Hogy miért nincs szárnya,

Tizenkét bátyjához

Mindjárt el is szállna.

Hulló könye gördül

Liliomorcáján,

Szól a vén anyóka

Igen megsajnálván:

“No, ne hagyjon el hát,

Lányom, a reménység!

Hisz ezen a bajon

Segíthetek én még!

Itt van ez a csésze,

Iratos kenőccsel,

Takard be, tubicám,

Tarka keszkenőddel.

S úgy lefekvés előtt

Kend meg vele vállad:

Virradóra nő majd

Két nyílsebes szárnyad.

Oda szállhatsz vele,

Ahova csak vágyol,

Tizenkét bátyádhoz,

Akármilyen távol.

Hanem előbb, nesze,

Három aranykörte,

Tündérlátta is van

Kis leányom, közte.

Csillapítsd éhedet,

Csillapítsd szomjadat,

S feküdj az ágyamra,

Pihend ki magadat.”

Csillapítván éhét,

Lefekszik az ágyra,

Imádkozik szépen,

Hogy nőjjön ki szárnya.

Iratos kenőccsel

Bekeni a vállát,

A boldog reménység

Megszépíti álmát.

Tizenkét bátyjáról

Álmodik szegényke:

Ő feléjük repül,

Azok meg feléje.

Fölébreszti reggel

A kelő nap csókja

S útjára ereszti

Az öreg anyóka.

S hogy merre repüljön,

Megmutatta aztán,

Mert kinőtt a szárnya,

Mondanom se kell tán.

Csak repűl, csak repűl,

Sebesen előre,

Hegyen át, völgyön át

A sík levegőbe.

Az Óperenciás

Tengeren is túl, túl,

Az üveghegyeken,

Zengő erdőn is túl.

Ezer mértföld van már,

Sok ezer utána,

Egyszer csak megdobban

A kis szíve tája.

Egy nagy csomó varjú

Feléje közeleg,

Feketén húzódik

A suhogó sereg.

Megolvassa őket,

Számolja: egy... kettő

Ki van egytől egyig:

Épen tizenkettő.

“Tizenkét bátyám ez!”

Gondolja magában,

De nem szól hozzájuk,

Csak repűl vidáman.

Mennél közelebb jut

A magas kőszálhoz,

Annál jobban repűl,

Éjt-napot föláldoz.

S hetednapra eljut

Kőszál tetejére,

Egy virágos kertnek

Kellős közepébe.

Virágos kert ölén

Szép márványpalota,

Arany a födele,

Gyémánt az ablaka.

Ragyogó tünemény,

Kápráztató dolog,

Halk zeneszó mellett

Kacsalábon forog.

“Csakhogy itthon vagyok!”

Felsóhajt imígyen.

S az aranykilincset

Megfogja szelíden.

Benyit a pitvarba,

Onnan a konyhába,

Jobbra-balra nyíló

Tizenkét szobába.

S izibe kisöpri

Sorra a szobákat,

Megveti puhára

A tizenkét ágyat.

Fát szed és tüzet rak,

Kötőt köt elébe:

S főzi az ebédet

Tizenkét személyre.

Mikor ez is kész van,

A terítéshez lát;

Tesz a tányér mellé

Kést, kanalat, villát.

Kiméri az ételt,

Mindenik egyforma,

Eszik egy keveset

Mindenikből sorra.

S mivel a nagy úttól

Igen-igen bágyadt:

Sorra próbálgatja

A tizenkét ágyat.

Végre lepihen a

Tizenkettedikbe...

S alszik, mint a galamb,

Édesen pihegve.

Tizenkét bátyjáról

Álmodik az ágyban:

Bokrétát kötöznek

Őneki mindnyájan.

S míg alszik, álmodik

A pihegő galamb:

Megszólal a várban

Egy kis ezüstharang.

Csalogató szavú,

Hívogató hangú -

S hazaszáll suhogva

A tizenkét varjú.

Magától kinyílik

Előttük az ajtó,

Elhallgat a várban

A hívó harangszó.

Mennek a pitvarba,

Onnan a konyhába:

Olyan tiszta minden,

Mint víz a pohárba’.

Tűzhelyen a parázs

Hamuban hunyorog,

A tizenkét varjú

Nem tudja: mi dolog?

Az edények szépen

Mind el vannak mosva,

Akár csak a kristály,

Tündökölnek sorra.

“Ki volt itt? Ki lehet

A mestere ennek?”

Hamarán, szaporán

A szobákba mennek.

Minden ágy megvetve,

Letörölve a por;

Mintha csak ma vennék,

Olyan a sok bútor.

Fejcsóválva néznek

El az ebédlőbe:

Terítve az asztal

Ép tizenkettőre.

Kimérve az étel,

Mindenik egyforma,

Hiányzik egy kevés

Mindenikből sorra.

“Ki volt itt? Ki járt itt?

- Egyre tanakodnak -

Végire kell járni

Ennek a dolognak!”

Kutatják mindenütt,

Keresik mindnyájan,

Végre meglelik az

Utolsó szobában.

Legkisebb bátyjának

Ott fekszik az ágyán,

Édesen mosolyog,

Mosolya: szivárvány.

Ágyát körülállva

Mindjárt fölismerték

Kis tubus hugokat,

A kedves teremtést.

Felköltsék? Ne költsék?

Tanakszik mindenki.

Egyikük azt mondja:

Meg talál ijedni.

“Költsük föl, de csókkal!

- A legkisebb rászól -

Legalább hirt hallunk

Édes jó anyánkról.”

Mikor a legkisebb

Az anyjáról beszélt,

Kinyitja a kis lány

Kék ibolyaszemét.

Boldog örömükben

Sírnak és nevetnek,

Szép arany bokrétát

Adnak a kedvesnek.

Egyik aranygyűrűt

Húz föl az ujjára,

Másik gyöngycipellőt

Liliomlábára.

Bíborba, bársonyba

Öltöztetik szépen,

Ül, mint egy királyné,

Aranyos karszékben.

Majd az arany kertbe

Lemennek sétálni:

Hajlongnak előtte

Bokrai, virági.

Tó hátán a hattyú

Fejét bólintgatja,

Víz tetején ugrál

Csillogó halacska.

Aranyos madarak

Csacsognak az ágon,

Nem lehet már szebb hely

Az egész világon.

Azután előáll

Egy rubintos hintó,

Ezrivel csüng róla

Feslő rózsabimbó.

Virág a födele,

Selyem a párnája,

Kis tubus húgokat

Felültetik rája.

S mind befogja magát

A tizenkét varjú

Zöld pázsiton húzzák,

Merre a szél nem fú.

A rubintos hintó

Soha meg nem zökken,

Lágyan ringatózik

S mint az álom, röppen.

Tizenkét varjúnak

Csörög a csörgője,

Viszik a vendéget

Az arany mezőre.

Igy telik az idő

Ebben a nagy módban!

Még nem is mondhatta:

Miben jár valóban?

Percre perc: mulatság,

Ujabb gyönyörűség,

De meg is érdemli

A testvéri hűség.

“Kedves kis hugocskánk!

Köszöntve köszöntünk!

- Szól az egyik bátyja -

Maradj itt közöttünk!

Mindaz, amit láttál,

Lásd, a mienk itten,

De hiábavaló,

Mert örömünk nincsen.

Tizenkét bátyádnál,

Maradj itt minálunk!

Légy a mi örömünk,

A mi boldogságunk!

Minden gondolatját

Ellessük szívednek,

Sehol a világon

Jobban nem szeretnek.

Neked virúl itt a

Legkisebb virág is,

Csókba fürösztjük még

A lábad nyomát is.”

“Köszönöm - felel rá -

Jóságtokat hozzám,

De én itt, higyjétek,

Soha meg nem szoknám.

Tündérszép itt minden,

Szeretem, nem mondom;

Hanem azért nekem

Mégis csak jobb otthon.

Minek ez a sok szép,

Ha nincsen anyátok,

Kinek az ölébe

Fejetek hajtsátok?

Látnátok csak, óh jaj!

Édes jó anyánkat:

Mivé tette szegényt

Az örökös bánat!

Egyebet se csinál:

Fiait siratja.

Megesett a szívem,

A lelkem is rajta.

Mondtam neki: megyek,

Mert nincs maradásom,

Tizenkét bátyámat

Mig föl nem találom.

Sok ezer mértföldet

Ide azért tettem,

Hogy jőjjetek haza

Mind a tizenketten!”

Búnak adja fejét

A tizenkét bátya,

Könyezve hajolnak

Testvérük vállára.

A legkisebb varjú

Zokogva kiáltoz:

“Menjünk haza, menjünk

Az édes anyánkhoz!”

Átveszi most a szól

A legöregebbik,

Szavait a falak

Búsan visszazengik:

“Áldjon meg az Isten,

Szerető hugocskánk!

Áldjon meg ezerszer,

Hogy eljöttél hozzánk!

De te csak menj haza,

Hej, mi nem mehetünk,

Mert ide van kötve

Szomorú életünk.

Varázs alatt vagyunk,

Varázs fogott minket,

Csöndes házikónkba

Nem mehetünk innet.

Tiszteljük, csókoljuk

Édes jó anyánkat,

Kinek nélkűlünk az

Öröm is búbánat.

Mondd, ha azt akarja,

Hogy mi haza menjünk,

Vére hullásával

Váltsa meg a lelkünk!

Nem válthatja meg, csak

Vére hullásával,

Anyai szívének

Szent áldozatával.

Egyik hüvelykujját

Hasítsa föl értünk,

Húzza tűbe vérét -

Mondd meg neki, kérünk.

Tizenkét pár inget

Varrjon a számunkra,

Senkihez se szóljon,

Míg tart ez a munka.

Száján a legárvább

Szót ki ne eressze,

Mert dugába dőlne

Az egész egyszerre.

De ha megvarrja a

Tizenkét pár inget:

Emberi képünkben

Ölelhet úgy minket.”

Hallgatott a kis lány,

Mind jól megjegyezte

S az Istenhez buzgón

Imádkozik este.

Iratos kenőccsel

Bekeni a vállát,

Ringató reménység

Megszépíti álmát.

Tizenkét bátyjáról

Álmodik szegényke:

Ahogy visszaszállnak

Anyjuk kebelére.

Reggelre újólag

Kinőtt a két szárnya,

Búcsúzik, elindul

Nyájas falujába.

Három vén anyókát

Az útjába ejti:

Jóságukat hozzá

Soha nem felejti.

Csak repűl, csak repűl

Sebesen előre,

Hegyen át, völgyön át

A sík levegőbe.

A tizenkét varjú

Körbe fogja, zárja:

Sok ezer mértföldet

Hagynak együtt hátra.

Kis tubus húgokat

Egész elkisérik

Harmadik kunyhóig,

Vaderdő széléig.

Onnan aztán vissza

Kőszáli tetőnek,

Hetedhét országon

Suhogva repülnek.

Édes anyját a lány

Zokogva találja,

Mint a szomorúfűz

Hajol a ládára.

S holmiját kirakja

Tizenkét fiának,

Se szeri, se száma

Ráhulló csókjának.

Sóhajtozva gondol

Bujdosó lányára.

Mit csinál? hová lett?

Tán sohase látja?

“Jó napot, jó napot,

Édes szülőanyám!”

“Jaj, csakhogy megjöttél,

Aranyos tubicám!

Hát föltaláltad-e

Tizenkét bátyádat?

Mert nélkülök még az

Öröm is búbánat.”

Hogy volt, mint volt, a lány

Elbeszéli sorba,

Vigyáz, hogy ne essék

A szavában csorba.

Elmondja a sorsát

Tizenkét bátyjának;

S anyjuktól váltságul

Hogy miket kivánnak.

Szót se szól az asszony,

Ládáját kinyitja:

Veszi a vég vásznat,

Rendre szabja, nyirja.

Egyik hüvelyujját

Fölhasítja késsel.

Tűbe húzza vérét

S varr egész nap, éjjel.

Kérdik a szomszédok:

“Mit varr, komámasszony?”

Szót se szól, csodálják:

“Mi lelhette vajjon?”

Sok hosszú időn át

Még nem is köhintett:

Meg is varrta jól a

Tizenkét pár inget.

Anyai szivének

Lángoló szerelme

Piros vérvirággal

Még ki is himezte.

S mikor az utolsó

Öltést megcsinálta:

A tizenkét varjú

Leszállt udvarára.

Megrázkódtak egybe

S lettek gyöngylegények -

Hogyha meg nem haltak,

Még máig is élnek.

-&-

TARTALOM

KEZDŐOLDAL

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

TARTALOM

ELSŐ GYÜJTEMÉNY

A tücsök bandája.

Sövénytúró kis kakas.

Három szép pillangó.

Három cica.

Csupa koma.

Mi van a koldus zsákjában?

Egérgyűlés.

A didergő baglyok.

Nyúlvitézek.

MÁSODIK GYŰJTEMÉNY

A hamis furulya.

A hatalmas király.

A kerek sajt.

A beteg királylány.

Gyűrű, szelence, virág.

A kiszurkált kecske.

Többet ésszel, mint erővel.

A tizenkét fekete varjú.