ÖTVEN ESZTENDŐ 
A MAGYARORSZÁGI 
KÖNYVNYOMTATÁS 
KÖZELMULTJÁBÓL

IRTA 
FIRTINGER KÁROLY

BUDAPEST
KIADJA A KÖNYVNYOMDÁSZOK SZAKKÖRE
1900
PESTI KÖNYVNYOMDA-RÉSZVÉNYTÁRSASÁG

TARTALOM
Előszó
Tájékoztatásul
ELSŐ RÉSZ 
A jelen század elejétől 1848-ig
Bevezető sorok
Czenzura és privilégiumok
A vármegyék mint a gondolatszabadság védőbástyái
Az 1848 előtti könyvnyomdák és munkásaiknak helyzete
Vidéki nyomdák viszonyai
A rokon iparágak köréből
MÁSODIK RÉSZ 
1848–49 magyar nyomdászata
Visszatekintés az előzményekre
Márczius tizenötödike
Szabad a sajtó!
A nyomdászok társadalmi törekvései
Új nyomdák keletkezése
A bankjegynyomda
Vidéki nyomdászat
Nyomdászok a táborban és a csatatéren
Befejező sorok
FÜGGELÉK
I. 
Bikfalvi Falka Sámuel elhalálozásának napja
II. 
A kolozsávri r. katholikus liczeumi nyomda ügykezelési  
és munkaszabályzata 1814. évből.
III. 
Grünn János szegedi nyomdatulajdonos királyi szabadalomlevele  
kőnyomda állithatására 1845. márczius 19-éről.
IV. 
Höchell Ármin
V. 
Halálesetek

MÉLTÓSÁGOS 
LOVAG FALK ZSIGMOND 
KIR. TANÁCSOS ÚRNAK 
TÖBB MAGAS ÉRDEMREND TULAJDONOSÁNAK, 
A PESTI KÖNYVNYOMDA-RÉSZVÉNYTÁRSASÁG 
ELNÖK-IGAZGATÓJÁNAK, A SZABADSÁGHARCZ 
EGYIK ÉRDEMES KÖNYVNYOMTATÓJÁNAK, 
A HAZAI KÖNYVNYOMTATÁS NAGYSIKERŰ 
ÉS FÁRADHATATLAN MŰVELŐJÉNEK

MÉLY TISZTELETE ÉS HÁLÁJA JELÉÜL 
AJÁNLJA                          
A SZERZŐ

Előszó
E munkám megjelenése ezelőtt egy évre, azaz az 1848–49-es események félszázados évfordulójára volt tervezve, közbejött súlyos betegségem és hosszú ideig tartó lábbadozó állapotom azonban késleltette azt egészen a jelen időig.
Midőn tehát most átadom ez irói zsengémet a nyilvánosságnak, teszem azt abban a hitben, hogy azzal úgy szaktársaimnak, mint a művészetünk múltja iránt érdeklődéssel viseltető nagy közönségnek némi hasznára leszek. Legyenek a könyvemben lerakott adatok és elmondott mozzanatok egy szép multnak visszatükrözői; a jövő nyomdásznemzedékek pedig tanuljanak azokból az élet viszontagságai között – mindjobban szervezkedve – hivatásukban csüggedés nélkül helyt állani.

Budapest, 1900. évi október havában.
A szerző

Tájékoztatásul
Mult esztendőben, az 1848–49-iki nagy napok félszázados évfordulójának küszöbén, midőn országszerte az irói és művészi körökben oly lelkesen felkarolták e korszakalkotó eseményeknek minél nagyobb arányokban való megülését, s több irodalmi vállalat azzal a hazafias czélzattal indult meg, hogy a nép mindmegannyi rétegébe vigye bele eme küzdelemteljes bár, de dicső két esztendőnek ismeretét, – újra erőt vett rajtam ama fájdalmas érzet, hogy mi nyomdászok még mindig nem birunk ezeknek az eseményeknek oly leirásával, melyben az amaz időbeli nyomdászgenerácziónak tevékenysége is megtalálná az őt megérdemlő méltatást.
E közreműködése a nyomdászoknak a nagy nemzeti drámában pedig elég érdekes mozzanatokat képes felmutatni, a melyek egyes részleteinek összehordása és egy kerek képben való kidomboritása sok fáradsággal jár ugyan, de mindenképen busásan megjutalmazza a nehéz munkát.
Fáradságos annyiban a munka, mert annak megirásánál csupán a ma-holnap már hagyományszámba menő elbeszélésekre támaszkodhatunk csak, melyek öregjeink után maradtak ama mozgalmas időkről, mikor azok, ifjúkori hévvel, ki-ki tehetsége szerint vagy hajlama után indulva, vagy a karddal kezében, vagy pedig a sorzót meg a sajtórudat markolva, szolgálták lelkesedéssel a jó ügyet, a szorongatott haza védelmét.
Igen ám, csakhogy az emberi test gyarló s idők multával minden egyesnek képzeletében különb-különb alakot öltenek a keresztülélt még oly jelentéktelen események, hát még olyanok, melyeket bizonyos történeti nimbusszal ruháznak fel a későbbi fejlemények.
Itt van p. o. a márczius 15-ének nevezetes napja, a mint az a Landerer-nyomdában végbement. Erről különféle mesék kaptak lábra. Még ma sem tudjuk egész bizonyossággal, hogy voltaképen mint történt a sajtó első szabad termékeinek előállitása, hogy kik működtek közre ennél a nagyhorderejű aktusnál. Egy 1889-ben megjelent, nyomdászok által kiadott alkalmi iratban egy »öreg nyomdász« erre nézve elég jellemzően ekkép nyilatkozik:
»Ifjúkoromban egész lelkesedéssel akartam a 48-as napokból apró, a történetírás által jelentéktelennek tartott s ki sem kutathatott dolgokat megtudni öregektől. S még nagy dolgokban is mit tapasztaltam? Például az eseményt, hogy történt a szabad sajtó első termékének, a Talpra magyar! kezdetű versnek kiszedése, nyomtatása, az eseményben szereplőktől, szemtanuktól ötfélekép hallottam elbeszélni s mindegyik elbeszélő úgy emlékezett rá, hogy ő mondta el hűen!«
Egy másik példa. Prohaszka Ferencz, a komáromi nyomdának 35 éven át volt művezetője, a Typographia 1885. évi 40. számában »Visszapillantások az 1848-ik évre« czímű czikkében többek közt ezeket irja: »Winter Zsigmond volt szerencsés az első czenzura nélkül nyomatott kéziratot kiszedhetni, Poldini J., mint legelső Magyarországban működő gépmester pedig, két kerékhajtó és ugyanannyi leány segélyével kinyomta.« Itten az öreg Prohaszkát nyilván szintén cserben hagyta emlékezőtehetsége, mert Boldini György (nem: J.) még életben lévő kortársai egybehangzó állitása szerint, már 1846-ban meghalt, tehát 1848. évi márczius hó 15-én nem nyomhatott semmit.
Látnivaló, hogy mily, majdnem el nem háritható akadályokkal jár a tiszta való kiderítése.
Mindezek daczára elhatároztam magamat egy kisérlet megtételére és a szaklapok útján kérelmet intéztem mindazokhoz, kiket jó sorsuk még életben tart azok közül, kik szemtanui valának amaz ötven esztendő előtti eseményeknek, hogy szíveskedjenek engemet ez események minél hivebb leírásában a rendelkezésökre álló anyag beküldésével támogatni. S kisérletem eredménnyel járt annyiban, hogy reményen felül részesittettem szép számú, igen érdekes adatokat tartalmazó anyagban, melyet további levelezéssel és személyes utánjárással nap-nap után kibővitettem.
Ilykép remélem, nemcsak a fentemlitett márczius 15-iki eseményekre nézve, de egyéb dolgokra vonatkozólag is, egy, a valósághoz lehetőleg közel járó képet bemutathatni, illetőleg a sok ellentmondó legendáris elbeszélésekbe burkolt magot kihámozhatni.
A munkám által alkotni kivánt kép kerekdedségének fokozása és igy az összbenyomás hatásosabbá tevése czéljából szükségesnek látom a hazai nyomdászviszonyokat jelen századunk elejétől fogva körülményesen leirni, ezáltal az 1848–1849-iki állapotoknak mintegy történeti hátteret nyujtva.
Munkám nem akar határozott agitatorius jelleggel biró iránymű lenni, mint például Höger Károly szaktársnak »Aus eigener Kraft« czímű és a bécsi nyomdászok szocziális törekvéseit bemutató ismeretes munkája, mint akár dr. Mayer Antal »Wiens Buchdrucker-Geschichte 1482–1882« czímű jubiláris díszműve, jóllehet munkám megirásánál az utóbbi lebegett szemeim előtt mint utánzandó példa; nem hasonlitható gyenge kisérletem már azért sem ezekhez a becses szaktörténeti elmeproduktumokhoz, mivel nekem az ilyenek előállításához nincs elegendő szabad időm. Munkám tehát inkább csak anyaggyüjteménynek vehető.
Ezek után még csak azt emlitem meg, hogy az időközben elhúnyt Kenderessy Lajos és Bauer József érdemes szaktársakon kivül, adatok szives beszolgáltatásával támogattak engem: lovag Falk Zsigmond kir. tanácsos, Giersch Lajos, Höchner János, Hórák Egyed, Kovács Mihály (Rozsnyó), Malatin Antal (Kalocsa), Prohászka József, Szüts Lajos és Träger Endre urak, kiknek ez úton is hálás köszönetet mondok az ügy iránt tanusított jóindulatért és segédkezésükért.
Forrásművek (a szövegben emlitetteken kivül): a Typographia, Nyomdászok Közlönye, Magyar Nyomdászat, Grafikai Szemle, Magyar Nyomdászok Évkönyve, továbbá a Figyelő, Magyar Könyvszemle különböző évfolyamai; ezeken kivül Kertbeny M. Károly és Petrik Géza bibliográfiai munkái.
Végül pedig szives elnézésért esedezek a kidolgozásban előforduló fogyatékosságokért, a mint netáni téves adatoknak tárgyilagos helyreigazitását is köszönettel fogom venni.
Budapest, 1898. évi október hó 25-én.
Firtinger Károly

ELSŐ RÉSZ
A jelen század elejétől 1848-ig
Bevezető sorok
Lecsendesedvén a mult század végével Frankhonban kitört iszonyatos vihar, – melynek hatása alatt a százados létök következtében megingathatatlanoknak és szentnek vélt néprendi szokások és institucziók felbomlottak – a nyugtalan vérű franczia nép új bálványnak, a katonai gloire-nak kezdett hódolni, melynek belsőleg ugyan üres, de külsőleg annál jobban csillogó ábrándjával Bonaparte tüneményszerű lángelméjének sikerült ezt a különben kulturális tekintetben oly magas fokon álló nemzetet elbódítani. A nagy forradalom által oly tömérdek ártatlan és bűnös vérrel egyaránt megpecsételt ideális eszmék az emberi szeretetről, egyenlőségről, szabadságról ki lettek szorítva a czezárizmustól követelt rideg fegyelem és szolgai meghunyászkodás által.
Hazánkban is Mária Terézia meg József császár németesitő és jogfosztó törekvései folytán oly szépen megindult mozgalom a nemzeti nyelv, valamint az új demokratikus igéknek átültetése érdekében a Martinovics-féle összeesküvés fölfedezésével és véres megtorlásával hirtelen, borzadalmat keltő véget ért. A bécsi központi kormány a czenzura békóival sietett még jobban megszoritani a közvéleménynek legcsekélyebb megmoczczanását. Visszamaradás váltotta fel a nekibuzdult reformtörekvéseket. A latin és franczia nyelv ezután is megmaradt az értelmiség nyelvének; a magyar nyelvet továbbra is latin tankönyvekből tanulta ifjúságunk. A polgári elem pedig a német nyelvvel élt. Buda ugyan az ország névleges fővárosa volt, de az országgyülések Pozsonyban tartattak. Hirlapirodalmunk első zsengéi, valamint a királyi testőrök által fölélesztett nemzeti irodalom nagyobbára bécsi nyomdákban láttak napvilágot; a magyar nyomdatermékek többi része pedig Pozsonyban és Kassán készült s csak kis töredékében került Budapestre nyomtatás alá.
E sivár kép vigasztalanságát csak enyhén aranyozta be mint gyenge reménysugár a nemzeti szinművészetnek állandó letelepülése a két magyar haza egy-két pontján, mint Debreczenben, Nagyváradon és Kolozsvártt, – vagy a gróf Festetics alapította Georgicon Keszthelyen, – meg a Magyar Nemzeti Múzeumnak 1802-ben történt létrejövetele s végre Kazinczynak és a köréje csoportosult iróknak föllépése.
Időközben romba dőlt a hadviselés nagymesterének óriási birodalma. »A költemény, melyet az az őrjöngő lángész irt, a kit Nagy Napoleonnak hivtak, elenyészett, mint ágyúinak füstje.« S a durva katonai erőszak helyére lépett a sima atyáskodó gyámkodás rendszere. A sainte-alliance volt a kormányok köszönete, hogy a népek megszabaditották őket Napoleon nyügétől. Szomorú állapotok voltak ezek, melyek csak azért nem nehezedtek oly súlyosan hazánkra, mint egyebütt, mert a vármegyék institucziója erőteljesebbnek bizonyult, mint ezt Bécsben gondolták.
Végre derengeni kezdett nálunk egy szebb jövő hajnala. Összeült 1825-ben az országgyülés és feltüntek a politikai láthatáron Széchenyi Istvánnal a többi nagy alakok, kiknek a mai Magyarország létét köszönheti. Kulturális tekintetben is messze kiható fordulat állott be a Magyar Tudós Társaságnak, a későbbi Akadémiának 1831. évi január havában történt megalakulásával.
Mindaddig, vagyis 1831-ig – mondja Ballagi Aladár egyik munkájában – a budapesti nyomdák, kevés kivétellel, csak naptárak, szentkönyvek, ponyvairodalmi termékek s tankönyvek nyomásával foglalkoztak.

Czenzura és privilégiumok
A könyvnyomtatás művészetét feltalálásakor mindenki – a művelt osztályok rangkülönbség nélkül – mint az emberiségre nézve hasznos és üdvös intézményt, örömmel és tárt karokkal fogadta. Ámde ezekből a helyes és dicséretes indokokból származó jó vélemény Gutenberg mestersége felől csak rövid ideig tartott. A földi hatalmasok, úgy a papi, mint a kormánykörökben nagyon hamar kitalálták, hogy a sajtó által a népek széles rétegeibe vitt felvilágosodás könnyen megzavarhatná czirkulusaikat, s kezdtek gondoskodni a nyomtatási ujitásnak megfelelő korlátokban való tartásáról. Igy jött létre az első, Bertold mainzi érsektől származó czenzurai ediktum 1486. évi január hó 4-ikéről. A vallásújitással már egymást érték a rendszabályozások az »eretnek« iratokat terjesztő nyomdai működés miatt, mely rendszabályok a czenzura elnevezése alatt a különböző kormányok által és országonként hol nagyobb, hol enyhébb szigorral nyűge maradtak a sajtónak. E korlátozó rendszabályok nemcsak a nyomtatványok tartalmára, hanem – mint III. Károlynak 1715-ben Bécsből kelt manifesztuma – a könyvnyomtató személyére is vonatkoztak, kiktől mint előfeltétel »politikai józanság« követeltetett.
A múlt századi viszonyokat érdekesen világitja meg Temesvár városának egy nyomdaállithatási kérvényre vonatkozó fölterjesztése. Ugyanis 1766-ban Temesvár város hatóságánál egyidejűleg két pályázó is jelentkezett, a kik nyomda fölállitása iránt engedélyért folyamodtak. Az okmány, mellyel a hatóság a kérvényeket fölterjeszté a kormányszékhez, még ma is föltalálható a városi irattárban. Az eredeti német szöveg magyarra forditva igy hangzik:
Kolb Antal budai könyvnyomdász-legény irásbelileg folyamodik, hogy engedtessék meg neki egy könyvnyomdát fölállítani, a mennyiben nemcsak ebben, hanem az aczélmetszés-nyomásban is jártas, hitvese szintén jártas különféle munkában; tehát hogy egyik vagy másik módon tisztességesen megélhetni vélnek. Habár most egy másik könyvnyomdász-legény is jelentkezett Szebenből Erdélyben, az első folyamodó ellenben, Budáról beszerzett tudósitások szerint, megdicsértetett, következésképen előbbi annyival inkább előnyben részesitendő, mert nem lehet tudni, hogy utóbbi miben töri a fejét, mint a ki Erdélyben mindig lutheránusok és kálvinisták között szolgált, ennélfogva határoztatott: az első kérvényező érdekében a véleményes jelentést a nagyméltóságú kormányszékhez fölterjeszteni.
A fentnevezett Kolb azonban eddig ismeretlen okból még sem nyitott akkor nyomdát, mert csak 1769-ben tűnt fel Heimerl Mátyás József mint Temesvár első nyomdásza.
A József császár alatt némileg enyhitett czenzurai eljárás, később, a franczia forradalom kitörése után és ennek hatása alatt, újra teljes szigorral lett foganatositva. E mellett, hogy »a felforgatási eszmék ragálya be ne csempésztessék« az osztrák-magyar monarchiába, néhány lojális érzelmű lap kivételével, a többi külföldi lapok behozatala szigorúan eltiltatott.
Európa többi államaiban sem voltak különbek az állapotok. Francziaországban, hol a forradalom kitörésétől fogva egész 1805-ig szabadon mozoghatott a sajtó, ekkor, Napoleon trónrajutásával, újra visszaállittatott a czenzura. A hová a franczia seregek betették lábukat, ott első dolguk volt a sajtót rendszabályozni. Hamburg német kikötővárosban a franczia hadparancsnok a 18 nyomda közül nyolczat bezáratott, hogy a többiek működését jobban ellenőrizhesse. Pozsonyban 1809-ben a polgárság erőszakkal kényszeritve lett a franczia katonatisztek által rendezett báli mulatság látogatására, a Pressburger Zeitungnak pedig émelygős dicsérő referádákat kellett hozni az ilyen dolgokról.
1810-ben, valószinűleg az osztrák hadsereget ért ismeretes balesetek következtében, Bécsben szelidebb húrokat kezdtek pengetni. Egy 1810. évi szeptember hó 10-ikén kelt titkos czenzori utasitás, melynek bevezetése arra utal, hogy jövőre a sajtó több nyilvánosságnak örvendjen és ne gátoltassék annyira hasznos hatásában, 8-ik §-a igy szólt: »Oly munkák, melyekben a kormányrendszer egészben vagy egyes részekben méltányoltatik, a hiányok, tévedések fölfedeztetnek, a javitások jeleztetnek, az előnyösb állapot elérésére út és mód mutattatik, elmúlt események megvilágittatnak stb., más, fontos ok fenn nem forogván, el ne tiltassanak, ha szintén a szerző alapelvei és nézetei a kormányrendszertől eltérők lennének is.«
Mikor aztán annyi vérontás s háborúskodás után I. Napoleont az egyesült európai hatalmak legyűrték, a viszonyok még jóval súlyosabbakká lőnek. A Metternich által megalapított szent szövetség a népek szabadságvágyát a lelki betegség egy nemének tekintette s iparkodott népeitől e lelki betegséget távol tartani. Magyarországon is igen szigorúak voltak ez időben a czenzurai szabályok. E szabályokat Ferenczy J.: A magyar hirlapirodalom története czímű munkájában a következőkben ismerteti:
A hirlapok s időszaki iratok különösen nagyon szigorú ellenőrzés alá voltak vetve. A könyvvizsgálati szabályok szigorúan meghagyták a czenzoroknak, hogy különös figyelemmel vizsgálják át a hirlapok, a politikai időszaki iratok és naptárak kéziratait, mert az ily munkák gyorsan és széles körben szoktak elterjedni, hatásuk sokkal jobban érezhető, mint a nagyterjedelmű könyveké, melyek leginkább csak a műveltebbek kezébe szoktak eljutni. Az is mutatja a hirlapokkal szemben követendő éberebb felügyelet szükségét, hogy kiadásuk joga a fejedelemnek volt fentartva, mig egyes könyvek megjelenésére a könyvvizsgáló hivatal is megadhatta az engedélyt. A hirlapszerkesztőknek és kiadóknak előre föl kell terjeszteniök programmjukat, s ha eltérnek tőle: a czenzornak nemcsak joga, hanem kötelessége is a kiadást megtiltani. Meghagyta a szabályzat a czenzoroknak azt is, hogy a lapokhoz csatolni szokott mellékleteket figyelmesen ellenőrizzék s az ilyenek szétküldését lehetőleg akadályozzák meg, még akkor is, ha megjelenésök ellen nem is volt kifogás. A vizsgálat szigorúsága kiterjedt a tudományos és szépirodalmi lapokra is. A czenzornak mindig tekintetbe kellett vennie az illető hirlap olvasó közönségét is, nehogy műveltségi fokának meg nem felelő czikkek közöltessenek a lapban, vagy oly kétértelmű erkölcsi, tudományos vagy politikai elvek magyarázatai kerüljenek bele, melyekből a nem eléggé művelt közönség ferde következtetésekhez juthatna. A fokozottabb elővigyázat megkivántatott minden nagyobb időszaki vállalattal szemben, kivált ha bennök egymáshoz közel eső kérdések és tételek más-más iró által lőnek fejtegetve, de az időhöz nem kötött kisebb időszaki sajtótermékek csak a közönséges vizsgálati szabályoknak voltak alávetve. A szabályzat külön pontban intézkedett a politikai röpiratok, valamint a naptárak megvizsgálása felől, az előbbiekre azért sürgetett gondos felügyeletet, mert olvasó közönségük rendszerint igen nagy volt, az utóbbiakra pedig azért, mert legnagyobb részt tanulatlan emberek közt forogtak, a kiket sokkal könnyebben lehet félrevezetni.
Ily lánczrakötéssel, szűk korlátok közt mozoghattak a lapok. Egy 1811-ben megjelenő lapot azért akartak felfüggeszteni, mivel a hirei közt az volt, hogy a király a lengyel katonai szökevényeknek bűnbocsánatot ad, ha más vétség nem terheli őket. Nagy tudósunk: Brassay Sámuel is megjárta; a Nemzeti Társalkodó 1838. évi egyik számában elmondta nézeteit az angol alkotmányról, s többek között ily észrevételt tett: »Az európai Jus Publicum még mind annál az elvnél van, hogy a szegény ember gazember«, – a kormány ezt valótlannak és botránkozást gerjesztőnek nyilatkoztatta, mint nyilván arra czélzó, hogy a műveletlen nép és kormány s vagyonos polgárok közé a bizalmatlanság magvai elhintessenek, s úgy a czikkirót, mint a lapszerkesztőt szigorúan megfeddetni rendelte.
Súlyosbitotta a bajt az a körülmény, hogy a czenzorok önkényűleg jártak el hivatalukban. Volt rá számos eset, hogy a mit Pesten vagy valamely más helyen Magyarországban betiltottak, azt Bécsben szabadon lehetett közrebocsátani, mi sok hazai irót arra inditott, hogy utóbbi helyen adta sajtó alá munkáját. Ezzel a pártos elbánással egyrészt kifejezést akartak adni az összmonarchia czentralisztikus eszméjének, más tekintetben pedig a magyar nyomdászat rovására istápot nyertek a bécsi nyomtató-műhelyek. Érdekesen világitja meg ez állapotot gróf Dessewffy József 1824. évi augusztus hó 29-én kelt levele a Bécsben megjelenő Magyar Kurir szerkesztőihez, melyben a következő tétel érinti a fentvázolt visszásságot: »Egy értekezést irtam a szeszélyről, de mivel a dolog mivolta hosszabbacskának kivánta, a Tudományos Gyüjteménybe küldöm, a hová, ha be nem fogadják, vagy akadályok adandják magokat elő a kinyomatáskor, a Tekintetes Urakhoz Bécsbe küldöm, hol a czenzura nem oly akadékos, mert úgy van az mindenha és mindenhol: Bécsben nem mernének nagypénteken húst főzetni a fogadósok, Rómában pedig ki-ki azt eszik, sőt ottlétemkor hijában kértem böjti eleséget.«
Azonban, hogy nemcsak az államhatalom viselkedett politikai okokból éppenséggel nem jóakaró indulattal a hírlapok intézménye ellen, hanem akárhány esetben a városi hatóságok is szűk látókörükben járultak panasszal a kormány elé a sajtónak állitólagos túlkapásai miatt, arra elég bő adatot szolgáltatnak a mult idők krónikái. Két ilyen mulattató esetről emlékezik meg Jakab Elek: Az erdélyi hirlapirodalom története czím alatt irt értekezésében; a két esetet, melyben a Nagy-Szebenben 1783-ik évben megindult Siebenbürger Zeitung játsza a bűnös szerepét, ekként irja le J. E.:
Kolozsvár volt az első, mely 1784. évi deczember hó 14-ikén panaszolt a szebeni újság szerkesztője ellen, hogy a tanácsot azzal vádolta, hogy az éji őröket czigányokból s hitvány csavargókból állitotta ki. A tanács tagadta s bizonyította, hogy a polgárok fiaiból s jól fegyverzett mesterlegényekből voltak kiállítva, városi tisztviselők felügyelete alatt, kiket a közjó érdekel; kérte tehát becsülete megsértéseért az elégtételt, a hamis hir visszavonását s az iró megnevezését, hogy ha szükségét látják, más lépést is tehessenek ellene. A kir. kormányszék a szebeni tanácsnak a kinyomozást megrendelte, s meghagyta, hogy az újságiró tettét komolyan hibáztatva, tegye kötelességévé, hogy semmi, az országot érdeklőt, előleges vizsgálat és helybenhagyás nélkül ne közöljön, bántalmazó állítását vonja vissza s jövőre hasonlótól óvakodjék.
Brassó város is panaszolt ellene 1785. évi 9. száma egy közléseért s büntetést kért rá azért, hogy a midőn a tanács Closius Traugott Márton ágostai hitvallású papot megintette, hogy téli időben harmadfél óráig prédikált, elannyira, hogy hallgatói többen a hideg miatt megbetegedtek: a hírlapi tudósító védelme alá vette s a tanácsot kisebbítve, gúnyosan hányta szemére, hogy bezzeg a tánczokban és nyilvános mulatóhelyeken tudnak egész éjszakán át mulatozni, ott nem unják magokat s betegségről sem panaszolnak. A tanács felette érzi ugyan magát – úgymond – az aféle kenyérért inaskodó irkászok alaptalan vádaskodásain s más viszonyok közt nem szólalna fel; de most oly bajos a népet engedelmességben tartani, hogy ha a tanács intézkedéseinek rosszaló megbirálása a kir. főkormányszéken kívül minden haszontalan újságirónak is megengedtetik, félő, hogy a társadalomban a rend és függés teljesen felbomlik. Kérte tehát a tanács, becsületének a szebeni hírlapíró által megsértéseért szigorú megfeddetését, rágalmazó szavai visszavonását s annak, hogy a tanács a tisztviselők ellen megrovó közléseket tehessen, örökre megtiltását. A kir. főkormányszék, azon indoknál fogva, hogy a kérdéses czikkben sem a tanács, sem más megnevezve nincs, hanem a tény egész általánosságban van elbeszélve, a közlésben sérelmet nem látott s a panaszt félretétetni határozta.
Ily korlátolt kisvárosi felfogásokkal a szabad sajtó hivatásáról különben – sajnos – ma is gyakorta találkozhatunk.
***
Egy másik nyűge volt a könyvnyomtatásnak az 1848-iki évvel végkép letűnt szabadalmak intézménye, mely a czenzurával szerves összefüggésben állott és ha egyes kiváltságos nyomdaczégnek biztosította is virágzását, másrészt a versenynek teljes megkötésével bénitólag hatott a fejlődésre.
A privilégiumok korszaka 1711-től datálható, midőn is III. Károly léptette azokat életbe s a nyomdanyithatási engedélyt a szabadalom adományozásától tették függővé.
Hogy mennyire komolyan vették e korlátozó rendszabályt, mutatja az oroszlánlelkű báró Wesselényi Miklóssal 1835-ben történt eset. Ugyanis a kolozsvári országgyülés 1834-ben elhatározta, hogy napló- és egyéb nyomtatványait nyomdai úton a nyilvánosságnak fogja átadni, a mit azonban a bécsi kormány csak úgy volt hajlandó megengedni, ha a nyomtatványokat az előzetes czenzurai eljárásnak vetik alá. Ezt viszont a rendek találták sérelmesnek és jogtalannak s felterjesztést intéztek ez ügyben a kormányszékhez. Az elintézést azonban halogatták, annyira, hogy az országgyülés türelmetlen lett és Wesselényi 1835. év január hó 29-én azzal a jelentéssel lepte meg a rendeket, hogy a nyomtatványok előállítására saját költségén beszerzett egy litográfiai sajtót és önkezűleg ki is nyomta már azon a napló első ívét. A rendek nagy örömmel fogadták a bevégzett tényt és a jurátusok még aznap fáklyásmenettel tisztelték meg Wesselényit hazafias eljárásáért. Másnap, 30-án, Estei Ferdinánd főherczeg királyi biztos panaszt emelt a kormányszéknél Wesselényi s Stuller titkárja ellen, ki segédkezésére volt a nyomtatvány előállításánál. A panasz következménye az volt, hogy az inkriminált sajtót elkobozták és az országgyülést feloszlatták.
A szabadalmi előjogok annál hatályosabbak voltak, minél nagyobb befolyású összeköttetései voltak az illető szabadalom-tulajdonosnak Bécsben. Igy Kurzböck József bécsi udvari nyomdásznak szabadalma az orosz és czirill betűkkel való nyomtatványok előállítására a mult század második felében oly jogerővel birt, hogy annak alapján megakadályozta Kurzböck a szerb nyomdáknak létrejövetelét Magyarországon. (Itt emlitést érdemel az az érdekes körülmény, hogy Kurzböcknek Kapronczai Nyerges Ádám hazánkfia, ki mint betűmetsző és nyomdász egyaránt ritka nagy tehetségekkel birt, készítette az örmény, czirill és egyéb idegen betűket, mint azt Bécsben 1774-ben készült mintakönyvének túloldali ábrája mutatja.)
Hazánkban a magyar kir. tud. egyetem nyomdája Budán volt a legtöbb kiváltsággal felruházva, annyira, hogy daczára nagyszerűnek mondható technikai berendezésének, nem birta mindama nyomtatványokat előállítani, miket a szabadalmak alapján kibocsátani kellett volna s igy sok munkáját más nyomdák által készíttette, vagy tűrni volt kénytelen, hogy egyes könyvárusok vagy nyomdászok kiadványait önhatalmúlag utánnyomták. Kiváltságos szabadalmat nyert az egyetemi nyomda 1779. évi november hó 5-én Mária Terézia királynőtől a Magyarországban létező nyilvános iskolák számára a kormány által rendelt tankönyvek kinyomatására és terjesztésére; 1811. évi április hó 26-án I. Ferencz királytól a Breviariumra és a Missale Romanumra; szabadalmat kapott továbbá a Ritualera; a Corpus Juris Hungariára (30 év tartamára) 1822. évi szeptember hó 13-án. Berendezése pedig gyarapodott a Novakovics István udvari ügynöknek Budán létezett román-illir intézetének megvétele által, mely vételt Ferencz király 1805. évi junius hó 23-án kiadott kegyelemlevelével nemcsak megerősítette, hanem felruházta a nyomdát az illir és román könyvek kiadási jogával is.
Előfordultak olyan esetek, hogy egyes nagytekintélyű nyomdaczégek más czégeknek jövedelmezőbb kiadványait egyszerűen eltulajdonitották és utánnyomták. Ebben a tekintetben nagy furfanggal járt el Landerer János Mihály Pozsonyban, mint azt a következő eset is tanusitja. A debreczeni városi nyomdának szabadalmazott munkaköre lévén a református egyházi könyvek előállítása ; ezek között az úgynevezett Heidelbergi káté elfogyván, miért is a városi tanács 1778-ban e tankönyv újra történhető kinyomtatása miatt folyamodott. Bécsből azonban csak nem jött az engedély erre. Végre 1780-ban az a különös hir kelt szárnyra, hogy a róm. katholikus vallású Landerernél Pozsonyban megjelent a káté, melynek kinyomtatási engedélyére a debreczeniek odáig hiába vártak. Nagy volt erre a lárma a protestánsok táborában, de még nagyobb lett a felháborodás, midőn a pozsonyi káté szövegét összehasonlították az eredetivel. Kiderült ugyanis, hogy az új kiadásból több sarkalatos hittani tétel, melyekben a katholikus hitre nézve sértő kifejezések fordultak elő, a czenzor meghagyása következtében kimaradt. Erre nagy perpatvar támadt, a vége azonban az volt, hogy a debreczeni nyomda is csak a sérelmesnek talált pontok kihagyásával nyomhatta ki továbbra a nevezett kátét.
Az öreg Landerer 1795-ben tevékeny életének 70-ik évében elhunyván, üzleti szelleme – úgy látszik – nyomdájával együtt rászállott hasonnevű fiára, mert a nyomda 1801-ben belefog a hires Páriz Pápai-féle Dictionarium újra való kiadásába. E munkát azonban Hochmeister Márton nagyszebeni nyomdász állította odáig elő. A praktikus Hochmeister, alig hogy megtudta Landerer szándékát, rábirta utóbbit, hogy e kiadásra nézve vele társas viszonyba lépjen. Igy jött létre az 1801/2-iki szebeni kiadás, melynek impresszumán olvassuk: »Posonii et Cibinii. Typis et sumtibus Ioannis Michaelis Landerer et Martin Hochmeister, Typographorum et Bibliopolarum, C. R. P.«
Védő privilégiuma daczára szomorú véget ért az Engel József által 1772-ben alapitott pécsi nyomda. Ezt az alapitó után veje, Knezevics István, örökölte. A nyomda virágzott, mert Eszéken kivül Pécs közelében nem létezett nyomda. E körülmény irigyeket vont maga után, kik nyomdát óhajtottak volna felállítani, ha a diploma nem egyenesen csak Engel Józsefnek és családjának engedte volna meg azt. Mindezek daczára báró Szepessy Ignácz püspök 1838-ban elhatározta egy új nyomdának felállítását. Nagy összeköttetései megszerzék neki az engedélyt. Ezt látva Knezevics, folyamodványt nyújtott be több ízben a püspökhöz, hogy vonja vissza tervét, mert különben ő kénytelen lesz szerény nyomdájának működését beszüntetni. Azonban folyamodó nem ért czélt és a püspöki nyomda létrejött. Ezzel Knezevics tönkrement és kellékei később Kaposvárra kerültek, hol 1849-ben az osztrákok a betűkészletet golyókká átöntették. Ily tragikus vége lett a czivilizáczió és humanizmus szolgálatára hivatott első pécsi nyomdának...
A 48 előtti nyomdáknak egy igen jelentékeny munkáját a naptárak készítése képezte, melyek kiadása szintén kirekesztőig privilégiumhoz volt kötve, miáltal némely naptár rengeteg példányszámban kelt el és a nyomdaszemélyzetnek bőséges munkát nyújtott, ha t. i. az akkori primitiv nyomtatási eszközöket, a fasajtókat összehasonlítva a mai rotácziós-gépekkel vesszük szemügyre. A komáromi naptárt pl. 85.000 példányban nyomták, másokat 50–40–20–15 ezerben; e nagy tömegnek augusztus-szeptemberben szállitásra kész állapotban kellett lenni, mert a kezdetleges közlekedési alkalmatosságok mellett is igyekeztek a kiadók mielőbb portékájukkal a vásárokon megjelenni és bizományosaikat azzal ellátni. Ezek rendszerint a kompaktorok czéhéből kerültek ki. Szükséges volt tehát, hogy a szedéshez és nyomáshoz már február és márczius hónapokban hozzáfogjanak, mely munkánál a tulajdonképeni kalendáriumot az egésznek bevégzésével nyomták. Ennél a vörös szinű nyomást az úgynevezett kalendáriumbetűvel végezték; az effajta betűk a rendes betűmagasságon valamivel magasabb testtel lettek az öntők részéről előállitva. Később a vörösen nyomtatandó szedésrészeket alárakták s igy eszközölték a kinyomtatást. Ujabban azonban eltértek ezektől a bonyolult nyomtatási rendszerektől és külön szedésről kezdték nyomni a vörös formát.
Az emberiség egyik gyarló vonását, a czímkórságot, már derék elődeinknél is meglehetősen kifejlődve találjuk czégük hangzatosabbá tételével. Igy Beimel József esztergomi, majd pesti nyomdatulajdonos, impresszumában nem mulasztotta el kitenni a jelzőt: »esztergami érsekprimási nyomdász«, némely termékén pedig ekképen: »esztergami érs. prim. és egy pesti cs. kir. könyvnyomó és könyvárús int. tul.«, vagy »Esztergami k. Beimel József betűivel« hangzott czégjelzése. Werfer Károly kassai nyomdász az »akadémiai könyvnyomtató« czím engedélyezése fejében 1830-tól kezdve a sajtói alól kikerülő termékek egy-egy példányát ajánlotta föl a kassai kir. jogakadémiának. Jogos büszkeséggel használhatta azonban Landerer Lajos fővárosi nyomdász az 1838-ban megjelent Pesti Magyar Játékszini Zsebkönyv és egyéb, gyönyörű guilloche-díszitésekkel kiállított nyomdatermékein a következő impresszumot: »Pesten Landerer Lajos congrev-nyomtatása«, németül pedig: »Ludwig v. Landerer’s Buch- und Congreve-Druckerei in Pesth«.

A vármegyék mint a gondolatszabadság védőbástyái
A régi Magyarországnak főerőssége a vármegyei szervezet volt. Ámde lassankint eltompult az a fegyver is, mely a vármegyék ellentálló erejében rejlett. Kormány közegeink nem akarván a nemzet törvényei szerint uralkodni, mellőzték azokat. Az alkotmányosan viselkedő főispánokat sok helyütt adminisztrátorokkal helyettesitette a hatalom s ezek nem igen válogattak a törvényesség formáiban, hanem erőszakoskodva hajtották keresztül a felsőbb rendeleteket.
Ily zord viszonyok közt a sajtó édes gyermeke, a szabad szó nyilvánitása is folytonos küzködésnek volt kitéve és ebben az egyenlőtlen küzdelemben éppen csak a vármegyék voltak segitségére. A felszólalások közt, melyek a czenzura s egyéb hatalmi túlkapások miatt a vármegyék részéről történtek, a maga nemében páratlan tartalmú volt Bars vármegye 1820. január 11-én kelt felirata, melyet József nádorhoz és a magyar kir. helytartótanácshoz terjesztett fel.
Ismeretes amaz erélyes védelem is, melyben Pest vármegye 1837-ben Kossuth Lajost, Magyarország első modern értelemben vett hirlapiróját részesitette. Tudjuk, hogy Kossuth az emlékezetes 1832–36-iki országgyülés tárgyalásairól Országgyülési Tudósitások czím alatt több mágnás felszólítására a jurátusok által irott példányokban rendszeres közleményeket bocsátott szét, a mely tudósitások úgy irályuk szépsége, mint tartalmasságuk révén csakhamar ismertté tevék Kossuth nevét széles e hazában. A kormány, megijedve az irott hirlap nagy hatásától, megvonta a Tudósitásoktól a postai szállitás jogát. A vármegyék akkor lovas hajdúikkal hozatják azt el Pozsonyból s küldözik szét egymásnak. Az országgyűlés bezártakor Kossuth a vármegyék tanácskozásairól Törvényhatósági Tudósitások czímmel hasonló közleményeket kezdett készíteni, a mely vállalatának hatása még nagyobb volt, mint az előbbié. A Tudósitások által rendkivül kellemetlenül érintett kormány előbb meginté Kossuthot, hogy hagyjon fel a szerkesztéssel; majd a midőn ez nem használt, lapját a nádor által betiltatta. Kossuth Lajos ekkor ügyét Pest vármegye pártfogásába ajánlotta, s erre ez kimondá, hogy a betiltó rendelet ellen felir az országgyűléshez. Pest vármegye e föllépéséhez a vármegyék többsége csatlakozott. Erre a kormány erőszakhoz folyamodott s Kossuthot 1837. évi május hó 4-ike éjjelén, zugligeti lakásán katonasággal elfogatta. Ügye egy hónap múlva került tárgyalás alá s a biróság három évi börtönre ítélte.
A czenzura a vármegyéknek a kormánnyal szemben folytonos csatározásokra nyújtott alkalmat.
1829-ben történt, hogy a Szatmár vm. megbízásából készült »Betűrendes lajstroma t. n. Szatmár vármegye körében fekvő s a nevezetesebb utakba eső városoknak és helységeknek, mely megmutatja azoknak távolságát egymástól« czímű munka a czenzor nevének elhallgatásával jelent meg Nagykárolyban. A központi könyvvizsgáló bizottság ezért a vármegyét is utasította, hogy ezentúl a czenzurai rendeletekhez alkalmazkodjék. A vármegye azzal védekezett, hogy a könyv saját rendeletéből készült s kinyomatását a közgyűlés határozta el, már pedig »a vármegyei gyülésekben helybenhagyatott irományok a könyvvizsgáló hatáskörébe nem tartoznak«. S a vármegye ez álláspontjához ragaszkodott 1837-ben is, a midőn hasonló eset adta elő magát. Ez különösen azért érdekes, mert egyik szereplője Kölcsey Ferencz volt. Jelenkori történelmünkből élénken ismeretes Lovassy László s néhány országgyülési ifjú társának elfogatása és törvényellenes elitéltetésök. Az ország megilletődött. Szatmár vármegye az elsők közt szólalt fel nyilt körlevélben az alkotmányt sértő eljárás ellen. A vármegye ragyogó tollú főjegyzője, Kölcsey Ferencz, fogalmazta a körlevelet, mely 1836. évi deczember hó 12-én kinyomatva az összes törvényhatóságoknak megküldetett. Csakhogy nem tették ki rajta sem a nyomda nevét, sem az imprimaturt. Az inquiziczió nem is késett. Takács István, a nagykárolyi gimnázium igazgatója, mint helybeli czenzor, felettes hatóságától, a nagyváradi kerületi könyvvizsgáló bizottságtól kérdőre vonatván, azzal védekezett, hogy ő a nyomtatást megtiltotta, azonban Kölcsey főjegyző: »A főtisztelendő úr magát ebbe ne avassa, hacsak az egész megyének kedvetlenségét magára vonni nem akarja. A vármegyének vagyon jussa maga szüleményeit czenzura nélkül kinyomatni« szókkal elutasitotta. A nyomdász, Gőnyei Gábor, hasonlóképen nyilatkozik, hogy a vármegyétől kényszeritve hágta át a szabályrendeletet. A dolog már megtörténvén, a helytartótanács csak dorgatoriummal tudott felsőbbségének érvényt szerezni.
Tichy János nagyváradi nyomdász 1838. évben meghalván, fia, Tichy Alajos, az apja személyéhez kötött nyomdaűzhetési jogért folyamodott, azt külön szabadalomlevélben megkapván, az 1839-ik évben kelt okmányt benyújtotta a vármegyének kihirdetés végett. A latin nyelven fogalmazott diplomában foglalt szokásos kikötések meg figyelmeztetések a czenzura szabályainak betartása végett alkalmat adtak nemes Bihar vármegyének, hogy a szabadalomlevélhez odaiktatott, magyar nyelven szerkesztett óvásban nyilt kifejezést adjon nézetének a gyűlöletes czenzura dolgában. A fölötte érdekes határozat következőleg szól:
Felolvastatván, – melybe ámbátor ugyan a’ minden Törvény nélkül behozott ész szabadságát bilincsekbe tartó ’s a’ kor’ kivánatihoz képpesti kifejlődést akadályozó Censura, melyet a’ megye Rendei törvényesnek soha el nem ismervén, mint sérelmet több rendbeli követi utasításaikba meg szüntetetni kivánták, meg említve van; – mindazonáltal azon édes reménytől vezéreltetve, hogy a’ Nemzetnek a’ Censura eránti kérelme a’ sajtó szabadság eránt hozandó Törvényel orvosolva lesz, – jelenleg ezen óvás mellett e Királyi szabaditék levele ki hirdettetik. Költ az ezer nyolcz száz negyvenedik esztendő Bőjtmás hava 5-én s több napokon folytatva tartatott Tekintetes Nemes Bihar Vármegye Köz Gyűléséből. Aljegyző Stankovits György m. p.
Ugyanily tiltakozó álláspontra helyezkedett Borsod vármegye, midőn a Tóth Lajos miskolczi nyomdásznak 1840-ben adományozott privilégiumát a következő megjegyzéssel adta ki:
567. sz. 1841. évi bőjtelő hava 26-án. Tekintetes Nemes Borsod Vármegyének Miskolcz városában folytatott közgyülése alkalmával.
Ezen királyi kegyelmes oklevél, megtisztelettel kihirdettetvén, azon óvással: miszerint annak azon tartalmát, hogy a kiváltságot nyert folyamodó által nyomtatandó minden iratok először vizsgálat alá vettessenek, hazai törvényeinkbe ütközőnek látjuk, – elfogadtatott; s ennek reá tett jegyzésével a folyamodónak visszaadatni rendeltetett.
Kelt mint fent. Feljegyzé Okolicsnai Okolicsány János, a fennt tisztelt Tettes nemes Borsodvármegye fő-Jegyzője.
Ennyit vármegyéink e heroikus korszakából.

Az 1848 előtti könyvnyomdák és munkásaiknak helyzete
Az előbbiekben vázlatosan megemlékeztünk mindama külső tényezőkről, melyek hazai nyomdászatunk fejlődésére jó vagy rossz behatással voltak. Sajnos, a rosszból mindig bőven jutott, mig a jóban csak oly mostoha módon részesült Gutenberg mestersége, mint hazánk egyéb haladási törekvései.
Szükséges azonban, hogy közelebbről megismerkedjünk a nyomdák belső életével is, ha lehetőleg hű áttekintést akarunk nyerni kulturális életünk intenzivitásáról.
Száz évvel ezelőtt kétségen kivül a budai m. kir. egyetemi nyomda állott az ország nyomtatóintézetei közt első helyen. Multjára nézve megemlítjük, hogy 1773-ban a jezsuita-rend eltöröltetvén, nagyszombati javai Mária Terézia királynő 1775. február 13-án kelt kiváltságos levelével az egyetemnek adományoztattak, az egyetem 1777-ben áttétetvén Budára, ide került a nyomda is. Ezután – mint már erről más helyen szó volt – a nyomda nagykiterjedésű előjogokkal lett felruházva; a mellett nem szorítkozott a szabadalmai által biztosítottak kiállítására, kiadványai felölelték a tudomány minden ágát, a szépirodalmat; az 1882. évi budapesti könyvkiállitáson házi könyvtárából az 1777–1877. év alatt megjelent könyvekből 803 magyar, 484 latin, 283 német, ugyancsak 283 szerb, 100 héber, 87 oláh, 46 tót, 23 ruthén, 10 horvát, 9 bolgár, 9 vend, 4 franczia, 4 görög és 3 olasz nyelvű könyvet állított ki, melyek közt az iskolai és vallásos tárgyú könyveken kivül nagy számmal voltak filozófiai, jogi, történelmi és szépirodalmi művek. A tizennégyféle nyelvű könyvek szembeszökően bizonyítják, mily fontos kulturmissziót teljesített ez az intézet, de azt is, hogy a nyomda berendezése nemcsak hazánkban volt más nyomdák által el nem ért magaslaton, de a külföld elsőrangú intézeteivel is méltán vetekedhetett. A nyomda személyzete 1810-ben következő álladékot mutatja fel: 8 nyugdíjképes hivatalnok, 21 szedő és 28 nyomó 12–14 sajtó mellett (mindegyik sajtónál volt abban az időben két-két egyén foglalkoztatva, melyek közül az egyik a festékfeladást, a másik pedig a tulajdonképeni nyomtatást eszközölte); ezeken kívül 16 betűöntő. – A nyomda élén 1820-ban Markovics Mátyás királyi tanácsos állott. Művelődéstörténeti szempontból még megemlítésre méltó, hogy az 1822. deczember 25-én elhalálozott Verseghy Ferencz jeles nemzeti írónk ebben az intézetben mint korrektor és fordító foglalatoskodott 1806-tól fogva egészen haláláig.
Külön méltatást kiván az egyetemi nyomda betűöntő-osztályának működése, mert mondhatni, az ország majd összes nyomdái innen fedezték betűszükségleteiket. Kezeink közt van egy betűmintakönyv, melyet az intézet 1824-ben adott ki. E mintakönyv valóságos tárháza a szebbnél-szebb betűfajoknak; latin, német, görög, illír, orosz, héber betűk váltakoznak kurziv, írott betűkkel, kottákkal, czifra kezdőbetűkkel és mindenféle stilű körzetekkel, melyek közűl néhány darabot soraink közt bemutatunk. Az előszóban figyelmezteti az öntöde vezetősége a hazai nyomdatulajdonosokat, hogy folytonos összeköttetésben áll a legelső rendű öntő-czégekkel Londonban, Párisban, Lipcsében és M. m. Frankfurtban, és hogy hazai művészek alkotásai folytán a legválogatottabb raktárral rendelkezik, igy tehát a legkényesebb szakmabeli igényeknek képes megfelelni. S ha a mintakönyvet közelebbi megtekintésre méltatjuk, látjuk, hogy ez való tény, és meggyőződhetünk, hogy az intézet betűöntödéjének a magyar nyomdászat emelése és a jó izlés fejlesztése terén szintoly bokros érdemei vannak, mint magának a nyomdának hazai közművelődésünk tekintetében.
1798-ban egy nagy tehetségekkel megáldott egyén: Bikfalvi Falka Sámuel került az egyetemi nyomda öntő-osztályának élére. Falka személye még néhány év előtt e munka írója előtt teljesen ismeretlen volt, mert sem jelenkori szakíróink műveiben, sem közművelődési iratainkban nem történik Falkáról a legcsekélyebb említés. Egy szerencsés véletlen játszotta 1894-ben e munka szerzőjének kezébe a Döbrentei Gábor által szerkesztett Erdélyi Muzeum 1816. évi 5-ik füzetét, melyben ráakadtunk Falka Sámuel körülményes életleirására, kapcsolatban a munkánk 17-ik oldalán látható tömöntvény-ábrával. Átérezve e közleménynek nagy fontosságát, siettük azt azonnal a Grafikai Szemle 1894. évi szeptemberi füzetében szószerinti szövegezésében a mai nyomdász világgal megismertetni s ekkép ennek az érdemes férfiúnak veszendőbe ment emlékét újra föléleszteni.
A valószinűleg magától a szerkesztőtől, Döbrenteitől származó czikk szerint Falka Sámuel 1766. május 4-én született Fogarason; szegény szülőktől származván, önnön erejéből küzdötte fel magát és Bécsben mint betűmetsző és öntő nyerte kiképeztetését. A fentmondott esztendőben elhagyva Bécset, hol tehetségeihez méltó működési térre nem tudott szert tenni, hazajött és mint az egyetemi nyomda osztályvezetője az akkor még teljesen ismeretlen stereotipálási eljárást kezdte művelni, oly kitűnő eredménnyel, hogy már 1800-ban sikerült neki a munkánk 17. oldalán közölt hasonmásban bemutatott lemezt előállítani, miért is Falkát tekinthetjük annak, ki nemcsak Magyarországon, hanem Ausztriában is mint első kezdte a stereotipálást gyakorolni, mert Strausz Antal Bécsben csak 1802-ben készité első termékeit ez eljárással, holott Falka hazánkfia már 1798-ban kért Bécsben szabadalmat stereotipálási rendszerére, ezt azonban megtagadták tőle.
Mint rézmetsző is végzett Falka mesteri munkát, mint a 29. oldalon látható hasonmásból kivehetjük. Tehát 1822-ben még munkabírása teljében volt Falka, de hogy mily életkor adatott továbbra neki, még ezideig nem sikerült kipuhatolnunk. Ezt ugyan – szerintünk – könnyű volna konstatálni az egyetemi nyomda amaz időbeli üzleti könyveiből, csakhogy azokba bepillantást nyerni az ez intézetben uralgó hivatalos elzárkózottság mellett, magunkféle embernek – ki nem bir semmilyen nagyúri protekczióval – nagyon bajos dolog.
Egyben megemlitjük, hogy Schams Fcrencznek könyve szerint 1822-ben az egyetemi nyomdában 20 nyomtatóprés mellett 34 szedő, 42 nyomó és 19 betűöntő, azonkívül három korrektor állott munkában, a mi a 24. oldalon Schwartner után 1810. évről kimutatott 21 szedő, 28 nyomó, 10 betűöntő és 12–14 sajtóval szemben nagy haladást jelez.
Ugyancsak Schams szerint az egyetemi nyomda, épületével és berendezésével, másfél millió forint értéket képviselt váltópénzben; évi forgalma pedig kitett 200.000 forintot, évi 30.000 forint tiszta hasznot hozva az egyetem pénztárának.
Megelőzte Magyarország a tömöntés útján készített nyomólemezekkel Németországot is, mivel ez eljárást Berlinben mint első Watts János honosította meg 1816-ban, 1817-ben pedig ugyancsak Watts eladta stereotipálási eljárásának használati jogát Tauchnitz könyvnyomdásznak Lipcsében. John Watts később William nevű testvérével Bécsben fordult meg, hol szabadalomért folyamodtak tömöntési eljárásukra, a mit az ott divó bürokratikus szűkkörű felfogások miatt azonban nem kaptak meg. Azután, 1820-ban, a két Watts testvér Budára jött s itt műhelyt nyitva, az egyetemi nyomda részére abéczés és egyéb tankönyvekről készítettek nagyszerűen beváló lemezeket. Az ezekkel nyomtatott könyvek következő impresszumot viseltek: »Nyomt. a kir. m. universitásnak könyvnyomtató műhelyében Watts öntőknek állandó betűtábláival«.
Hogy Wattsék eljárása csakugyan szép sikerrel járt, bizonyítják Wadasi Jankovich Miklós neves kultúrtörténeti irónk szavai, melyeket az általa irott s 1834-ben Pesten megjelent »Biblia’ tudniillik a’ szentírás’ különb és eredeti magyar fordításainak öt példái« czímű munkában olvassuk. Jankovich e könyvben egyebek közt a Tótfalusi Kis Miklós által készített bibliát ismerteti s ennek folyamán következőkép nyilatkozik:
»Az ő (Tótfalusi) Amsterdámban 1685. esztendőben, tizenketted rétben kinyomtatott magyar egész Bibliája és új testamentoma Nemzeti könyvtárinknak legcsinosabb magyar könyve; papirosának fejérsége’ és finomsága’, betűinek gyönyörűsége’, szavainak, sorainak helyheztetése’ tekintetében, a’ könyvnyomtatás’ mesterségének olly remeke, hogy annak csinosságát, és ékes mesterségét még a’ jelen korunkban is Budán egy ideig foglalatoskodott legdicsőbb könyvnyomtató Vats Angoly felül nem halladta«.
A Watts testvérek stereotipálási eljárását ma is homály födi. A Kultsár István szerkesztette Hazai és Külföldi Tudósitások melléklapja, Hasznos Mulatságok czím alatt, hozza ugyan 1822-ki évfolyamában az odáig alkalmazásba vett tömöntési rendszerek leírását és Wattsék eljárásáról is megemlékezik, de oly érthetetlen fogalmazásban, hogy abból ki nem lehet okosodni. Schams is rátér már emlitett könyvében Watts budai működésére, de ő sem megy bele a dolog lényegébe és csak azt mondja, hogy Watts eljárása teljesen eltér a gyakorlatba vett eljárástól, mely tudvalevőleg a leveregetés által nyert matriczokon alapul. Megtudjuk azonban Schams könyvéből, hogy az egyetemi nyomda a lemezekkel történő nyomáshoz Londonból nyolczvan font sterlingért vasból készitett sajtót hozatott, melyen a festékezés nem a használatban lévő labdákkal végeztetett, hanem hengerek útján. Ez volt tehát Magyarországon a henger-festékezésnek első használatba vétele, habár csak kézi sajtón.
Papirosból az egyetemi nyomda évente 1200–1500 bált használt el. Saját papírgyárral rendelkezett az intézet Körmöczön, melynek papírtermékei az 1846-ban a Védegylet által rendezett harmadik pesti iparkiállitáson ki is lettek tüntetve a nagy ezüst érdempénzzel. E papirmalom tevékenysége elég furcsa módon képezte beszéd tárgyát a képviselőháznak 1897. évi január hó 29-én tartott ülésén, melyen az országos levéltár ügye volt napirenden. Ekkor ugyanis Thaly Kálmán és Eötvös Károly képviselők szóba hozták a levéltár rendezésének égető szükségességét, s példakép, mikép bántak régente Budán a felhalmozódott okmányok tömegével, Thaly Kálmán ezeket mondá: »Midőn a nagy tót szekerek a kész papirost hozták Budára, hogy üresen vissza ne térjenek, a kamarai archívumból megrakták azokat kiselejtezett aktákkal, sókönyvekkel. Ilyenkor a XVI., a XVII. és a XVIII. századbeli nem regestált okmányokból annyit raktak a tót szekerekre, a mennyi rájuk fért. Azokat elvitték Körmöczre, hol sokat áldoztak Neptunnak, mert mint anyagot beáztatták a papirosmalomba. Ha azonban valaki ezen okmányokért valamivel többet igért, mint a mennyit maga a papiros megért, vehetett annyit, a mennyi neki tetszett. Ekképen mentették meg az aktáknak egy kis részét, a melyek közül azok, a melyeket a tudós Jerney vett meg, jelenleg Kecskeméten a kollégiumi könyvtárban őriztetnek.«
Aggódunk, hogy a nyomda régi üzleti könyveit és aktáit is hasonló pusztitás érte, a mi – ha csakugyan úgy volna – nagy veszteséget képezne hazai nyomdászatunk multjának földerítésére nézve.
***
Tekintélyben és produktivitási képességben egyaránt méltó versenytársa volt az egyetemi nyomdának a Landerer család, mely hajdani magánvállalkozásaink közt első helyen áll. A Landerer-nemzedék kilencz férfi és két női taggal Budán 108, Pozsonyban 95, Pesten 78, Kassán pedig 47 évig terjesztette a műveltséget és irodalmat.
A család törzsapja, a bajor származású Landerer János, 1723-ban nyitott nyomdát Budán. Buda abban az időben még igen gyér lakossággal birt és a török világból származó utóbajokat alig heverte ki; Landererék budai nyomdája nem is tudott soha nagyobb jelentőségre emelkedni.
A Landerer nevet az előbbi fia, Landerer János Mihály tette hiressé. Ez 1750-ben megvette Pozsonyban a Royer János Pál örököseinek nyomdáját. Nagyra termett vállalkozó-szellemével üzletét idők folytán virágzóvá tette s alig volt korának kimagaslóbb irodalmi terméke, mely nem az ő kiadásából került volna ki. 1764. évben megalapította a ma is fennálló Pressburger Zeitungot, az alte Tante-t, mint a hogy a kedélyes pozsonyiak elkeresztelték e hírlapot, mely Magyarország legrégibb lapja. – Elvégre is kicsiny lett neki a határszéli Pozsony az irodalom intenzív terjesztésére s 1775-ben megvette a kassai jezsuita-nyomdát, 1784-ben pedig a rokona, Landerer Katalin által bérben birt Royer-féle pesti fióküzletet. Most már három helyről szolgálta az irodalmat és nyomdászatot, éles ésszel, nagy eréllyel és körültekintéssel egész 1795-ig, a mikor 70 éves korában a halál véget vetett fáradhatatlan munkásságú életének. Halála után képmását a hires Hildebrand festő lerajzolván, Mannsfeld J. G. által Bécsben rézre metszette, ily fölirással: »Michael Landerer de Füskút, Incl. Regni Hung. Nobilis, atque Typographus et Bibliopila Nationalis celeberrimus, natus Budae anno 1725, obiit Posonii 1795«. Az arczkép fölött pedig: »Dii laboribus omnia vendunt« jelszava állott.
Budapestre nézve a Landerer-nyomda csak Landerer Lajossal kezdett fontossággal birni. 1824-ben nagykorúságát elérve, első tette volt, hogy üzlete súlypontját Pozsonyból Pestre helyezte át, a pozsonyi sajtók számát kilenczről kettőre leszállítva. Miután pedig az országgyűlések tartama alatt mégis megszaporodott Pozsonyban a munka, 1842-ben vétel útján megszerezte az ottani jóhirű Belnay-nyomdát.
Katonáskodása előtt és után a könyvnyomdászatot buzgón tanulmányozván, annyira megkedvelte, hogy minden a nyomdászati haladás terén fölmerülő újitásokat, fölfedezéseket, semmi költséget nem kimélve, azonnal alkalmazott, és azon arányban, a mint a volt Trattner-Károlyi nyomda hanyatlani kezdett, az övé emelkedett. Ő volt az egyedüli nyomdász Magyarországon, ki az idő kívánalmaival lépést tartott és 1833-ban az akkor dívó és kedvelt congreve, guilloch és irisz nevezetű szines nyomtatást megkezdette, és e czélra Pesten egy külön nyomdai osztályt és melléje stereotipiát is állított. A legjobb külföldi minták, kitűnő festék-kezelés, ügyes vésnökök és értelmes segédmunkások, saját nyomdai tapasztalatával egyesülve, megtették a kellő hatást, és majdnem minden kitünőbb munka borítékai, valamint más különféle nyomtatványok változatos és meglepő színvegyülékben nála nyomattak. A hazában levő gyógy- és illatszerészek, kik azelőtt az árúikra szükségelt csecsebecséket külföldi kőnyomóknál rendelték meg, ez időtől kezdve mind Landerer szines nyomtatványait vették igénybe, úgyannyira, hogy e nembeli tömeges megrendeléseknek sajtói alig birtak megfelelni.
E congreve-nyomások elnevezés alatt forgalomba hozott tipografiai műremekek közelebbi előállitásmódjáról hosszas utánjárással a következőket sikerült megtudnunk.
E szerint – mint már emlitve lett – e módszer iránt Landerer Lajos maga nagy érdeklődéssel viseltetett és arra törekedett, hogy e műág számára a legjobban kiképzett személyzettel birjon. Kiváló xilográfusok állították első sorban a guilloche és egyéb fajta rajzokat fában elő; az így elkészített fadúczokat aztán gipszben stereotipálták, később pedig – a negyvenes években, midőn a galvanoplasztikai eljárás ismertté lőn – a finomabb igényű munkákat galvanizálták. Utóbbi eljárásnál nem a gipszbe való öntést alkalmazták, hanem guttaperchát használtak, azt forró vizben enyvszerű sűrűségre meglágyítva. E lágy guttapercha-anyaggal bevonták a lemásolandó szedést vagy fadúczot és a nyomtatóprésben csináltak azzal homorú mintát, mely guttapercha-hasonmás aztán, miután újra megkeményült és finom koromszerű porral – valószínűleg grafittal – behintve lett, a közönséges módon előállított stereotip- vagy galván-lemezek matriczául szolgált. Ezzel meglévén a lemez, azt a többszínű congreve-nyomásra úgy készítették elő, hogy minden színnek külön-külön lemezt csináltak, melyen vésővel az illető színnek megkívántató részeit kidomborították és hozzáfogtak a különböző színek egymásután való nyomtatásához, mely műtétnél természetesen a színek legpontosabb egymásba illeszkedése képezte a legelső kelléket.
Elmondtuk az eljárás mibenlétét – mely a mai technikai segédeszközök haladásánál fogva s bonyolultsága miatt már teljes feledésbe ment – amaz útbaigazítások alapján, miket Vasadi Mátyás úr szivességének köszönünk, ki mint a régi Landerer és Heckenast nyomda házi asztalosa előkészítette a fametszőknek a puszpáng-dúczokat és a stereotip-lemezek készítésénél is segédkezett, jelenleg pedig mint jómódú ferenczvárosi polgár élvezi nyugalomban öreg napjait.
Ugyancsak ez adatok nyomán megemlítjük, hogy a congreve-nyomások előállításánál különösen Bartalits Antal tünt ki, mig a szedést többnyire Weisz János ügyes keze végezte.
A 36. és 37. oldalon látható guilloche-díszek hasonmásai némi fogalmat nyujtanak e műág magas fokáról.
Átvettük pedig ez ábrákat egy régi mintakönyvből, melyet a nyomdaczég 1850-ben kiadott s közel ezerre menő remeken kidolgozott, ezekhez hasonló klisét tartalmazott, szép sarokdíszekről, a váltóürlapokra és számlákra tartozó chiffre- és nota-díszitésekről, naptárakba való hónapos homlokképekről és mindenféle szentképekről imádságos könyvekhez. E kliséket Landerer stereotipálással vagy galvanizálás által sokszorosittatta és a vidéki nyomdáknak árúba bocsátotta jutányos áron.
Egyben nem mulaszthatjuk el ama sejtelmünknek kifejezést adni, hogy a gummiperchával fentebb körülirt eljárást minden valószinűség szerint a munkánk 27. oldalán szóvá tett Watts testvérek is alkalmazhatták stereotipálási módszerükben, mert Schams többször emlitett munkájában határozottan irja, hogy Wattsék nem a közönségesen igénybe vett leveregetési eljárással állították elő lemezeiket. Talán sikerül még világosságot hozni idővel e dologba.
1840-ben Heckenast Gusztávval, az előbbi híres Wigand-féle pesti könyvkereskedés tulajdonosával lépett társaságba. E nyomdai egyesülésben Landerer Lajos a technikai részt, Heckenast Gusztáv pedig a külső üzletet vezette s ettől fogva az üzlet szembeötlőleg nagyobb lendületet nyert, sőt e szerencsés egyesülés a hazai nyomdászat egész ügyét is tetemesen előmozdította.
Ők a nyomda berendezésére hazánkban addig szokatlan gondot s fáradságot fordítottak, s hogy e tekintetben egészen a külföldi nyomdászat színvonalára emelkedhessenek, nemsokára (1844-ben) utazást tettek Angol-, Franczia-, Németországban és Hollandiában, hogy a külföldi nyomdák czélszerű berendezéséről, új anyagszerek alkalmazásáról személyes tapasztalást és meggyőződést szerezve, e műág legújabb vívmányait nyomdájukba is átültethessék. Ők voltak az elsők, kik ez alkalommal Londonból a most is dívó s azóta számtalan utánzásra talált angol betűk eredeti anyamintáinak egész garnituráját hozták be hazánkba, daczára annak, hogy azok nemcsak Ausztriában, de Németországban is még akkor rendkívül magas vámmal voltak terhelve s annálfogva igen nagy árba kerültek. Ezúttal szintén Londonból hoztak egy úgynevezett nagy Columbian-vassajtót, ólommetsző gépet stb.
1841. január 2-án megindult a Kossuth Lajos által szerkesztett Pesti Hirlap, mely alapítással a Landerer és Heckenast nyomdaintézet a forrongó nemzeti reformtörekvéseknek gyúpontja lett.
A személyzet és főnökök közti viszony a lehető legjobb volt. Patriarkális szokás szerint a Landerer-nyomdában még havi fizetésben részesültek a munkások; a kereset rendszerint 50–60 váltó- vagyis Schein-forintból állott havonta, mely összegből mindenki szombatonkint öt-hat váltó-forintot kapott előlegképen, a mi az életszükségletre az akkori olcsó világban egy hétre elegendő volt; a fenmaradó járandóságot aztán a hónap végével fizették ki.
Régi időkből származó szokás szerint a személyzet fölebbvalóit névnap és egyéb ilyes alkalommal üdvözölni el nem mulasztotta. Igy tett a Pesti Hirlap szedőszemélyzete is 1841-ben Lajos napján szerkesztőjével, Kossuth Lajossal. Négyen szedték az akkor még csak kétszer hetenkint megjelenő, de már nagyhírű lapot, úgymint: Herz János (Miskolczról), Kiss Ferencz (Debreczenből), Malatin Antal (Pestről) és Prohászka Ferencz (Pozsonyból) és szeretett szerkesztőjüket a következő, szépen nyomott költeménnyel, lepték meg:
TEKINTETES 
KOSSUTH LAJOS URNAK 
NÉVNAPI ÜNNEPÉRE
Irj betüt – összeszedem ’s trónt épitek észnek, erőnek;
Pajzst az igaz, törvényt a’ gonosz élte fölé.
Irt betüben rejlik száz évek szelleme; benne
Multak képe ’s jelen tükrözi vissza magát.
És ha nem »irva« csupán van a’ jólét üdve, »malasztja«:
A nyomor átokölén uj haza édene kél.
’S mintha sírálmaiból ébredne az »ősi dicsőség«:
Fénybe borul minden, – föltünik új ivadék.
Illy haza víni kihítt becsület ’s hire pályaterére:
’S te küzdesz, javaért bukni ’s enyészni erős.
Légy Alakítva-ható; Jók Oltalmazva, Szeretve
Mondhassák: elvünk képviselője te vagy.
Irj ezer ivre valót – mi kiszedjük; látva világot
A’ betü győző fényt messzire hinteni fog.
Nagyszerű küzdelmid folyamát olvasva utókor,
Áldás ’s hála között zengeni fogja neved.
Névnapod ünnepien térjen meg számtalan izben,
Meg vele bárddalokon tetteid érdemei!
Emelték 
a’ Pesti Hirlap szedői.
1841.
A méltán történeti ereklyének tekinthető üdvözlő költemény átnyujtói közül már csak Malatin Antal (kalocsai volt nyomdatulajdonos) van életben. Herz János fővárosi nyomdatulajdonos személye eléggé ismeretes korosabb szaktársaink előtt. Meghalt 1893-ban. Prohászka Ferencz pedig mint a komáromi Siegler-nyomda művezetője szerepelt a nyolczvanas évek végén történt haláláig, mig Kiss Ferencz még 1848-ban hunyt el szülővárosában, Debreczenben.
Kezünk közt van továbbá egy hosszabb német költemény, melyet ritka díszes nyomdai kiállításban a személyzet főnökének, Heckenast Gusztávnak és fiatal nejének ajánlott, mikor azok 1846. augusztus 10-én Lipcsében történt egybekelésök után Budapestre érkeztek. Az ajánlás igy hangzik: »Freudengruss, bei Gelegenheit der Heimkehr von ihrer Reise, an unsern hochgeschätzten Prinzipal Herrn Gustav Heckenast und dessen Gemahlin Ottilie, geb. Wigand, nach ihrer vorher in Leipzig am 10. August 1846 gefeierten Vermählung. In tiefster Ehrfurcht dargebracht vom sämmtlichen Personale der Landerer & Heckenast’schen Buchdruckerei, im Monate Oktober 1846.«
A külső díszlap a fiatal házaspár arczképeit foglalja magában vastagkeretű arany domború nyomásban, két színes nyomású virágcsokorral; a szép munkát az öreg Boldini György végezte, ki mint szakképzett gépmester és nyomó nagy hirnek örvendett.
Midőn 1847 nyarán István főherczeget mint nádorjelöltet Pest vármegye főispánjává beiktatták, mindenféle ünnepélyességek mellett a főváros az akkori viszonyokhoz képest nagyszerű kivilágitást rendezett, mely alkalommal a Landerer és Heckenast nyomda helyisége is (mely akkor tudvalevőleg a Kossuth Lajos-utcza és Szép-utcza sarokházában, a Nemzeti Kaszinóval szemben létezett) fényárban úszott, s a pompásan kivilágított kapu aljában egy virágkoszorúzott kis kézi sajtón Garay Jánosnak ez alkalomra irt költeményét nyomták, s a nyomdaablakokból a tömeg közé szórták.
A negyedrét alakú, czifra körzetbe foglalt emléklap szövege ez volt:
CSÁSZ. KIR.
FŐHERCZEG ISTVÁN
MAGYARORSZÁG KIR. HELYTARTÓJÁT
MÉLY TISZTELETTEL ÜDVÖZLI
LANDERER ÉS HECKENAST NYOMDÁJA.
PEST, AUGUST 31. 1847.
    Mikkel útadat behintjük,
E’ repűlő levelek,
Mint tőröl vágott virágok,
Még frisek, még nedvesek.
    Mig nyomattá lett kezünk közt
Kebelünknek szózata:
Rájok hullott szemeinkből
Az örömnek harmata.
    A’ magyar sajtó nevében
HERCZEGÜNK, üdvözve vagy!
Légy, miként Hozzád reményünk,
Olly dicső, olly boldog, nagy!
    A’ haza’ köz hódolása
Közt egy csepp e’ hódolat;
De azéval egy forrásból –
Hű ’s meleg szívből fakadt.
    TE borostyánnal jegyzendőd
Tetteidnek mezejét;
Mi előre megrendeljük
NÉKED a hír’ betüjét!
* * *
Ujabbi nyomdásztörténetünkben a Landerer-dinasztia mellett legtekintélyesebbnek mondható a Trattnerek nemzetsége.
E család alapitója Trattner János Tamás volt, ki 1717. november 11-én Kőszeg közelében született, s korán árvaságra jutva, Bécs-Ujhelyen megtanulta a könyvnyomtatást. Talentumával és lankadatlan szorgalmával felküzdötte magát Bécs első nyomdászai sorába s Mária Terézia királynő különös kegyét nyerte ki. Bécsi üzlete mellett fióknyomdákat alapított Pesten, Trieszt, Lincz, Innsbruck, Varasd és Zágráb városokban.
1789-ben történt, hogy a Pesten 1783-ban alapított nyomdát rokonának, Trattner Mátyásnak adta ajándékba. Trattner Mátyás szintén kitünő nyomdász volt, ki ismereteivel és szorgalmával az akkor Pesten még pangó nyomdászatnak nagy lendületet adott, annyira, hogy 1813-ban nagykorúvá lett fia már az akkori kívánalmaknak teljesen megfelelő és hat sajtóval fölszerelt könyvnyomda birtokába jutott.
Fia, Petrózai Trattner János Tamás, magyar szellemben neveltetvén, a nemzeti nyelv és irodalom, valamint azok irói iránt meleg rokonszenvvel viseltetett. Ismeretes ama bizalmas baráti kötelék, mely Kazinczy Ferenczet Trattnerhez vonzotta és mely barátságnak a legüdvösebb hatása volt a hazai könyvnyomtatásra, a mennyiben a szelid és fenkölt szellemű Kazinczy tisztult esztétikai érzékével nagy befolyással volt a fiatal Trattner fogékony lelkületére.
Trattner abban az időben nemcsak Magyarország első és legvállalkozóbb kiadója, hanem egyszersmind iró is volt. A nyomdászatra vonatkozó egyik czikkében a következőket irja:
Magyarországi könyvnyomtató-műhelyek 1817-dik évben. Nemzetünk előmeneteleit a tudományokban legjobban mutatja anyanyelvünkön készült és időről-időre készülendő új könyvek és könyvnyomdák állapotja. A könyvek a Tudományos Gyüjteményben és a két magyar újságainkban mindenkor hirdettetnek, de a mi könyvnyomtató műhelyeinkről eddig még senki semmit, és csupán csak az irhat, ki a művészségben jártas és tulajdon tapasztalásból minden műhelyeinknek állapotját ismeri. Én már néhány év óta erre figyelmet forditottam; meglehet, hogy néhány hibákkal, de mégis a jövendő korra hasznos lehet látni, hogy hogyan szaporodott vagy kevesült az új könyvek, könyvnyomtató-műhelyek, szedők, nyomtatók, s papiros feldolgozásának számuk.
Valóban, ha az egy esztendő alatt nálunk készült magyar és más nyelven irt és kinyomatott könyveket összeszámláljuk, öröm nélkül nem nézheti a jó hazafi, annyival is inkább, ha röviden előhozom irodalmunknak okozandó hátráltatásait, úgymint: először sehol nincsenek annyi kirekesztő engedélyek (exclusive privilegia), mint nálunk, itt a könyvnyomtató egy fillér bizonyos haszonra számot nem tarthat, mert a mit vennének, azt nekik nyomtatni nem szabad; – ilyenek a kath. iskolás könyvek, schematismus, még az ABC-ék is, melyekre a m. kir. egyetemi nyomdának kirekesztő engedelme van; tudjuk pedig, hogy legtöbb a kath. iskola és igy ezen könyveknek legnagyobb kelete is van.
Másodszor: Ugyancsak a m. kir. egyetemi könyvnyomdának kirekesztő szabadsága van a zsidó és szerb nyelven irt könyvekre, a szerb nemzet jelenleg igen sokat nyomtattat, ebből is tehát az intézet igen szép hasznot veszen.
Harmadszor: a debreczeni (városi) könyvnyomda 1814-dik évben a reform. új Énekes könyvre kirekesztő szabadságot nyert 6 vagy 10 esztendőre; az új Énekes könyvet itt-ott új énekekkel fölcserélték, sokat pedig kihagytak, úgy hogy az a réginél szintén 10 ivvel kevesebbet tészen; – a régi Énekes könyvnek oly jó kelete volt, hogy 7–8 helyen folyvást nyomtattatott; – csak Füskúti Landerer Mihály maga 3000 példányt évenkint eladott, az egész énekes könyvet pedig, mely 47 ívből állt, a betüket összeszedve tartotta, hogy olcsóbban eladhassa.
E három előhozott artikulusok csupán csak a jelenlegi szabadalom birtokosainak hajtanak bizonyos hasznot; a többi könyvnyomtatók, hogy mit és mennyit nyomtatnak, megmutatja ezen irásom: ezek többnyire csak kalendáriomot nyomtatnak, de a mellett is szinte semmi nyereségök nincsen, mert szinte minden könyvnyomtatónak lévén, olcsón adni kénytelenittetnek, csakhogy keljen; ebből pedig nagy nehezen élnek a mi könyvnyomtatóink.
Csekély itéletem szerint jó volna arra is figyelni, hogy a könyvnyomtató-műhelyek csak az irodalom előmeneteléhez képest szaporittatnának; különben, ha erre nem tekintetik (mint eddig), nem élhetnek, és ezen leghasznosabb művészet lealacsonyittatik, a statusban pedig felette ártalmas, ha szükséggel küszködnek, mert a királynak és hazának árthat, ha az egyenes útat eltéveszti.
A hol szegény a könyvnyomtató, ott a tudósnak nincsen semmi megjutalmazása fáradságának, innét van az, hogy több eredeti munkák nem készülnek, mert hogyan dolgozhatna nálunk egy tudós valamely eredeti jó munkát, melyhez három-négy esztendő szükséges, ha azután eladáskor nyomtatott árkusáért váltó-czédulákban legfeljebb 10 forintot kaphat, még pedig ezt is nagy nehezen, mert, kivévén egy pár nyomtatót, ingyen sem vállalhatják a többiek.
Ezek után következik az 1817-ben működő könyvnyomdák állapota, részletesen leirva. – E szerint 1817-ben Magyarországon 28 városban és 37 könyvnyomdában 13 művezető, 100 szedő és 118 nyomó volt foglalkoztatva; e nyomdák évi papírfogyasztása pedig Trattner szerint 3887 bálra tehető. A körülményes leírásból a következő világosabb áttekintést nyujtó kimutatást állítottuk össze:
A magyarhoni könyvnyomdák személyzeti álladéka
1817-ben
Hely	Czég	Müvezetők	Szedők
létszáma	Nyomók	
Budapest	Egyetemi nyomda	2	24	40	
Budapest	Landerer Anna	1	2	4	
Budapest	Landerer Mihály örökösei	1	2	1	
Budapest	Patzkó Ferencz	–	2	1	
Budapest	Trattner János Tamás	1	23	20	
Beszterczebánya	Stephani János	–	1	1	
Debreczen	Városi nyomda	1	10	10	
Eger	Érseki nyomda	1	1	1	
Eperjes	Pape Henrik	–	–	–	
Eszék	Diwald János Márton	–	–	–	
Győr	Streibig József	–	2	5	
Kassa	Ellinger István	–	2	3	
Kassa	Landerer Ferencz	–	1	–	
Kismarton	Stotz János Lipót	–	–	–	
Komárom	Özv. Weinmüller Klára	1	2	2	
Lőcse	Mayer József Károly	–	–	–	
Lőcse	Podhoránszky Mihály	–	1	–	
Miskolcz	Szigethy Mihály	–	1	1	
Nagy-Károly	Gőnyei Gábor	–	–	–	
Nagyszombat	Jellinek Venczel	–	2	2	
Nagyvárad	Tichy János	–	1	1	
Pécs	Knezevits István	–	–	–	
Pozsony	Belnay Gy. A. örökösei	1	2	2	
Pozsony	Landerer Mihály örökösei	1	2	3	
Pozsony	Sniszek Károly	–	1	1	
Pozsony	Weber Simon és fia	1	2	3	
Sárospatak	Ref. collegium nyomda	1	2	2	
Selmeczbánya	Sultzer János Ferencz	–	1	1	
Sopron	Siess Antal örökösei	–	2	2	
Szeged	Grünn Orbán	–	1	2	
Székesfejérvár	Számmer Mihály özvegye	–	1	1	
Sziget (Márm.)	Gottlieb Antal fióknyomdája	–	1	–	
Szombathely	Perger Ignácz	–	1	1	
Temesvár	Klapka Károly József	1	2	4	
Ujvidék	Jankovits János	–	1	1	
Vácz	Gottlieb Antal	–	3	2	
Veszprém	Számmer Mihály özvegye	–	1	1	
E statisztikai kimutatásra még azt a megjegyzést tesszük, hogy a hol személyzet nincs kitüntetve, ott a főnök maga végezte a szedési és nyomási teendőket; több vidéki nyomdában meg úgynevezett schweizerdegeneket alkalmaztak.
Trattner e munkája azonban fölötte hézagosnak mondható, annyira, hogy Szabó József jeles szakirónk a következő megjegyzést fűzi ahhoz: Trattner kihagyta a keszthelyi, szakolczai, a zágrábi, a varasdi, fiumei, valamint az összes erdélyi, u. m. a kolozsvári, gyulafehérvári, nagyenyedi, szebeni, brassói, balázsfalvi, medgyesi, beszterczei könyvnyomdákat, e szerint tehát akkor 52 könyvnyomda volt, melyben legalább 150–160 szedő, 200–230 nyomó működhetett és legalább 5000 bál papiros dolgoztatott föl, melyet 44 hazai papirmalom készített.
Trattner 1817–1825-ig, azaz 9 évi időközben, 827 kisebb-nagyobb munkát nyomtatott, melyek közül 418 magyar, 259 latin, 127 nemet, 11 tót, 6 görög, 5 horvát és szlavon, 1 franczia könyv volt. Ezeket legnagyobb részt saját költségén adta ki.
Üzlete mindinkább emelkedvén, 1816-ban a kegyesrendiek birtokában volt kalocsai nyomdát örök áron megvette és pesti sajtóit 1824-ig 15-re szaporitotta.
Tizenegy év alatti áldásdús kiadói működése után, a hazai irodalom roppant kárára, legszebb férfikorában, 34-dik évében, jobblétre szenderült. A Tudományos Gyüjtemény 1826-ik évi VII. kötetében arczképe megjelent ily aláirással: »Petrózai Trattner János Tamás, tek. nemes Krassó és Szatmár vármegyék táblabirája, s a legelső hazafiui lelkű könyvnyomtató, szül. 1789. deczember 5-én, meghalt 1824. márczius 24-én. Emlékezetül metszették barátai.«
Halála után ismét atyja, Trattner Mátyás vette át a nyomdát és azt 1827. évi deczember hó 1-jén vejének, károlypatyi és vasvári Károlyi István, királyi táblai ügyvédnek adta át.
Trattner Mátyás 1828-ik évi február hó 16-án, életének 83-ik évében, végelgyengülés következtében, földi pályáját bevégzé.
Tisztelője, Vörösmarty Mihály, a Tudományos Gyüjtemény 1828. évi II. füzetében a következő nekrologot irta felőle:
Folyó esztendei februárius 10-án meghalálozott a hazánkban virágzó Trattner-Typographia szerzője Nemes Petrózai Trattner Mátyás életének 83-ik évében. A tisztes ősz szakadatlan munkásságban élt szinte végnapjáig, s attól csak az aggkori gyengültség vonhatta el kevés idővel kimúlása előtt. Születése Vasvármegyében Felső-Eörben lőn, honnan már gyenge korában a hires udvari könyvnyomtatóhoz Nemes Trattner János Tamáshoz került Bécsbe, kitől gondos nevelését nyeré. Később Párisba utazott, bővebb tapasztalás és tökéletesítés végett, s ott 13 esztendő alatt ügyessége s jeles magaviselete által annyira magára vonta a figyelmet, hogy párisi polgársággal tisztelték meg. Párisból hazájába tért s 1779. esztendőben Budán a magyar királyi Egyetem Typographiája igazgatását Praefectusi czím alatt vette által: de ott némely akadályokra találván, 1783-ban Pesten állitá föl saját Typographiáját, melyet 1813-ig maga, attól fogván 1824. korán elhalt fia fáradhatatlan János Tamás, annak halálával ismét maga igazgatott egész 1827. esztendő nov. végig. Ekkor vejére Tekintetes Károlyi István, táblai ügyvéd úrra szállott a Typographia birtoka s igazgatása ily czimezlettel (Firma): Petrózai Trattner J. M. és Károlyi I. Typographiája, kiről teljes reményünk lehet, hogy azt ezen folyóirással a Tudományos Gyüjteménnyel együtt literaturánk gyarapítására férfias munkássággal s hazafiúi nemes törekedéssel fenn fogja tartani.
Károlyi István privilégiumát 1831-ben kinyerte, de ipája és sógora érdemeinek elismeréseül a Trattner-Károlyi czímet megtartotta. Nála nyomattak a nagy kelendőségnek örvendő protestáns egyházi és iskolai könyvek, 4000–6000 példányban. Ő alapitá meg az akkor vetélytárs nélkül álló s a művelt közönség számára szerkesztett Honi Vezér czímű 4-edrét naptárt; ő adta ki tovább is a Trattner által alapított és mindkét hazában általánosan elterjedt Nemzeti Kalendáriomot, és azt 58-ik évfolyamáig folytatta, a melynek akkori népszerűsége abból is kitünik, hogy a községek egyenkint vásárjaik e naptárba való beiktatásáért, egyszer mindenkorra 1 aranyat mellékeltek; a megyei, városi stb. hivatalnokok, ügyvédek, orvosok sértve érezték magukat, ha nevük, állásuk stb. a Nemzeti Kalendáriomból kimaradt: azért azt idejekorán be is küldték, mert az augusztusi vásárra e naptárnak okvetlen meg kellett jelenni.
Abban az időben a Trattner-Károlyi nyomda birt a legszebb helyiséggel, az Úri- (mai Koronaherczeg-) és Gránátos-utczába nyiló, két nagy udvarral bővelkedő hasonnevű kétemeletes ház középső részében. A helyiség egy nagy teremből állott, melynek ablakai a két udvarra nyiltak és három kisebb teremből. A nagy terem közepén két oldalt 14 sajtó, mig az ablakoknál két oldalt a szedők kettős sora működött. A szemlélő nem kis meglepetésére, egy pillantásra áttekinthette a 80–90 egyénből álló személyzet sürgés-forgását. Károlyi hozatta legelőször Pestre 1840-ben a nagy gyorssajtókat (két évvel később Landerer is), és hogy a kor igényeinek, kiállítási dísz tekintetében megfelelhessen, vas kézisajtóit folyvást szaporította, úgy, hogy néhány év lefolyása után a fasajtókat egészen mellőzhette.
Tanonczait minden évben húsvétkor új ruhával és fehérneművel látta el, nekik ismereteik továbbfejlesztése végett könyvtárt és görög nyelvtanárt tartott, az üzletben pedig humánus bánásmód mellett folytonos szorgalomra intette.
A forradalom után a Trattner-Károlyi nyomda hanyatlásnak indult. Károlyinak 1863. évi április hó 27-én történt elhalálozása után, még 1867-ig vegetált a nyomda, ekkor azonban megszünt működni.
***
Pestnek harmadik számbavehető nyomdája volt jelen századunk első felében a Beimel József által 1829-ben átvett régi Paczkó-féle üzlet a Zöldkert- (mai Reáltanoda-) utczában. Beimel Komáromban született s a budai egyetemi nyomdában nyerte szakbeli kiképeztetését. Mint segéd Szegedre került Grünn Orbán üzletébe, ki megkedvelvén őt, neki leányát adta nőül, mely frigynél az Esztergomban 1820-ban újonnan berendezett nyomda Beimelné hozományát képezte. 1829-ben az asszony elhalálozván, Beimel özv. Paczkó Jozefa leányát, Francziskát vette feleségül, s ezzel birtokosa lőn a pozsonyi Paczkó-család által 1788-ban Pesten alapított nyomdának. Beimel ekkor működését Pestre tette át, esztergomi nyomdáját mintegy fiók-üzletnek tekintve csak. Budapest nyomdászköreiben Beimel üzlete nem a legjobb hírnévnek örvendett. Beimel ugyanis nagyon szeretett olcsó munkaerővel, fiúkkal dolgoztatni. 1832-ben Beimel nyomdája 8 fasajtó mellett 20 segédet és 18 tanonczot foglalkoztatott; súlyosbította a személyzet helyzetét, hogy Beimel utánozta Landerer eljárását, ki szükség esetén pesti személyzetétől küldött Pozsonyba kisegítőket, a Beimel-személyzet egyes tagjainak ily módon kellett hol Pesten, hol Esztergomban dolgozni. Segédjeit silányul fizette; a fiúk pedig rossz eltartásban, elégtelen kosztban részesültek. Fekvőhelyük két-három egymás fölé állított ágyból állott, melyek mindegyikében kettő-kettőnek kellett hálni, mint azt némely czipészműhelyben még ma is láthatjuk. E nyomdában lett egy ideig Helmeczy: Jelenkor czímű lapja, Társalkodó mellékletével előállítva, mely lapoknak 2000-re rugó példányszámát gyakran – ha t. i. a nyomók »blau«-t csináltak vagy fizetésök késedelmes kiadása miatt nem akartak dolgozni – a fiúknak kellett a rozoga fapréseken kinyomni, a mi rendesen reggeli 5 óráig is elhuzódott.
Mint nyomdásztörténeti szempontból érdekes mozzanat említést érdemel, hogy 1838-ban egy Platzer nevű nyomó Beimelnek fából konstruált egy nagy gyorssajtót, melynek megépítésére sikerült Platzernek a kortársai által fukarnak állított Beimeltől apránkint 4000 forintot kicsikarni. Midőn aztán elkészült a fából csinált vaskarikaszerű masina, hozzáfogtak a nyomáshoz. E czélra beemeltek a gépbe egy nagy színházi plakátot. Négy fiú odaállott és nagy erőfeszítéssel mozgásba hozta a lendítő kereket, mire aztán a gép minden ízében szörnyen el kezdett recsegni és szétmállani, a fából készült nyomóhengerek elgörbültek és tönkre tették ráadásul a szedést is. Ez volt a Budapesten felállított legeslegelső gyorssajtónak és Beimel 4000 forintjának szomorú vége.
Ez a balsiker – úgy látszik – elidegenítette Beimelt minden további újítástól, mert nyomdája a negyvenes években hátramaradt, mígnem 1846-ban Kozma Vazul fővárosi jómódú papírkereskedő azt Beimeltől, ennek több ezer forintra rugó, papirosra tett adósságai fejében átvette. Az üzlet czége megmaradt a régi, mert Kozmának nem volt nyomdaüzhetési szabadalma s neve csak 1848-ban került a nyomtatványokra, hol egymagában, hol Beimel társaságában; megjelentek különben még 1848-ban is termékek csupán Beimel nevének kitételével. A nyomda átadásakor, 1846-ban, Beimel hat fa- és négy vassajtóval dolgozott.
***
A budai egyetemi nyomda betüöntő-intézetén kivül Pestnek is volt már e század elején önálló betüöntödéje. Ennek birtokosa Zocher Antal volt, ki 1810-ben tette át Pozsonyból ide üzletét. Zocher is adott ki 1817-ben egy, negyven számozatlan lapra terjedő, nyolczadrétű mintakönyvet, mely azonban kezdetleges nyomdai kiállításával éppen nem tesz kedvező benyomást. A bemutatott betűfajok ósdi metszésűek, sőt a magyar szedésben még nélkülözik a hosszú ő és ű betűket, azokat rövid ö és ü-vel pótolva, csak éppen a petit-fok bir ő és ű ékezetes betűkkel. Körzetek és rozetták 56 különböző változatban vannak ugyan bemutatva, a mi magában véve szép szám, de ezek, egy-kettő kivételével, csak nonpareille és ciceró nagyságúak, figurájuk is egytől-egyig mind elavult motívumokból állanak, annyira, hogy az egyetemi nyomda öntödéjének idevágó termékeit távolról sem érik el, szóval az egész mintakönyv inkább a mult század elmaradt betüöntés képét nyujtja. 1850-ben Schmidl Károly tulajdonába ment át Zocher üzlete; ekkor szép lendületnek indult. Azóta több kézen ment át e betűöntöde s ma Fischer és Mika czég alatt áll fenn.
Egy 1840-ből származó – kezünk közt levő – nyomdajegyzék, melyet az átutazó segédek kaptak, a viatikum fölvétele czéljából, a következő szöveggel birt (a tintával irott kitöltések kurziv-betűkkel vannak föltüntetve):
Ofen.
In der Gyurián & Bagó’schen Buchdruckerei, Wasserstadt, ist keine Condition, ddto. 19. Nov. 1840.
Bagó.
In der königl. Universitäts-Buchdruckerei, in der Festung, Schulgasse, ist keine Condition.
L. K.

Pest.
In der v. Trattner-Károlyi’schen Buchdruckerei, in der Herrengasse, ist keine Condition.
Gy.
In der Ludwig von Landerer’schen Buchdruckerei, in der Hatvanergasse, ist keine Condition.
Schreiber.
In der Jos. Beimel’schen Buchdruckerei, in der Kohlbachergasse, ist auch keine.
J. v. Beimel.
Schams Ferencz Pest leírását tartalmazó ismeretes munkájában, mely 1821-ben jelent meg német nyelven, a nyomdákról következő adatok foglaltatnak: Trattner nyomdája ekkor tiz sajtót foglalkoztatott 650 bál évi papirosfogyasztás mellett; Patzkó Ferencz üzlete két sajtóval dolgozott és évente 115 bál papirost fogyasztott; a Landerer-féle pedig 1820-ban még csak három kézisajtóval volt fölszerelve. Ugyancsak három sajtóval dolgozott Budán Landerer Anna nyomdája, egy művezetővel, három szedő és négy nyomó mellett.
***
Ezzel egyelőre végeztünk a budapesti nyomdákkal, s még csak egy-két vonással akarjuk a szaktársaink körében uralgó társas életet vázolni. Itt első sorban fölemlítendő, hogy 1848 előtt (mint különben azután is, egészen a hatvanas évek elejéig) Budapesten a nyomdaszemélyzetek körében nagyon ritka volt a magyar beszéd, állván a munkások legalább fele része külföldről beszármazott német s egyéb elemekből, míg a benszülöttek is nagyobb részt a német nyelvet használták. Ez iránt Kovács Mihály, jelenleg rozsnyói nyomdatulajdonos, azt írja e munka szerzőjének, hogy 1845-ben szülőföldjéről, Erdélyből, Pestre érkezvén, a Landerer és Heckenast-nyomdában kapott kondicziót s csakhamar azon vette észre magát, mikép főnökén, Landerer Lajoson kivül – a ki különben maga is csak hiányosan tudta magát magyarul kifejezni, daczára hazafias érzületének – ő (t. i. Kovács) egyedül beszélt magyarul a nyomdában.
Az előbbi századokban a felszabadult nyomdász-»legény« még az úgynevezett postulatumnak volt kénytelen magát alávetnie s csak e czeremóniával lépett be mint egyenrangú tagtárs a testületbe. A postulatumot az újkori nyomdászok már nem ismerték; de a helyett divatban volt a gautscholás szokása, melyen minden felszabadultnak keresztül kellett esnie, hahogy igazándi »legénynek«, most már »segédnek« akart vala tekintetni. Állott pedig ez az aktus abból, hogy a czeremóniamester bizonyos jeladására az újoncz szedőt derékon és lábainál felfogták és ülepét a korrigálószéken elhelyezett vizzel bőségesen megitatott szivacsra háromszor egymásután reányomták; a markos nyomók, kik rendszerint a nyersebb tréfát szerették, áldozatukat szintoly módon ültették a papirosáztató teknőbe, mely aktus alatt az alkalomszerű dal éneklése és egyéb félig tréfás, félig komoly felavató dikcziózás sem hiányzott. Természetesen német nyelven, mert német eredetű volt a szokás. A vége aztán az volt, hogy a felszabadult lakomát adott kollegáinak, úgynevezett »einstandot« fizetett, melynek megtörténtével az illető teljes érvénnyel fel volt véve kartársai kebelébe.
Jellemző debreczeni szaktársaink komolyabb gondolkozásmódjára, hogy ezek körében is szokásban volt ugyan ily lakomák rendezése, de – mint Ács Mihály irja – később belátták e »trakták« költséges voltát, s az illető felszabadulandó 15 váltóforinton megválthatta azt, mely összeg aztán a segélyzőpénztárba folyt.
Farsangi és egyéb mulatságaikat a negyvenes években elődeink rendesen a józsefvárosi Bérkocsis-utcza elején volt Wilhelm-féle jóhirű helyiségben rendezték. Kezeink közt van a tánczrend, mely a Landerer és Heckenast-nyomda személyzete által 1846. február 17-én rendezett farsangi tánczmulatságról szól. E tánczrend szedése magában véve, tekintve az akkori primitiv anyagot, művészi munkának mondható; a kis 12-rétű tárczanaptár-alakú tánczrendben az egyes oldalokon egymásután volt kitüntetve a tánczok sorrendje, minden oldal külön-külön rajzú keretbe foglalva, más-más betűkkel s elmésen összeszedett tréfás farsangi figurákkal tarkitva. Hogy pedig a mai nyomdász fogalmat alkothasson derék elődeinknek a való nagy kitartóságáról, hadd álljon itt a tánczrend teljes terjedelmében; a német eredeti szerint:
Introduction
1. Jubelklänge (Walzer)
2. Carnevals-Flinserln
3. Kör
4. Wiener Früchteln (Walzer)
5. Haimons-Kinder (Quadrille)
6. Polka
7. Stradella-Ouadrille
8. Schneeglückchen (Damenwahl)
9. Társalgó
10. Rosen ohne Dornen	Quodlibet (Szünet)
1. Faschingspossen (Walzer)
2. Flora-Quadrille
3. Eunumien Tänze. (Damenwahl)
4. Köri-kör
5. Odeon-Tänze
6. Csárdás
7. Bruder Lustig (Ländler)
8. Polka
9. Geheimnisse der Wiener Tanzwelt
10. Sommernachtsträume (Walzer)
11. Troubadour-Walzer	
Mint látjuk, elég hosszú sora a tánczoknak, s ezek közt még négy magyarnak is jutott hely, a mi az akkori időben ugyancsak szintén ritkaságszámba ment, már tudniillik a nyomdásztársadalomban, mely akkortájt még majdnem teljesen német volt.
Az 51. oldalon bemutatott három figurát e tánczrendből vettük át; ezeknek, valamint az 50. oldalon szintén eredeti alakjában hasonmásban közölt, körben futó névnapi gratulácziónak bonyolult szedését állítólag Hrusza János végezte, ki egyébként is kiválóan szakképzett nyomdász hírében állott és az ötvenes években önálló galvanoplasztikai műhelyt nyitott, mellyel azonban, miután azzal itten boldogulni nem tudott, később áttelepedett Bécsbe, hol ezelőtt öt-hat esztendővel meghalt.
A névnapi megemlékezés az 1846. évben elhunyt Boldini Györgyöt illette, a későbbi Boldini (és Poldini) nyomdászoknak törzsatyját, ki a mellett, hogy igen kitünő szakférfiú volt (ő kezelte mint gépmester valóban mesteri módra a negyvenes években fölállításra került első gyorssajtókat), mint a jóravaló mulatságot soha el nem rontó czimbora is kedvelt tagja volt a budapesti nyomdásztestületnek.

Vidéki nyomdák viszonyai
Áttérve a vidéki nyomdászállapotok ecsetelésére, szemlénket Pozsony városával kezdjük, a mely város – mint tudva van – bátran volt azelőtt száz évvel az ország fővárosának tekinthető; itt konczentrálódott a nemzet színe-java, itt mentek végbe a koronázó-ünnepségek, itt ülésezett az országgyülés egész 1848-ig. A század elején Pozsony nyomdászata – ha a budai egyetemi nyomdától eltekintünk – határozottan felülmulta a budapestit. 1800-ban négy nyomdát látunk Pozsonyban virágzó állapotban működni, úgymint: a Landerer-félét, Patzkóét, Schauff János N.-ét és a Weber Simon Péter nyomdáját.
Ezek közül az elsőt Royer János Pál alapította 1715-ben; Royer 1734-ben elhalálozván, örököseitől Landerer János Mihály vette meg 1750-ben az üzletet. Ennek elhunyta után (1795-ben) pedig fiára, Landerer Mihályra szállott a nyomda.
A Patzkó-féle nyomda alapítása 1771-ben történt s ebben indult meg 1780-ban az első magyar nyelvű hirlap, a Ráth Mátyás által szerkesztett Magyar Hirmondó.
A harmadik üzletet Weber Simon Péter nagyszebeni születésű nyomdász állította fel 1783-ban.
A negyedik nyomdát Löwe Antal ulmi könyvkereskedő 1784-ben alapította. Csakhamar gazdát cserélt a vállalat és Schauff János rajztanár kezére került, kitől viszont 1802-ben Belnay György Alajos akadémiai tanár vette át.
A négy nyomtatóműhely közt a Landerer-félét illeti az elsőség, habár tulajdonosának, Landerer Mihálynak 1809-ben történt elhunytával hanyatlani kezdett, mely fordulattal az üzlet a kiskorú Landerer Lajos nevében Blöszl József művezető kezébe került. Részint a háborús idők miatt, részint mert hiányzott a tulajdonképeni gazda, pangás állott be a nyomda működésében. A már említett Pressburger Zeitung 1812-ben Weber Simon Péter tulajdonába ment át. Mindazonáltal a nyomdának egy 1820-ból származó kiadványjegyzéke még mindig 456 munkát sorol fel, és pedig 225 magyart, 133 latint, 58 németet és 40 szláv kiadványt, a mi elég szép termékenységről tesz tanuságot, nem is említve az elfogyottakat és a szerzők s könyvárusok költségén nyomtatott könyvek sokaságát.
Landerer Lajos, mint már említettük, 1820-ban átvette apai örökét és ezzel újabb csapás érte a pozsonyi üzletet, mert az új főnök áttette működésének súlypontját Pestre, Pozsonyban éppen csak a legszükségesebb munkaerőket hagyva. Az országgyülések azonban mégis sok munkát adtak az üzletnek, a miért is a Landerer és Heckenast czég jónak találta Belnay nyomdáját ennek örököseitől kilenczezer pengő forintért 1842-ben megvenni. A nyomda czége azonban megmaradt Belnay örökösei czimén, mert az átiratás éveken át elhuzódott. Végre 1852-ben Landerer és Heckenast két pozsonyi nyomdájukat átadták művezetőjüknek, Schreiber Alajosnak 8500 pengő forint potom áron, s ezzel megszűnt a pozsonyi Landerer-nyomdaczég.
Patzkó Ferencz nyomdája is megsínylette a háborús világot. 1817 táján Schnisek Károly lett a nyomda tulajdonosa, kitől viszont 1832-ben a Belnay-féle üzlet vette át. A Patzkó-nyomdának szintén nagy érdemei vannak hazai irodalmunk emelése körül; itt látott napvilágot – mint már emlitettük – Ráth Mátyás Magyar Hirmondója, mely 8-rétű félívben kétszer jelent meg hetenkint, szerdán és szombaton, lapfején a következő engedélyező sorral: »Felséges Tsászárné és Apostoli Király Asszonyunknak különös engedelmével«. – A Magyar Hirmondó nagy jelentőségéről id. Szinnyei József ismert tudósunk ezeket irja:
Hogy a magyar nemzet mily lelkesen fogadta ezen közművelődésünkre igen fontos eseményt, tanusitja az első évfolyamra bejelentett 320 vidéki előfizető, ha ehhez a pozsonyiakat is hozzávetjük, bizton tehetjük 400-ra a pártolók számát. A szerkesztő összegyűjtvén a postán 1780-ban ment eredeti nyomtatott boritékok czímfeliratait, azt bekötteté és irott czímlappal látta el. Igy mentettek meg az enyészettől. Kevés nemzet birja első hirlapjának teljes példányát, még kevésbé tudja azt, kik voltak annak első előfizetői.
A jegyzék szerint az előfizetők rangjuk és állásuknál fogva következő csoportokba sorozhatók: a földbirtokososztály 95 (ezek közt 13 nő), mágnás 38 (ezek közt 14 nő), megyei tisztviselő 28, protestáns pap és tanitó 18, ügyvéd 18, jószágigazgató és urasági tiszt 18, hadseregbeli tiszt 12, postahivatali tiszt 12, városi polgár, kávés és kereskedő 9, nevelő és tanuló 8, állami hivatalnok 7, városi hivatalnok 5, főiskolai igazgató 4 és orvos 3 egyénnel van képviselve az előfizetők közt.
Patzkóék nyomdája a nagykiterjedésű tevékenységhez képest elég jó berendezéssel birt. A sajtói alól kikerült könyvek szép, tiszta és egyenletes nyomást mutatnak, betűkészletök pedig vetekedett akármely hasonló rangú nyomdáéval. Kezeink közt van egy vaskos, vallásos tárgyú kötet, mely 1793-ban e nyomdában jelent meg, s néhány valóban kecses rokokó-stilű díszítéssel van ékesítve.
Ugyancsak ebben a könyvben az élő kolumnaczímek sikerült metszésű kapitelchen-betűkkel vannak szedve. Ilyen kapitelchen-betűket a többi nyomdák is használtak akkoriban széltiben. Igy a Landerer-czég következő czímű munkájában is: »A | katona-szerentse | Vig játék | öt áktusban. | Irta | Leszszing, Fordította | R. P. | (Vignetta, mely egy kardra illesztett sisakot ábrázol) Pesten, 1792. | Füskúti Landerer Mihály betűire.« (igy !), a szindarab cselekvő személyeinek nevei ily betükből vannak szedve. Azonban ugyanennek a czégnek egy harmincz évvel későbbi munkája: »Vanda, | krakkói | hertzeg-asszony, | vagy | a’ | szerelem áldozatjai. | Valóságos | történeten épült román. | (Vignetta, két egymást fogva tartó kezet ábrázolva.) | Második rész. | Harmadik Nyomtatás. | Po’sonyban ’s Pesten, | Füskúti Landerer Lajos betűivel. | 1822.« czímmel, már hanyatlást mutat az esztétika rovására, a mennyiben e könyvben a személynevek már spácziumozva vannak végesvégig, hódolva az amaz időben a német tipográfiai technikában a legszélsőbb dimenziókban lábra kapott spácziumozási divatnak, melyről példakép ideiktatjuk egy németországi előkelő könyvkiadvány czímét:
Friedrichs von Schiller | sämmtliche werke. Fünftes Bändchen. | Stuttgart und Tübingen | in der J. G. Cotta’schen Buchhandlung. | 1823.
A könyv harmadik oldala, szintén spácziumozva, igy szól:
Inhalt | Don Karlos. | Der Menschenfeind.
mig az ötödik oldalon, ugyanigy kiállítva, a következő színdarab czím olvasható:
Don Karlos, | Infant von Spanien. | Ein dramatisches Gedicht.
Mindhárom oldal szedése közönséges fraktur-betűkből van összeállítva, a kis nyolczadrétű zsebkönyv-alakhoz képest petittől egészen terczia-fokig, félkövér vagy egyéb kiemelő vágású betűk mellőzésével.
Minthogy pedig magyarhoni nyomdászaink mint mindenkor, úgy akkor is, jóban és roszban, jobbára külföldi minták után indultak, úgy nem csoda, hogy a jelen század elején már általánosan el volt terjedve a spácziumozás rossz szokása nálunk is, holott mi, kik anyanyelvünkben a latin betűfajt használjuk, rendelkezünk a kurzivbetűkben oly kiemelő betűjelleggel, mely a spácziumozást a sima szedésben teljesen fölöslegessé teszi.
E rövid kitérés után újra fölvesszük az elejtett fonalat a Belnay-féle nyomda közelebbi viszonyainak vázolásával. Belnay György Alajos – mint már emlitve lett – 1802-ben vette meg Schauff János nyomdáját 3300 rénus forintért. Az üzlet következő inventáriumból állott az átadásnál: 1. A betűkészlet 50 mázsára rúgott. 2. Kilencz nagy szekrényállvány a hozzávaló szekrényekkel. 3. Négy kisebb szekrényállvány betűfiókokkal. 4. Áztatókövek, deszkák és fundamentumok stb. 5. Egy rézüst firnájszfőzésre. 6. Egy betűalmáriom. 7. Két könyvnyomtató-sajtó. 8. Egy réznyomó-sajtó. 9. Az üzlet czégtáblája és raktári nyomtatványok.
Belnay szintén elismerésre méltó tevékenységet fejtett ki egész 1809-ben bekövetkezett haláláig. Ekkor özvegye folytatta az üzletet »Belnay örökösei« czég alatt. Később Lindau Gottfried János lett a nyomda vezetője egészen a harminczas évek végéig, kinek szakképzettségét és ügyességét Szabó József igen dicséri. 1842-ben a nyomda Landerer és Heckenast birtokába ment át.
Weber Simon Péterről, Pozsony negyedik nyomdászáról, ugyancsak dicséretest mondhatunk. Weber halálával, fia, Weber Simon Lajos alatt azonban a nyomda hanyatlott, mignem mint teljesen értéktelen lim-lomot megvette a nyomdaberendezést 1852-ben Schreiber Alajos pozsonyi főnök.
A harminczas évek folyamán két jól fölszerelt üzlettel bővült Pozsony város nyomdászata. Wigand Károly Frigyes könyvkereskedő – ki 1819 óta Sopronban máris egy virágzó könyvkereskedésnek élén állott – alapitotta akkor a ma is fennálló hasonczégű nyomdát. A nyomdaalapitó testvére volt az 1816-ban Kassán mint könyvkereskedő letelepedett göttingeni származású Wigand Ottónak; ehhez hasonlóan széleskörű kiadói vállalatokkal foglalkozott és leginkább az evangélikus iskoláknak szánt tankönyveket adta ki.
Ugyanebben az időben állította fel üzletét nemes Schmid Antal, betűöntödével és litográfiával egybekötve. Itt indult meg 1834-ben Orosz József szerkesztése mellett a Fillértár czímű, kőnyomatokkal illusztrált füzetes vállalat. 1848-ban a nyomda czége Schmid A. és Busch J. J. volt. Később Sieber Henrik lett a nyomda tulajdonosa.
Emlitést érdemel még, hogy Schmid Antal üzletében már 1842-ben volt nyomdai gyorssajtó.
Részint az imént vázolt élénk üzleti élet, részint Bécs városának közelsége, mellyel a pozsonyi nép mindig sűrűn közlekedett, magával hozta, hogy Pozsonynak nyomdászati munkásai körében jóval mozgalmasabb szellem uralkodott, mint akár a budapestiek közt. Érdekes tanubizonyság erre nézve ama ránk maradt díszlap, melyet a Schmid- és Belnay-féle üzletek személyzete adott ki 1840. évi junius hó 28-án a könyvnyomtató-művészet feltalálásának négyszázados ünnepélye alkalmával. Ezt az ünnepélyt akkor Németországban rendkívüli fénnyel ülték meg; nálunk azonban, Ausztriában és Magyarországon, a gyámkodó államhatalom valami »rendveszélyes« jelleget vett észre ez ünnepségekben és megtiltotta úgy Bécsben, mint Budapesten annak megtartását. Úgy látszik, e körülmény indította a pozsonyi szaktársakat is arra, hogy csak kisebb körben üljék meg e nevezetes örömünnepet. Az emléklap az 59. oldalon levő költeményt tartalmazza.
Lebehoch!
Dargebracht dem Erfinder der Buchdruckerkunst bei der Feier des vierten Säcularfestes von den Mitgliedern der Buchdruckerei, Schriftgiesserei und Lithographie des Anton Edlen v. Schmid und den Mitgliedern der Buchdruckerei der Belnay’schen Erben am 28. Juni 1840 in Pressburg.
Stolz schwingt der Adel seine Fahnen
Stolz auf die Thaten seiner Ahnen,
Und Alles doch, was sie vollbracht,
Bedeckt nun längst des Grabes Nacht!
Stolz sind die kampfgeprüften Krieger
Auf ihre Helden, ihre Sieger,
Und hat auch längst des Todes Schwert
Sie selbst und ihren Ruhm verzehrt,
Die Enkel segnen ihr Gedächtniss
Als liebgewordenes Vermächtniss!
So wir, des alten Meisters Söhne,
Der eine Kunst in’s Leben rief,
Die, wie das Hohe stets und Schöne,
Gewaltsam in das Weltrad griff;
Wir feiern heut’ mit frommer Weihe,
Ein Jubelfest der deutschen Treue! – –
Das Wissen war in Nacht begraben,
Vermodert alle Himmelsgaben;
Die rohe Kraft nur für und für
Des Volkes blutig Kampfpanier,
Und Recht und Unrecht, Krieg und Frieden,
Ward nur durch sie allein entschieden;
Nacht hier und dort und überall,
Durchbebte nie ein Sonnenstrahl
Den dichtgedrängten Menschenschwarm,
An Kraft so reich, an Wissen arm. – –
Da brach ein ernst bedachter Mann,
Hanns Gutenberg, der Welt die Bahn,
Auf der sie rastlos fortgeschritten!
Sich Geistesfreiheit kühn erstritten!
Drum Freunde hoch das Glas erhoben
Und bringt ein dreimal Lebehoch!
Ist seine Asche gleich zerstoben,
Sein Geist, sein Werk lebt ewig doch!
Az örömünnepet rendezett két személyzet névsora is meg van örökítve az emléklapon. E névsorból megtudjuk, hogy a két személyzet felerészben magyar honosokból, felerészben idegenből származottakból állott, úgymint:
Magyar honosok:
Deville János (Temesvár), a Belnay-nyomda művezetője
Bierbauer Mihály (Székesfejérvár) betűöntő-faktor
Bendiener Gáspár (Pozsony)
Ceray Bapt. János (Zágráb)
Dalmady Mihály (Pest)
Deutsch Adolf (Pozsony)
Dill Mihály (Pozsony)
Goldscheider Henrik (Pozsony)
Hergesell György (Pozsony)
Hórák Egyed (Esztergom)
Kappenstein Nándor (Buda)
Kilgk Jakab (Rajka)
Kilianowitsch Ferencz (Buda)
Király Mihály (Pest)
Litzenmayer Ferencz (Pozsony)
Raffenzeder G. (Czegléd)
Slámá Ferencz (Sopron)	Külföldiek:
Kaliwoda József (Brünn), a Schmid-nyomda művezetője
Baudisch Antal (Prága)
Dicks Henrik (Erfurt)
Fischer Nándor (Donau-Eschingen)
Gärtner Antal (Leitmeritz)
Gleitsmann Károly (Kl.-Zschocher)
Grenzhofer József (Bécs)
Hartmann Ede (Königsberg)
Hermann Henrik (M. m. Frankfurt)
Jost Jakab, litográfus (Caub)
Mitschka Jakab (Slatnig)
Thalhammer Pál (Salzburg)
Thomas Ármin (Hallein)
Tschammer Antal (Bécs)
Tyrakowski Bálint (Krakkó)
Woelffel Dániel (Strassburg)	
Nemzetiség tekintetében tehát Pozsonyban Budapesttel egyforma viszonyok észlelhetők, mert a többi pozsonyi nyomdák személyzeteiről sincs okunk ettől különböző állapotot feltételeznünk.
***
Mint könyvnyomtató góczpontot, Pozsony mellé sorakoztathatjuk Debreczent is, bár itt csak egy műhely, az oly fényes és viszontagságos multtal dicsekvő városi nyomda szolgáltatta a közművelődést. Nagy jelentőséget adott a debreczeni nyomdászatnak az a körülmény, hogy alapításától fogva 1561-től egész a mai időkig, első sorban a protestáns hitvallás érdekeit mozdította elő, a mi, ha a hajdani politikai és társadalmi viszonyokat vesszük közelebbi szemügyre, egyértelmű volt a magyarságnak és a nemzeti létnek fentartásáért való küzdelemmel. A nyomda derekasan meg is felelt e nagy feladatának, a mi kiviláglik ama tényből is, hogy – ha Erdély különleges helyzetében sokkal szabadabban működhető nyomdászatától eltekintünk – Debreczen produkálta az 1711-ig évig terjedő időszakban, Szabó Károly nagy bibliográfiai munkája szerint, a legtöbb magyar nyelvű könyvet, rúgván azok száma 282-re, 110 idegen (latin) nyelvű munka mellett, mig a katholikus egyház nagyszombati nyomdája ez idő alatt csak 174 magyar munkát bocsátott közre, 521 idegen (latin és német) nyelvű mellett.
A nyomdászatot tudvalevőleg Huszár Gál protestáns pap honosította meg Debreczenben 1561-ben, s ettől fogva szünet nélkül működött az az emberiség üdvére és hazai kulturánk dicsőségére. Időrendben a következő érdemes férfiak állottak a nyomda élén:
Huszár Gál (1561–1562)
Török Mihály (1563–1567)
Hoffhalter Ráfáel (1565–1566)
Komlós András (1569–1575)
Hoffhalter Rudolf (1576–1587)
Csáktornyai János (1590–1593)
Lipsiai Rhéda Pál (1596–1619)
Ifj. Rheda Pál és Péter (1620–1630)
Fodorik Menyhért (1632–1663)
Karancsi György (1663–1675)
Rosnyai János (1677–1683)
Töltési István (1683–1686)
Kassai Pál (1686–1694)
Kassai özvegye (1694–1696)
Vincze György (1697–1704)	Miskolczi Ferencz (1705–1723)
Viski Pál (1723–1735)
Margitai János (1736–1752)
Biró Mihály (1752–1754)
Kállai Gergely (1756–1759)
Margitai István (1759–1784)
Huszti Riskó Sámuel (1788–1797)
Szigethi Mihály (1798–1804)
Csáthy György (1804–1815)
Tóth Ferencz (1816–1832)
Tóth Lajos (1832–1842)
Tóth Endre (1845–1853)
Fodor Ruben (1853–1859)
Frics József (1859–1899)
Ember Lajos (1899 óta, ideigl.)	
A debreczeni nyomda száz év előtti viszonyairól nagyon érdemes munka maradt reánk Ács Mihály remektollú szakírónktól, mely munkát a következőkben nagyrészt fel is használjuk.
Legtöbb gondot adott a tanácsnak a személyzet járandóságainak meghatározása. A tanonczok teljes ellátásban részesültek, mig a segédek, vagy mint abban az időben nevezték: a »szocziusok«, havi fix fizetést húztak (még ma is havonkint díjazzák a városi nyomdában a személyzetet) és a mellett természetbeni fa- és gabonailletményt is élveztek. Igy megtörtént, hogy a nyomda négy tanulója, mint »a T. N. Tanátsnak legkisebb szolgái«, 1792. január 12-én ruhabéli illetményük teljes kiszolgáltatásáért folyamodnak. E szerint lett volna, öt évi tanulás mellett, a többek között az első két esztendőre egy guba, egy pokrócz, harmadikra dolmány és lájbli, negyedikre mente és öv, ötödikre 30 rénus forint. A művezető azonban úgy informálta a tanácsot, hogy a 30 r. forint mellett a mente elesik, mivelhogy ő is ott tanult és neki sem járt. A folyamodók tehát újólag, még pedig nem is valami meghunyászkodó hangon, keresték a tanács előtt igazukat. Ujolagos vizsgálat után, visszafelé menve a számadásokban 1762-ig, 1792. julius 30-áról keltezve, a tanács megbizottai a következő jelentést tették:
Ugy látszik, hogy az Inasok Ruházattya esztendőnként közönségesen volt 2 pár Fejér Ruha, 2 pár tsizma, 1 nadrág, mely nékik az 5 Esztendő alatt adódott minden Esztendőben, az egész öt esztendőre pedig felső Ruha adódott: 1 mente, 1 dolmány és egy Guba, hol in natura, hol pedig az ára, az ötödik Esztendő vége felé pedig az Inasságból felszabadulván, szabaduló köntösre 30 Rhfrt, mint p. o. Anno 1762 Inas Bentsik Jósefnek Mentére 10 Rhfrt. Anno 1770 akkori Inas Almási Jósefnek az Esztendőnként adódni szokott Ruházattyán kivül 1 Mentére 13 Rhfrt 30 xr. Dolmányra 6 Rhfrt 48 xr. övre 2 Rhfrt 16 xr. – Ismét Szabaduló Köntösre 30 Rhfrt, szabadulására 3 Rhfrt, mint ez a Perceptionalis Documentumokból megtetszik. Hogy pedig Huszti Sámuel Uramnak Inas korában mente nem adódott, az abból az okból eshetett, hogy ő kegyelmének akkori Provisor Margitai István uram két pár Fejér Ruhával és egy Leiblival többet committáltatott.
Az irat hátán: »Az eddig való szokás szerint az Inasoknak az 5-dik Esztendőben adódott mente, már pedig az az esztendő az Inasoknak elengedődött; azért arra az esztendőre mente sem jár. Debr. 1792. aug. 1. Per Jur. Prima Georg Komáromi.«
E két irat élénk világot vet egyrészt az akkori konvencziós világ tekervényes viszonyaira, másrészt a nemes város gondoskodására, mely nyomdájának tanulóit, a tisztességnek megfelelően – még pedig a kollégiumi tanulókhoz hasonlóan, övvel is – ruházta.
1798-ig a nyomdai munkások egész évre készpénzben 161 rénus forint és 20 kr. fizetést kaptak, a mi, egy rénus forintot 40 mostani krajczárba számítva, jelenlegi bérviszonyainkhoz képest bizony nem valami tekintélyes összegnek mondható. Igaz, hogy a lakás, élelem akkor nagyon olcsó volt, s igaz az is, hogy a szocziusok a várostól némi gabonában és exemplárbeli obtingencziában is részesültek. Ez az exemplárbeli obtingenczia akkor nemcsak Debreczenben, de másutt is, kivált állandó személyzettel biró nyomdákban, széltében divatozott s abból állott, hogy minden szedő és nyomó, ha valamely önálló mű előállításában részt vett, abból a saját papirosára 25 példányt készíthetett és a maga hasznára értékesíthette. Később e járandóságot egy átlagösszeggel pótolták, melyet a németek Aushänge-Geldnek, Debreczenben pedig exemplárbeli obtingenczia bonifikácziójának neveztek, s a mely szerint a művezető évenkint 100, a szocziusok pedig egyenkint 25 rénus forintban részesültek ily czím alatt.
A jelen század elején a város már a természetbeni járandóságok mértékét véglegesen megállapította, s így az öt segéd mindegyike évenkint 186 rénus forint 20 krajczár készpénzt, egy köböl tiszta búzát, hat köböl kétszerest és három öl fát kapott. Még az inasoknak is egy köböl tiszta búza és három köböl kétszeres járt. A munkaidő – természetesen a déli megszakitással – reggeli 6 órától esti 6 óráig tartott.
A folytonos háborúk előidézték egyik elmaradhatatlan következményöket, a drágaságot, melyet a jómódú Debreczenben is mindinkább kezdettek érezni. Nemcsak az élelem, de a lakások is megdrágultak s igy a szocziusok kénytelenek voltak 1804. augusztus 22-én fizetésemelésért folyamodni.
Éppen akkor vette át a művezetést Csáthy György, kinek helyesen számitó, jeles szakképzettségét tanúsítja az, hogy keze alatt a nyomda nemcsak terjedelemben, de munkáinak kiállítására nézve is jelentékenyen haladt; humánus, igazságszerető jellemét pedig az a tény bizonyítja, hogy a tanácsnak ama kérdésére, megérdemlik-e a szocziusok a kért fizetésemelést, erélyes hangon válaszolja: »Igenis, megérdemlik!« ... Mert az ő részletezése szerint »február első napja olta 2830 Rhfrt 40 xrt érő nyomtatványokat nyomtattak; és igy, ha csak felét vesszük is purum Lucrumnak, fél esztendő alatt Ezer négyszáz Tizenöt Rhfrtot 20 xrt kerestek«.
E lelkiismeretes nyilatkozatra a folyamodók helyzete – legalább egyelőre, a gabona-járandóság fölemelése folytán – csakugyan némi javulást nyert, de a pénzbeli javitásból, a kamara halogatása miatt, évekig nem lett semmi.
Akkoriban ugyanis a városok minden financziális ügyét jóváhagyás végett a királyi kamarához kellett előbb felterjeszteni, a honnan aztán, a fontolva haladás elve szerint, nagyon sokára – gyakran több izbeni sürgetések után – nyert csak elintézést.
Igy történt a jelen alkalommal is. Hiába folyamodott a személyzet a tanácshoz, hangsúlyozva, hogy 50–60 forint csak a házbérre kell s igy a 180 forintból a megdrágult élelem s a ruházat előteremtése egy-egy családos embernek mily nagy gondjába kerül; mig végre megint a derék művezető vette kezébe az ügyet s 1807 elején egy emlékiratszerű fölterjesztésben kérte az ügynek lebonyolitását.
Ez irat oly érdekes világot vet az akkori viszonyokra, hogy helyén valónak találjuk azt, legalább nagy részében, itt közölni.
Mindjárt a megszólítás után fölemliti, hogy »a Nemes Város Typographiájának betse már annyira terjedt, hogy számos érdemes Auctor Urak kívánnák a magok munkájokat itten kinyomtattatni, azok pedig mind ollyan munkák, hogy még sokkal nagyobbra nevelnék hirét s betsét a Typographiának; illyenek a T. Diószegi Ur két darab munkája, Tiszt. Budai Esaiás Uré 3 darab, T. Varga Uré négy darab és a Magyar Telemak, s többek illyenek; de a mostani Personáival a Typographiának, kik tsak heten vagynak, nints mód benne, hogy ennyi munkának megfeleljek, e mellett a Ferlagomban is naponként szaporodnak a Defectusok, mellyek kisebbítik a Cassára leendő administratiomat; illyen Defectusok: Rudimenta, Utmutatás, Phaedrus, Cornelius, Cellarii Liber Memorialis, Halottas, mellyek sehol sem nyomtatódnak, e szerint ezek nem létek miatt a Tanuló Ifjúság a tanulásban akadályoztatik, és ebből az lesz, hogy öszveadják egynehány Compactorok magokat és más Typographussal kinyomtattatják, a mi nagy Praejudiciumára lesz a Typographia Proventusának, hogy tehát ez meg ne essen, szükséges az individiumoknak szaporítása.« Mondja továbbá, hogy tanulók szerzése végett már ajánlatot küldött a kollégiumba, de »mind ez ideig egy Ifjú sem ajánlotta magát; mert mind azt veti, hogyha az Inasságból felszabadul, soha sem élhet abból a Sociusi fizetésből, a melly most van. Más Typographiából is invitáltam Legényeket, de egy sem acceptálta a Conditiót; kevesellette a Salláriumot, mert az Legalább való Legény is kereshet egy héten más Typographiában hét Rhfrtot, mivel minden munkát jobban fizetnek mint azelőtt; itten pedig tsak az a fizetése a Sociusnak, a mi volt azelőtt a boldog időbe. Hogy tehát a Nemes Publicumnak a Debreczeni Typographiáról való bizodalma meg ne tsalattasson, a Cassára leendő administratio is meg ne tsüggedjen, alázatosan instállom a Ttts Nemes Tanátsot, méltóztasson olly hathatós rendelést tenni, hogy a Sociusoknak mostani 186 Fl. és 20 xr. Salláriumok 240 Rh. frtra eleválódjon, a 8 köböl búzabéli Deputátumok és négy ölfa Competentiájok augealtasson; igy van reménységem, hogy mind Tanítványokat, mind sodalisokat elébb kaphatunk, melly szerint osztán mind a Typographia Ferlagjának Defectusait kipótolhatjuk, mind a megkereső Auctor uraknak szolgálhatunk és a Cassára leendő administratio is jól fog menni.«
A fölhozott indokok meggyőző hatással voltak a tanácsra s mindjárt a benyujtás napján teljes ülésen a következő végzést hozta: »A belől irt okokra nézve a Typographiae Sociusok fizetése a la Novembris 1806. lészen 200 Rf., 6 köböl tiszta búza, 4 köböl Ros és 6 öl tűzi fa«.
A városi tanács ezeken kivül a személyzet elaggott és munkaképtelen tagjait rendes nyugdíjban is részesítette; e jótéteményt élvezte még egészen 1899. május 28-án bekövetkezett haláláig a »szocziusok« utolsó Mohikánusa is, a 89 éves kort elért László Lajos – ki 48 esztendőn át mint nyomó állott a város szolgálatában – havi 25 forint segély képében. Hogy mennyire gondoskodott a tanács alattvalóinak sorsáról, kitünik ama latin nyelven fogalmazott kisérőlevélből is, melyben a város szülöttjét és nyomtató-műhelyében felszabadult föntnevezett László Lajost részesítette, mikor az 1833-ban hazulról elindult hosszabb vándorútra Ausztriába és Németországba. Ez iratban a tanács nagyon rokonszenves hangon nyilatkozik László személyéről és szüleiről, s annak vándorútján való istápolását kéri a külföldi hatósági közegek részéről.
1845-ben a következő egyének voltak a nyomdában alkalmazva: Tóth Endre mint művezető; Mezey József ellenőr; Konrád János és Fodor Ruben mint betűraktárnokok; szedők voltak: Fábián Antal, Gulyás Mihály, Hegedüs István, Kiss Ferencz; nyomók (hat fasajtó mellett): Csontos Ferencz, Juhász Károly, Kardos István, Kuttor Sámuel, László Lajos, Pintér Károly, Szarvas László, Szőke Ferencz, Ujvárosy József és Veszprémy Lajos. Tanonczok: Hegedűs Lajos, Kardos István, Kenderessy Lajos, Kovács Pál, Kuttor László, Nagy József és Pálfalvai Károly.
A föntebb érintett Csáthy György mint szakmáját alaposan értő nyomdász volt ismeretes, provizorsága alatt csinosság és technikai szabatosság tekintetében a városi nyomdából kikerült könyvek vetélkedtek a Budapesten előállitottakkal. Kezünk közt forgott a Diószegi Sámuel és Fazekas Mihály által kiadott és 1807-ben megjelent Magyar füvészkönyv, egy 608 lapra terjedő vaskos kötet. Czímlapja ugyan szintén, az akkori divat szerint, verzálbetűből van szedve, elejétől végig spácziumozva, a szöveg komplikált szedése azonban és tördelése, melyet a nagy számban előforduló jegyzetek és oszlopszedések tettek bonyolódottá, kifogástalan. Dicséretet érdemel a szövegbetűk szépsége, a sűrűn felhasznált kurziv- és kapitelchen-betűkkel. Egyenesen feltünő azonban, hogy ezen 1807-ben napvilágot látott könyvben már nem az akkor még általán használt ö’ és ü’ ékezetes betűkkel találkozunk, hanem a mai ő és ű betűkkel. Utóbbiakat abban az időben tudtunkkal még csak a budai egyetemi nyomda használta, hol azokat Falka Sámuel metszette és öntötte legelőször, mint az a munkánk 17-ik oldalán látható stereotiplemez hasonmásából kivehető. Világos tehát, hogy Csáthy betűanyagát a budai egyetemi nyomda betűöntőosztályából fedezte.
Három alkalmi gratulácziós diszlap is fekszik előttünk, melyeket a debreczeni nyomdászok adtak ki. Az első fekete nyomásban költeményt tartalmaz Tóth Ferencz nyomdai provizor tiszteletére, annak ötvenedik születésnapjára, 1830. január 4-éről keltezve.
Egy másik emléklap, nagy folio-alakban, 1845-ik évből származik s Széchenyi István grófot üdvözli. Tartalma következőkép hangzik:
A’ MAGYAR HAZA’ DICSŐ FIÁNAK
nagyméltóságú sárvári felső-vidéki gróf
SZÉCHENYI ISTVÁN
úrnak
Ő császári ’s apostoli kir. Felsége belső titkos tanácsosa ’s aranykulcsosa ’s a’ nagyméltóságú királyi helytartótanács’ tanácsosának, Orosz császár sz. Vladimir-rend’ IV-dik osztályú, a’ porosz királyi katonai érdemrend, a’ sardiniai Móricz- és Lázár-, a’ siciliai sz. Ferdinánd érdemrendek’ vitézének,
a’ magyar tudós társaság’ másod- ’s az országos bizottság elnöke 
Ő Excellentiájának,
A’ király, hon és alkotmány’ legszilárdabb hívének,
A’ szeretett ’s viszont szerető magyar nemzet’ ébresztőjének,
A’ magyar tudós társaság’ egyik fő alapitójának,
A’ honi ipar, szorgalom és kifejlődés’ magasztos előmozdítójának,
A’ törvény’ és közjog buzgó pártfogójának,
A’ magyar irodalom ’s jelen haladott korunk egyik teremtőjének,
A’ tudományok és szépművészetek’ atyjának ’s barátjának,
Dicső családja’ díszének ’s kedves képviselőjének,
’S minden igaz hazafi’ méltó szerelmének ’s barátjának,
’stb. ’stb.
Országos bizottsága tárgyában
SZ. KIR. DEBRECZEN VÁROSA’ TANÁCSÁVAL
tett értekezése alkalmávali jelenlétekor legmélyebb hódoló tisztelet’ jeléül ’s emlékül 
emeltetett sz. kir. Debreczen városa’ könyvnyomdája által 1845.
A harmadik díszlap, nemzeti színű kerettel nyomtatva, István főherczegnek szól s lelkes hangon tartott költeményben üdvözli azt az országban tett körútja alkalmából, 1847. szeptember 11-én Debreczenbe történt megérkezésekor.
A debreczeni nyomdászok társas élete 1848 előtt meglehetős idillikus csendben folyt le máskülönben; vasárnaponkint vagy ha szünet állott be a munkában, ki-ki hóna alá fogta puskáját és az ismeretes debreczeni Nagyerdőben keresett szórakozást, végtelen pusztítást vive véghez (?) a négylábú vagy szárnyas apróvad között. Egyébiránt abban az időben éppen csak a halászat és vadászat képezte másutt is a nyomdászok egyedüli sport-élvezetét, melynek ugy a főnökök, mint a segédek módjuk szerint hódoltak.
***
Erdély értelmi középpontjának, kincses Kolozsvárnak nyomdászata egyenrangú a debreczenivel. 1550-ben ottan történt meghonosítása Heltai Gáspár tiszteletreméltó nevével van egybeforrva. Kolozsvár a fejlettség magas fokán álló értelmiségének köszönheti első sorban, hogy Gutenberg mestersége falai között olyan korán tudott állandóságra szert tenni. Szépen virágzó iparosélete mellett gyülekezőhelye volt a királyhágóntúli főnemességnek, egy ideig rezidencziája a nemzeti fejedelmeknek és később is a kormány székhelye; itten központosultak a vallási és politikai áramlatok szálai és itten történt nem egyszer az ez áramlatokból származó érdekellentétek összecsapása. Mindezeket a viszontagságos mozzanatokat tünteti fel a kolozsvári nyomdászattörténet is. Látunk egyes nyomtatóműhelyeket feltünni, másokat pedig nyom nélkül elmerülni; három hitfelekezetnek hivei: katholikusok, protestánsok és unitáriusok nagy buzgalommal vették igénybe a nyomtatósajtót, ügyeik előbbrevitélére.
Ily – lehet mondani – kedvező körülmények közt csak természetes, hogy Kolozsvár az 1711-ig tartó időszakban a falai közt előállított magyar nyelvű nyomdai termékek számát tekintve, első helyen áll mindkét magyar haza nyomdászhelyei közt, megjelenvén ugyanis itten 360 magyar munka és 195 idegen (túlnyomóan latin) nyelvű. Sajnos, a későbbi időről még nem rendelkezik a hazai irodalomtörténet oly pontos kimutatásokkal, mint a milyennel a már emlitett, Szabó Károly tudósunknak köszönhető jeles munkában birunk.
Századunk elején Kolozsvárnak könyvnyomtató-műhelyei roppant elhanyagolt állapotban tengődtek. A szépmultú református egyházi nyomda Török István vezetése alatt volt 1787-től fogva 1831-ig, kiről az van följegyezve, hogy nyomdai termékeit »ízléstelen technikai kiállítás, aránytalan beosztás s anyaghiány jellemzik«. A jezsuiták hajdani nyomdája e papi rendnek eltörlése (1773) óta több kézen ment keresztül, mindjobban sülyedve, mignem 1829-ben fölszerelése 12.000 forint áron beolvadt a liczeumi nyomdába.
E szegényes állapotban megemlítésre méltó fordulatot képez Hochmeister Márton szebeni nyomdásznak ama tette, hogy 1790-ben, mikor a kormányszék áthelyezte hivatalait Szebenből Kolozsvárra, szintén áttette működésének javarészét ide és itten fióknyomdát állított föl, mely élénk tevékenységet fejtett ki. E műhelyben jelent meg a Hochmeister által megindított Erdélyi Magyar Hirvivő czímű első magyar nyelvű hírlap Erdélyben. Becsületes szász atyafi létére Hochmeister azonban visszakívánkozott Nagyszebenbe, kolozsvári nyomdáját és könyvkereskedését 1809-ben a kath. liczeumnak ajándékozta, s ezzel létrejött Kolozsvárnak amaz időbeli második nyomdája liczeumi könyvnyomda czég alatt. Ekkor a kegyes tanitórend vette át a nyomdavezetést, melynek kebeléből 1809-től 1812-ig Gegő József Adolf szerepelt mint igazgató; 1813-tól 1831-ig Koros Imre, 1832-től 1834-ig Buzna Lázár, 1835-től 1841-ig Bonda Benedek és 1842-től 1846-ig Lézó Ferencz. Ekkor a kormány intézkedése folytán Szentpéteri Imre irnok lett a nyomda igazgatója, ki 1868-ig állott annak élén. Mint technikai vezetők fungáltak 1831-től 1837-ig az ev. ref. nyomdától visszalépett Török István, ezután 1838-tól egész 1871-ig pedig Bartók Lukács. A nyomdával kapcsolatban állt egy könyvárus bolt és egy könyvkötő-műhely, melynek vezetője (magister) volt 1835-ig Papp Sándor, 1836-tól 1871-ig Nagy-Ajtai Kovács Sándor, ki egyszersmind guberniális könyvkötő is volt.
A személyzet időnkinti álladéka volt:
1834. évben 4 szedő, 5 nyomó
1835. évben 3 szedő, 3 nyomó
1836. évben 4 szedő, 3 nyomó
1837. évben 4 szedő, 4 nyomó	1838–41-ben 5 szedő, 4 nyomó
1842. évben  6 szedő, 6 nyomó
1842–44-ben 9 szedő, 4 nyomó
1848. évben   6 szedő, 2 nyomó.	
1814-ben lett a liczeumi nyomda igazgatására egy 119 pontból álló terjedelmes szabályzat kiadva, melynek szószerinti szövegét Gombos Ferencz szaktárs a Typographia 1887. évi 9–12. számaiban közli. E szerint a munkaidő napi 13 (!) órában volt megszabva, u. m. reggel 5 órától fogva 12-ig és ebéd után 1 órától esti 7 óráig, heti 5 rénus forint fizetés mellett. Különórák ünnep- és vasárnapon nappal 5 váltó-krajczárért, éjjeli munka pedig óránkint 10 krajczárral kárpótoltatott. Gombos szaktárs ezt, a kolozsvári nyomdász-»legények« helyzetét éppen nem rózsás színben feltüntető rendszabályt a következő enyhitő megjegyzéssel kiséri: »Annyit meg kell emlitenem, hogy az öreg szaktársak, kik e regulák hatályai alatt még dolgoztak, némi tekintetben vágytak vissza e regulákat alkotta korszakba. Hisz ezek inkább csak papiron voltak meg s a »Director«-nak kinevezett rendesen öreg piarista inkább tekintette ez állását nyugalomba helyezésnek, mint az előirt kötelességek szigorú őrének s igy a személyzet jó vagy rossz helyzete is nem annyira az igazgató, mint a »Factor« egyéniségétől függött.«
Mint már emlitettük, a század első negyedében Kolozsvár nyomdai művészete nagyon siralmas állapotban volt. Elmaradtság és az üzletek fogyatékos berendezése meglátszott akármily természetű nyomtatványon; ütött-kopott betűanyag, rossz, piszkos nyomás jellemezte azokat. A díszítőanyag a lehető legprimitívebb vala; záródíszeket, körzeteket sokszor ily anyagból látunk összetákolva:

Azonban igazságtalanság volna részünkről, ha azt állitanók, hogy csupán Kolozsvártt állították ki ily módon a nyomtatványokat; használtak ilyen diszitőanyagot kényszerűségből még ujabb időben is kisebb vidéki nyomdáink egyre-másra. Tudva van, hogy 1848 előtt éppen csak a budai egyetemi nyomda betűöntő-osztálya volt oly helyzetben, mikép a fejlettség magasabb fokán álló betűanyagot állithatott elő, valamint ha tekintetbe vesszük amaz időnek kezdetleges közlekedési alkalmatosságait, melyek a mai gyors forgalomnak még minden alapját nélkülözték, úgy könnyen megmagyarázhatjuk magunknak a vidéki nyomdák egynémelyike hátramaradottságának okát.
Az akkori munkálkodási módra nézve ekkép nyilatkozik Imreh Sándor jóemlékű szakírónk: »Mikor a nyomdászati pályára léptem (1843. évben), a technika nem volt annyira kifejlődve, mint mostanság. Ha lineákra volt szükségünk, készített az asztalos fából, melyek ha a szisztéma szabályainak nem feleltek meg: papirt, rongyot, csepüt s forgácsdarabokat dugdostunk ide-oda a tabellás formába, hogy a vonalak összepászoljanak. Ha a durchschussra volt szükségünk, azt is készített az asztalos fából, sőt mi is faragtunk ilyeneket zsendejből. E mellett megéltünk tisztességesen.« Bendtner József ismert szakférfiú meg ezeket írja ugyanerről a témáról: »Midőn Burger Zsigmond 1855-ben Szegeden Grünn Jánostól a nyomdát megvette, az a megelőző évtizedek kívánalmaihoz képest elég jól volt ugyan fölszerelve, de az újabb kor követelményeinek már egyáltalán meg nem felelt. Rendszer volt benne a régi nyomdák rendszertelensége. Hogy ez mi, a mai nyomdásznemzedék alig fogja már megérteni. A mostani szedő alig tudná elképzelni, hogyan lehet például táblázatot szedni, mikor négy térző nem tesz egy petitet, öt nem tesz egy garmondot, hat pedig nem tesz egy cicerót. Mikor rézvonalaknak még híre sincs, hanem hosszú, félpetitre jól-rosszúl kimenő ólomlineákat kellett késsel szétvagdalni a szükségelt hosszúságra nemcsak, hanem a táblázat fejéhez szükségelt keresztbenálló vonalakat még kétfelől alá is kellett metszeni, hogy a hosszvonalakhoz közelebb érjenek s minél kevesebb hézagot hagyjanak. El lehet képzelni, hogy ily körülmények között a kártyaszeleteknek mily fontos szerep jutott az akczidensz-szedésnél, stb. stb.«
Újra visszatérve az ev. ref főiskola nyomdájára, arra csak 1831-ben, Török István lelépte után, virítottak szebb napok. Ekkor ugyanis Ákosi Barra Gábor került annak élére mint igazgató, s eszélyes vezetésével újabb lendületnek indította a sokat hányatott nyomdát. Barrával ismét fölvette a református status azt a gyakorlatot, hogy segitette képzésében s e tekintetben ő volt az utolsó. Barra a Szilágyságban, Ákoson született 1799-ben, tanulmányait Debreczenben kezdte, Zilahon folytatta és Kolozsvárt a ref. gimnáziumban végezte. Szépírása már Zilahon kitűnvén, az akkor létesített nagyszebeni litográfiái intézetbe ment, hol hat évet töltött. Ekkor a református egyház némi segélyével másfél évet töltött Német-, Franczia- és Angolországban, s hazajővén, 1831-ben a kolozsvári ev. ref. kollégium könyv- s utóbb állított kőnyomdájának lett az igazgatója. Kőnyomtatványai ha nem is álltak még a külföldiek színvonalán, de a legjobbak voltak a hazában s különösen sokat ígértek a jövőre. Akadályai voltak: a kezdet nehézségei s a tőke hiánya. Általában erős akarata, kitartása sok jót birt volna teremteni, ha ebben kora halála meg nem gátolja. Tüdővészben halt meg 1837. deczember 17-én.
Később a nyomda az elhalt Barra sógorának, Stein Jánosnak kezére került, ki azt haláláig, 1886. augusztus 14-éig, birta bérben. Stein szintén nagy érdemeket szerzett magának a nyomda fellendülése, mint egyáltalán az erdélyi könyvkiadás terén; minthogy azonban tevékenységének fősúlya az 1867 után bekövetkezett legújabb időszakra esik, igy annak bővebb részletezésébe e helyütt nem bocsátkozhatunk.
Kolozsvár nyomdászatának egy másik kiváló alakja volt a jelen század harmadik évtizedében Kis-Szántói Pethe Ferencz, kinek személye élénk emlékezetünkbe hozza nekünk a mult századok könyvnyomtató nagyjait, a milyenek voltak Abádi Benedek, az öreg Heltai Gáspár, Szenczi Kertész Ábrahám avagy Szenczi Molnár Albert, kik a könyvnyomtatást mint nélkülözhetlen segédeszközt gyakorolták népoktatási és közművelődési eszméik megtestesülése érdekében.
Pethe Ferencz 1762-ben született Szent-Mihályon Szabolcsmegyében; mint theologus 1794-ben Utrecht városában Hollandiában tartózkodott s az ő felügyelete alatt készült ott az Alther János-féle nyomdában a Károli-bibliának kiadása. Ebbeli korrektori minősége mellett megszerezte a könyvnyomtatás körüli mesterfogásokat is. Később mint nemzetgazdasági iró fejtett ki nagyobb tevékenységet Bécsben és Pesten, s a keszthelyi Georgikonnak felállításában is volt része. Élete végén Kolozsvárra költözött s itt alapitotta 1827-ben a második kolozsvári lapot Hazai Hiradó czím alatt. Lapját saját nyomdájában adta ki s ez volt akkoriban a harmadik nyomda Kolozsvárott. Megtörtént aztán elég gyakran, hogy a 65 éves tiszteletben megőszült tudós maga is odaállott a betűszekrény mellé, vagy pedig nyomójának adott útbaigazitásokat a sajtón való munkálkodásban. A lap később Erdélyi Hiradóra változtatta czímét és 1831-ben a nyomdával együtt átment Méhes Sámuel tulajdonába. Pethe azonban visszavonult Szilágysomlyóra, s 1832. február 23-án halt meg ottan.
A túloldalon közzétett hasonmás egy kétkötetes munkának czímlapját ábrázolja, mely munka nemcsak mint kereskedelmi földrajzunk egyik zsengéje, de tipográfiái csin és korrektség szempontjából is teljes figyelmünket kiérdemli. Szerzője és nyomtatója egy személyben Pethe Ferencz, ki daczára magas korának még mindig nagy gonddal kisérte a nyomdájából kikerülő munkák minél hibátlanabb kiállítását. Érdekes, sőt naivnak mondhatni, mint indokolja Pethe a »Tapasztalt Olvasó«-hoz intézett előszavában amaz újítását, hogy a szövegben az akkortájt még széltiben használt verzálbetük alkalmazását mellőzte. Erre nézve ekkép nyilatkozik: »A’ mely szókat némely nemzet, mint nevezetesebben a’ Német, nagy betűvel kezdve ír, én azt, mint magyar könyvben, többnyire kis betűvel írtam, azért, hogy a’ sorban annál könnyebben férjen. A’ kis fejű portraitra szintúgy rá lehet esmérni, mint a’ nagy fejüre, ha a’ physiognomiára igyelünk.«
A kezünk közt levő első kötet 390 oldalra terjed és alfabetikus sorrendben a kiválóbb kereskedelmi fontossággal bíró városoknak hossz-, súly- és űrmértékeit meg egyéb szakbavágó adatait közli, terjedve egészen London városáig. Nyomdászati szempontból azért is érdekes e munka, mert nagy terjedelme daczára az egyes ívek nincsenek szignaturával ellátva, azaz sem számokkal, sem betűkkel nincsenek jelölve, a mely hiány éppen csak annak a körülménynek tudható be, hogy az üzlet élén nem állott praktikus nyomdász és hogy abban nagyon is patriarchális ügykezelési rendszer lehetett honos, mert rendes vezetés alatt álló nyomdákban – mint tudjuk – a szedők és nyomók dijazása rendszerint a készen levő ívek számai, a szignaturák, alapul vétele mellett történt.
***
Kolozsvárról újra visszatérve szűkebb hazánkba, Magyarországba, elsőbben Kassán állapodunk meg, a felvidék szép és érdekes főhelyén. Itt is már jó régen (1610 óta) gyakorolják művészetünket. A század elején két szépen berendezett üzletet találunk itt működésben, a Landerer-félét, mely Landerer Ferencz vezetése alatt áll és az 1786-ban Ellinger János József által alapitottat.
Midőn Werfer Károly a Landerer-nyomdát 1822. november 29-én birtokába vette, az üzlet három sajtóból, 43-féle fraktur-antiqua-szekrényből s mintegy száz mázsa betűből állott, a hozzá való festéktörési berendezéssel. A Werfer-család Dél-Tirolból származott Magyarországra s Lugoson honpolgári jogot nyert. Legidősebb férfi-tagja, Werfer Károly, ki a kassai nyomdát átvette, az 1805-ki napoleoni nemes-fölkelésben résztvett. Midőn a nyomda új gazdát kapott, Kassán a nemzeti irodalom élénk lendületnek indult. Igy Kazinczy Ferencz s irodalmunk több jeleseinek működése is Kassához s a Minerva szépirodalmi lap s egyéb mű kiadásával e nyomdához fűződik. Máskülönben Werfer maga is nagy tevékenységet fejtett ki s 1833-ban litográfiával bővítette üzletét; 1838-ban megalapította a ma is fennálló Kassa-Eperjesi Értesítőt. 1834-ben a személyzet tiz főből állott, hat szedőből és négy nyomóból, névszerint: Bäck József, Hegedüs Károly, Jamnigg József, Kopeczny Péter, Meixner Tamás, Neuner Ferencz, Springer Kristóf, Staudy Antal, Tóth Endre és Werner András szaktársakból.
A Werfer-nyomda 1848–49-ben is játszott nevezetes szerepet, melyről később lesz szó.
Kassának másik nyomtató-műhelye, az Ellinger-féle, szintén egyik kiváló kiinduló pontja volt a felsőmagyarországi szellemi életnek, melyből számos hazafias irányú nyomdai termék került napvilágra.
***
Közművelődésünk egy másik nevezetes gyúpontján, Sárospatakon, szintén föléled újra művészetünk, miután a Lorántffy Zsuzsanna fejedelemasszony protektorátusa alatt állott nyomdának 1671-ben történt elpusztulása óta Sárospatak ilyennel nem birt. Szentes József cs. kir. főstrázsamester állitott itt újolag nyomdát 1807-ben.
Ebben az időben a debreczeni kollégium után Sárospatak főiskolája volt a legnépesebb az országban, a mennyiben – mint Ballagi Géza irja – 1807-ben 1260 tanuló látogatta a pataki ref. tanintézetet. Valószínű, hogy a főiskolának e fellendülése birta nevezett derék hadfit arra, hogy nyomdát állítson.
A nyomdanyitásról hirt ad nekünk a csupán két tagból álló személyzet által a tulajdonosnak átnyújtott díszlap szövege, mely következőkép hangzott: »Sr. Hochwohlgeboren dem Herrn Obristwachtmeister Joseph v. Sendesch, überreicht bey Eröffnung dessen in Patak errichteten Officin den 31. July 1807. Patak, in der v. Sendischen Buchdruckerey.« Aláirva voltak Schubert János Liebegott és Fleischer Frigyes Ágost, kik nevük után itélve és az után, hogy milyen garázda módon eltorzították gazdájuk nevét, némethoni legények lehettek. 1810-ben Szentes uram már Obristlieutenant rangban állott, mint ezt Kazinczy Ferencznek egy Sárospatakon nyomtatott folióalakú költeményéből megtudjuk, melynek ez volt a czíme: »A nagyság és szépség diadalma Napoleonnak és Luizának menyegzőjöknél. Sárospatakon, 1810. Cs. k. Obristlieutenant Szentes József könyvnyomtató műhelyéből.« Szentes különben már 1811-ben felhagyott a nyomdászkodással. Mi okból, megint nem mondhatjuk; talán újra visszatért a katonai élethez. Ezután sok-sok ideig, egészen 1853-ig, Nádaskay András állott a nyomda élén, elég szép tevékenységet fejtve ki.
***
Szeged városában 1801-ben honosodott meg a nyomdászat. Grünn Orbán volt itt annak első gyakorlója, ki csakhamar jó hirnevet szerzett a nyomdának messze Alföldön. Szeged akkortájt Pest és Győr után legnagyobb forgalmú vizmenti városunk volt, a tiszai és marosi hajózásnak főhelye, tekintélyes kereskedelmi összeköttetésekkel. 1805-ben megalapította Grünn a Szegedi Naptárt, melynek példányszáma idővel 40–50 ezerre rúgott. Volt alkalmunk látni a Grünn-nyomdának több könyvét működésének első idejéből, melyek csinosan kiállítva, a szöveg elején mint fejdíszt, Szeged városának látóképét hozták. Saját könyvtárunkban pedig a következő czímü munkát birjuk: »Zentai | ütközet. | Irta | Ugróczi Ferentz | Kegyes Oskolabéli Pap. | Szegeden | Nyom. Grünn Orbán betűivel | 1816.« E czímen szembeötlik a c betűnek cz és tz-vel történt egymástól eltérő kinyomtatása, a mi érdekes előzménye a ma is még vitás c és cz betű kettős használatának. – E munka is mutat fel fejdíszt, még pedig egy férfialakot, a mint egy antikszerűen épült díszkapuból kilép, a mi talán a törökverő Savojai Jenő herczeg személyére enged következtetni.
1844-ben 12 fapréssel dolgozott a nyomda; ekkor az alapitó fia, Grünn János, volt annak birtokosa.
***
Temesvártt csak Klapka Károly Józsefnek, Klapka György honvédtábornok édes apjának föllépte adott valódi lendületet a nyomdászatnak; odáig Temesvártt alig birt jelentőséggel művészetünk. Klapka Józsefnek 1807-ben első felesége, Dávid Teréz révén jutott a nyomda osztályrészül és ezt kibővitvén, könyvkereskedést és kölcsönkönyvtárt is alapított. Később, 1826-ban átvette az aradi nyomdát is Michek Antaltól. 1828-ban meginditotta az első hirlapot Temesvártt Banater Zeitschrift czím alatt, azután a Temesvárer Wochenblattot szerkesztette egészen 1842-ig. 1830-ban úgy temesvári, mint aradi üzletét átadta Beichel Józsefnek, ő maga pedig mint Temesvár követe tagja lett a pozsonyi országgyűlésnek s közhasznú nyilvános tevékenységeért 1841-ben magyar nemességet kapott. Meghalt Aradon 1863. május 11-én 77 éves korában.
***
Kecskemét 1840-ben kapott nyomdát, melyet Szilády Károly nagyképzettségű ottani polgár állított fel. – Szilády Bécsben tanulta a nyomdászmesterséget és 1830-ban berendezte a pápai ref. főtanodai nyomdát, melynek 1840-ig volt igazgatója. Tíz évi vesződség után sikerült neki nyomda nyithatására szabadalom-levelet kinyerni szülővárosában, Kecskeméten. Kitünő szakférfi volt, ki művészetünk haladását minden kinálkozó alkalommal buzgón felkarolta.
Két ránk maradt okmány élénk tanuságot tesz e nyomda életrevalóságáról; mindkettőt fiatal irodalmunk irányadó férfiai adták ki. Tartalmuk következő:
I.
Mi alulírottak teljes meggyőződésből oda nyilatkozunk, hogy a Budán és Pesten levő nyomtató műhelyeket elégteleneknek tapasztaltuk arra, hogy egyfelől az irodalom szükségeinek, másfelől az izlés jelen kivánatainak teljesen megfelelhessenek. Bizonyítja ezt azon környülállás, miszerint több könyvárusok és magányos irók kénytelenek más városokba küldeni munkáikat; így köztudomás szerint jelenleg is Geibel és Kilian Bécsben, Hartleben Bécsben és Kőszegen, Eggenberger Kecskeméten, mások Pápán és Pozsonyban stb. kénytelenek czikkelyeik egy részét nyomatni. Maga a’ kir. egyetem’ műhelye sem képes e hiányt pótlani, a’ miért legújabb időkben több kiadókat elutasított, ’s általjában a’ közönségnek igért munkák késedelmessen jelennek meg ’s a’ csekély versenynél fogva nem is oly díszben, mint illenék: annyira, hogy typographiai csín tekintetében Pozsony, Kőszeg, Kecskemét, Pápa, Kassa stb. nemcsak utólérték, hanem részint jóval felül is haladták már a középponti könyvnyomtató műhelyeket.
Ezeknél fogva alulírottak őszintén óhajtják, bár a’ budapesti typographiák száma neveltetnék; minélfogva mind csín és ár dolgában hasznos verseny támadjon, mind a hasznos munkák kijövetele sebesebben eszközöltethessék. Örömmel értették ennek folytában, hogy Szilády Károly császári királyi szabadalmas könyvnyomtató, ki először Pápán, majd Kecskeméten olly jeles műhelyeket állított, mi szerint ezeknek termékei a két főváros nyomtatványaival méltán versenyezhetnek; ’s kit személyes férfias tiszta jelleme is igen ajánl: legfelsőbb helyen aziránt szándékozik folyamodni, hogy Kecskeméti műhelyét Pest városába áttehesse; ’s ugyanezért őt azok előtt, kik ügyére befolyással lesznek, ezennel tisztelettel ajánlani bátrak vagyunk.
Pesten, aprilis és május hónapban, 1843.
Aláírva: Id. Schedius Lajos, Fáy András, Tasner Antal, Schedel Ferencz, Jerney János, Nagy Ignácz, Gaál József, Antal Mihály, Fogarasy János, Erdélyi János, Luczenbacher János, Győry Sándor, Bajza József, Török János, Szenvey József, Rupp János, Frommholcz Károly, Toepler Theophil, Komonkai Korponai János, Lukács Móricz, Garay, Széchy Ágost Imre, Szigligeti Eduard, Felső Eöri Bertha Sándor, Flór Ferencz, dr. Pólya József.

II.
Magyar Tudós Társaság. Azoknak, akik ezt olvassák, üdvözlet. Szilády Károly cs. kir. kiváltságos könyvnyomtató Kecskeméten, Pestre óhajtván műhelyét áttehetni, s e szándéka elősegélése végett a Magyar Akademiától magának bizonyítványt kérvén adatni az iránt: hogy a budapesti nyomtató műhelyek szaporítása a literaturára nézve hasznos, sőt kívánatos: az Akademia, folyó 1844. évi febr. 5. tartott ülésében e tárgyat figyelmére méltatta s róla a következő nyilatkozást adja: Pest városa 65 év óta folyvást három, Buda két nyomtató műhelyre van szorulva. E szám elégséges volt az irodalom olly szakában, mellyben egy-egy könyv megjelenése irodalmi ünnep volt, s a két városban egy ujság jelent meg; de most az máskép lévén, mert mintegy húsz hirlapon és folyóiraton kivül számos nagyobb kisebb munka fárasztja Budapest sajtóit, annyira, hogy mint közönségesen tudva van, nem kevés könyvárus és iró kénytelen Kecskemétre, Pápára, Kőszegre, Pozsonyba, Bécsbe stb. folyamodni, nehogy nyomtatandóik a kiadók pénzbeli s a szerzők és közönség szellemi kárával, igen sokára, vagy épen bizonytalan időre elhaladjanak. Hogy pedig a távol helyen  – , sőt a Pesten lakókra télen még a Budán nyomtatás is nem csak kényelmetlen, költségesebb és késedelmesebb, hanem – a mennyiben a kijavításra nehezebb a felügyelés – a czélnak eléggé meg nem felelő is, könnyen átlátható. Ez okból az Akademia oda nyilatkozik, hogy a budapesti sajtók megszaporodása nem csak hasznos a literatura fő tényezőire, az irókra és kiadókra, sőt magára a literaturára s a tudományos mozgalom gyorsabbitására: hanem egy naponként kínosan érzett, valóságos szükség; s különösen Szilády Károly jól elrendelt kecskeméti műhelyének áttétele, azok után, miket nyomtatványai közül láttunk, felette óhajtható. Mellyről, az igazság úgy hozván magával, az ülési elnök és titoknok aláírásával s az Intézet pecsétjével ellátott bizonyitványlevél kiadása elhatároztatott. Pesten, a fent irt évben, hónapban és napon. P. H. Id. Schedius Lajos kir. Tanátsos, több nem. Vegyék táblabir. és tud. társ. tagja, mint ülési elnök. Dr. Schedel Ferencz titoknok. P. H.
Azonban az engedélyt nyomdájának Pestre való áthelyezésére Szilády nem kapta meg. Kecskeméten maradt. Itt keresték fel azutánra is a kiadók, sok esetben pedig maguk az írók.
Szilády Károly 1871. május 26-án hunyt el élete 77-ik, nyomdászpályájának 62-ik évében.
Szabadkán 1844-ben nyitott nyomdát Bittermann Károly, egy, amaz évi márczius hó 7-én kelt királyi szabadalomlevél alapján. Bittermann 1805-ben született Ó-Budán és a Trattner-Károlyi-nyomdában képezte ki magát szedőnek. Felszabadulása után hosszabb vándorútra kelt Németországba és Ausztriába; visszajövetele után 1842-ben a magyar kir. helytartótanácshoz kérvényt adott be nyomda nyithatására.
Mig kérvénye Bécsben elintézést nyert, addig ő Budapesten dolgozott, hol legnagyobb gondja volt könyvnyomdájának mikénti fölszerelése, mert pénzösszege, mellyel rendelkezett, nagyon szerény volt, de kitartása mégis czélhoz vezette. A m. kir. egyetemi nyomdából vett két kiselejtezett fa-sajtót, Schmidl Károly betűöntő Budapesten pedig tiz-tizenkétfajta betűt, valamint két-háromféle körzetet és ólomvonalakat öntött, ehhez vágatott magának kétféle fabetűt hirdetményekhez. Ezzel a fölszereléssel, valamint a szükséges betűszekrényekkel és állványokkal elindult többtagú családjával két kocsin Szabadkára. Összes vagyona megérkezése alkalmával három huszasból állott. Megérkezése után néhány napra az akkori polgármesterhez, Szárics Józsefhez ment s magát id. báró Rudits József főispántól nyert ajánlattal bemutatá, ki is azt a kérdést intézte hozzá: hogy ért-e a böllérmesterséghez? vagyis: tud-e disznót vágni? mert ez – úgymond – télen igen jövedelmező mellékkereset Szabadkán. E kérdés ugyan nagyon lehangolta, de azért el nem csüggedt, mert a város azonnal adott neki némi csekély megrendelést. Fokról-fokra mindig több és több lett munkája, úgy hogy 1846. évben már egy vas kézi sajtót is hozatott.
Igy jött létre a szabadkai nyomda, melynek fejlődését azért mondtuk itt el körülményesebben, mivel abban az időben a legtöbb vidéki nyomda hazánkban igy indult meg. Bittermann Károly 1869. évben hunyt el nagyszámú nyomdászcsaládnak hátrahagyásával, mint Szabadka városának köztiszteletben állott polgára.
***
Ugyanily szerény viszonyok közepette alapitotta nyomdáját Réthy Lipót 1847-ben Szarvason. Réthy L., jelenleg Arad városa legtekintélyesebb nyomdásza, 1817. évben született Szarvason. 1833. évben mint betűszedőinas kezdte pályafutását Beimel József pesti nyomdájában. Felszabadulása után bejárta Németországot s 1846-ban kapta engedélyét Szarvason való nyomdanyitásra, mely üzletét 1855-ben B.-Gyulára, majd 1858-ban Aradra tette át, hol az ma is virágzik.
***
Az ország dunántúli részében legtekintélyesebb nyomdahelynek volt mondható még a mult századtól fogva Győr városa, hol a Streibig-családban szállott a nyomda ágról ágra, mignem 1847-ben annak birtokosa, özvegy Streibig Klára, művezetőjének, Sauervein Gézának, adta azt négy évre bérbe, mely idő leteltével a nyomda végkép az utóbbi kezére került.
1846-ig hat kézi sajtót foglalkoztatott a győri műhely, ekkor felállították abban az első gyorssajtót s ezzel a faprések lomtárba vándoroltak.
Sauervein Géza egy budai családnak volt ivadéka s valószinűleg az egyetemi nyomda kitanultja. Kiképeztetésére nagy utakat tett, melyekről volt alkalmunk több bizonyitványt kézhez kapnunk. Egyik munkabizonyitvány Nagy-Enyedről van keltezve, 1830. november 28-ról, hol Sauervein egy évig és 26 héten át állott kondiczióban. Ime a bizonyítvány:
Nachdem Vorzeiger dieses, das Edel und Kunsterfahrne Buchdrucker-Subject, Namens Victor Sauerwein von Ofen aus Ungarn gebürtig, 23 Jahre alt, R. Katholischer Religion, Ledigen Standes, in der Buchdruckerey des Edlen Reformirten Kollegiums 1 Jahr 26 Wochen lang in Condition gestanden, und sich während dieser Zeit also verhalten hat, wie es einem jeden dieser Kunst verwandten Mitgliede wohl anstehet und geziemet: Als habe ihm Victor Sauerwein da Selber von hier der Ordnung gemäss entlassen worden, gegenwärtig glaubwürdiges Testimonium seines Verhaltens hiemit ertheilen, und bey Jedermann nach Standesgebühr, zu dessen Besten und weiterem Fortkommen anempfehlen wollen. Nagy-Enyed, den 28. November 1830. (L. S.) Samuel Köteles m. p. Rector Collegii Refor. Albii N. Enyedensis. (L. S.) Gottfried Fiedler m. p. Factor.
Német világ volt akkor mindenfelé. E bizonyitványt is a kétfejű sas dísziti, szívpaizsában Erdély czímerével, daczára annak, hogy Köteles Sámuel jeles bölcsészettani irónk irta azt alá mint az enyedi ev. ref. kollégium rektora. – Egy másik hasonlóan szövegezett bizonyítványa Sauerveinnak 1837-ben Pozsonyról való a Belnay-nyomdából, melyet Lindau Gottfried János irt alá mint művezető, mig egy harmadik, szintén 1837. évből, a budai egyetemi nyomdából való, melyen mint gondnok (curator) Sághy van aláirva, Pichlmayer József mint művezető és Krünner L. mint adjunct.
Érdekes Sauervein Gézának a győri polgárság kebelébe való fölvételi okmánya is, mely következőkép hangzik:
Mi Szabad ’s Királyi Győr Városának Fő Birája, Polgármestere, és Tanácsa adjuk tudtára mindeneknek, a’ kiknek illik, hogy ezen Levelünknek Előlmutatója Érdemes Szauervein Géza úr gazdálkodó minekutánna mindazokat, mellyekre egy Polgár köteleztetik, rendesen elvégezvén, a’ tartozó hűség és felveendő Polgári kötelesség eránt, a’ szokott esküvést letette volna, ezen Szabad, s Királyi Győr Városának Polgárjai sorába, mai napon felvétetett légyen.
Mire való nézve Mi emlitett érdemes Szauervein Géza urat, gazdálkodót, ezen hitelyes pecsétünkkel megerősített Levelünknek erejénél fogva, mindennémű törvényes Igazainknak, Szabadságainknak, Mentességeinknek, és Kiváltságainknak részessévé, és köztulajdonossává tesszük, kérvén ezen Levelünket, minekutánna megolvastatott, az Előlmutatónak vissza adatni. Történt a’ Szabad, ’s Királyi Győr Városa Tanácsában Február Hava’ 24. napján az 1847. Esztendőben. Kiadatott Korbonits István főjegyző által. (P. H.)
Sauervein Géza 1868-ban hunyván el, üzletét özvegyére hagyta. Fia, ifj. Sauervein Géza, a hatvanas években mint a budapesti nyomdász-segédek vezére szerzett magának kegyeletes emléket, apját már 1871-ben követte a sírba.
***
Szombathelyen az 1776-ban nyitott Siess-nyomdát 1806-ban Perger Ferencz vette át, ki azt 1840-ig birta. Ebből az időből maradt reánk Vas vármegye következő határozata a megyei nyomtatványok biztositása ügyében, melyet már abból az okból is egész terjedelmében közlünk, mivel az körülbelül magában foglalja ama munkakört, mellyel a megyei nyomdák abban az időben rendelkeztek. Szól pedig a határozat ekképen:
Az 1833. Esztendei Februarius 8-án Szombathelyen tett T. K. Vas Vgye kis Gyűlése Jegyző Könyvéből.
488. Ezekután Perger Ferencznek Szombathelyi Könyvnyomtatóval a Vgye számára megkivántató Nyomtatványok eránt 1833-ik Katonai Esztendőre Minekutánna az azokat oltsóbban elkészíteni nem akarta, a Gazdálkodó Választmány által az eddig 800 ftból álló V. Cz. álló esztendei fizetésének 200 Vftal való megtoldásával 1000 Vftban tétetett alku helyben hagyatott. Melly summáért irtt könyvnyomtató minden hivatalos meghivó leveleket, hirdetményeket, másféle végzéseket, ujjéttó Szék Rendszabásán, Adó Szedői, s Biztosi Számadásokhoz, ugy Raboknak való Tabellákat az erántok a Vármegye által vezetendő Jegyző Könyveket, Utazó Leveleket, Zab, Széna, és Kenyér Nyugtatványokat, Hadfogadói Forspont Quietantiákat, Assent Lisztákat, Posta Protokollomokat, Vám Tariffákat, és azokról szólló Limitatio Hirdetményeket, a Vgye által nyomtatás alá rendelendő innepi Beszédeket, szóval minden a Vgye számára megkívántató rendes Nyomtatásbéli Munkákat, kivévén ha különös esetekben valamelly egész munkát kellene kinyomatni, melyről különösen ki fog fizettetni, köteles lészen az Al Ispányi vagy főjegyző hivatal assignatioja mellett serénnyen, és pontosan tellyesétteni, megjegyeztetvén, hogy ebéli nyomtatványok alá a szükséges papiros Mindenkor a T. Ns. Vgy Cancellariajából Nékie ki fog adattni.
Hodásszy Ignácz Al Adó Szedő Urnak meghagyatván, hogy azon 1000 Vfrt summát irtt könyvnyomtatónak annak idejében kifizetni el ne mulasza. Kiadta Tóth István aljegyző.
Perger tönkre menvén, nyomdáját 1840-ben Reichard Károly kőszegi nyomdatulajdonosnak adta el, kitől azt viszont 1846-ban Bertalanffy Imre, a soproni Kultsár-nyomda művezetője vette át; utóbbinak családja ma is birtokosa a nyomdának.
***
Magyar-Óvárt egy fapréssel kezdte működését 1836-ban Czéh Sándor, kortársainál jó hirben állott szakférfiú. El nem lankadó szorgalmával és kitartással elérte, hogy üzlete 1848-ban már három fa- és egy vassajtóval dolgozott. Hasznos és munkás földi pályafutását élete 70-ik évében 1883. szeptember 1-én fejezte be. Virágzó üzletének fia, Czéh Lajos, a vidék egyik legképzettebb nyomdásza lett örököse. Egy másik fia, ifj. Czéh Sándor, ki Győrben állította föl a második nyomdát 1867-ben, 1880. április 14-én hunyt el 41 éves életkorában.
Vácznak nyomdászati történetét két jó leirásban birjuk. Az egyik Nagy Ferencz, korán elhunyt tehetséges szaktársunktól ered és a Typographia 1872. évfolyamában jelent meg, a másik pedig önálló alkalmi munka Karcsú Antal Arzéntól és 1875-ben jelent meg az első váczi nyomdának százesztendős emlékünnepélyekor.
Ambró Ferencz Ignácz, Vácz első nyomdásza, ugyan már 1770-ben kezdett itt működni, azonban csak 1775-ben kapta Mária Terézia királynőtől az erre jogosító szabadalomlevelet, melyet Mayer Sándor nyomdatulajdonos ma is kegyelettel őriz. Ambró származását eddig még homály födi; életéből is igen kevés adatot birunk felmutatni, máskülönben Karcsú csak dicséretest tud róla irni.
Az 1793. április 16-án tartott városi tanácsülésen Ambrót már mint elhunytat emlitik, azzal a hozzátevéssel, hogy nyomdáját minden kellékével és házával Gottlieb Antal művezetője örökáron megvette 3441 forintért. Gottlieb – úgy látszik – Mármaros-Szigetről származott, mert ott egy ideig nyomdája volt s impresszumán is ezt a jelzést használta: »Marmarosi Gottlieb Antal«, avagy latinul: »Typis Antonii Gottlieb Marmarosiensis«. Néhány évig (1804–1806) a nagyváradi szemináriumi nyomdát is birta bérben. Gottlieb alatt a nyomda szép lendületet vett és saját betűöntő-műhellyel volt ellátva. 1802-ben az alispán Gottlieb személye felől erkölcsi bizonyítványt kért a várostól, mely felhívásnak a tanács a következő átiratban felelt meg:
Tekintetes és nemzetes alispán ur! Alólirottak a jelen évi jan. 12-én kelt nmlgú m. kir. httó-tanács kegyes intézménye folytán, melyet tek. uraságod oly végből közlött velünk, mikép az idevaló Gottlieb Antal kiv. nyomdász személyes tulajdonai és erkölcsi jelleméről tudósítást tegyünk, a legalázatosabban igy felelünk: Hogy ugyanazon Gottlieb Antal polgártársunk és külső tanácsbeli, azon 9 év alatt, mióta itt lakik, a közöttünk történt többszöri érintkezés szükségességénél fogva előttünk igen ismeretes, a társalgásban komoly és békés, a becsületes ember teendőit ugy szokta végezni mindig, hogy mi sem hiányzik abból, a mi egy példás és jó keresztény emberben megkívántatik. Mesterségét pedig fáradhatlan serénységgel és iparkodással gyakorolja, és azonfölül végre a magyar, német, tót, oláh és latin nyelveket is bírja. Ezen legalázatosabb és hivatalos tudósitásunk mellett magunkat tek. Uraságod kegyeibe ajánlottan teljes tisztelettel vagyunk Váczott márczius 10-kén 1802-ben legalázatosabb szolgái: Drobny Antal város birája és a tanács.
Ugyanebben az esztendőben állíttatott fel Váczon a siketnémák országos intézete, mely alkalommal Gottlieb azzal a nemeslelkű ajánlattal járult az intézet szervezésével megbizott királyi biztos elé, hogy kész a siketnémákat minden külön kárpótlás nélkül a könyvnyomtatás mesterségében oktatni, mire aztán a helytartó-tanács meleg hangon tartott átiratban elfogadta Gottlieb ajánlatát. Ime e leirat szószerinti szövege:
22.985. Mlgos, Főtdő stb. Az itt visszacsatolt, föntczimzett uraságaitok által folyó évi jun. 21-én ide áttett, valamint másik, ezen kir. httó-tanácsbeli titkár, és a váczi siketnéma-intézet szervezésével legfelsőbb helyről megbizott királyi kiküldött Almássy Antalnak Gottlieb Antal váczi nyomdász által tett nyilatkozatából különös elégtétellel és tetszéssel értesült ezen királyi httó-tanács azon nemes ajánlatáról, miszerint minden, részére különös kedvezés nélkül, a nevezett siketnémákat azon időköz alatt is, melyet az érintett intézetben kellend tölteniök, az ő nyomdászati mesterségében oktatni fogja, és valamint Gottlieb Antalnak ezen nemes ajánlata a siketnémákra nézve igen hasznosnak lenni találtatik, ezen m. kir. httótanács által, ugy fönttisztelt Uraságaitokat megbizza, mikép az ismételten emlitett Gottlieb Antalt, mind ezen királyi httó-tanács érintett tetszéséről, mind pedig az általa tett nemeskeblű ajánlat elfogadásáról értesítse. Kelt és adatott 1802. sept. 6-kán Pozsonyban tartott kir. httó-tanácsi ülésből. Föntczimzett Uraságaitoknak jóakarója, szolgálatra legkészségesebbjei: gr. Brunswick József mk., Darvas Ferencz mk., Bisztritzey József mk.
Gottlieb egyébként is közkedveltségnek örvendett Vácz közönsége előtt, mely őt idővel második szószólójának választotta meg; egy másik alkalommal, 1818. márczius 13-án, midőn Gottlieb már tiszteletbeli tanácsosi czímet viselt, a városi tanács, a városnak sokféle ügyeiben tett ingyenes szolgálatai viszonzásául és buzgalma élénkítéséül egy hordó sörrel tisztelte meg. Kedélyes képe a régmúlt kisvárosi életnek!
Gottlieb Antal 1823-ban elhalván, utóda a nála foglalkozásban állott Plöszl (Plessel) Lipót lőn, ki azt jó és rossz viszonyok közt egész 1864-ig birta, mikor a nyomdát roppant visszamaradt állapotban 4000 forintért Robonyi Géza székesfejérvári könyvkereskedő vette át.
***
Esztergom nyomdászattörténetét Sennowitz Adolf könyvkereskedő és kiváló szakiró tolla ismertette a Magyar Nyomdászat 1895. évfolyamában. E szerint Esztergomban már a mult század közepén működött nyomda (1761–65-ig). Ennek utóbbi esztendőben történt megszünte után csak 1820-ban nyitott ismét ilyent Beimel József kiről már e munka 45-ik és következő lapjain megemlékeztünk. Az új nyomda szép tevékenységet fejtett ki és idővel négy fasajtót foglalkoztatott. Sennowitz összeállitotta a Beimel-nyomdából kikerült munkákat; e szerint termelt a nyomda:
1820–1834-ig 	14 év alatt 	164 nyomtatványt,	
1835–1850-ig 	16 év alatt 	114 nyomtatványt,	
1851–1855-ig 	5 év alatt 	40 nyomtatványt,	
évnélkülit 	                	      7 nyomtatványt,	
tehát 	35 év alatt 	325 nyomtatványt.	
Minőségi (tartalmi) főcsoportok szerint állitva össze a kimutatott össztermelést, következő képet nyerünk: A kath. theologia köréből 81 nyomtatvány; a világi szakok köréből 58, naptárak és almanachok 94, alkalmi ünnepélyekre vonatkozó 92 nyomtatvány.
Nyelvek szerint csoportositva, az esztergomi Beimel-nyomda termelt magyar nyomtatványt 175-öt, németet 86-ot, latint 58-at, tótot 6-ot, magyar-latint 7-et, magyar-németet 1-et, összesen 325 nyomtatványt.
1848–49-ben csaknem szünetelt Beimel esztergomi üzlete. 1849-ben, a szabadságharcz legyőzetése után történt, hogy Hórák Egyed, a budapesti Lukács László-féle nyomda művezetője, folyamodványt nyújtott be az amaz időbeni mindenható katonai kormányhoz önálló nyomdának Pesten való nyithatására, de e kérelmével azzal a kurta indokolással utasitották el, hogy Budapesten amúgyis a szükségesnél több nyomda van. Ekkor Hórák, mint a Beimel-nyomda kitanultja és Esztergomnak szülöttje, elhatározta, hogy bérbe veszi Beimel veszteglő esztergomi üzletét. Beimel ráállott az alkura, mely hat évre szólott, 500 pengőforint és 12 arany évi bér mellett; az inventáriumot két faprés és ötven mázsa avult betűanyag képezte. Hóráknak csak a nyomda-üzhetési engedély kellett és nem vette igénybe Beimel készleteit, hanem új betűkkel és egy gyorssajtóval kezdte meg működését. Időközben (1854-ben) felbontotta Hórák a szerződést Beimellel és visszaadta neki két faprésével együtt az ócska anyagot; ő maga pedig azalatt szerzett magának engedélyt egy második esztergomi nyomdának felállithatására, mely 1856-ban Hórák czége alatt létre is jött.
Beimel üzletét ezután rövid időig Sógor György birta bérben, de ez csakhamar belebukván a bérletbe, Beimel készletei lomtárba kerültek és elkótyavetyéltettek.
***
Visszatérve Erdélynek nyomdaviszonyaira, elsőbben is szemünkbe ötlik Maros-Vásárhely, hol 1785-ben alapította az első nyomdát Kapronczai Nyerges Ádám, ki mint nyomdász és betűöntő egyaránt a képzettség nagy fokán állott. Életéről – sajnos – még igen hézagos adatokkal rendelkezünk. Mindössze csak azt tudjuk, hogy Nagy-Enyeden végezte iskolai tanulmányait a Bethlen-kollégiumban és Kolozsvártt képezte ki magát szakmájában. Hogy Kapronczai már mielőtt Bécsben foglalatoskodott volna, elég ügyes szakismerettel birt, erről a Pozsonyban megjelent Magyar Hirmondó 1780. évi november 11-iki száma ad tanúságot, mely Kapronczai ritka tehetségeiről ekkép nyilatkozik:
Ama hazája díszére élt néhai Tótfalusi Kis Miklós hires betűmetszőnek s öntőnek halála után, azaz az 1702-dik esztendőtől fogva nem találkozott hazánk fiai között senki, a ki annak nyomdokaiba lépett volna. – Hanem e mostan mulandó tíz esztendőnek forgásában támasztott a jó szerencse viszont nemzetünkből egyet, kivel ezentúl más nemzetek előtt méltán dicsekedhetünk, hogy a betűmetszésnek, öntésnek és nyomtatásnak dicső mesterségére nézve sem vagyunk náloknál alább valók. – De ezen dicsőséget is főképpen Mária Theresia Király Asszonyunknak köszönhetjük. Mert ő Felségének adakozó kegyelmes jóvoltából tanittatott és tanúlt Bécsben Kaprontzai Ádám. Jeles munkájának egy-néhány rendbéli próbáját s remekét láttam. – Az elsőt még 1771-ben adta világ eleibe, minekelőtte mástól oktattatott volna. Már akkor s csak abból is nyilván megtetszik vala, hogy a természeti hajlandóság, vagyis inkább valamely dicséretes példának (hihető, hogy Tótfalusinak. Szerző.) ösztöne és a szorgalmatos gyakorlás, kiváltképpen a betűmetszésre, öntésre és rakásra (e három dologból áll az egész könyv-nyomtatásbéli mesterség) késztette. S ugyan az szerzette volt kétségkívül ő Kegyelmének azon jó-akarókat, a kik felsőbb helyeken ajánlván, arra segítették, hogy 1772-dik esztendőtől fogva 1774-dikig, másoknak út-mutatások és tanitások szerént még többre mehetett. – Az alatt az idő alatt a Deák betű metszésben magát jobban gyakorlotta, nemcsak, hanem a Német, Arab, Zsidó, Görög, Orosz és Örmény, s ahoz képest egyéb betűknek metszését is megtanulta. – A szemem előtt lévő remek munkája, melyet 1774-ben közrebocsátott, eléggé mutatja, mit lehessen a két hazának utóbb tőle reménylenie. – Az Arab és Örmény betűi mások felett igen gyönyörűek; – az Anglusoktól és Hollandusoktól metszettek ugyan, nem különbek azoknál, sőt annyiban alább-valók is, hogy nem szerkesztethetnek úgy egy-más mellé, mint Kaprontzai Uramnak Arab betűi, melyek is mint egy folyvást és egyhúzamban irottaknak láttatnak. Már pedig ez különös szépségnek tartatik az Arab, Török és Persa nyomtatásban. Az ólta hihető, hogy sokkal többre vitte ebbéli mesterségét. Ugy hallani, hogy vissza fog rövid nap Erdélybe, hazájába menni. Melynek nemcsak becsületére, hanem nagy nyereségére is lehet; kivált, ha néki is, mint hajdan Tótfalusinak, a szerencse s alkalmatosság ugy talál szolgálni, hogy más nemzeteknek számokra betűket készithet. S arra nézve vagyon Erdélynek minek örvendenie.
Bécsben való tartózkodása idejében Kapronczait Mária Terézia királynő azon ritka kitüntetésben részesítette, hogy vele rendbeszedette Triesztben az örmények nyomdáját, midőn az Velenczéből oda áttétetett.
Koncz József tanárnak »A marosvásárhelyi evang. ref. kollégium könyvnyomdájának százéves története 1786–1886« czímű munkája szerint Kapronczainak első nyomdaterméke 1786-ban jelent meg következő czímmel:
TEMETÉSI OSZLOP. | Mellyet | A’ Néhai Méltóságos Liber Báró Losontzi | BÁNFI KATA | UR-ASZSZONYNAK | Mint Kedves Emlékezetű Házas-Társának, | Nem tsak Kövekből, mint régen | JÁKOB RÁCHELnek, | Hanem az Annak el-temettetésének | alkalmatosságával el-mondattatott | Prédikátzióknak kinyomtattatása | által | mint meg szomorodott FÉRJ, emelni | kívánt | MÉLT. GROF N. ERTSEI | TOLDALAGI FERENTZ UR | Az Erd. Mélt. K. TÖRV. TÁBLÁNAK | Egyik érdemes ADSESSORa. | MAROS VÁSÁRHELYEN | Nyomt. Kaprontzai Adam Priv. Könyv-Nyomtató által.
Fájdalom, még ugyanaz év julius 17-én meghalt és 19-én eltemettetett a székely főváros Gutenbergje legszebb idejében 42 éves korában.
A következő években már H. Gál László és Huszár Antal nyomdavezetők kezei alól került ki pár mű 1795-ig bezárólag.
Huszár Antal után Győrffy István nyomdászkodott Maros-Vásárhelytt 1804. október 4-től 1808. augusztus 2-áig; innentől fogva Fiedler Gottfried kezelte a nyomdát 1828. április 25-éig. Ekkor Kali József jött annak élére, kit 1835-ben testvére, Kali Simon váltott föl. Utóbbi 1866-ig igazgatta a nyomdát, ekkor vakság fátyola boritá el szemeit s nyugalomba helyeztetett havi 14 forint kegydíjjal, melyet 1870. október 24-én történt haláláig húzott. Harmincz évi működés után ez bizony elég keserves kenyér!
1829-ig évente egy-két könyvnél több alig került napvilágra Maros-Vásárhelytt (kivételesen 1794. és 1805-ben öt-öt, meg 1806. és 1817-ben négy-négy); 1829-ben azonban létrejött a nyomda-felügyelő tanárok (typographiae inspector) institucziója, – mely felügyelők a nyomda jövedelméből 1869-ig tiszteletdíj fejében 7%-ot élveztek – ezzel fellendült annak termelőképessége is s 1829-től egész 1847-ig bezárólag 5–15-re szökött fel az évenként megjelent munkák száma. A nyomdafelügyelők közt ott találjuk hazai jelesünket, Bolyai Farkast is, kinek világraszóló aritmetikai s egyéb elmeművei e nyomda sajtói alól kerültek ki.
Itt tanulta mesterségét Imreh Sándor jóhirű szakirónk is. Imreh 1830. április 11-én született Nagy-Esküllőn és 1844-ben lépett a nyomdászpályára. 1848. junius havában a 15. számú Mátyás-huszárezredbe vétette föl magát s Bem apó táborában küzdött egészen 1849. márczius 17-éig, a mikor Sárkány községben Fogaras mellett egy roham alkalmával megsebesült. Büntetésképen 1849. deczember havában besorozták s mint közember, tizedes és őrmester szolgált Olaszországban 1857-ig. Ekkor kiszabadult s Kolozsvártt, majd Budapesten mint szedő foglalatoskodott 1865-ig. Ez évben Maros-Vásárhelyen nyomdát nyitott, melyet a kollégium 1867-ben megvett s az új szerzeménnyel bővített nyomda vezetését Imrehre ruházta át, ki a benne helyezett bizalomnak egészen 1895. deczember 25-én bekövetkezett haláláig derekasan megfelelt. Szakbeli dolgozatain kivül mint a Petőfi Sándor elestének helye és körülményei fölött támadt irodalmi vitában is résztvett szép sikerrel és elismerésre méltó hazafias buzgalommal.
Imreh Sándor volt egyik utolsó képviselője a régi magyar nyomdásztipusoknak, kik mérhetetlen kedélyjóság mellett művészetük emelése körül el nem lankadóan buzgólkodtak. E munka szerzőjének tanonczkorában volt alkalma egy darab ideig Imreh keze alatt magát szakmájában gyakorolhatni és tanítómesterének ügyszerető és humánus bánásmódja iránti hálaérzete adja tollára e szerény elismerő sorokat.
***
Gyulafejérvárott 1784-ik évben alapította Batthyány Ignácz gróf, Erdély nagyérdemű püspöke, a még fennálló typographia episcopalist. A Magyar Könyvszemle 1899. évi folyamának II. füzetében érdekes leírását találjuk a Batthyány által püspöki székhelyén alapított közhasznú intézeteknek, mely czikkből átvettük az előző lapon látható képet is. Az ábrázolt épületben volt elhelyezve a hires püspöki könyvtár, a könyvnyomtató-intézet és a csillagvizsgáló apparátusai, mely alapitások a Batthyaneum épületével együtt kerek nyolczvanezer forintjába kerültek a bőkezű egyházfejedelemnek.
Alig hisszük, hogy a század elején működött volna a budai egyetemi nyomdán és a debreczeni városi nyomtató-intézeten kivül más nyomda Magyarhonban oly előkelő intézetek keretében és oly díszes épületben, mint a gyulafejérvári püspöki tipografia.
***
Nagy-Szeben városa újabbkori nyomdászai közt éppen csak a két Hochmeister emelkedik ki. Mindkettő – az apa és fia – épp oly szerencsével, mint eréllyel párosult kalmárszellemmel vitték vállalkozásaikat és öregbítették jó hirnevöket az akkori időben elérhető legmagasabb fokig. – Az öreg Hochmeister Márton 1740. január 6-án született Nagy-Szebenben, mint egy odavaló ősrégi család sarja. Korán elárvulván, könyvkötő lett, később a nyomdászatot is megtanulta. Mint Sárdi Sámuel szebeni nyomdász csendes czégtársa, ennek halála után a nyomda ő reá szállott és életrevalóságával csakhamar jólétre tett szert. Mária Terézia királynőnél nagy kegyben állott, mely később, midőn Hochmeister fiával együtt visszatért a római katholikus egyház kebelébe, módfelett növekedett. 1784-ben alapitotta az első hirlapot Erdélyben Siebenbürger Zeitung czím alatt. 1786-ban József császár Szebenen történt átutazásában megtekintésre méltatta üzletét. Hochmeister e látogatást megörökitendő, nyomdahelyisége fölé egy emléktáblát helyeztetett e felirattal: »Josepho Secundo Augusto Typographeum, Bibliopoliumve die XVI. Kal. Aug. 1786. Visenti et probanti in grati animi significationem. M. H.«
Hochmeister üzleti elfoglaltsága mellett talált még időt polgártársai és szülővárosa érdekében is közhasznú tevékenységet kifejthetni, egészen 1789-ben bekövetkezett haláláig.
Jóhirét és nagy munkásságát örökölte hasonnevű fia, ifj. Hochmeister Márton, ki 1767. április 19-én született. Az apának – úgy látszik – magasabb röptű tervei valának fia jövő életpályájára nézve, mert 1779-ben Bécsbe vitte őt, és Mária Terézia királynő ezzel az anyai intelemmel: »Szorgalmasan imádkozzál és tanuljál, hogy vallásodnak és hazádnak lehessél hasznára«, személyesen vette át az ifjút szülőjétől, hogy új pályájára, a Váczon létező nemes ifjak nevelő-intézetébe küldje. Itt harmadfél évig tölté idejét, részesülvén félig úri, félig katonai nevelésben. Ifj. Hochmeister mindig, későbbi éveiben is, a lelkesedés, hála és szeretet érzelmeivel gondolt vissza a Theresianumban töltött s kiképeztetésére a legjobb hatással volt idejére. Ámde édes anyja nem akarta, hogy fiából katona legyen s valami ürügy alatt hazahozatta azt Váczról. Ezután Kolozsvártt folytatta a fiatal Hochmeister tanulmányait, melyek bevégeztével külföldön tett nagyobb körutat. Apja halálával átvette az üzletet és széles terjedelmű könyvkiadói vállalatokba fogott, egyebek közt megalapítva az első magyar nyelvű hírlapot Erdélyi Magyar Hir-Vivő czím alatt, mely 1790. évi április hó 1-je óta hetenként kétszer jelent meg.
E lapot Hochmeister, midőn Kolozsvártt is alapított üzletet, oda vitte át, s ott később Hiradó czímen tovább adta ki. Erdélyországnak akkori politikai átalakulása nagy csapás volt Szeben városára és érzékenyen sújtá annak közgazdasági viszonyait, sőt a lakosságot is. Ezt pedig az országos kormányzat s annak összes hivatalainak Kolozsvárra lett áthelyeztetése okozta. Mint dikaszteriális nyomdászra e nagymérvű átköltözködés Hochmeisterre s üzleti viszonyaira is nagy hatással volt. De mint gyakorlati eltökélt üzletember legott ő is arra határozta el magát, hogy üzletei egy részét Kolozsvárra teszi át, s midőn a gubernium 1790. évi november 24-én Kolozsvárra indult, ő is már akkor hurczolkodóban volt nyolcz kocsival – kocsijáért száz forintot fizetvén fuvarbért – magával vive elégséges nyomdai s könyvkötészeti fölszereléseket és hatezer forintra rugó könyvárusi készletet.
1809. évi február 15-én Hochmeister kolozsvári nyomdáját hálája gyanánt a váczi Theresianumban nyert neveltetése fejében a liczeumnak ajándékozta. E nyomda képezte aztán a későbbi liczeumi nyomtatóműhely magvát. Hochmeister pedig újra egészen szebeni üzletének és Szeben városa közügyeinek szentelte életét és tevékenységét. Valóságos szerencsefia volt, minden vállalata sikerült, sőt a lutrin is háromszor-négyszer nyert nagyobb összegeket. Polgártársai és a kormány nagy kitüntetésekkel halmozták el; 1811-ben Szeben városa birájának választották, 1818-ban pedig polgármesternek. Bánffy gróf gubernátor ajánlására az iránta mindig kegyes I. Ferencz királytól már 1813-ik évi junius havában »bokros érdemeiért, hazája s uralkodójának tett számos jó szolgálataiért« az erdélyi magyar nemességet kapta; miután azonban abban az időben alkotmányos országgyűlést nem tartottak, nemesi levelét csak 29 év letelte és halála után, az 1842-iki országgyűlés alkalmával hirdették ki és iktatták törvénybe.
Polgármesteri s egyszersmind a szász grófi helynökségi hivatalát Hochmeister páratlan buzgalommal és bölcseséggel 1818-tól egészen 1829-ig, tehát tizenkét éven át viselte; ekkor nyugalomba vonult. Egészsége hanyatlani kezdett, miért is üzletében Binder Ferencz mostoha fiát vette maga mellé segitségül; a nyomda ekkor még mindig szünet nélkül hét sajtóval működött; több szabadalommal védett munkától azonban elesett, igy az elemi iskolakönyvek nyomtatásától. Végre 1837. évi január 9-én nyugodtan elszenderülve, befejezte munkás életét, siratva özvegyétől, harmadik élettársától és hat gyermekétől, kiknek legkisebbje még csak másféléves volt. Polgártársai mély részvéte kisérte sirjába.
Nyomdája még egy darab ideig megmaradt a már érintett Binder Ferencz vezetése alatt, 1842-ben azonban eladta a család Steinhausen Tivadarnak, a németországi Kasselból bevándorolt könyvkereskedőnek, ki 1877. évi szeptember hó 30-án, élete 63-ik esztendejében bekövetkezett haláláig birta azt. Jelenleg Reissenberger Adolf a czégtulajdonos.
Szeben második ősrégi nyomdája, a Barth-féle, 1830-ig állott fenn e czég alatt. Ekkor Closius György birtokába került és megmaradt e családban egészen 1892-ben történt megszünéséig. Utolsó tulajdonosa Stutterheim báróné, szül. Closius Fr. A. volt.
A harmadik nyomdát 1825-ben Filtsch Sámuel alapította; ma Krafft Vilmos czég alatt áll fenn.
***
Brassóban, – mely városban a Királyhágón túl legelsőbb vert gyökeret a könyvnyomtatás művészete a lelkes Honterus János föllépésével, 1534. évben – a benszülött Schobeln-családtól Gött János, szintén idegenből (a hesszeni fejedelemség Bodenheim községéből) beszármazott nyomdász veszi át 1832-ben a nyomdát, s ezzel – a szebeni Hochmeister-nyomda mellett – a szászság mindkét legelőkelőbb könyvnyomtató-intézete kerül a régi patriczius birtokból idegen kézre. Gött alatt föllendült a nyomda; több német és oláh lapon kivül 1838-ban a két évig fennállott Erdélyi Hirlapot is adta ki. Meghalt 1888. október 17-én élete 78-ik évében.
***
Ime, ezekben bemutattuk az 1848 előtti kiválóbb hazai nyomdáknak állapotát, a közelebbről nem említettekről azért nem történt megemlékezés, minthogy azok csak vajmi szerény viszonyok között mozogtak, a min éppenséggel nem csudálkozhatunk, ha az akkori sivár politikai helyzetet figyelemre méltatjuk.
Meg kell emlékeznünk azonban egy, a mai Hazafi Veray Jánoshoz hasonló vándorpoétáról, ki újra igazolja ama mondás helyességét, hogy nincs semmi új a nap alatt. E különös ember Farkas András vala, ki maga magának nagyhangú czímeket adva – melyek közt a legközönségesebb volt: Hod mezei berei Farkas András az erdélyi múzsák (farkasok) barátja, A vén Rózsáné bajnoktársa stb. – bekalandozta a hazát és felhasznált minden kedvező alkalmat, nevezetesen vásári sokadalmakat, búcsúkat, vármegyei és országgyüléseket, melyekről kisebb vagy hosszabbra terjedő verses leírásokat készített és hogy élelmére pénzt gyüjthessen, előkelő családoknak és tehetős uraknak ajánlá föl verses férczműveit, melyeket többnyire saját kis fasajtóján nyomatott és ő maga kötött be, és igy azokkal házról-házra járván, az általa eleve kifürkészett hazafias magyar családoknál eladogatott. A rézmetszést megtanulván diákkorában Debreczenben (hol akkor az a felsőbb tanulók közt virágzott), verseit többnyire ily rézmetszetekkel látta el; valószínűleg ugyanottan sajátitotta el a betűszedési és nyomói fogásokat is.
Id. Szinnyei József után közöljük mutatóul két nyomtatványának czímét. Ezek egyike Pozsonyban látott napvilágot 1812-ben, ily czímmel:
Farsangi muzsika. A vén szeretet és a házasság, a vén leánynak a pártától való elbúcsúzása. Szegedre való Tsapdi Klára leánysága. A szegény kevély vagy a szolgából lett úr. Egy Bécsből szakadt, Kassán e világból csúfosan kimúlt, sidóból lett boldogtalan keresztény porczellán fabrikánsné. Trési asszony élete. Módi vagy mostani viselet.
A másik nyomtatvány a magas politikával foglalkozik, a következő czímzéssel:
A haza kétszer kötött, négyszer bomlott békessége, és a harmadik a három szövetséges fejedelmek által szerzett 1813-ban ama világgal vetélkedő párisi vár megvételével. Irta Hód viz parton Szinyei Farkas (András) haza tudóssa, és a két magyar haza becsületbeli szolgája. Eperjes, 1822. – Két szines réznyomattal. Külső czíme: A három béke fejedelem. (Ferencz császár és király, a porosz király és az orosz czár.)
Farkas András Hódmező-Vásárhelyt született 1770. április havában. Felsőbb kiképzését a debreczeni kollégiumban nyerte. Ezután Pestre ment, hol jurátussá lett. Mint ilyen Szoboszlón ment keresztül kiküldetésben, midőn a jegyzővel, ki neki forspontot adni nem akart, összekapott és az megütlegelte, irta a Lói (szoboszlói) tanácsról szóló versét, melyben a szoboszlói tanácsot meghurczolja. Ezzel felhagyott hivatalával és vándorköltő lett. Meghalt 1832. szeptember 13-án szülőhelyén. Mint Farkas maga irja, húsz év alatt 180 ívből álló poétai munkákat adott ki, melyek ma mint nagy ritkaságok igen keresett bibliográfiai czikkek.
Ezek után még ide iktatjuk a magyar birodalom területén 1848. január 1-én létezett nyomdák jegyzékét; összesen volt ekkor Magyarországon 55 helyen 70 nyomdaműhely található, melyek a következő városokra oszoltak szét:
Arad:
Beichel József
Schmidt József
Beszterczebánya:
Machold Fülöp
Brassó:
Gött János
Buda-Pest:
Bagó Márton
Egyetemi nyomda (művezető: Krünner Lipót)
Landerer és Heckenast
Kozma Vazul (Beimel J.)
Trattner-Károlyi
Csik-Somlyó:
Szt. Ferencz-rendi ny.
Debreczen:
Városi nyomda (műv. Tóth Endre)
Eger:
Érseki liczeumi nyomda (műv. Joó János)
Eperjes:
Redlitz Ede
Eszék:
Diwald Károly
Esztergom:
Beimel József
Fiume:
Karletzky testvérek
Györ:
Özv. Streibig Klára 
(nyomdabérlő: Sauervein Géza)
Gyula-Fejérvár:
Püspöki nyomda
Kaposvár:
Knezevits István (szünetelt)
Károlyváros:
Prettner János
Kassa:
Ellinger János
Werfer Károly József
Kecskemét:
Szilády Károly
Kolozsvár:
Ev. ref. főtanoda nyomd. (műv. Szathmáry Mih.)
Liczeumi nyomda (műv. Bartók Lukács)
Méhes Sámuel
Komárom:
Weinmüller Francziska
Kőszeg:
Reichard Károly fiai
Lőcse:
Werthmüller János
Magyar-Óvár:
Czéh Sándor
Marmaros-Sziget:
Kincstári nyomda (műv. Kádár József)
Maros-Vásárhely:
Ev. ref. főtanoda nyomd. (műv. Kali Simon)
Miskolcz:
Tóth Lajos
Nagy-Becskerek:
Pleitz F. Pál
Nagy-Enyed:
Kollégiumi nyomda (szünetelt)	Nagy-Károly:
Gőnyei József
Nagy-Szeben:
Closius György
Krafft Vilmos
Steinhausen Tivadar
Nagy-Szombat:
Spanraft Mihály
Nagy-Várad:
Tichy Alajos
Nyitra:
Neugebauer József
Pápa:
Ev. ref. főtanoda nyomd. (műv. Magda Lajos)
Pécs:
Liczeumi nyomda (műv. Nagy Benjamin)
Pozsony:
Belnay örökösei (Landerer és Heckenast)
Schmid Antal
Weber Simon Lajos (szünetelt)
Wigand Károly Frigyes
Rozsnyó:
Kék László
Sárospatak:
Főtanodai nyomda
Selmeczbánya:
Lorber Ferencz
Sopron:
Lenk Sámuel
Szabadka:
Bittermann Károly
Szakolcza:
Skarnitzl és fiai
Szarvas:
Réthy Lipót
Szatmár:
Fuchs József
Szeged:
Grünn János
Szegzárd:
Perger Sándor
Székesfejérvár:
Özv. Számmer Pálné
Szombathely:
Bertalanffy Imre
Temesvár:
Beichel József
Ujvidék:
Kaulitzy testvérek
Medakovits Dániel
Ungvár:
Ellinger János fiókny.
Vácz:
Plöszl (Plessel) Lipót
Varasd:
Platzer József
Veszprém:
Ramazetter Károly
Zágráb:
Dr. Gaj Lajos
Suppan Ferencz
Zala-Egerszeg:
Megyei nyomda (műv. Tahy Gyula).	
Ezek közt van azonban a pozsonyi Weber-féle, a kaposvári és a nagyenyedi teljesen szünetelő nyomdákon kívül még vagy tiz-tizenöt olyan, melyek – mint az eszéki, eperjesi, lőcsei – alig számbavehető működést fejtettek ki. Egy csapással változott ellenben a helyzet 1848. márczius 15-ével; ekkor kevés lett a nyomda, kevés a szedő és minden egyéb munkaerő, mely nyomtatványok előállitásával foglalkozott. Új nyomdák keletkeztek, szedők meg nyomók seregestül jöttek külországokból. Erről azonban majd munkánk második részében szólunk.

A rokon iparágak köréből
A grafikai művészetek egyéb ágairól is meg kell rövid vonásokban emlékeznünk, mivel a nélkül nem volna teljességében áttekinthető az előbbiekben ecsetelt kép.
Első sorban a könyvek illusztrálását véve szemügyre, látjuk, hogy azok ugyan szedés tekintetében sablónosan készültek, az ezt a kort egész 1848-ig jellemző száraz osztrák és német modorban, mindazonáltal Kazinczy és mások azon voltak, hogy kiadásaikat mindig valamely rézmetszetű portrét vagy egyéb tárgyú kép díszitse; Vörösmarty első munkái is rézmetszetekkel jelentek meg. Orosz Józsefnek Pozsonyban 1834-ben megindult Fillértára vegyesen kőrajz- és rézmetszet-mellékleteket közölt. Nagyon szépek voltak a negyvenes években Landerer és Heckenastnál készült, aczélmetszetekkel ékesitett almanachok is.
Abban az időben Magyarország igen sok rézmetsző művésszel dicsekedhetett, kik közül kiválik a jeles Karacs Ferencz. Kivüle Budapesten még vagy tiz rézmetsző és réznyomó birt műintézettel. Kolozsvártt Nagy Sámuel rézmetsző működött, Magyari Lajos pedig kőmetsző volt. Czetter Sámuel Orosházáról származó rézmetsző 1787-től 1806-ig működött.
Érdekes mozzanatot képez a debreczeni kollégium tanulóinak a rézmetszés terén a század elejétől egészen 1812-ig kifejtett tevékenysége, midőn nemcsak a tanulmányaikhoz szükséges ábrákat, hanem teljes atlaszokat, földgömböket és száznál több állatalak mintáit maguk állitották elő. E munkásságról tesz tanúságot a következő czímű tankönyv is: »Oskolai magyar uj Átlás. Kidolgozta és a mennyire lehetett a Nemzet Nyelvében alkalmaztatta Budai Esaiás. Metszették és nyomtatták Endrédi Jó’sef és Szoboszlai Sámuel segítségével Erős Gábor, Pap Jó’sef és Pethes Dávid Debreczenbenn, 1804.«
A műkedvelő debreczeni ifjak közt legtöbb tehetséget Erős Gábor árult el a rézmetszésben.
***
A fametszés művészete a Nürnbergből beszármazott Riedel Károly Ágost személyében talált a negyvenes években hivatott ápolóra. Keze alól egész sereg képzett fametsző került ki. Köztük két nyomdász is kitüntette magát. Ezek egyike Huszka Lajos, a másik Potemkin Alfonz volt.
Huszka Lajos Farkasdon (Nyitra-m.) született 1826-ban, s mint szedőtanoncz 1841-ben Trattner-Károlyinál lépett a nyomdász-pályára. Főnöke, Károlyi István, észrevette a fiatal Huszkában a fametszés iránt érzett hajlamát és ügyességét, saját költségén kiképeztette Riedelnél, kinek felügyelete alatt annyira tökéletesítette magát Huszka, hogy Heckenast a később megindított Üstökös és Vasárnapi Ujsághoz szerződtette őt mint fametszőt és azóta állandóan e műág terén működik a fővárosban. Most, hogy az ábrák többnyire kemigrafiai uton készülnek és ezáltal a fametszéssel való foglalkozás teljesen elvesztette jövedelmezőségét, Huszka csendes visszavonultságban éli öreg napjait.
Riedel másik szedő-tanítványát, Potemkin Alfonzt, Bucsánszky Alajos képeztette ki a fametszésben. Potemkin 1891. julius hó 10-én hunyt el végelgyengülésben, élete 70-ik évében.
***
Senefelder lángeszének szüleményét, a kőnyomást, feltalálása után nálunk is csakhamar kultiválták. 1806-ban lépett Senefelder Münchenben találmányával a nyilvánosság elé, s 1815-ben már Pesten is működik egy Richter nevű litográfus, még pedig elég szép sikerrel. Ezután hamar elszaporodtak emez új sokszorosító eljárás művelői hazánkban. Budán Szakmáry József, Pesten Grimm Vincze, Szerelmey Miklós és mások gyakorolják azt. Nagy-Szebenben 1822-ben Bielz Mihály (szül. 1787-ben, † 1866-ban) alapítja az első litográfiai intézetet, melyben Barra Gábor elsajátítja az új művészetet, hogy azt mint nyomdabérlő Kolozsvárt művelje. Ugyancsak abban az időben a kolozsvári ref. kollégiumi nyomda is rendezett be kőnyomdát. Egyéb helyeken is, mint Pozsony, Kassa, Szeged és más városokban korán gyakorolják és megkedvelik Senefelder nyomtató eljárását, melyet ugyan szintén a czenzura békóiba szoritottak, de azért aránylag mégis szépen haladt.
Kezünkbe akadt egy 1848-ban Emich Gusztáv kiadásában megjelent Balatoni Album czímű díszmű, mely Batthyány Lajos grófnak ajánlva, Szerelmey Miklós pesti »műkőnyomdájából« került ki, s a Balaton vidékét mutatja be szépen sikerült kromolitografiai tájképekben, mig a leiró rész ötven-hatvan oldalra terjedőleg tipografiai uton van előállítva. E képek a hazai kőnyomtató művészet igen dicséretes előhaladtságáról tanuskodnak.
***
A grafikai műágak legfiatalabb hajtása, a fényképészet, szintén elég korán talált nálunk lelkes felkarolókra. Habár a daguerrotipiát csak 1839-ben találták fel Francziaországban, már a negyvenes évek elején Magyarországban is ismeretessé lett a fényképészet.
Ez időben Nagy-Enyeden élt a hires tudós Zeyk Dániel, a ki nemcsak daguerrotipirozni tudott, a mihez a gépet is maga készítette, hanem az öreg Niepce Nikeforusnak úgynevezett »photogalvanographie« eljárását is tanulmányozván, sikeres műveket állított elő ezen az uton Kolozsvárt, hová Nagy-Enyednek az oláhok által való felégetése után költözködött. Míg Niepce és utána az angolok sikeres fotogalvanografiákat nem tudtak létrehozni, addig Zeyk Dániel tudott ily fotogalvanografiákat készíteni.
A negyvenes évek elején Nagy-Enyeden Zeyk Dánieltől Budai Károly jeles ékszerész és Buda Elek földbirtokos tanulták meg a Daguerre-féle eljárást.
A negyvenes évek közepén Apor Károly báró és Kornis Zsigmond gróf kezdtek a Daguerre-féle eljárással amatörösködni és pedig nem csekély sikerrel. Az első, miután a rendes fényképészeti téren, különösen a »nagyitások«-ban tünt fel, 1877-ben meghalt. A második, mint valóságos lángész, a ki Veress Ferencz mesterével dolgozván, a »jodbrom-ezüstemulzió«-ról már gondolkozott, meghalt 1854-ben.
Az ötvenes évek elején Veress Ferencz a »talbotypie« eljárását Budai Károlytól tanulta meg Kolozsvárt, mely eljárást Budai Bécsben tanulta meg. Ez időben Budapesten három különösen jeles fényképező létezett: Cavalki, Strelisky és Kramolin. Az első kettő eredetileg aranyműves-segéd, az utóbbi gyógyszerész volt. Elsőnek Cavalki sajátította el a daguerrotipiát két angoltól, kik 1843. tavaszán jöttek Pestre. Ő avatta be Streliskyt is, ugy hogy azután együtt hozattak gépet és folytatták tanulmányaikat.
Streliskyhez járt akkoriban egy Kramolin nevű gyógyszerész, ki szintén a daguerrotipiával foglalkozott és ki legelőször készített Magyarországon papirlemezeket 1847-ben; később mint fényképész önállósitotta magát Bécsben.
Veress Ferencznek a nagyon kezdetleges Talbot-féle eljárást csakhamar annyira javitani sikerült, hogy a fényképészettel, mint kenyérkeresetével léphetett fel Kolozsvárt.
Folytatjuk e rovatot azzal, a mivel tulajdonképen kezdeni kellett volna: a papirgyártással.
Mint tudjuk, hazánk már a XVI. és XVII-ik században szépen fejlődött papiriparral dicsekedett, mig a folyó évszázad első negyedében a géppapirgyártás nálunk is meghonosult. Az első ilynemű angol mintára berendezett géppapir-gyárat 1827-ben állította fel a Smith és Meynier czég Fiuméban; sok kedvezőtlen, visszás körülmény daczára a vállalat nagy virágzásnak indult és már a század közepén gyártmányaival a legtávolabbra eső tengerentúli helyeken is becsületet szerzett a magyar iparnak.
Kevéssel azután alakult a Beszterczebánya mellett levő Hermándon a hermaneczi papirgyár, szintén nagyobbszerű berendezéssel, a mely számot tevő faktorrá lett a hazai papirgyártás terén s már az e század közepe előtt rendezett hazai ipari kiállításokon elsőrangú kitüntetésekben részesült.
Ugyanebben az időben a nagyszlabosi és masznikói gyárak is berendezkedtek géppapir készitésére és kitűnő gyártmányaik fentartván régóta szerzett jó hirnevüket, tovább is nagy kelendőségnek örvendettek.
***
A könyvkötés mestersége szintén már igen korán virágzott Magyarhonban. A magyar könyvkötészet bölcsőjét, a mint a rendelkezésre álló adatokból megállapítani lehet, Pozsonyban, Nagyszombatban, Kolozsvárott, Brassóban, Gyulafejérvárott és Debreczenben ringatták, a hol is a legrégibb keletű (XV. századból származó) bőrkötések készültek. A festett pergamentkötéseket még a mult században is nagy becsben tartották, ugy annyira, hogy a debreczeni ref. kollégiumban még mindig több, abban az időben remekelt mesterek kötéseit őrzik.
Szép hirre tettek szert Kolozsvártt Lőtsei Sámuel, Guttmann János, Tiltsch János és mások, kik részint mint kompaktorok, részint mint könyvkiadók fejtettek ki nagy tevékenységet.
A könyvkötés egy rokonága, az üzleti könyvek gyártása, nálunk kezdetben lassan haladt. A harminczas években szegény diákok foglalkoztak a könyvek vonalozásával. A diákok konkurrensei gyanánt nemsokára a már lerombolt Ujépületben levő tüzérek léptek föl, a kik a könyvek vonalozását üzletszerűen folytatták. Külön üzletet e czélra Schuller nyitott Budapesten a Nyár utczában 1837-ben, mely műhely azonban csak kezdetlegesen volt fölszerelve.
A negyvenes évek elején váratlanul fordulópont állott be a készitésmódban. Schnierer Károly, nyug. hadnagy, ugyanis oly szerkezetű vonalzógép eszméjével foglalkozott, melynek segitségével a vonalozás az addiginál gyorsabban volna foganatositható. Eszméjét Bachmayer József asztalosmesterrel, a későbbi lipótvárosi elöljáróval közölte, kinek a kifejtett eszme annyira megtetszett, hogy Schnierer benne lelkes munkatársra talált. Hosszas kisérletezés után végre sikerült a gépet megalkotni, mely az akkori időben egyedül állott a maga nemében és a legtökéletesebbnek ismerték el.
Schnierer ezután megalapította az első modern vonalozóintézetet, mely örvendetes virágzásnak indult. Főtörekvése volt gépje számára fiatal erőket nevelni; első tanoncza Vayda Frigyes, a második pedig Marnitz Frigyes volt. Az intézet kereskedelmi ügyeinek vezetésére a Spitzer Gerzson czégnek könyvvezetőjét, Posner Károly Lajost sikerült megnyernie, a kinek néhány év múlva az egész intézetet át is adta. Ismeretes, hogy Posner kiváló üzleti tulajdonságai mellett ez az iparág mily nagy lendületnek indult Magyarországon. Schnierer gépei pedig külföldön is forgalomba jöttek, új irányt adva az üzleti könyvek gyártásának.
***
A könyvnyomtatásnak utolsó, azonban fontosságra elsőrangúnak mondható rokonága, a termékeinek életet adó forgalmi és közvetítő tényezőként szereplő könyvkereskedői szakmában – ha eltekintünk a Mátyás király korabeli Budának könyvkiadóitól – a törökvilág kiséretében járt zavaros idők megszűntével csupán csak a könyvkötőket látjuk tevékenykedni. Ezek voltak egyúttal kiadók is, kolportőrök is, kik portékájukat vásárról vásárra, községeket és uri kuriákat fölkeresve, terjesztették.
A folyóiratokra és egyéb irodalmi termékekre történt előfizetéseket is rendesen vásárok alkalmával bonyolitották le. Igy egy 1797-ben Váczon megjelent prédikácziós könyvben a következő figyelmeztetést olvassuk: »Tudósítás. A kik ezen Prédikátzióknak 2-ik Darabjára előre-fizetni kivánnak, a jövő Jósef-Napi Pesti vásárra elő-fizetéseket az-az: 25 garasokat vagy hozzám el-küldeni, vagy a’ tudósításban említett előfizetéseket bé-szedő Uraknál bé-fizetni méltóztassanak.«
Lassan-lassan kifejlődött nálunk is a rendszeres könyvkereskedő-üzlet. Pozsonyban 1715-ben volt könyvesboltja Kämpf Sándornak, ki a bajorországi Schweinfurtból származott oda.
Budán is, Pesten is a mult század közepe táján látjuk a könyvkereskedőket feltünni. Igy Pesten már a mult század első felében fejtett ki szép tevékenységet Mauss János Gellért könyvkereskedő mint kiadó; Köpf György könyvárus 1769-ben a városi igazgatásban mint centum viratus vett részt, 1777-ben pedig külső tanácsosa lett (exterior senatus) Pest városának. Ugyanitt nyitott könyvesboltot 1768-ban Weingandt János György, mely üzletet később (1800-tól fogva) az Eggenberger-czég birja.
A jelen század elején három nagy czég keletkezett egyszerre Pesten, úgymint a Müller Józsefé, Kilián testvéreké és Hartleben Konrád Adolfé. Utóbbi Mainzban született 1778-ban s Bécsből került hozzánk 1802-ben. Itt megnősült, nőül véve egy ó-budai gyógyszerész leányát, kinek hozományával birtokába jutott Ivanics budai könyves-üzletének, melyet aztán Pestre tett át. Miután itt összeszedte magát, 1847-ben megint visszament Bécsbe és ottan 1863-ban elhunyt.
Régi keletkezésű a mai Wodianer F. és fiai czég is, melyet 1795-ben Leyrer József alapított, kinek fia 1848-ban Lantossy-ra változtatta nevét.
1841-ben két nevezetes czég jött létre: Geibel Károly Frigyes és Emich Gusztáv. Mig azonban Geibel külföldi létére tiz-tizenöt évi ittlét után újra kiment Lipcsébe, addig az Emich-czég alapítása a legjobb hatással volt nemzeti irodalmunkra nézve.
Emich Gusztáv régi nemes család ivadéka. Elődei Boroszló környékén éltek, honnét Ausztriába származtak át. Apja, Emich Ferencz Farkas, szegény, de művelt ember, Bécsből Budára költözvén, itt megnősült, hozományul a Pascal-féle péküzletet kapta. Emich Gusztáv Pesten született 1814. november 3-án s szülői házában gondos neveltetésben részesült. Iskolái bevégeztével a könyvkereskedői pályára lépett. Tapasztalatai gyarapitására Bécsben, Lipcsében és Párisban segédkezett. Ezután visszatérve Pestre, 1841-ben önálló könyvkereskedést nyitott, s innentől fogva – mint Sennowitz Adolf irja – addig nem ismert széles kiterjedésű tevékenységet fejtett ki, mint könyvkiadó. 1842-től 1868-ig, midőn üzletét valamennyi ágával az Athenaeum részvénytársulatnak átadta, nem kevesebb mint 663 művet adott ki 850 kötetben, melyből 629 magyar nyelvű volt, s igy csak 34 mű esik a többi nyelvekre, u. m. 32 német, 1 latin és 1 franczia.
Legnagyobb érdemet szerezte Emich Petőfi Sándor műveinek kiadásával. Hogy mint lótott-futott eleintén Petőfi verses füzeteivel a hóna alatt könyvárustól könyvárushoz, hasztalan kinálva nekik verseit, eléggé ismeretes. De bizony Petőfi verseire nem akadt kiadó, miglen Emich Gusztáv rá nem szánta magát azok kiadására. Ő már jól észlelhette, mily rohamosan emelkedik a költő hire és kedveltsége, tapasztalván azt Petőfinek egyes apróbb munkáinak kiadása által. Ambicziójának az a gondolat, hogy midőn Petőfi Sándor költeményeinek kiadójaként lép föl, egyszersmind az ő saját neve hirét örökiti meg, nem engedé őt habozni s megszerezte Petőfitől versei ama gyüjteményét, mely a költő 1842–1846-ik szerzeményeit foglalta magában. E kiadás Kozma Vazul nyomdájában már 1847. márczius 15-ére elkészült és a könyv-piaczon történt megjelenése irodalmi eseményt képezett. A lapok vetélkedtek a verskötet – mely a költő rézmetszetű arczképével volt ékesítve – elismerésében és dicséretében. Szerző és kiadó e szerint meg lehetett elégedve ez első teljes kiadás erkölcsi és anyagi eredményével, s létrejött köztük az alábbi szerződés, melyet irodalom-történeti fontosságánál fogva szószerint iktatunk ide:
Szerződés.
Alulirottak következendő szerződésre léptünk:
1-ször. Én, Petőfi Sándor összes költeményeimet, melyeket Emich Gusztáv könyváros 1847-ben egy kötetben kiadott s melly kiadásnak czimlapja és tartalma ide mellékeltetik, örökre eladtam, minek következtében a föntebbi kötet ezentúl az ő kizárólagos sajátja.
2-szor. Én, Emich Gusztáv mint kiadó fizetek a szerzőnek egyszer mindenkorra (semel pro semper) 1500 – mondd egy ezer öt száz – pengő forintot három egyenlő rátában és pedig a folyó 1847-ik évi junius 27-én 500 – mondd öt száz, 1847-ik október 1-én 500 – mondd öt száz és 1847-ik november 20-án az utolsó 500 – mondd öt száz pengő forintot.
3-szor. Én, Petőfi Sándor ezen szerződés következtében egyszersmind kötelezem magamat az ezentúl irandó költeményeimet egyes kisebb darabokban, vagy kötetekben ki nem adni, hanem azokat összegyüjteni, mig egy olyan kötetet képeznek, mint ezen első nagy kötet (tudniillik nagy nyolczadrétben 35 ivet körülbelül) s ezen második folyamot nem másnak adni el, mint Emich Gusztáv kiadó könyvárosnak, az előre meghatározott dijért, egyszer mindenkorra (semel pro semper) 2000 mondd: kétezer pengő forintért.
Ezen szerződést két egyenlő példányban elkészitettük és saját aláírásunkkal s pecsétünkkel megerősítettük.
Kelt Pesten junius 26. 1847.
Emich Gusztáv, könyváros
Petőfi Sándor
Áttérve Emich Gusztáv nyomdászati működésére, minthogy az már könyvünk tulajdonképeni keretén kivül esik, csak röviden foglalkozhatunk azzal. E szerint Emich az 1848. nyarán Eisenfels Rudolf által Pesten nyitott nyomdát 1850. szeptember 25-én vette meg s azt üzleti vállalkozásaival csakhamar a főváros egyik elsőrangú nyomda-intézetévé alakitotta át. Nyomdájának híre 1867-ben érte el tetőpontját, midőn a párisi világkiállítás számára készült Márk krónikája a magyarok viselt dolgairól czímű munkával lépett a nyilvánosság elé. A könyvsajtón előállított színnyomásnak ezzel a remekével, mely a bécsi császári könyvtárban őrzött eredeti kézirat aranyban díszlő, tüzes festésű miniatürjeit híven adja vissza, Emich könyvkiadói és nyomdászati pályájának mintegy zárókövét rakta le, el nem enyésző hírnevet szerezve magának e nagyszerű kiadványával.
Az elismerés nem is maradt el. A párisi kiállításon e nagy munkát a legnagyobb kitüntetéssel, a grand prix-vel, jutalmazták, Magyarország királya pedig »emőkei« előnévvel a magyar nemességgel ruházta fel Emichet. 1868. október 1-én átadta kiterjedt üzleteit az Athenaeum részvénytársaságnak, hogy megrongált egészségét helyreállitsa és huszonhét éves fáradalmas munka után nyugalomban élvezhesse fáradozása bő gyümölcseit, de – fájdalom – már késő volt. Egy régebben szerzett baj ágyba döntötte s 1869. április hó 3-án meghalt.
Nagy kihatással volt a Göttingából származó Wigand Ottó és Károly Frigyes testvéreknek megjelenése is serdülő irodalmunk fejlődésére. Wigand Ottó (meghalt 1870. október 10-én Lipcsében) 1816-ban telepedett le Kassán mint könyvárus, honnét 1827-ben Pestre helyezte át üzletét.
Kazinczynak barátsága nemes hatással volt a fiatal göttingai könyvárusra, a ki azonnal megszerette új hazáját és irodalmát, sőt annak csakhamar számot tevő tényezője is lett s rohamosan hóditotta meg magának az irodalmi körök és a nagy közönség rokonszenvét. És méltán, mert az első magyar lexikon, az Esméretek tára kiadása, az akkori szerény viszonyok közt vakmerőség-számba ment. A fiatal német példát adott a magyar hazafiságból s a nemzeti ébredésnek ő volt irodalmi szócsöve. Számos kis és nagy munka hirdette tevékenységét; Széchenyi, Kisfaludy Sándor, Majláth János és sok mások munkái, köztük nem egy politikailag kompromittáló irat is. A czenzura nem is nézte jó szemmel ezt a »rebellis könyvkiadót«, a ki a legszigorúbb tilalom daczára elég vakmerő volt Lipcsében kinyomatni a Wesselényi Miklós Balitéletek czímű könyvét (a czímlapon »Bukarest 1833«) s azt be is csempészni, sőt azon túl is adni. Nem csoda tehát, ha az 1833. év egyik napján Wigand neszét vette, hogy ellene elfogatási parancs adatott ki. Üzletét rögtön átadva Heckenast Gusztáv sógorának, még az éjjel menekült s Lipcsében telepedett le.
A fiatal Heckenast az átvett üzletet épp oly eréllyel folytatta, mint elődje és nagy virágzásra is emelte. 1840 óta a vele társaságban levő Landerer nyomdájának kereskedelmi vezetését is magára vállalta, mig Landerer a nyomda technikai vezetését tartotta meg. 1848-ban Heckenast könyvkereskedését Edelmann Károlynak adta el, de a Wigandtól átvett kiadóüzlet kizárólag az övé maradt azontúl is. Ennek czége Heckenast Gusztáv, a nyomdáé pedig Landerer és Heckenast volt.
Wigand Károly Frigyes előbb Sopronban, aztán Pozsonyban nyitott könyvkereskedést, utóbbi helyen nyomdát is állítva, mely maig is fennáll.
Emlitésre méltóbb könyvkereskedések és kiadóhivatalok létesültek még a század első felében: Debreczenben (1805-ben) Csáthy György; (1842-ben) Telegdy K. Lajos; Kolozsvártt (1835-ben) Barra Gábor; Pozsonyban (1831-ben) Bucsánszky Alajos, a mely czég 1847-ben Pestre telepedett át. Ugyanitt alapíttatott 1848-ban a Sz. István-társulat könyvkiadó vállalata is.
1848-ban Budapesten következő könyvkereskedő czégek léteztek: Bucsánszky Alajos, Edelmann Károly, Eggenberger József, Emich Gusztáv, Geibel utóda (Grill), Heckenast Gusztáv, Kilian György, Lantossy József, Magyar Mihály, Müller József; végre a Trattner-Károlyi czég.
***
Munkánk ezzel elérte első részének befejezését. Befejezhetjük ezt itt már azért is, mert 1848-czal kezdik a modern alkotású gyorssajtók lassan-lassan kiszoritani a még Gutenberg mesterünktől ránk maradt kézi nyomtatósajtókat.

MÁSODIK RÉSZ
1848–49 magyar nyomdászata
Visszatekintés az előzményekre
Munkánk első részének bevezető soraiban az általános helyzettel foglalkozó szemlénket ott hagytuk el, hogy végre a harminczas évek beköszöntésével szép reményekre jogositó fordulat állott be hazai közviszonyainkban.
E fordulat nem kis részben a külföldön végbement jelentős eseményekre vezethető vissza. A közvélemény ébredése folytán a szent-szövetség zsibbasztó ólomsúlya fokozatosan elveszité hatalmát; először is Francziaországban történt a szabadság szellemének megnyilatkozása az 1830-ban végbement juliusi forradalommal, midőn ugyanis a Bourbonokat elűzték és a liberálisabb gondolkozású Orleans-ház került a királyi trónusra. Ezt követte 1831-ben Lengyelországnak az oroszokkal való élet-halál küzdelme; végre futótűzszerűen látjuk terjedni a »fiatal Olaszország« propagandáját az olasz egység eszméjeért. Szóval, majd egész Európában kezdtek a népek felocsudni álomszerű csüggedésükből.
Ez események kölcsönhatása alatt hazánk szabadelvű elemei is újabb erőt és lelki bátorságot nyertek a bécsi kormány és aulikus (meghunyászkodó) hiveinek alkotmányellenes intézkedéseivel szemben kifejtendő védelmi harczra. Már az 1825-re behívott országgyűlésen, de még inkább az 1832–36-iki diétán látjuk Széchenyi István korszakalkotó személye körül csoportosulni ama hazafiak sorát, kik karöltve a »legnagyobb magyarral« újra rakják le Magyarország ezeréves életalapját. Az 1832–36-iki országgyűlésnek egyik jellemző vonása volt az alsó tábla harcza a czenzura megszüntetése érdekében. Erre a diétára a vármegyék már követi utasitásaikba foglalták a sajtó szabadságának sürgetését. De mindhiába, megakadt biz az eziránt hozott javaslat a főrendek csökönyösségén, kik egyszerűen megtagadták az ahhoz való hozzájárulást.
Az első kisérlet tehát meddő eredménnyel járt, a mi azonban Kossuth Lajost nem gátolta abban, hogy a tettek terére lépjen. Ekkor adja ki az általunk már emlitett Országos Tudósitásokat, mely irott ujságot az országgyűlés berekesztésével a szintén igy előállitott Törvényhatósági Tudósitások követte. Midőn azután az abszolutisztikus hatalom erőszakoskodni kezdett és Kossuthot merész vállalkozása miatt elitéltette, az elkeseredés oly általánossá lőn, hogy végre Bécsben is belátták a czenzura enyhitésének szükséges voltát. Megengedték a hirlapoknak, hogy az országgyűlésekről terjedelmesebb tudósitásokat közölhessenek s utasitásul adták a czenzoroknak, hogy a szerkesztőkkel szemben szelidebb eljárást tanusitsanak. Nagyon ravasz intézkedése volt ez a kormánynak, mely a jóakarat szinében tündökölt ugyan, valósággal pedig csak az volt a czélja, hogy a teljes sajtószabadság további sürgetését megakadályozza. És e számitás teljes mértékben sikerült. A rendek, látván, hogy a sajtó most már szabadabban mozoghat, elejtették a sokszor sürgetett sajtószabadság ügyét, s midőn 1840-ben a czenzura enyhébb szervezetet nyert, az elégületlenség oszladozni kezdett s úgy látszott, hogy legalább e kérdésben a béke a kormány és a rendek között helyreállt.
Időszaki sajtónk a szigorú czenzura miatt egész 1840-ig nagyon kezdetleges állapotban volt. Folyton az úttörés jellege látszott meg rajta, alig haladt valamennyire. Hirlapjaink csak anyagot kölcsönöztek a külföldi, különösen a fejlett franczia és angol hirlapirodalomból, de nem irányt és szellemet, ezért voltak oly száraz tartalmúak lapjaink. Hirlapszerkesztőink még nem tudták megválasztani az anyagot, melyből az ujságnak tájékozódnia kell, összeszedtek mindent válogatás nélkül, hogy a szükséges mennyiség meglegyen, a minőségre nem sok figyelemmel voltak. Nem is találunk hirlapjainkban egyebet hirek csoportositásánál. Úgynevezett politikai lapjainkban nincs politikai kérdés megvitatva, semmi politikai eszme fejtegetve.
1801 és 1830 közt a lapok általában hetenkint kétszer jelentek meg és alakjok is, mely a mult században a magyar lapoknál többnyire nyolczadrét volt, a politikaiaknál kis negyedrétre változott át. 1801-ben volt négy magyar, három német, egy latin, összesen nyolcz; 1830-ban már tiz magyar, kilencz német, három szláv, egy latin, összesen 23 lapunk. 1840-ben a magyar hirlapok száma meg már 26 volt.
1841. január 2-án inditotta meg Landerer Lajos Kossuth szerkesztése mellett a Pesti Hirlapot. E lap korszakot alkotott a magyar hirlapirodalomban; a szerkesztő népszerű egyénisége, még inkább pedig élénk, páratlan irálya, mely utóbbi éppen úgy értette az érzelmeket feltüzelni, mint a szárazabb vitatkozásokat is vonzó módon az olvasók elé adni: e körülményeknek tulajdonitható, hogy e lap nálunk addig szokatlan elterjedést és kedveltséget szerzett magának. Rövid idő alatt ötezernél több példányban kelt el, s nemcsak tükre, hanem fő mozgatója is lett a szabadelvű nemzeti törekvéseknek. Egy év mulva Kossuth lemondott a szerkesztésről, s 1844 közepétől Szalay László alatt, ki nem birván oly népszerűséggel, az előfizetők száma ötszázra apadt; egy évvel később azonban, Csengery Antal szerkesztése mellett, megint ötezerre emelkedett.
A Pesti Hirlap eleinte hetenkint kétszer, később (1845-től) négyszer jelent meg. Alakja ívrét volt, három-három hasábra osztva, számszerint két ívnyi terjedelemben, melyhez ritkán még külön félív hirdetés volt csatolva.
A technikai kiállitásra nézve Szabó Dezső szaktársunk egyik idevágó dolgozatában a következőket mondja: Mig a mult század végén s e század elején megjelent hirlapok és folyóiratok, az akkori körülményekhez képest, meglehetős technikai beosztással birnak, addig – elég csodálatos – a negyvenes évek egyes nagyobb alakú politikai lapjai e tekintetben a lehető legprimitivebbek. Ilyen a többi között a Landerer és Heckenast nyomdájában hetenkint négyszer megjelent Pester Zeitung (kettős finom hasábléniákkal!), melyhez képest a Magyar Hirmondó remek munka volt.
Kossuth lapjának ellenlábasa a konzervativ Világ volt. A közvélemény Kossuthtal tartott s kivévén a Méhes Sámuel által szerkesztett Erdélyi Hiradót, a többi összes lapokat gyanus szemmel tekintette. A magyar hirlapirodalom első virágzását ekkor érte el.
Párhuzamos föllendülést mutat a lapokkal a könyvirodalom is. Míg a XVIII. század utolsó három évtizedében csak harmincz-negyven magyar könyv jelent meg évenkint, addig 1801–30-ig azok száma évente 80–100-ra tehető vagyis, hogy majdnem háromezer magyar nyelvű nyomtatvány látott napvilágot jelen századunk első harmincz esztendejében, azonkivül még 500 latin, 300 német és 22 szláv nyelvű. Még hatalmasabb arányokat vett a hazai könyvnyomtató-sajtó produkcziója 1831-től 1847-ig, mely időközben négyezer magyar nyelvű, az idegen nyelvűekkel együtt pedig hétezer nyomtatvány jött forgalomba Magyarországon.
A nyomdászatnak e rendkivüli emelkedését azonban csak a nemzetnek a százados tespedtségből való föleszmélése tette lehetővé; a népnek valamennyi rendje és kasztja öntudatára ébredt a benne élő őserőnek és vállvetett egyetértésben iparkodott az elődei mulasztásait kulturális fejlődésünk terén helyrepótolni. Kiinduló pontja volt e nagyratörekvésnek a Magyar Tudományos Akadémiának 1831-ben történt létrejötte. Örökké el nem enyésző fénnyel fog honi évlapjainkon ragyogni az a momentum, midőn a fiatal gróf Széchenyi István délczeg huszártiszti uniformisban az 1825-iki pozsonyi országgyűlés alsó házában, a Tekintetes Karok és Rendek (a nyilvános üléseket az akkori rend és szokás szerint előkészitő) kerületi gyűlésében, november 3-án felállott s engedelmet kért, hogy szólhasson a tárgyhoz, mely az Akadémia létrehozása körül folyt, ezeket mondva: »Nekem (a főrendnek) e helyen (a követek kerületi gyűlésében) szavam ugyan nincs, de ha oly intézet állittatik, mely a magyar nyelvet kifejti, s azzal segiti nemzetünk magyarrá tételét: birtokaim egy esztendei jövedelmét áldozom reá«. Széchenyi nem mondotta mennyi az, de barátai, kik vagyonát ismerték, 60.000 pengő forintban állapitották azt meg s ez összeg lett tényleg az első alapitó alapitványa.
A lelkes példa gyújtott és midőn az 1827. évi XI. törvényczikkben letéve lőn az alapitás köve, az Akadémia alapja 250.000 forintra volt kiegészitve, 1831. február 14-én pedig már megnyilt első rendes nagygyűlése.
Hazai közművelődésünk egy másik kiváló tényezője, a Magyar Nemzeti Muzeum, szintén gyarapodott abban az időben a Jankovich Miklós nagyhírű gyűjteményével, melyben százezernél több nyomtatvány, kétszáz kódex, hatezer okirat, háromezer érem és több ezer magyar műipari vagy történeti becsű régiség volt, s melyet a nemzet vásárolt meg 125.000 forintért a muzeum számára.
1836-ban alakitották meg a Kisfaludy-Társaságot, nemkülönben az üllői-uti Köztelken székelő Országos Gazdasági Egyesületet is, mely társulatok a maguk érdekkörükben intenziv tevékenységnek voltak kezdeményezői.
A közoktatás terén szintén tért kezdett foglalni a nemzeti irány. 1830-ig latin volt a felsőbb oktatás, ettől fogva magyarul is kezdtek tanitani, 1833-ban már teljesen megmagyarosodott a tanitás-rendszer. Az 1835. évben léptették életbe a szabályszerű rajztanitást, 1845 óta pedig a tornázást is rendszeresitették. 1844-ben jött létre a József-ipartanoda, a mai politechnikum. Humánus intézetek, mint árvaházak, vakok és siket-némák oktatása, szintén buzgón felkaroltattak.
Ugyanekkor kezdték az orvosok és természettudósok évi gyűléseiket rendszeresiteni. Ily gyűlések tartattak 1841-től felváltva minden évben vagy Pesten vagy valamely vidéki központon egészen 1847-ig. Ez évtől fogva szüneteltek egészen 1863-ig, mely évben újra feléledtek e gyűlésezések.
Az iménti szellemi újjászületéssel karöltve járt a nép széles rétegeinek kenyeret és munkát adó ipar és kereskedelemnek nemzeti alapokra való fektetése, illetve a külföld gyámkodása alól való felszabaditása. E téren is Budapest képezte a tevékenység forráspontját. Az ez iránti fejlődési proczesszusnak hatalmas lökést adott az a rettenetes elemi csapás, mely a fővárost, nevezetesen Pest városát érte. Értjük az 1838. évi árvizveszedelmet, mely márczius 13-ika és 17-ike közt pusztitotta a testvérvárosokat, gonoszabbul talán, mint a török. 4251 lakott ház volt Pesten, melyek közül az ár által 2231 egészen összeomlott, 837 jelentékeny és 1164 csekélyebb károkat szenvedett. Budán az alsóváros 762 háza közül csak 91 maradt sértetlen, 367 tökéletesen elpusztult s a többi többé-kevésbé megkárosodott. Pesten a házakban tett kárt egymagát, az akkor oly szerény árak mellett is 10.500.742 pengőforintra becsülték. A katasztrófa által keltett megdöbbenés világszerte igen hatalmas volt s az ennek megfelelő áldozatkész segély nem is késett mindenfelől nyilatkozni. De első sorban mégis csak a két város ifjonti rugalmassága volt, mi azok újjászületését oly bámulatos gyorssá, amerikai viszonyok szerint is ritkának becsülendővé tette. Szebben és tekintélyesebben magasult ki az új Budapest multjának romjaiból.
Az iparnak éltető eleme, a hitelügy és kereskedelem, a közlekedési erek megnyitása, már e megrenditő csapás előtt hajtott szép rügyeket, gróf Széchenyi Istvánnak ezen a téren kifejtett fáradhatlan munkássága folytán. Létrejött a dunai gőzhajózás, a folyón le egészen a Balkánig. 1835-ben épült az óbudai téli kikötő. 1836-ban megalakultak a vasútépítő-társaságok, melyek azonban csak a negyvenes években birtak eredményeket felmutatni, a mennyiben az első hazai vasút, Budapestről Váczra, csak 1846. julius 15-én nyilt meg; 1847. szeptember 1-én pedig a budapest-szolnoki vonalrész jött forgalomba.
A pénzforrások és kereskedelem két főtényezője dolgában, nevezetesen a bankok és takarékpénztárak ügyében, 1839-ben jelent meg a felejthetlen emlékű Fáy András szózata: »Terve a Pestmegyei köznép számára felállitandó takarékpénztárnak« czím alatt. Szava nem hangzott el eredmény nélkül az országban. 1841-től fogva 1848-ig összesen 33 takarékpénztár és két bank állittatott fel Magyarországon, mely pénzintézetek 1847-ig tizenegymillió forint betéttel birtak.
Az ilyformán kellőképen megtört talajon megindult aztán Kossuth Lajosnak és nagynevű társainak: gróf Batthyány Lajos, báró Eötvös József, Klauzál Gábor, Deák Ferencz, Gorove István, Nyáry Pál, Trefort Ágoston és másoknak iparteremtő munkája. 1842-ben létrejött az iparegyesület és ezzel kezdetét vette a rendszeres agitáczió a hazai ipartermékek felkarolása érdekében. Nagyszabású iparvállalatok keletkeztek; igy a hengermalom, selyemfinomitók, dohánygyárak stb., stb. A közönség érdeklődésének fölkeltésére azonban legalkalmasabbnak bizonyult a kiállitások rendezése; ilyeneket hármat-négyet rendeztek a negyvenes évek folyamán egymásután Pesten, egy-kettőt pedig a vidéken. Mindezeknek a mozgalmaknak Kossuth volt a lelke. Ő adott irányt a felmerülő eszméknek; programmszerű hatással voltak e tekintetben az első iparkiállitás berekesztésével, a díjak kiosztása alkalmával mondott gyönyörű beszédének eme befejező mondatai:
Vannak igen is, tisztelt gyülekezet, a műipar felvirágzásának oly kellékei, melyeket más nem adhat, mint a törvényhozás, mint a kormány; de vannak olyanok is, miket sem kormány, sem törvényhozás nem adhat, hanem csak mi magunk, a közméltánylat, a közrészvét. A hol a nemzet egyénileg át van hatva azon érzettől, hogy ma már a béke szintoly hatalom, mint boldogtalanabb időben a harcz vala és át van hatva azon érzettől, hogy egy oly nép, melynek műipara nincs, tehát idegen szorgalomnak adózik, valódiságban szabad nem is lehet, s legyen bár óriás, mégis koldus, mert csak félkarú; a mely nemzet ezt érzi s ez érzetben ápolva fordul a honi műipar művei felé, ott, ha a törvényhozás gondjainak netalán balviszonyok útját állanák is, az óriásnak hiányzó félkarja mégis megnőhet; de a hol a nemzetben az ápoló részvét hiányzik: ott a kormány és törvényhozás hiába hozná a legislegbölcsebb törvényeket, mert a műipar nem nőhet, miként a gomba nő.
Egy szóm van a közönséghez, melyet óhajtanék, hogy mindenkinek füleiben csengjen, valahányszor egy iparműczikket vennie kell, s ez a szó az, hogy a mit nekünk a honi műipar nyújthat, azt idegentől venni, valóságos önhonunk elleni bűn. Ismeretes a tisztelt egyesület előtt a hires Franklinnak ama mondása, miszerint honának fiai és leányai abba helyezik büszkeségüket, hogy kopott, foltos ruhában járjanak, mig maguk lesznek képesek maguknak újat késziteni. Nálunk ily lemondásra, ily rezignáczióra nincs szükség; hogy nincsen, azt mutatá az iparműkiállitás, mutatja ez ünnepély; nekünk csak a külföldiesség hypochondriájából kell kivetkőznünk és követnünk azon magas példát, melyet a honban már sok jelesek, különösen azon magasztos honleány is adott, ki elnökünk napjait boldogitja. Azért hát, tisztelt gyülekezet, tűzzük ki magunknak ezt egyenként és összesen feladatul: méltányoljuk és védjük a honi műipart egyenként is, emlékezzünk meg, hogy minden garast, melyet külföldi szorgalomnak nyujtunk akkor, mikor vele honit jutalmazhatnánk, valódi megcsonkitása a nemzet tőkéjének, melynek egy részben minden honpolgár rakományosa.
1844-ben vette kezdetét ama hatalmas iparpártolási mozgalom, melyet történetünkben védegylet elnevezés alatt ismerünk. E nagyszerű szövetkezet Budapesten székelt és kiterjesztette fiókegyesületei révén eszméit az egész országra; a kormánynak pedig annyira kellemetlen volt, hogy a czenzura még a védegylet szónak kinyomatását is megtiltotta a hirlapoknak. Persze, mindhiába! Az egyesület épp oly hazafias, mint közhasznú intenczióit rendkivül lelkesedéssel fogadta a nép. S ez természetes is volt, mert a védegylet vezérférfiai, élükön Kossuth Lajossal, ritka szabadelvű alapon kivánták programmukat megvalósitani.
Egy 1846-ban, a védegylet által kiadott körlevélben ez iránt a következőket olvassuk:
Munkásságunk a jövő évben főkép két tárgyra leend irányozva.
Egyik a műiparos-termelés szaporitása, s a műiparos törekvéseknek pénzerőveli gyámolitása.
Másik a hazai műiparczikkek kelendőségének előmozditása. Mindkettőre nézve többszöri alkalmunk leend a vidéki osztályokkal értekezni, jelenleg főbb vonásait érintjük a nagyszerű tervezeteknek, melyeknek kivitelén dolgozunk.
A mi a műiparos-termelés szaporitását illeti: a műipar állapotja ekkorig Európában két bajban szenved, mely ha nem orvosoltatik, Európa jövendőjét megrázkódtatással fenyegeti. Egyik baj az, hogy a műipar és földmívelés nincs egymással kellő viszonyba hozva; a földmíves azon értékesitésben, melyre nyerstermékének ára a gyártás által emeltetik, nem osztozik; sőt a gyárnok természetesen azon törekszik, hogy a nyersterméket minél olcsóbban vegye a földmivelőtől s a gyártmányt minél jobban adhassa el a földmívelőnek. Használ ugyan a virágzó műipar a földmivelésnek, mert vásárt, piaczot nyújt s vevőül szolgál neki; de az árra nézve a két osztálynak érdeke egymással nincs kellő viszonosságban. S ha egyik osztály érdeke a másik felett túlsúllyal bir, mint Angliában a földbirtoké, rázkódtatásokat idéz elő, minők a gabona-törvényi izgalmak Angliában. Másik baj az, hogy a gyáripari nyereség egyes gyárvállalkozók javára szolgál, mig a proletáriusok, a gyármunkások seregének sorsa máról holnapra sincs biztositva, keresete és jóléte nehéz munkájával arányban nem áll, elégedett tehát nem lehet, mert a gyárvállalatnak az ő munkájával előidézett nyereségében nem részesül. Innen egy harczias állapot fejlett ki a munkás kezek és a pénztőke között, mely Europát elláthatlan bonyolodásokba keverheti.
Ilyen példákkal szemeink előtt azon kell lennünk, hogy nemzeti indusztriánk a jövendőnek ezer bajaitól ment legyen. Mert a hazafinak nemcsak a jelent kell szeretnie, hanem szeretnie kell azon hazát is, mely lesz, midőn mi többé nem leszünk. S mi e tekintetben némileg szerencsésebbek is vagyunk, mint más nemzetek, mert mások példáján okulhatunk, s könnyebb új dolgot jól alkotni, mint régi roszat orvosolni.
Mi tehát oly gyárvállalatok létrehozásával szándékozunk a produkczió növelését előmozditani, melyeknek nyereségében a termesztő, kinek termesztménye ott feldolgoztatik, s a gyármunkás, ki munkájával ezen nyersterméket értékesiteni segité: aránylag szintúgy részesüljön, mint a tőkepénzes, ki pénzét fekteté a gyárvállalatba.
A dolog alapelvei röviden a következők. Megállapodván abban, hogy egy bizonyos vidék minő nemére a gyáriparnak nyújt, egyéb kellékek mellett, elegendő nyers anyagot, megtétetik a számvetés, mennyi pénz kell a gyárépületre, gyárfelszerelésre s azon forgalomra, mely a következő második alapelv mellett szükséges. Ez összeszereztetvén, ezen tőkepénz tulajdonosai részvényeik után a vállalat tiszta nyereségében osztoznak, de csak osztoznak, nem egyedül kapják azt. Sőt inkább második alapelvül állittatik fel, hogy azon mezei gazdák, kik időnkint a gyár minőségének megfelelő nyersterményeiket a gyárnak eladják, termesztményük alku szerinti árának kétharmadát, vagy háromnegyedét előlegezésül, vagy körülmény szerint egészen is, nyomban kikapják ugyan, de azért a gyárnak eladott termesztményük egész árával azon évben szintúgy részvényeseknek tekintetnek, s a mi nyereséget nyújtand az évi mérleg, abban arány szerint részesülnek. A gyártás általi értékesitésnek haszna tehát a földmívelőre is közvetlen kiterjed. Harmadik tényezője a gyárvállalati nyereségnek a gyármunkás, ki a vállalathoz sem pénzzel, sem termesztménnyel nem járulhat ugyan, de járul munkájával. Ez is oly becses, mint a két első, tehát ezt is kapitalizálni kell. Munkájának bére kifizettetik, de azon munkának értéke szintúgy részvénynek tekintetik, melynek aránya szerint a mérleg nyereségében osztozik.
Ezután a körlevél körülményes, számadatokkal kidolgozott üzemtervét közli az ily alapon működő gyári vállalatoknak, melyek mérlegében a közreműködő munkásoknak is jut megfelelő rész az elért tiszta haszonból. Azt hisszük, nem tévedünk, ha azt állitjuk, hogy az ilyen ideális, a valódi demokráczia elvéből meritett eszmék s az azokban nyilvánuló meleg rokonszenv a munkások mostoha sorsa iránt, képezik kulcsát annak a tüneményszerű nagy tiszteletnek s önfeláldozó ragaszkodásnak, melyeknek a magyar honi ipari munkások, vetélkedve a földmíves néppel, oly számtalan tanujelét adták Kossuth személye iránt, midőn ez hatalmas szózatát hallatta a szorongatott haza és szabadság ügyének megvédelmezése érdekében.
Ez volt rövid vonásokban hazánk állapota az 1848. év küszöbén, mint oly államé, mely komolyan törekedett a multnak hosszas mulasztásait helyrehozni és mind közgazdasági, mind kulturális tekintetben a haladásnak oly biztositékait birta felmutatni, melyek a legvérmesebb reményekre jogositottak, midőn hirtelen elborulván a politika ege s százados fátuma újra kényszerité a magyar nemzetet a békés fejlődés útjáról letérni és minden erejét a rákényszeritett önvédelmi harcz szolgálatába állitani, azzal ismét hosszú időre megszakitva életének természetes folyását.

Márczius tizenötödike
Nagy érdeklődéssel kisérte az ország közvéleménye az 1847. november 11-én Pozsonyban megnyilt országgyülés tárgyalásait. Messze kiható reformtörekvések képezték annak munkaprogrammját, melyet az ellenzék megbizásából Deák Ferencz állitott össze a következő pontozatokban: A parlamentárizmus kibővitése s a kormány felelősségének megállapitása; alkotmányos biztositéknak s a nemzet további kifejlődésére szükségesnek tekintetik a czélszerű törvényekkel körülirt sajtószabadság; továbbá a vallási szabadság kérdéseinek rendezése. A legsürgősebben megoldandó kérdések egyikének ismeri a közterhekben való osztakozást, valamint ezzel kapcsolatban a törvény előtti egyenlőséget, a honpolgárok nem-nemes osztályainak úgy törvényhozási, mint helyhatósági jogokban való valóságos részesitését s végül a hazai ipar és kereskedelem megvédését, illetve előremozditását. Mint tudjuk, e programm minden pontja megvalósult az 1848. április 11-én szentesitett törvényekben.
Az országgyülés kedvező auspicziumok közt nyilt meg, a mennyiben Ferdinánd király hazánk nyelvén válaszolt az előtte megjelent országgyülési tagoknak, a mi háromszáz esztendő óta először történt a királyi trónusról.
Ámde a külföldi események rohamosan fejlődtek. A vihar 1848. február 22-én Párisban tört ki legelőször és kétszer huszonnégy óra alatt a monarchikus Francziaországból köztársaság lett. A forradalom fergetege aztán csakhamar végigzúgott a kontinensen, Olaszországon, Berlinen, Brüsszelen, Svájczon át Bécsbe és Prágába csapott s a márcziusi szellő mindenfelé a szabadság zászlóit lengette.
Pozsonyban márczius 3-án tartá Kossuth az alsótáblán hires beszédét, melyben a bécsi politikát e szavakkal jellemezte: »Mi rajtunk egy fojtó gőznek nehéz átka ül, a bécsi rendszer csontkamarájából sorvasztó szél fú ránk, mely idegeinket megmereviti s lelkünk röptére zsibbasztólag hat.« Majd alkotmányt kivánt az osztrák örökös tartományok részére is, mert »büró és bajonet – úgymond – nyomorú kapocs«. Végül pedig felelős miniszteriumot követelt Kossuth.
Az országgyülési fiatalság – a lelkes beszéd hatása alatt – még aznap négyszáz aláirással az országgyüléshez kérvényt nyujtott be, melyben a sajtószabadság behozatalát sürgette.
Tiz nappal később kitört a bécsi forradalom, mely véget vetett Metternich kormányának. A történettudósok egybehangzó itélete szerint Kossuth márczius 3-iki villanyvarázsú beszédének nagy része volt ez esemény bekövetkeztére.
Ritka mozgalmas élet uralgott abban az időben a vénhedt Pozsony falai között. Az országgyülés és annak eleven szócsövei, a jurátusok, vagyis az országgyülési fiatalság, kardosan és nemzeti öltözetben járva-kelve, forrongásba hozták még a jámborlelkű pozsonyiakat is. Érdekes tudni, mint viselkedtek a mi öregeink e rendkivüli időben. Igy a Landerer és Heckenast kiadásában, ezek pozsonyi üzletében megjelenő Budapesti Hiradó czímű lapnál kettős személyzet, éjjeli és nappali, volt alkalmazva, minthogy az országgyülési tárgyalások sokszor késő estig eltartottak. Szentkirályi Márton szaktársunk tehát, csakhogy nappal jelen lehessen az országházban lefolyó vitáknál, az éjjeli személyzet tördelői állását vállalta magára. Ugyancsak az éjjeli személyzethez osztatta be magát hasonló okból e lapnál Kovács Mihály, jelenleg a rozsnyói nyomdának tulajdonosa. Wodianer Fülöp, ki 1899. január hóban húnyt el 79 éves korában, mint Budapest egyik legelőkelőbb könyvkiadója és nyomdatulajdonosa, ebben az időben a Schmid-féle nyomdában működött mint szedő az országgyülési diarium, vagyis napló előállitásánál; ezt a munkát is este végezték a szedők és nappal rendesen a törvényhozás csarnokát keresték föl. E magukban véve csekélynek látszó vonások mindarról tanuskodnak, hogy az izzóvá vált politikai helyzet mily élénk benyomással volt a köznépre, a munkásosztályra is. Az izgalom, az érdeklődés a szabadság ügyének miként történő fordulata iránt elfogta a kedélyeket, mindenki szinte át volt hatva attól az ösztönszerű érzettől, hogy nagy, világrenditő események bekövetkezése előtt áll a nemzet.
És ezek az események rohamosan fejlődtek.
Az öntudatra ébredt korszellem fuvallata keresztülszáguldozta egész Európát és csakhamar elérte az ország szivét, Budapestet is. Itt rendkivül feszült figyelemmel kisérte a nép a Pozsonyban lefolyó országgyülési küzdelmeket; mohón várták a naponként estefelé a pozsonyi gőzhajóval érkező legújabb tudósitásokat és midőn kitudódott, hogy a főrendek Kossuth Lajosnak márczius 3-án tett felirati javaslatát a független parlamenti kormány ügyében kitérőleg fogadták, az elkeseredés ez újabb huzavona fölött le nem irható mérveket öltött. Az izgatottságot még inkább szitották a napi sajtó heves kifakadásai s az év eleje óta fokozott tevékenységet kifejtő két ellenzéki klub.
Utóbbiak közül az ifjúságé volt az agilisabb; ennek élén a »tizek« társasága állott, melyet viszont a következők képeztek: Petőfi Sándor, Jókai Mór, Tompa Mihály, Kerényi Frigyes, Pálffy Albert, Lisznyay Kálmán, Bérczy Károly, Pákh Albert, Obernyik Károly és Degré Alajos. Iránytadó szerepet játszottak e klubban azonban más irók és művészek, valamint az egyetemi fiatalság vezérei is. Ennek a társaságnak az uri-utczai Pilvax-féle kávéház (a jelenlegi Schöja-kávéház a Koronaherczeg-utczában) volt összejöveteli helyisége. A kávéház sötétes hátterében jobbra, közel a szögletfalhoz, egy nagyobb gömbölyű faasztal állott, körülötte nyolcz-tiz székkel. Ez az asztal képezte középpontját a Pilvaxbeli összejöveteleknek. Nem egy eszme, nem egy reformjavaslat, mely később, a mozgalmas időkben testté vált, ebben a kávéházban: a kerek asztalnál született. Mint szivből a vérkeringés, innen indult ki akkoron csaknem minden hazafias mozgalom. Mint akkoriban találóan mondták, ez volt a »közvélemény asztala«.
Egy másik középpontja a közvéleménynek az Uri- és a Zsibárus-utcza sarokházában székelő Ellenzéki Körben kristályosodott ki. Első elnöke Batthyány Lajos gróf volt és inkább a középosztálynak szolgált találkozóhelyül. Itt találjuk Klauzál Gábort, Nyáry Pált és egyéb hangadó személyeket. Mindkét klub különben folytonos összeköttetésben állott egymással.
Márczius 14-én délután 2 órára hivott össze a két kör egy közösen megállapitott népgyülést az Ellenzéki Kör nagytermébe, hogy egy, az országgyüléshez intézendő peticzióban sürgessék a közvélemény kivánságainak teljesitését. E kivánságokat abba az ismeretes tizenkét pontba foglalták össze, melyek másnap, márczius 15-én, a szabad sajtónak első termékét képezték. A gyülés hangulata nagyon szenvedélyes volt s csak Klauzál Gábor higgadt föllépése birta a háborgó fiatalságot féken tartani elhamarkodott cselekedetekkel szemben.
A gyülés berekesztése után a zajongó ifjúság azután visszavonult rendes gyülekezőhelyére, a Pilvax-kávéházba, hogy ott a további teendőkről tanakodjon. Itt érte az egybegyülteket a futó tűzként terjedő hir, hogy Bécsben az előtte való napon, 13-án, kiütött a forradalom és hogy Metternich, a gyűlölt kanczellár, menekülni volt kénytelen. A riasztó hirt a pozsonyi hajó hozta magával.
A bécsi hir meghozta márczius 15-ét!
Petőfi és társai nyomban, még az éj folyamán, megtették intézkedéseiket a következő napra nézve s valószinűleg beavatták terveikbe Landerer Lajos nyomdatulajdonost is, a mire azért is következtethetni, mert a nyomdát az események éppenséggel nem lepték meg.
Ilyen előzmények után virradt fel márczius 15-ike, egy szerdai napon, komoran, hóval vegyes esővel. Az éppen nem kedvező időjárás daczára a Belváros utczáin már korán reggel nagy élénkség mutatkozott. A Bécsből jött váratlan hir mozgósitotta az utczákat. A fiatalság vezérei megbeszélés szerint intézték a mozgalmat, melynek bevallott végczélját a már emlitett tizenkét pontnak és a Petőfi által még csak 13-án irott Talpra magyar! kezdetű költeménynek, a czenzura előleges beleegyezése nélkül történt kinyomtatása képezte.
Mielőtt e két nyomtatványnak a Landerer és Heckenast-üzletben történt előállitását az általunk szerzett adatok alapján elmondanók, átengedjük az elbeszélés elsőségét Ács Mihály szaktársunknak, mint a ki kora ifjúságától e nyomdaintézet személyzete körében mozgott és igy mindenesetre elég illetékes volt e történeti nevezetességű aktus leirására. Ez volt különben felejthetetlen emlékű Ács kollegánknak egyik legutolsó irodalmi terméke, a miért a kegyelet érzete is ösztökél bennünket e leirásnak e helyen való közlésére s igy jelent az meg a Vasárnapi Ujság 1896. márczius 15-iki számában Öreg nyomdászok a sajtószabadság első termékeiről czím alatt:
Olyanoktól hallottam, a kik az emlékezetes márcziusi napon már élemedett emberek voltak s a Landerer és Heckenast-féle nyomdában évek óta működtek. Igaz, hogy oly eseménynél, mint a sajtószabadság kimondása, a végeredmény a fődolog; azonban az előzményeknek, sőt azok részleteinek is megvan a maguk érdekessége.
Lehet, hogy azoknak van igazuk, a kik a részletekben eltérnek az én öreg szedőimtől; bár akkor, mikor ezek előttem elbeszélték – hét-nyolcz évvel az esemény után – az egyes mozzanatok még ő náluk is friss emlékezetben lehettek.
Mindenekfölött tagadták azt, hogy a mozgalom mintegy meglepte s készületlenül találta az illető nyomdát. Landerer a mozgalmat intéző ifjakkal, ha egyéb úton nem, a nála megjelenő Életképek útján, mint e vállalat szerkesztőivel és dolgozótársaival évek óta szorosabb viszonyban állott s igy nem lehetetlen, hogy a történendőkre nézve előleges értesitést is kapott tőlük. Gyanitható ez már abból az intézkedéséből is, mely szerint előtte való este összes munkásainak lelkére kötötte, hogy a zavaros idők mellett is reggel mindannyian helyükön legyenek, mert minden egyesre szükség lehet; s a mi az akkori nyomdai állapotoknál lényeges dolog volt, már előre nagy mennyiségű papirt is áztattak.
Reggeli nyolcz órakor csakugyan mindenki helyén volt s az idő tiz óráig feszült várakozásban telt el. Ekkor azután, számos nemzeti szinű zászlótól tarkitva, mint egy zúgó ár, közeledett az utczán a tömeg. Landerer a személyzetének élén a nyomda bejáratánál állott, mikor Jókai, Petőfi, Vasvári s a többi márcziusi ifjak magyar díszruhában, nemzeti szinű vállszalaggal, oldalukon többnyire széles kardot viselve, a tömegből kiváltak, a nyomdába beléptek. Erőszakos lefoglalásról szó sem volt. A személyzet éljenzéssel, Landerer rövid beszéddel fogadta őket.
Mikor előadták kivánságukat, hogy a 12 pontot s a Nemzeti dalt, a Talpra magyart előleges czenzura nélkül akarják kinyomatni: Landerer inkább szinleg, mint komolyan, figyelmeztette őket az ezzel járó felelősségre; de az ifjak azon kijelentésére, hogy minden felelősséget magukra vállalnak, minden látszólagos nehézség elenyészett. A 12 pont kéziratát négy részre osztották, a Talpra magyart pedig, hogy a szedés gyorsabban menjen, Petőfi úgy diktálta az illető szedőnek. Mert nem igaz az, a mit a többek között Fischer Sándor Petőfi életrajzában mond, hogy a márcziusi ifjak maguk álltak a szekrényhez s szedték ki a szükséges sorokat. Nem lehet igaz ez már azért sem, mert bár nem valami boszorkányság az a betűszedés, de azért az intelligens ember sem tanulhatja azt meg csak úgy egy pillanat alatt. Előbb a betűszekrény számos rekeszeivel kell egy kissé megismerkednie, hogy tudja, melyik betű hol van s akkor is még sokkal lassabban megy a munka, semhogy abból az időből kitelnék, mely a nevezetes két nyomtatvány előállitására fordittatott. A regényes szinezetnek itt ellene mond már maga a technikai nehézség.
Bizony a szedést a nyomdának öt rendes szedője, mindenesetre a rendkivüli helyzetből kifolyólag, nem a rendes, gépies módon végezte, s a folytonosan behallatszó éljenzés közben először a Talpra magyar formája került a sajtóba, melynek első példányait riadó örömmel fogadta a tömeg.
Bár a nyomásnál a szükséges egyéneken kivül többen is szivesen segédkeztek volna, az előállitott példánymennyiség nem volt arányban a künn levő tömeg türelmetlenségével, melynek minden egyese birni akarta a sovárogva várt sajtószabadság első termékét; igy a Talpra magyar a 12 ponttal együtt a kézi sajtókból csakhamar a gyorssajtóba került, a honnan azután a szaporábban készülő példányokat a nyomda személyzete az ablakokból folyton szórta a lelkesült tömeg közé.
Hogy e képet kikerekitsem s a legcsekélyebbnek látszó momentumra a valóság lehetőleg kiderüljön, ennek az újabb történetünkben oly nevezetes fordulópontot képező eseménynek még életben lévő négy szemtanujához, Giersch Lajos, Malatin Antal, Prohászka József és Träger Endre szaktársaimhoz fordultam irásbeli vagy szóbeli felvilágositásokért. Ők négyen erre a legkompetensebbek, minthogy ők akkor márczius 15-én tevékenyen részt vettek a magyar sajtó első szabad termékeinek előállitásában. A legnagyobb szivességgel velem közlöttek után a fentvázolt képet a következőkkel egészithetem ki.
Körülbelül tiz órakor érkezett a tüntető néptömeg az egyetem felől a nyomda elé, a hova az ifjúság vezérei azonnal bementek, kisérve jurátusok és sok más egyetemi hallgató által. Miután néhány perczig Landerer irodájában zárt ajtó mögött előadták jövetelök czélját, Landerer azt az utasitást adta Träger művezetőnek, hogy Petőfi és társai kivánságának a 12 pont és a Nemzeti dal kinyomtatása iránt tegyen haladék nélkül eleget. Erre Petőfi odaült Träger asztalához és irni kezdte Talpra magyar! czímű költeményét; Vidacs János, mások szerint Irinyi József ezalatt odalépett az egyik vassajtóhoz s kezét arra rátéve, e szavakat mondá: »Ezt a sajtót a nép nevében ezennel lefoglaljuk, követelve kézirataink kinyomatását!«, a mely kinyilatkoztatást a jelenvoltak nagy tetszéssel fogadták.
Träger e közben magához véve a 12 pontnak már megirott magyar és német szövegét, intézkedett annak kiszedetése iránt, a mi rögtön meg is történt. A magyar szöveget Potemkin Alfonz, Malatin Antal és Neumann Lajos szedték ki hamarosan, mig a németet Giersch Lajos és Weiss János állitották elő.
Ezzel egyidejűleg készült a Nemzeti dal szedése is. Mikor Petőfi megirta az első versszakot, a türelmetlen Vasvári azt rögtön ollóval levágta s odavitte Malatinnak, kit mint az Életképek szedőjét jól ismert. Hasonló módon tett Träger a többi versszakokkal, másnak-másnak adva szedői közül mindegyiket; az utolsó versszak egy Kohn József nevű szedőnek jutott, kihez aztán Petőfi oda állott és izgatottságában még diktálta is a kéziratot. Ennek megtörténtével később még egy második szedést csináltak a Talpra magyarból. Mikor kész volt az első szedés, beemelték a költeményt a Dingler-sajtón, melyen Demant András mint nyomó és Prohászka József mint festékfeladó fiú dolgozott; a tizenkét pont kinyomtatását pedig a Columbian-sajtón Golditz Vilmos nyomó végezte.
Féltizenkettő lehetett, midőn Petőfi forradalmi dalának legelső példányát, melyről – mint a mellékelt hasonmásban található betűhibákból gyanithatni – véghetetlen türelmetlenségében még korrekturát sem engedett csinálni, még azon nedvesen kikapta a nyomó kezéből s azt magasan meglobogtatva, az utczára sietett, hogy bemutassa a népnek. A közönség minden magyarázat nélkül megértette a költő örömteljes felindulását.
– Éljen Petőfi Sándor! Halljuk a Nemzeti dalt!
– Halljuk! Halljuk! – zúgta rá ezernyi torok.
Petőfi előlép és szavalni kezd. A kik látták ezt a fenséges jelenetet, azok sohasem felejtették azt el. Mint égzengés zúgott végig a megilletődött tömegen a költő érczes szava; megremegtetve, lázba ejtve a sziveket. Degré Alajos, ki közvetlen szemtanuja volt e jelenetnek, emlékirataiban ekként irja le a páratlan hatást: »Életemben se láttam soha ily gyújtó hatást. Mintha a felhők nem is havat, de villanyszikrákat szórnának, s az emberekben az agyvelő, a kebel minden gyú-anyaga egyszerre lángba csapott volna fel. A második versszak után a refraint a sokaság mint vihar utána dörgé. Nem gondolt többé senki hóval, esővel; esernyőjét mindenki összevonta, s mintha fegyverre alakult volna át, fenyegetőleg emelte magasra. Mikor elvégezte Petőfi, darabig helyén maradt és élvezte a leirhatatlan hatást.«
Miután még az odáig kinyomtatott példányokat a nyomda egyik ablakából az ujjongó nép közé szórták és a mozgalom vezetői részéről ki lett adva a jelszó, hogy a délután 3 órára a múzeum-kertbe összehivott népgyülésen minél számosabban jelenjenek meg a szabadság hívei, a nyomda előtt összegyült néptömeg szép rendben eloszlott.
Ebéd után a Talpra magyar két szedését a gyorssajtóba emelték, úgy, hogy a népgyülés megnyiltakor Holmeyer Ferencz gépmester már több ezer példányt adhatott át a rögtön hiressé lett Nemzeti dalból.
Már jóval 3 óra előtt rengeteg sokaság lepte el a múzeum előtti térséget; a gyülésen tudvalevőleg a lelkes Vasvári Pál elnökölt, s azon elhatározták, hogy küldöttségileg felszólitják Pest városa tanácsát a tizenkét ponthoz való csatlakozásra. Ez – mint tudjuk – megtörtént, a mire a küldöttséget kisért néptömeg a városháza teréről átment Budára, hogy az ottan székelő helytartótanácsot is rábirja a tizenkét pont helybenhagyására.
Budán Nyáry Pál volt a nép kivánságainak tolmácsolója, egyben az állami foglyok azonnali szabadon bocsáttatását kérve. A helytartótanács megrémült tagjai mindent ellenkezés nélkül elfogadtak.
A szabadságukat visszanyert államfoglyok közt volt Táncsics Mihály, az ismert népiró is. Ezerekre menő néptömeg kisérte a börtönből kiszabaditott rab-irót pesti lakására.
Ezzel és a Nemzeti Szinházban Bánk bánnak, a napi eseményeknek szerencsés lefolyása miatt határtalan lelkesült hangulatban lévő nagyszámú közönség előtt történt előadásával, mely alkalommal közkivánatra Egressy Gábor szavalta el nagy művészi talentumának teljes erejével a Nemzeti dalt, – ért véget a márczius 15-iki nagy nap.
Midőn aztán lecsendesedtek a lázasan felizgatott kedélyek és nyugalomra tértek, Petőfi iróasztalához ült és következő gyönyörű sorokban örökitette meg e szép nap emlékét:
Pest, márczius 15-én, 1848. Ha tudnám, hogy a hazának nem lesz rám szüksége, szivembe mártanám kardomat s úgy irnám le haldokolva, piros véremmel e sorokat, hogy itt álljanak a piros betűk, mint a szabadság hajnalsugárai.
Ma született a magyar szabadság, mert ma esett le a sajtóról a bilincs. Vagy van olyan együgyű, ki azt képzelje, hogy szabad sajtó nélkül lehet bármely nemzetnek szabadsága? Üdvözlégy születésed napján, magyar szabadság! Először is én üdvözöllek, ki imádkoztam és küzdöttem éretted, üdvözöllek oly magas örömmel, a milyen mély volt fájdalmam, miután nélkülöztünk téged!
Oh szabadságunk, édes, kedves újszülött, légy hosszú életű e földön, élj addig, mig csak él egy magyar, ha nemzetünk utolsó fia meghal, borulj rá szemfedő gyanánt... S ha előbb jön a halál, rántsd magaddal sirodba az egész nemzetet, mert tovább élnie nélküled gyalázat lesz, veled halnia pedig dicsőség!
Ezzel köszöntelek, ez legyen útravalód az életben. Élj boldogul, nem kivánom, hogy ne találkozzál vészekkel pályádon, mert az örökké nyugodt élet fél-halál, de legyen mindig férfierőd a vészben diadalmaskodni!
Késő éj van. Jó éjszakát, szép gyermek, szép vagy te, szebb minden országbeli testvérednél, mert nem fürödtél vérben, mint azok, téged tiszta örömkönyek mostak; és bölcsőd párnái nem hideg, merev holttestek, hanem forró dobogó szivek! Jó éjszakát! Ha elalszom, jelenj meg álmomban úgy, a milyen nagynak, ragyogónak, a világtól tiszteltnek én reméllek!
***
A budapesti események híre villámgyorsan terjedt az országban és mindenütt nagy lelkesedéssel fogadták. Több városban, mint Nyiregyházán, Szegeden, kivilágitást rendezett a város közönsége. Nagy hatással volt a szabad sajtónak kihirdetése Temesvártt, hol a polgárság népgyülést tartott és ezen hozzájárulását nyilatkoztatta ki a főváros mozgalmához. Dr. Berkeszi István nemrég megjelent: A temesvári könyvnyomdászat és hirlapirodalom története czímű munkájában, erre nézve ezeket olvassuk:
A Temeswarer Wochenblatt 1848. évi 13. száma szerint izgatott tevékenység uralkodott 1848. márczius 18-án a temesvári könyvnyomdában. Alig végződött be a népgyülés, a nép máris a könyvnyomdához rohant és követelte a pesti 12 pont és a Talpra magyar kinyomatását czenzura nélkül. A nép eme követelésének meg is felelt a nyomdász és a szabad sajtónak első termékei Temesváron is ugyanazok voltak, mint a fővárosban. Mihelyt készen voltak a nyomtatással ajtókon és ablakokon tódult a nép a nyomdába, hogy kaphasson a temesvári szabad sajtó első termékeiből. Este a szinházban díszelőadás volt, hölgyek és urak nemzeti kokárdával díszitve ruháikat, jelentek meg; az előadás alatt polgárok, fiatal emberek, szinészek, nemesek nemzeti zászló alatt a szinpadra mentek fel és a Szózatot kezdték énekelni, mire az egész közönség részt vett az éneklésben, majd elszavalták a Nemzeti Dalt, melynek utolsó sorait: »A magyarok istenére esküszünk, esküszünk, hogy rabok tovább nem leszünk« – az egész közönség ismételte. Három estén keresztül tartott a szinházban a demonstratio, a három szinházi este között egyiken a nép számára ingyen előadás volt. A hirlapirodalom első példánya, mely Temesváron szabad sajtó alól jött ki, a Temeswarer Wochenblatt-nak 1848. márczius 25-én megjelent 13. száma volt, büszkén is viselte homlokán, nagy betűkkel nyomtatva: Mit Pressfreiheit.

Szabad a sajtó!
E sorral jelent meg a márczius 15-iki események után mint első a Nemzeti Ujság, e felirást lapczimén felül viselve. E lap volt 1848-ig a leghosszabb életű magyar ujság, melyhez hasonló kort csak a mai Pesti Napló s a Debreczen-Nagyváradi Értesitő ért el. Büszkén is viselte a Nemzeti Ujság a homlokán: »Negyvenkettedik év. Alapitá Kultsár István táblabiró, kiadja özvegye«. A Kultsár István által 1806-ban meginditott Hazai Tudósitások folytatása a Nemzeti Ujság. Tehát igy lehetett 42-ik évfolyamában 1848-ban.
Hivatalosan csak este ½6 órakor nyilvánitották szabadnak a sajtót, mikor is Nyáry Pál a budai helytartótanácsi épület egyik ablakából az összegyült népnek kijelentette, hogy a helytartótanács beleegyezésével a czenzura e pillanattól meg van szüntetve. A lapok aztán másnaptól fogva, utánozva a Nemzeti Ujságot, hasonló, »A sajtó szabad!« felirású fejdísszel jelentek meg.
Másnap, 16-án, a nagy vívmányok örömére, Budapest kivilágitását határozták el. A kivilágitás fényesen sikerült. Pesten a Nemzeti Szinház és számos egyéb középület mellett nappali fényárban úszott a Landerer és Heckenast-nyomda épülete is; Emich Gusztáv könyvárusboltja kirakatjában, az Uri- és Kigyó-utcza sarkán pedig Petőfi nagy arczképe tündöklött, alatta egy könyvnyomtató-sajtó képe, e felirással: »Szabadság, béke, egyetértés!«
Landerer javaslatára Budapest nyomdászai tüntető körmenetet rendeztek a kivilágitás estéjén. A kitett időben a kék munkászubbonyokban megjelent szaktársak, fejükön fekete süveget viselve, megindultak fent nevezett nyomdaépülettől, élükön a főnökökkel, zászlók és lampionok kiséretében, s útjokat a mai Koronaherczeg-utczán át, a Sütő-utczába vették, innen a Károly-körúton vissza, újra a Hatvani-utczába fordultak, hol a kiinduló pontnál, a nyomdánál véget ért a körmenet, hullámzó néptömeg által kisérve és folyton a sajtó szabadságát éltetve!
Márczius 17-én aztán a helytartótanács Pest városa tanácsához intézett átiratában szentesitette a 15-én tőle kicsikart engedményt a sajtó szabaddá tétele ügyében. Kérdéses átiratának tartalma ez:
Nemes városi tanács! A megelőző censura a törvényhozás további rendelkezéséig megszünvén, a sajtó kicsapongásai és visszaéléseinek kellő megtorlása végett addig is, mig a törvényhozás rendelkezend, a következő szabályok állittatnak fel:
1. A sajtó minden megelőző censura nélkül szabadon működik.
2. Minden akár könyvnyomtatás akár kőnyomda által kiadott bármelly nemü irat vagy rajznak szerzője, szerkesztője, vagy készitője az iratban vagy rajzban foglaltakért felelős.
3. Minden könyvnyomtató és kőnyomó az illető irat vagy rajz kinyomása és a szerzőnek átadása után tartozik azonnal a nyomatnak egy példányát az illető hatóság elnökének átadni; ki
4. Köteles azon példányt a kinevezett bizottság elnökének haladék nélkül felelősség terhe alatt azonnal átküldeni.
5. A sajtó utján elkövethető visszaélések és kihágások megbirálása végett rendelt ideiglenes bizottság névsora ide mellékeltetik következőkép: Nyáry Pál, Klauzál Gábor, Deák Ferencz, Patay József, Fáy András, b. Eötvös József, Trefort Ágoston, Vörösmarty Mihály, Bajza József, Fényes Elek, Szalay László, Balla Endre, Rottenbiller Leopold, b. Kemény Zsigmond, Lukács Móricz, Valero Antal, Szilágyi István gombkötő, Rappel Frigyes, Tóth Gáspár szabó, Fröhlich Frigyes, Burgmann Keresztély, Irinyi József, Egressy Samu, Zlinszky János főbiró, Belaagh Antal eskütt.
6. Ezen bizottság a kinyomott iratot, vagy rajzot megvizsgálván, a benne talált vétség iránt véleményét kimondja, és az esetet a vétkesnek illető biróságához további eljárás végett átküldi.
7. Ki valamely iratot vagy rajzot ki akar adni, köteles a nyomandó iratot vagy rajzot önkezével aláirni, és ha a nyomdatulajdonos előtt a kinyomtatást kivánó egyén ismeretes nem volna, köteles ugyanazonosságát az illető nyomdatulajdonos előtt ismeretes két tanu által bebizonyitani.
8. A nyomdatulajdonos tartozik minden legkisebb nyomatra nevét, vagy műhelye czimét kinyomni; ha ezt elmulasztaná, vagy ha az általa kinyomott iratot ismerve, a kiadó egyént általa alá nem irta, vagy ha azt nem ismerve, annak ugyanazonosságát két általa ismeretes tanukkal, maga előtt be nem bizonyitotta, ugyszinte, ha a nyomott irat vagy rajz, a hatósági elnök kezébe azonnali általadását elhanyagolná: a kiadott irat vagy rajz tartalmáért szintugy felelőssé válik, mint maga a szerző vagy kiadó.
9. Éppen ezen felelet terhe alá esik azon hatóság elnöke is, ki a nyomda tulajdonosa által nekie átadott nyomtatványt a bizottság elnökének azonnal meg nem küldi.
Miről a városi tanács ezennel szoros hozzátartás végett értesittetik.
Kelt Budán, a magyar kir. helyt. tanács 1848-ik évi bőjtmáshó 16-án tartott üléséből,
a városi tanácsnak jóakarói
gróf Zichy Ferencz m. k.                                                                                                   Nyéky Mihály m. k.
A márcziusi napok alatt Petőfi befolyása a fővárosban irányadó volt, magukat az utczákat az ő inditványára nevezték el. A Hatvani-utczát a Landerer és Heckenast-nyomdáról »Szabadsajtó-utczának«, az Egyetem terét »Márczius 15-ike terének«, a Városház-teret »Szabadság-térnek« s a Pilvax kávéház a »Szabadság-csarnok« díszes elnevezést kapta.
A Petőfi és Jókai szerkesztősége mellett megjelenő Életképek a következő szerkesztői értesitést közli: »A forradalom kiütött. Magyarhon dicsősége napjait kezdi élni. Vidéki levelezőink tudni fogják, hogy ezentúl mely dolgokról kell irniok. Béke, szabadság és egyetértés. A nép kivítta jogait egy csepp vér nélkül, jelen lap már sajtószabadsággal jelenik meg. Legyünk rajta, hogy a béke a vidéken is föntartassék. Isten és a szabadság velünk!« Később e lap a Szabadság, egyenlőség, testvériség czímét vette föl.
A márczius 15-iki fordulattal addig nem tapasztalt érdeklődés fogta el a köznépet a politikai dolgok iránt, az ujságolvasás egy csapással életszükségletté vált. Nyakra-főre keletkeztek új lapok, a régiek pedig, ha irányt változtattak is, kevés kivétellel megbuktak.
Az új éra első hirlapja, a leghiresebb forradalmi lap, a Márczius Tizenötödike, »Nem kell táblabiró-politika« jelszóval 1848. márczius 19-én indult meg, Lukács László, a Kozma-nyomda igazgatójának kiadásában. Szerkesztője Pálfy Albert volt. E lap hetyke s gúnyos modorával érdeket tudott kelteni minden közügy iránt és ez által teremtett is magának olvasóközönséget. A párisi lapok módjára e lap volt az első, melyet utczasarkokon és boltokban egyenkint árulgattak.
A főváros utczái ekkor a »Vegyenek friss Márcziust!« vagy »tessék Népelem!«, »Kaufen’s heutige Opposition!« kiáltásoktól viszhangoztak. Volt is akkor keletje a lapoknak, melyek, ha érdekes dolgokat tárgyaltak, nem ritkán kétszer, háromszor is utánnyomattak.
A Márczius Tizenötödike példájára indult meg a Radicallap, Mérei Mór szerkesztésében. Később a Madarász testvérek Népelemével, valamint a Honderűből lett Reformmal egyesülve, Népelem, radicallap lett.
Ugyancsak fenti lapok nyomában haladt, sőt olykor még szélsőbb követelésekkel állt elő a Táncsics Mihály által szerkesztett Munkások Ujsága, a következő jelszóval: »A kormány és király az országért vannak, nem pedig megforditva az ország a királyért, tehát fölöttük a nemzet mindenkor intézkedhetik«. A Munkások Ujsága is rövid pályafutás után beolvadt a Népelembe.
Mérsékelt irányánál fogva laptársai közül kivált a Nép Barátja. Jeligéje: »Ki mint vet, úgy arat«. Vas Gereben volt a szerkesztője, segédje pedig Arany János, ki több népies dolgozattal gazdagitotta tartalmát, Vörösmarty pedig vezérczikket is irt bele. Id. Szinnyei József szerint kezdetben félmillió példányban nyomatták; oly szám, melyben magyar lap még nem jelent meg. Báró Eötvös József akkori vallás- és közoktatási miniszter 600 példányt rendelt meg belőle a távolabbi falvak szegényebb lakossága közti ingyenes kiosztásra. A kormány is pártfogolta s lefordittatta az országban élő nemzetiségek nyelvére, terjesztéséről pedig rendeletileg intézkedett. Itt kezdte meg Sárossy Gyula Arany trombita czimű költeményének közlését.
A kormány 1848. junius 1-én inditotta meg hivatalos lapját, a Közlönyt, melynek szerkesztője Gyurmán Adolf volt, ki alatt a lap mérsékelt irányt követett. Szemere Bertalan 1849-iki belügyminiszter arról is gondoskodott, hogy e lapból, mint a köztársasági elvek előharczosából, ünnep- és vasárnapokon a falu lelkésze vagy jegyzője felolvasásokat tartson a tanulatlan nép számára.
A hivatalos lap után a legjelentőségteljesebb és legnagyobb politikai napilap volt a Kossuth Hirlapja, melyet Kossuth kiadásában és befolyása alatt Bajza József szerkesztett. Mint a legelterjedtebb lapok egyike, szava a külföldre is elhatott és Ausztriában is belőle itélték meg a magyarországi közvélemény hangulatát. Kossuth neve rendkivüli népszerűséget szerzett e lapnak. Itt irta meg mint miniszter czikkeit, itt indokolta meg, miért tette le tárczáját; egyszóval az ő hatalmas egyénisége olvasható ki a lap minden sorából.
E lapok voltak 1848–49-ben politikai hirlapirodalmunknak legszámbaveendő képviselői. Mindannyian folyományai voltak a márczius 15-én történteknek s az április hó 11-én szentesitést nyert 1847–48-iki XVIII. törvényczikknek, – a sajtótörvénynek – mely kimondá, hogy »az előző vizsgálat eltöröltetvén örökre, s a sajtószabadság visszaállittatván, ennek biztositékául rendeltetnek, miszerint: 1. §. Gondolatait sajtó útján mindenki szabadon közölheti és szabadon terjesztheti« stb. stb.
Ama hatalmas föllendülést, melyen a hazai sajtó szabaddá tétele következtében keresztülment, legjobban megvilágitják azok a számadatok, melyeknek id. Szinnyei József érdemes munkálkodása révén birtokába kerültünk. Ezek szerint az 1847-ben hazánkban létezett 33 nyelvű magyar lappal szemben azok száma 1848. és 1849-ben 86-ra szökött fel, melyek 14 városban jelentek meg. Ezenkivül megjelent a forradalom lefolyása alatt 17 helyen 71 német nyelvű lap és folyóirat, tót 4 helyen 9, szerb 4 helyen 7, horvát 2 helyen 3, román pedig 3 helyen 5 lap. (Itt megjegyezzük még, hogy abban az időben a román nyelvű lapok szövegét még cziril betűkkel állitották elő, mert a latin betűk használása szigorúan meg volt tiltva, a Bánátban a szerb püspök, Oláhországban és Moldvában az orosz konzulok által.)
Ugyanabban az arányban növekedett a lapok olvasóköre is. Mig 1842. novemberben a magyar lapokat 9551 példányban küldték szét a pesti postán, 1848. deczemberben 19.478 példányt küldtek innen vidékre.
1848. augusztus havában Pesten a hirlapok expediálásával foglalkozó postai személyzetet, mely odáig nyolcz főből állott, meg kellett szaporitani, mert naponta 15.000 lappéldány került a postára.
Az ugyanaz évi november havi forgalomról Kossuth Hirlapja 122-ik számában meg ezeket olvassuk:
A pesti postán következő mennyiségű példányok küldetnek szét a budapesti hirlapokból: a Pesti Hirlapból 2554, a Nemzetiből 795, a Pester Zeitungból 2811, a Radikál Lapból 255, a Divatlap és Nemzetőrből 395, az Életképekből 431, a Dongóból 82, a Magyar Gazdából 130, a Márczius Tizenötödikéből 733, Munkások Ujságából 738, a Magyar Népbarátból 2710, a Tót Népbarátból 534, az Oláh Népbarátból 596, a Német Népbarátból 80, az Oppositionból 275, az Orvosi Tárból 170, a Protestáns Lapból 316, a Reformból 87, a Religió és Nevelésből 911, a Szerb Néplapból 275, az Ungarból 696, a Katolikus Néplapból 1399, a Kossuth Hirlapjából 4214. Összesen 21.487. Meg kell jegyeznünk, hogy itt nincs azon példányok száma följegyezve, melyek a két városban széthordatnak, mivel ebből minden szerkesztőség titkot csinál, nem tudvák előttünk. A mi lapunkból a két városban naponkint 763 példány hordatik ki. Ezt összeadva a postán szétküldetni szokottak számával, van összesen 4977 előfizetőnk. Ehhez adva a tiszteletpéldányokat, lapunkból naponkint 5153 küldetik szét. Három lapnak: a Közlöny, Figyelmező és Ofner Zeitung, melyek a budai postáról küldetnek szét, előfizetői száma nincs tudva előttünk bizonyosan. Hallomás szerint a Közlönynek 3000, a Figyelmezőnek 400 körül van előfizetője, az Ofner Zeitungét éppen nem tudjuk.
Minden fogalmat felülhaladó nagy arányokat vett a két forradalmi esztendőben a kiáltványok és röpiratok literaturája is. Az utóbbiak közül kiválik a Győrben 1848. márczius és április hóban Vas Gereben által irott és kiadott Öreg ABC vén emberek számára, melyet Győrmegye rendelt meg kiosztás czéljából ötezer példányban.
Riadal czím alatt Magos Ernő hirlapirótól jelent meg egy költemény Pesten 16.000 példányban, mely utczán árulva, darabonként két váltógarasért kelt el. E Riadal lehet, hogy a napi hangulatnak megfelelt, de ma már nyoma sincs, ellentétben a Czuczor Gergely által irott Riadóval, mely vulkánszerű hatásán kivül szép nyelvezetével a magyar költészetnek egy soha ki nem alvó csillagát fogja képezni. Czuczor Riadója Petőfi izzó Talpra magyar-ja után leghatalmasabb forradalmi dalunk volt, a miért is Windischgrätz osztrák hadvezérnek egyik első teendője volt, midőn Pestet 1849. január elején megszállá, hogy Czuczort – kinek éppen csak az emlékezetes 1848. márczius 15-éje nyitotta meg börtöne ajtaját – újra befogassa, hat évi várfogságra elitélve őt.
Hogy a közvélemény márczius 15-ének, illetve a sajtó szabaddá tételének nagy fontosságát rögtön teljes mérvében felismerte, ennek beszédes tanujele két kezünk közt levő röpirat abból az időből; az egyik czime: »Martius 15-dike 1848 | Pesten. | Egy lap néptörténet. | Irta | Zerffi Gusztáv. | Pesten. | Hartleben K. A. könyvkereskedésében.« A nyolczadrét alakú, 38 oldalra terjedő füzetet a Trattner-Károlyi nyomda állitotta elő.
A másik füzet szövege német s következő czímmel bir: »Magyarok Emléke. | Der | 15., 17. und 18. März 1848, | zum | ewigen Andenken | Ungarns, | von | R. Redern. | Ofen. | Mit M. Bagó’schen Lettern.« (Nyolczadrét, 15 lap.)
Mindkét füzet nagy lelkesedéssel magyarázza a Tizenkét pontnak rendkivüli fontosságát és hű tükre a nép körében kitörésre került forradalmi érzületnek.
***
Az általános örömmámorba, melyet az 1848-iki törvények életbeléptetése, különösen a sajtószabadság megvalósulása a nép minden rétegében előidézett, belevegyült csakhamar egy ürömcsöpp a sajtótörvény által a politikai szinezetű lapoktól követelt biztositék miatt, mely biztositék napilapoknál tizezer forintból, hetilapoknál meg ötezer forintból állott. Akkor, midőn mindenkinek társalgási tárgya merő politizálásból állott, a sajtónak ez a korlátozása sok kellemetlen konfliktusra és szerfölött keserű kiábrándulásra adott alkalmat.
Keményen birálgatta e korlátozó rendszabályt egy temesvári hirlapiró, dr. Wachtel Dávid, az 1848. évi október 3-án megindult Der Südungar czímű lapban, mikor az ellen ekkép fakadt ki: »A mi Széchenyi-Szemere-féle sajtótörvényünk – irja dr. Wachtel Dávid – méltó arra, hogy egy Metternich vagy Macchiavelli legyen a szerzője, mert a hirlapirodalmat, mely az új korszakot oly szerencsésen előkészitette, mélyebben nyomja alá, mint azt a legszigorúbb jezsuita czenzura tehette volna. Mert a kaucziók és pénzbüntetések rendszere nem boszantóbb-e a legboszantóbb czenzuránál? Mert ki állhat most az élén a hazai hirlapirodalomnak? A tőkepénzesek. Lehetsz a szónoklás terén Demosthenes, emberszerető akár egy Jézus s a hazaszeretetnek akár a Veszta-lángja éghet a szivedben s akard ezt a lángot mások szivébe is átültetni: nem használ semmit, ha nem vagy gazdag, ha nincs tizezer forintod.«
Más helyeken is szigorúan ügyeltek arra, hogy a kaucziót le nem tett lapok valamikép ne foglalkozzanak politikával. Igy Kassán 1848. évi április hó 5-én megindult a Képes Ujság és az Oberungarische Illustrirte Zeitung, melyek a napi politikának is bő teret engedtek, a miért a belügyminiszter a város útján a biztositék letételét követelte Werfer Józseftől, a kiadótól. Werfer erre a politizálással felhagyott. – Szegeden pedig megtörtént, hogy az 1849. január hóban keletkezett Tiszavidéki Ujság czímű politikai laptól a városi tanács megvonta a kauczió nélkül történő nyomtatási engedélyt, mely betiltás után a lap czíme »ujság« helyett »emlék«-re változtatva át, »politikai lap« helyett »politikai röpirat«-ként szerkesztői megnevezés nélkül akadály nélkül tovább jelenhetett meg.
Sajnos, a magyar hirlapirodalomnak e kerékkötője még mai nap is érvényben van, a hazai nyomdászat nem csekély kárára és a fennen hirdetett jogegyenlőség kijátszásával.

A nyomdászok társadalmi törekvései
Munkánk imént befejezett részében elmondtuk a sajtó szabaddá tételének történetét és annak törvény által végbement szentesitését, valamint hirlapirodalmunk erőteljes szárnyalását.
A könyvnyomtató-sajtóknak addig még álmodni sem mert rendkivüli igénybe vétele volt e nagy horderejű fordulatnak közvetlen következménye, első sorban a fővárosban, Budapesten. A nyomdák szaporitották sajtóikat, egyre-másra hozatták Bécsből az akkor még ujdonságszámba menő gyorssajtókat, s miután mindezek az erőfeszitések még mindig elégteleneknek bizonyultak a nagyközönség körében a politikai események folytán hirtelen támadt mohó ujságolvasási kedv kiszolgálására, alapitottak egy sereg új könyvnyomtató-műhelyt.
De nemcsak sajtókban és nyomdákban állott be érezhető hiány, hanem betűszedőkben is. A fővárosi lapokban a márcziusi és áprilisi napokban egymásután jelentek meg az efféle hirdetések: »Gyakorlott magyar betűszedők azonnal találnak (itt vagy ott) tartós foglalkozást.«
Bizony kevés lett a magyar képzettségű szedő, mert ugyan németek is találtak alkalmazást a szintén felszaporodott német nyelvű munkák mellett, de azokat mégis csak lehetett pótolni nagy Németországból vagy Ausztriából, a magyarul értő betűszedő azonban kapós lett.
Mi sem természetesebb tehát, mint hogy a munkakinálat és munkakereslet örök törvénye lépett jogaiba és a nyomdászsegédek a kedvező viszonyokat arra használták fel, hogy testületükben a tisztességes dijazást és megélhetést illetőleg némi rendet csináljanak.
S ez a rendbehozatal már nagyon ráfért a nyomdásztársadalomra, nemcsak nálunk Magyarhonban, hanem egyebütt is, főleg a szomszédos Ausztriában.
Ha Ausztriáról beszélünk, itt első sorban Bécs városa nyomdászatát kell értenünk. Itt összpontosult a kormánynak czentralisztikus törekvései következtében a könyvnyomtatás működése. A bécsi nyomdászat korán kezdett nagyiparrá átváltozni s hosszú sora a nyomdáknak foglalkoztatott 20–30–50 és több kézisajtót. A mellett a kereseti viszonyok a lehető legrosszabbak voltak; létezett ugyan egy, a mult században Mária Terézia királynő által kibocsátott rendelet, mely a nyomdászsegédek és tanonczok viszonyait szabályozta, de az már csak irott malaszt volt. A tanonczok túlságosan elszaporodtak, a mi a díjazási maximum alászállását vonta maga után. Höger Károly bécsi szaktárs Aus eigener Kraft czímű ismeretes szaktörténeti munkájában sötét szinekben ecseteli az akkori állapotokat. A keresetnek alapul szolgáló egységes munkadíjazásról szó sem volt; minden egyes főnök tetszés szerint fizette személyzetét.
Nagy akadályt képez az amaz időbeli munkabérek kideritésére nézve a különböző pénzlábak szerint történt számitás. A jelen század elején még a rénusi forint rendszere járta, melynek értéke körülbelől egyenlő volt a későbben keletkezett váltópénznek 40 krajczárjával. A napoleoni háborúk által okozott válság létrehozta aztán az úgynevezett Wiener Währung árfolyamát, melyet váltópénz elnevezés alatt ismerünk. Utóbbi mellett később érvénybe lépett a Conventions-Münze, vagyis pengőforint pénzszámitása s ezzel érte el a pénzbeli zürzavar tetőpontját, mert egyidőben két-háromféle pénzszámitással élt a nép.
Az egységes munkadíjazásnak egyik alapját képezi a nyomdászatban a számolási rendszer. Az n betű szerint történő számolási módot Angliában már 1785 előtt ismerték, honnan az átterjedt Párisba, illetve Francziaországba. A huszas években már Németországban is számoltak; tiz évvel később Ausztria nyomdáiban is kezdték e kulcs segélyével a munkát díjazni. A tördelői (metteur-en-page) és sorszedői (paquetier) szisztémát nálunk a Landerer-nyomdában – úgy látszik – már 1840-ben ismerték, mert kezünk közt van egy német költemény ebből az évből, melyet egy Stuttgartból ide származott, ebben a nyomdában foglalatoskodott Härter nevű kolléga irt és melyben ugyancsak kemény szavakban, az elkeseredés és harag hangján átkozza el ezt a Francziaországból bekerült új munkafelosztási rendszert. Valószinű azonban, hogy 1840-ben csak kisérletet tettek e rendszerrel, mert a szó szoros értelmében vett paketirozási munkarendszer Budapesten tudvalevőleg csak a hatvanas évek végével jött használatba.
Budán az egyetemi nyomdában hat pengőforint volt a heti bér maximuma 1848 előtt. Magánnyomdákban hét forintból állott az. A vidéken többnyire teljes ellátást élveztek a munkások s a mellett még 1–2 pengőforint heti bért is kaptak. Sok munkát azonban pausálban állitottak elő a szedők, a mi szintén csak a nyomdatulajdonos előnyére szolgált, mert nem kötelezte őt munkásának folytonos foglalkoztatására. A munkaidő rendszerint napi tizenegy órából állott, és reggel 7 órakor vette kezdetét, esti 7 óráig tartva, a déli egyórai ebédszünetet leszámitva. A rendes munkaidőn túl való foglalkoztatásnak külön kárpótlása – tudtunkkal – 1848 előtt még nem járta. Kivételt találtunk e tekintetben a kolozsvári liczeum-nyomdának már munkánk 72. lapján emlitett reguláiban, melyek ünnepnapon tett munkáért 5 krajczárt szabnak meg kárpótlásul, éjjeli munkáért pedig 10 krajczárt óránként. Megjegyzendő azonban, hogy ugyancsak e regulák napi 13 órai munkaidőt irnak elő!
Ha tehát végigtekintünk e sanyarú állapotokon, nem lehet azon csodálkozni, hogy a szabadság eszméit oly hatalmas módon rügyeztető márcziusi napok az addig tespedtségben élt nyomdászokat is fölébresztették s cselekvésre serkentették. Mint elsők a bécsi nyomdászsegédek léptek síkra anyagi helyzetük javitása érdekében. 1848. április 9-én terjesztette ott a segédek által e czélra kiküldött bizottság az új árszabályt a főnökök testülete elé. Ennek főbb pontjai voltak: a bizonyos pénznek 7–8 pengőforintban való megállapitása; ezer n után 8 pengőkrajczár fizetése és a tanonczok számarányának olyszerű szabályozása, hogy 4–4 segédre csak 1–1 tanoncz jusson. A mozgalomban főszerepet játszott Scherzer Károly betűszedő, ki a bécsi nyomdász-egyesület alapitása körül is nagy érdemeket szerzett. Egy másik tevékeny vezére a bécsi kollegáknak abból az időből, Dorstenstein Nándor, nálunk is ismeretes, minthogy sok éven keresztül foglalatoskodott Budapesten, Kassán és legutóbb mint művezető Nagy-Szebenben, hol nemrégen, 1898. deczember 26-án hunyt el.
A bécsi mozgalom csakhamar átragadt Pozsonyra és onnét Budapestre. Itten többszörös gyülésezés után az árszabálybizottság május hó 13-án a segédek kivánságait folyamodvány kiséretében a miniszteriumhoz nyujtotta be. E kivánságok főbb pontjaikban megegyeztek a bécsi árszabállyal, a számolási alapárnak két krajczárral való emelését és a tizórai munkaidőt követelve. Mint vezérek szerepeltek: Prohaszka Ferencz, Hrusza János, Kocsi Sándor és Neumann Lajos, kik közül a két utóbbi mint tüzes szónok élesztette a mozgalmat.
A miniszterium, sőt maga a miniszterelnök, a vértanu emlékű Batthyány Lajos gróf, élénk érdeklődést tanusitott az árszabályügynek békés úton történő megoldása iránt, s miután eleinte a főnökök nem igen voltak hajlandók elfogadni a segédek kivánságait, a miniszterium átiratilag felszólitotta Pest városa hatóságát, hogy e dologban vegye át a közbenjárást. Ekkor a városházán megindultak a tárgyalások úgy a nyomdatulajdonosok, mint a segédek kiküldöttei részéről, a hatósági biztos elnöklése mellett. A tárgyalásoknál újra Kocsi Sándor tünt ki talpraesett érveléseivel, mellyel megbizói, a segédek jussát védelmezte.
Kölcsönös megegyezéssel létrejött aztán a magyarhoni nyomdászoknak első, hatósági oltalom mellett biztositott munkadíjszabályzata, melynek szószerinti szövegét gazdasági és történelmi szempontból elég fontosnak tartjuk arra, hogy itt egész terjedelmében közzétegyük. Ime a tartalma:
Árjegyzék. Az 1848-diki május hava 13-án a’ buda-pesti könyvnyomdatulajdonosok, illetőleg igazgatók között egy részről, és a’ nyomdaszemélyzetek megbizott küldöttei között küldőiknek nevében más részről az iparügyi ministerium iparosztályi hivatalnokai előtt tartott egyeztető értekezés alkalmával: A’ nyomdák személyzetének küldöttei megkérdeztetvén, kinyilatkoztatták, miképen küldőik mindent elvállalni kötelezék magukat, mit küldötteik az értekezésben elfogadandanak. Ennek folytában a’ benyujtott petitioban a’ munkabérekre nézve előadott kivánatok pontonként fölvétetvén, a’ munkabérek kölcsönös megvitatás után következőleg alapitattak meg:
Szedési árak: 1. A’ perlbetüszedésért (1000 n-t véve) 18 kr. kéretvén: ez szabad egyezkedésre hagyatott. 2. Nonpareillért (1000 n-t véve) 11 kr. pp. 3. Colonellért (1000 n-t véve) 10 kr. pp. 4. Garmond, petit és Cicero (1000 n-t véve) 8 kr. pp. 5. Mittel (1000 n-t véve) 9 kr. pp. 6. Tertia és text (1000 n-t véve) 10 kr. pp. 7. Zsidó sima szedésért 2 kral több. 8. Zsidó pontolt szedésért 4 kral több. 9. Zsidó szedés troppal 6 kral több. 10. Görög szedés duplán fizettetik. 11. Szerb, illir és oláh 1 kral több. 12. Egyházi vagy vonásos betük 2 kral több. 13. Nehezebb tabellák, ha a’ munkában fordulnak elő, duplán. 14. Könnyebb tabellák 2 kral több. 15. Vegyes szedésért minden külön character után egy kral több, azonban a’ szövegben előforduló egyes szavak tekintetbe nem jönnek; a’ szöveg 1/16-án alúl e’ külön characterek nem jönnek számításba. Csak 1/16-tól kezdve vétetik e’ calculus. 16. Üres hasábczim egy sornak vétetik. Teljes hasábczim két sornak számittatik. Az alsó üres sor semmibe tekintetik. 17. A’ helypótló (Durchschuss) egy n. 18. A’ napi munkaidőnek 10 óra vétetik. Este 8 órától kezdve az éjjeli munka kezdődik. Az éjjeli és vasárnapi munkánál minden órára 6 kr. fizettetik minden szedésnél, tehát az ujságok szedésénél is. 19. A’ vacat fizettetik. 20. A’ javitásoknál: az első, házban történő javitásért nem jár fizetés. A’ második olly javitásért, melly nem a’ szedő által okoztatott, óránként 8 kr. fizettetik. Ellenben minden szedő, ki a’ javitás megtételére felszólittatik, vonakodás nélkül tartozik e’ munkát teljesiteni.
Nyomtatási árak: A’ nyomtatási árakra nézve igy történt a megállapodás az előmutatott bécsi árak szerint: I. osztály: az első 500 48 kr., a’ következő 100 ivtől 5 kr. II-dik osztály: az első 500 50 kr., a’ következő 100 ivtől 6 kr. III-dik osztály: az első 500 1 ft, a’ következő 100 ivtől 7 kr. IV. osztály: az első 500 1 ft 12 kr, a’ következő 100 8 kr. Az accidentiáknál: az első száztól 24 kr., a következő száztól 6 kr. Ezen árak a’ fekete nyomásra értetnek. Különösebb és nehéz munkák kölcsönös egyezkedésre hagyatnak. Minden kétségek elháritásaul egyébiránt minden revisionalis ivre rá fog iratni, hogy mellyik osztály szerint fizetendő. A’ napi munkaidő óraszáma – az éjjeli és vasárnapi munkák óradijai ugy értetnek a’ nyomóknál is, mint fölebb a’ szedőknél. – A’ felmondási idő kölcsönösen 14 napban állapittatott meg. Azon esetben, ha a’ nyomdatulajdonos munkát nem tud adni: a’ segédeknek szabadság adatik a’ nyomdából kiállani; ha azonban a’ nyomdatulajdonos elereszteni nem akarná, a’ munkaüres napokon minden órájára a’ napi munkaidőnek 8 krt fizetend. A’ kifizetés ideje minden szombaton este történik, a’ fölszámitással reggel 7 órakor a’ munkások már készek legyenek, hogy azt az illető factor átnézhesse, ’s hogy délután 3 órakor kiadathassék, és este 7 órakor a’ kifizetés megtörténhessék. A’ gépnyomás kölcsönös egyezkedés szerint fizettetik. Költ mint fölebb.
Könyvnyomdatulajdonosok Budapesten: Landerer és Heckenast m. k., Trattner és Károlyi m. k., Lukács László m. k., Bagó Márton m. p., k. egyetemi nyomdaigazgató: Tresinszky Ferencz m. k.
Könyvnyomók Budapesten: Miller Antal m. k., Károlyi József m. k., Prohaszka Ferencz m. k., Venczel Lorencz jelen nem létében szinte Prohaszka Ferencz m. k., Frivaldszky István m. k., Szabó József m. k., Kocsi Sándor m. k., Buschmann Gusztáv m. k., Pfarrer Antal m. k.
Hogy jelen másolat eredetijével mindenben megegyez, bizonyitom Pesten 1848-ki junius 2-án, Szén Miklós m. k. főjegyző.
Az aláirókra nézve megjegyezzük, hogy Lukács László, mint a Kozma (az azelőtti Beimel) czég nyomdai igazgatója irta az árszabályt alá. A segédek megbizottai közül már egy sem él, sőt a most élő középkorú szaktársak előtt is csak Kocsi Sándor, Szabó József és Buschmann Gusztáv voltak ismeretesek.
A nagyközönség, valamint a sajtó is rokonszenvvel kisérte az árszabály-ügy lebonyolitását; a lapok közül különösen kiemelendő Táncsics Mihály lapja, a Munkások Ujsága, mely meleg szószólója volt a segédek kivánalmainak.
Meglévén az anyagi része a megélhetési módnak, a fővárosi nyomdászok most már nagy buzgalommal hozzáfogtak oly intézmények megalkotásához, melyek őket a balsors mostohaságai ellen lehetőleg oltalmazni voltak hivatva.
A kulturában előbbre haladt nyugoti országokban már a mult században alapitottak a nyomdászok a bajtársi összetartozandóság szelleme által vezérelt egyesületeket. Igy Olaszországban és Németországban találkozunk segélyző-egyesületekkel. Az 1840-ben Mainzban és egész Németországban végbement négyszázados nyomdászjubileum behatása alatt létrejön Bécsben is (1842-ben) az első, nyomdászsegédek által alapitott segélyző-egyesület. Nálunk Magyarországon még csak csiráit látjuk e nemes törekvéseknek az itt-ott megalakitott házi pénztárakban. E tekintetben Zaka Lajos szakirótársunk a következőket irja A budapesti könyvnyomdászok és betűöntők egylete negyedszázados fennállásának története czimű munkájában:
A harminczas években a legszánandóbb viszonyok közt éltek a nyomdászok s mig más iparos-segédekről betegség vagy halál esetén legalább a czéhek, a segédek czéhládái gondoskodtak, addig a nyomdászokkal hasonló esetekben nem törődött senki s a nyomornak voltak kitéve. Ily viszonyok között valódi áldásként lehetett venni az első betegsegélyző és temetkezési egylet alakulását, mely 1837-ben Budán, az egyetemi nyomdában kezdte meg működését: ezzel a kezdet megvolt s a példa csakhamar követésre talált, a negyvenes évek elején a Trattner-Károlyi és a Landerer és Heckenast-féle nyomdákban is állitottak föl segélyző-pénztárakat. Előbbi nyomda pénztára csak rövid ideig állott fenn, ellenben utóbbi üzlet házi pénztára még az utazó szaktársaknak is adott segélyt; ez volt az első olyan viatikum, melyet nem a nyomdatulajdonos könyörülete, hanem a segédek adtak a segédeknek. A Landerer és Heckenast-féle nyomda betegeit kizárólag az irgalmas barátok budai kórházában ápoltatta, a budai egyetemi nyomda pedig pénzsegélyt adott betegeinek s mindkettő fennállott egészen 1848. julius 1-ig, midőn a fővárosban általános nyomdász utas-, betegsegélyző- és temetkezési egylet alakult, a melybe Buda és Pest összes szaktársai, számszerint 232-en, beléptek.
Ez az egylet 1848. julius 1-től 1853. márczius 1-éig állott fenn. Alapszabályai szerint a munkaadók nem járultak heti illetékkel a költségekhez, hanem mindegyik bizonyos, általa aláirt összeget mint alapot adott az egyletnek. A beiratási díj 2 pengőforint volt, a felszabadultak 8 forint felszabaditási illetéket fizettek, s heti illetékül 6 pengőkrajczárt fizetett minden tag. A keresztülutazók uti segélyül 2 forintot, a betegek hetenkint 4 forint 40 krajczárt, s temetési költségül a hátramaradt családtagok 30 forintot kaptak. Az egylet alapitása körül legtöbb érdeme volt Landerer nyomdatulajdonosnak és Träger Endrének, a Landerer és Heckenast-nyomda művezetőjének.
Az egylet czélja következő négy pontban foglaltatott:
1. A keresztülutazó szaktársaknak, ha munkát nem kapnak, uti segélyt nyujtani.
2. A beteg tagok orvosi és pénzbeli segélyezése.
3. A munkára tehetetlenek segélyének biztositása.
4. Elhaltaknak tisztességes eltemetése.
Az egyletnek a forradalom utáni időre eső sorsáról kevés jelenteni való maradt reánk.
Az 1851. évi február hó 23-án tartott első közgyülésén, melyen Aigner Miklós városi tanácsos volt a hatóság képviselője, alapszabályait némileg módositotta; e módositások között legjelentékenyebbek: 1. az alap-vagyonhoz a heti illetékekből évenkint legalább 40 forint csatolandó; 2. az alapitványaikkal hátralékos nyomdatulajdonosoktól az általok aláirt összeg behajtandó, 3. a heti illeték 6 krajczárról 8 krajczárra emeltetik. – Az egyesület vagyona e gyüléskor 1058 forint 33 krajczár volt, az Emich Gusztáv és Kozma Vazul nyomdatulajdonosok által még be nem fizetett alapitványokon kivül, s vezetése: elnök (Heckenast Gusztáv), pénztárnok (Träger Endre), ellenőr (Gyurián József) és négy választmányi tagra (Dobrovszky Mátyás, Bähringer József, Neumann Lajos, August János) volt bizva.
Az egylet 1853. márczius 1-én feloszlattatott s az egyleti vagyonból (2418 forint 49 krajczár) minden egyes üzlet visszakapta az általa addig befizetett összeget a rája eső kamattal; természetesen levonva ebből az ugyanazon üzletben történt segélyezést. (Bagó Márton 94,00, Bucsánszky Alajos 125,35, Emich Gusztáv 192,53, Kozma Vazul 244,57, Landerer és Heckenast 575,09, Lukács László 261,51, Müller Adolf 124,55, Trattner-Károlyi 152,13, és az egyetemi nyomda személyzete 647,20 frtot kapott.) Igy alakultak az ötvenes években fönnállott házi pénztárak az egyetemi nyomda, Landerer és Heckenast, Emich stb. nyomdákban.
Első egyesületünket a következő 232 szaktárs alapitotta:

August János
Aulinger Ignácz
Balogh János
Bárczy János
Bartalics Antal
Bartl László
Bartok Ferencz
Bauer János
Bauer József
Bähringer József
Beck József
Beck Lipót
Bencze János
Bernstein János
Berr István
Blaschay Vincze
Bodnár József
Bogisitz Lipót
Buschmann Gusztáv
Bücheler Károly
Csáder Antal
Csáder József
Csendes Mátyás
Cserni György
Cserwenka Ferencz
Dalmady Mihály
Damisch Antal
Dattan Károly
Deák Antal
Delonge Vilmos
Demant András
Deutsch Adolf
Deville János
Dietrich Henrik
Dittmar György
Dittmar Sebestyén
Dobrovszky Mátyás
Dworsky Vincze
Eder Ferencz
Eichler Konrád
Engelbach Károly
Ernst Antal
Faházi János
Falk Zsigmond
Feigl Mór
Fischer Antal
Fischer János
Fischer István
Fitz Ágost
Frics József
Fritscher József
Frivaldszky István
Furcht Nándor
Fürther Gyula
Fürchtegott Ferencz
Gabrieli Pál
Gálmán János
Gartner János
Gattenau Frigyes
Gecsó Antal
Gergey Lajos
Giersch G. Lajos
Girstorfer József
Glatzl János
Glutsch Keresztély
Golditz Vilmos
Graessmann Miklós
Greif Ferencz
Gröber Károly
Gyurian József
Hall Boldizsár
Hebentanz Ferencz
Hegedüs István
Heisler János
Henter Gusztáv
Herodek Alajos
Herz János
Holéczy Dénes
Holmayer Ferencz
Hórák Ágoston
Hórák Egyed
Horowitz Adolf
Höchner János
Hruza János
Huller Lőrincz
Huszka Lajos
Incze János
Iselin Dániel
Jaczy Alajos
Jancsovics János
Janitschek Sándor
Jäger Béla
Juranek Jakab
Kaith Károly
Káldy János
Kamenszky Károly
Kamenszky József
Kappenstein Nándor
Kappler József
Károlyi József
Katzvinsky Antal
Kaufmann Antal
Kern János
Killyén József
Király Mihály
Kistner Mihály
Knapp Antal
Kocsi Sándor
Kohn József
Kollassowits Károly
Koller Vilmos
Kolombán József
Konrády Ferencz
Kottesovszky Ferencz
Kovács Mihály
Kovács Pál
Kovarik Ferencz
Körömzsi István
Kövesdy Lajos
Král Pál
Králik János
Kramer Károly
Kramer Vilmos
Krámer Rezső
Kraus Mátyás
Krünner Lipót
Kuntz Antal
Langer Venczel
Lazarovics Döme
Lämmermeyer Albán
Lindner Ferencz
Lorenz Venczel
Lutz Simon
Lyubibratich István
Malatin Antal
Mayer Lipót
Meyer János
Mikusik József
Miller Antal
Mittermeyer Antal
Möckl Frigyes
Mödlhammer József
Mölczer Ferencz
Mölczer János
Nagy Károly
Nagy János
Nánay Ferencz
Németh Ferencz
Nestler Ferencz
Neumann Lajos
Nohn György
Obenaus Ágost
Paksy Ferencz
Pamperl Ede
Pardafi József
Pawlitschek Antal
Pethes István
Pfarrer Antal
Pichler József
Plessel Adolf
Plessel Alajos
Pleunig Antal
Ploch Ferencz
Poldini Ede
Pomper Frigyes
Ponczer József
Pongrácz Ferencz
Popius Márton
Potemkin Alfonz
Preforth János
Prohaszka Ferencz
Propst Antal
Radimay Lőrincz
Raske Ferencz
Remele Ferencz
Remele Pál
Riermayer János
Riesz Jakab
Rippel István
Ritter Ferencz
Róczay Antal
Römer Vilmos
Sänger András
Schallander Bálint
Schleinitz József
Schmidt Keresztély
Schmidt József
Schmidtbauer Ferencz
Schröter Károly
Schur János
Schweizer József
Scorpa János
Silberer Ferencz
Simon Zsigmond
Sinai Ede
Spielvogel Ferencz
Steiner Miklós
Steller Ferencz
Stössel János
Strasser János
Streibig János
Strock Mihály
Stumpf Sándor
Suttrel Mátyás
Szabó József
Szentkirályi Márton
Szüts Ferencz
Szüts Lajos
Tabershoffer József
Titel Balázs
Thiel Ádám
Träger Endre
Tropler Mihály
Ullmann Vilmos
Unverdorben Ferencz
Urschitz Jakab
Virág József
Vörös Sándor
Wagner András
Wagner János
Wallesch János
Walter Ferencz
Weis Bernát
Weis János
Weis Mózes
Werbedits Vilmos
Winter Zsigmond
Wizsnyowszky Pál
Wodianer Fülöp
Wurzinger Mátyás
Zathureczky József
Zsiday József.
Azonban foglalkozott 1848–49-ben ezeken kivül még számos, részint a vidékről, részint külföldről jött szaktárs Budapesten. Prohaszka Ferencz szaktárs a Typographia 1885. évi október 2-iki számában közzétette a fővárosi nyomdák névszerinti személyzet-álladékát; e jegyzékből a fent kimutatott 232 nyomdászon kivül még a következő szaktársak neveit irtuk ki:

Barta Lajos
Booch Frigyes
Deutsch Dávid
Duppay János
Dworzak János
Fleischer Dániel
Kaunitz József
Kettinger József
Kiss Antal
Kunst József
März Ede
Menich Sámuel
Rózsavölgyi P.
Schnausz Lipót
Schneider Gusztáv
Schneider János
Siegmann Vilmos
Skálnik György
Soukop János
Tauber György
Ternovszky N.
Tkalecz Pál
Varga N.
Waldschek Alajos
Wagner Dániel
Wagner Ferencz.
E huszonhat egyénnel kitenne az összlétszám (232+26) 258 szaktársat; azonban alig fogunk tévedni, ha e számnál még nagyobbra tesszük az abban az időben Budapesten felváltva munkában állottak létszámát, mert meggyőződtünk, hogy a Prohaszka által összeállitott névjegyzék is mutat fel hiányokat.
A 258 pályatársunk közül ma – 1900 elején, tehát ötvenkét esztendő multán – tudtunkkal csak tizenkettő van életben, úgymint:

Falk Zsigmond
Frics József
Giersch G. Lajos 
Höchner János
Hórák Egyed 
Huszka Lajos 
Kovács Mihály 
Malatin Antal 
Pamperl Ede
Remele Pál
Szüts Lajos
Träger Endre.

Ebből a tizenkettőből három (Giersch Lajos, Höchner János és Pamperl Ede) élvezi az általok alapitott egyesület jótékonyságát, a rokkantsegélyt; egy (Szüts Lajos) még mindig a szekrény mellett áll; Huszka Lajos mint kiérdemült fametsző nyugalomban él, a többi hétből pedig igazgató, princzipális vagy művezető lett, kik nagyobbrészt szintén nyugalomba vonultak.
Lovag Falk Zsigmond, kir. tanácsos, a Pesti könyvnyomda-részvénytársaság igazgatója, szül. 1831. április 27-én Pesten. 1845. év végén a budai egyetemi nyomdában mint betűszedő kitanult s a következő években Pesten Kozma Vazul nyomdájában az Ungar czimű lapot tördelte. 1848–49-ben Budapesten mint nemzetőr rótta le honfiúi kötelességét. 1849. végével Bécsbe ment s ott a Sommer-féle üzletben kapott alkalmaztatást, a hol csakhamar nyomdaigazgató s az akkor ott megjelent két magyar lapnak és egyéb magyar nyelvű kiadásoknak buzgó támogatója lett. 1868-ban tért vissza Budapestre, hogy a Pesti könyvnyomda-részvénytársaságot megalapitsa, mely intézetnek köszönhető első sorban a hazai könyvnyomtatásnak mai modern szinvonalra emelkedése. Falk most is el nem lankadó lelkesedéssel szakadatlanul munkálkodik s nagy érdemeket szerzett magának mint az országos nyomdászegyesület hosszú ideig volt elnöke. A köztéren való hasznos és példaszerű tevékenységeért lovagi rangot és számos egyéb kitüntetést nyert. 1898-ban a Ferencz József-rend középkeresztjét kapta. 1893-ban ünnepelte nyomdászkodásának félszázados jubileumát és a vezetése alatt álló intézet huszonötéves fönnállását. (Falk kimerítő életrajzát a szives olvasó a Magyar Nyomdászok Évkönyve 1887. évi folyamában találja.)
Frics József Beszterczebányán született és Miskolczon tanulta a nyomdászatot. 1847-ben került Pestre; 1848-ban mint nemzetőr résztvett a pákozdi és schwechati ütközetekben. 1849-ben a Közlöny czimű hivatalos lappal Debreczenbe, majd Pestre, Szegedre és Aradra ment. A forradalom után külföldre ment, majd Pestre visszatérve, a Herz-féle nyomda művezetője lett. 1859. november 1-én a debreczeni nyomda vezetésével lett megbizva, mely régi jóhirű nyomdát időszerű beruházások és ügyes tevékenysége által elmaradt helyzetéből kiemelte. 1895-ben ülte ötvenéves nyomdászkodásának örömünnepét. 1899. junius havában visszalépett a nyomda vezetésétől és nyugalomba vonult.
Giersch G. Lajos, l. munkánk 130. old.
Höchner János 1822-ben született Augsburgban, a hol 1837-ben lépett a nyomdászati pályára. Több évi külföldön történt kalandozás után 1847-ben Pesten telepedett le, munkát kapva a Landerer és Heckenast-nyomdában. 1849. nyarán a banknyomdával Szegedre ment. A szabadságharcz lezajlása után Aradon, majd Nagy-Szebenben dolgozott. 1862-ben visszatért Budapestre s itt 1887-ben ülte meg félszázados pályafutásának emlékét.
Hórák Egyed 1819. szeptember 1-én született Esztergomban s Beimel pesti üzletében tanulta meg a nyomdászatot. Több évi, Német- és Francziaországban meg Belgiumban tett külföldi vándorút után 1845-ben visszakerült Pestre s itten a Beimel, illetve Kozma-nyomdában működött mint szedő, majd mint viczefaktor. 1850. elején bérbe vette Beimel esztergomi üzletét, 1856-ban pedig önálló nyomdát nyitott ugyanott, melyet 1879. elején adott át Buzárovits Gusztávnak.
Huszka Lajos, l. munkánk 102. old.
Kovács Mihály nyomdatulajdonos Rozsnyón, 1845-ben Kolozsvárról jött Pestre a Landerer és Heckenast-nyomdába, 1848-ban Pozsonyban dolgozott. A szabadságharczot Erdélyben küzdötte végig mint honvéd. Azután újra Pesten dolgozott a szekrény mellett, mignem 1862-ben átvette a rozsnyói nyomdát. Megalapitotta a Rozsnyói Hiradót, mely lappal jó nevet szerzett magának.
Malatin Antal, l. munkánk 130. old.
Pamperl Ede, gépmester, Pesten tanulta Beimel üzletében a nyomdászatot. 1848–49-ben mint honvéd szolgálta a hazát, egy ízben meg is sebesült. Hosszú idő óta Aradon tartózkodik, hol kollegáival meg is ülte ötvenéves nyomdász-örömünnepét.
Remele Pál született 1824-ben Budán. Atyja, Remele Ferencz, szintén nyomdász volt. 1842-ben, az egyetemi nyomdában történt felszabadulása után külföldre ment, honnét 1847-ben tért vissza és újra az egyetemi nyomdában nyert foglalkozást. 1887-ben ülte pályafutásának negyvenötéves emlékét. Jelenleg mint a nevezett intézet volt főművezetője élvezi nyugdiját.
Szüts Lajos született 1830. deczember 16-án Pesten. 1847-ben a Beimel-nyomdában mint betűszedő felszabadult. A szabadságharczban mint honvéd vett részt. 1860-ban elhagyta a szekrényt és lett belőle vándorszinész. 1880-ban azonban újra visszatért régi hivatásához és azóta az Egyetértés czimű napilapnál keresi kenyerét. 1894-ben ünnepelte nyomdászkodásának félszázados évfordulóját.
Träger Endre, l. munkánk 131. old.
Budapesten kivül éppen csak Debreczenből maradtak ránk némi adatok, hogy az ottani nyomdászok is tettek volna valamit a segélyezés ügyében.
Segélyző pénztár már e század huszas éveiben volt Debreczenben. Maga a város minden inas után, ennek beszegődtetése alkalmával 5 váltóforintot fizetett e czélra. A ki fölszabadult, tartozott 10 váltóforintot díjul lefizetni; azonkivül fölszabadulási és társpohár czimen még két, úgynevezett »traktát« is kellett rendeznie. Később belátták ez utóbbinak költséges voltát s 15 váltóforinton meg lehetett azt váltani, mely összeg szintén a segélyző pénztárba folyt. Végül köteles volt még minden inas első negyedévi fizetéséből is 5 váltóforinttal ez alaphoz járulni.
Úgy látszik azonban, hogy e pénztár inkább csak az utasok segélyezésére, valamint a társaság egyes tagjainak véletlen baleset alkalmával nyujtandó kisebb-nagyobb kölcsönök adására szolgált; s talán éppen ezért akarták 1846-ban a legközelebbi év kezdetével életbelépendő »Temetési, özvegyek s árvákat segitő« pénztárrá átalakitani; melyből minden tag vagy ennek felesége után, halál esetére, az illető felek vagy örökösök 50 váltóforintban részesültek volna. Sőt még az illető tagnak gyermekei is (leányok, ha még hajadonok, fiúk, ha nincsenek még mesterségnél) temetési költségre 30 váltóforintot kapnának. Az özvegy- és árva-segély meghatározása arra az időre tartatott fenn, mikor a pénztár oly kedvező helyzetben leend, hogy e tekintetben is tehet valamit. Az intézményt még takarék-egylet egészitette volna ki.
A művezetővel és ellenőrrel együtt 15-en voltak s a már meglevő 525 váltóforintra menő tőke gyarapitására mindegyik kötelezte magát, mint alapitó tag, 1846 végéig 25 váltóforintot befizetni.
Az eszme azonban, kellő pártolás hiányában, testté nem vált.
***
Fővárosi nyomdászaink azonban nemcsak szűkebb körű szakmabeli ügyeiket törekedtek lehetőleg rendbehozni, hanem a haza sorsával is törődtek, élénk részt véve a felmerülő politikai események hol zivataros, hol örvendeztető fordulataiban. Nagy azok száma, kik a szabadságharczosok soraiban rótták le honfiúi kötelességüket és munkánk egy további részében ezekről külön fogunk megemlékezni; itt csak azt jegyezzük meg, hogy a könyvnyomtatás és hirlapok előállitásának természete, mint önvédelmi harczunknak egyik nélkülözhetetlen segédfegyvere, nem engedte meg, hogy lelkesedésüknek engedve, sorainkból még többen elhagyják hivatásukat és a kényszerűség ott marasztalta őket a műhelyben, melyben nap-nap után újra és újra éleszték a holt betűk ármádiájával a nemzet élet-halál-küzdelmét.
Az otthonmaradtakat mint nemzetőröket vagy egyéb téren látjuk helyöket betölteni. Terhes volt a nemzetőri szolgálat a fővárosban, hol a több ízben kitört zsidóellenes zendülések követelték a nemzetőrök némelykor éjjel-nappalokon át tartott készenlétét és erélyes közbenjárását a veszélyeztetett izraelita embertársaik élete és vagyona érdekében. Ilyen esetekben kiürültek a nyomdák is, lévén a személyzetek nagy része a nemzetőrök soraiban található.
Majd midőn 1848. szeptember havában a Jellasics betörése által veszélyeztetett főváros budai környékét, a Gellérthegy déli oldalán, Albertfalva felé s egyéb irányban földhányásokkal és sánczokkal biztositani elrendelték, a nyomdászok is kivonultak testületileg, – kapával és ásóval fölfegyverkezve, – hogy a maguk részét kivegyék a nehéz munkából. E csapat élén újra Kocsi Sándort látjuk, kezében egy hatalmas nemzeti színű zászlóval. Mondanunk sem kell, hogy midőn aztán hir jött a Jellasics tábornok vállalatának kudarczáról, a Bécs felé történt csúfos »Flankenbewegurig«-ról, a tipografusok táborában is mily határtalan örömet keltett a horvát bánnak megaláztatása.
Voltak, kik az akkori mozgalmas időben a litteraturával is foglalkoztak. Elég súlyosan bűnhődött ilyen vállalkozásáért egy März Ede nevű, Németországból a forradalom hirére hozzánk jött szaktárs, ki egy rendkivül hetyke hangon tartott politikai élczlapot adott ki Kozma nyomdájában Die grosse Spatzenversammlung czím alatt. A lap szabad szája miatt nagy népszerűségnek örvendett. Szedte Dobrovszky Mátyás, a későbbi Emich-nyomda művezetője. A visszatorlás idejében kijutott a derék Märznek is. 1849. október 13-iki dátummal a Neugebäudeban székelő katonai biróság fölötte következő itéletet hozott: »März Ede, szászországi születésű, 36 éves, ág. ev., nőtlen könyvnyomdai legény az általa szerkesztett vakmerő gúnyiratokért és a lázadásnak ekképeni előmozditásáért két évi sánczmunkára, könnyű vasban«. Hogy mi lett März szaktárs további sorsa, nem tudjuk.
Érdemesnek tartjuk még megemliteni, hogy Herwegh György német radikális költőnek Der gute Berg czímű szerte ismert nyomdászdalát, Magos Ernő nem kevésbbé radikális népiró magyarra forditotta le, Herweghnek egyéb, 1848-ig megjelent költeményeivel és Táncsics Mihály kiadásában közrebocsátotta. Úgy látszik azonban, hogy Magos nem birt elég gyakorlottsággal a szónak kötött formában való helyes és élvezetes visszaadásában, mert forditásában sok helyütt egészen elvész az eredeti minden költői szépsége és lendülete, sőt számos esetben egész értelmetlen, a mintától messze eltérő eszmemenetekre találunk a máskülönben elég érdekes könyvecskében. Állitásunk igazolására ide iktatjuk a Der gute Berg dalnak német szövegét és melléje Magos Ernő forditását.
          Der gute Berg
Es ist ein Berg auf Erden,
   Der Gutenberg genannt;
Der soll besungen werden
   Wohl auf und ab im Land.
Er heget keine Veste,
   Er pfleget keinen Wein,
Und wird doch stets der Beste
   Von allen Bergen sein.
Es ist ein Berg auf Erden,
   Der steht zu Mainz am Rhein,
Mit trutzigen Geberden
   Schaut er in’s Land hinein.
Da schaut er, was wir treiben
   Vom Rheine bis an’s Meer,
Da liest er, was wir schreiben
   Im weiten Land umher.
Zu lang ward dem Kyffhäuser
   Des Rothbarts Todesnacht,
Da ist für seinen Kaiser
   Der Gutenberg erwacht.
Zu Schanden liess er werden
   Der Raben schwarzes Werk,
Der beste Berg auf Erden,
   Das ist der Gutenberg!	       A legjobb hegy
Kel égre hegy a földön,
   S ez Guttenberg hegye;
Ennek kövön s a zöldön
   Legyjen dicső neve.
Nincs vára, senkisem lop
   Tőkéje nedviből – –
De azért mégis legjobb
   Hegy minden hegy közől.
Kel égre hegy e földön,
   Hol Rhein, s a mainci vár –,
Büszkén tekint dombvölgyön
   A merre láthatár. –
Tekinti mint nyirkálnak
   Rajnátul tengerig –
Olvassa mit firkálnak
   A kik a pénzt verik!
Rothbart megholt – s mint hir megy,
   Soká aludt, s ama
Császár helyett a jó hegy –
   A mainci támada.
Nincs vára – senkisem lop
   Borábul, nincs sere – –
De minden hegy közt legjobb:
   Mert Guttenberg hegye.	
Kezünk közt van egy másik német költeménynek kézirata, melyet szilaj nyelvezete nem tesz alkalmatossá a közlésre, és alapeszméjében odairányul, hogy »immár eljött az ideje annak, hogy a nyomda buta ólomanyaga nem mint az életet és felvilágosodást terjesztő betű röpittessék világgá, hanem mint a zsarnokságot pusztitó, halált szóró golyó«. A költemény Die freie Presse czímet viseli és minthogy a »Hofburg« kifejezés is előfordul benne, valószinűleg a bécsi forradalom ideje alatt látott napvilágot.

Új nyomdák keletkezése
Mielőtt az 1848–49. évek nevezetes korszakában létrejött új nyomdák közelebbi alapitási körülményeivel foglalkoznánk, helyén valónak találjuk újra szemügyre venni a budapesti régebbi nyomdák ez időbeli tevékenységét.
Mint elsővel újolag a m. kir. egyetemi nyomdával kell kezdenünk; itt jelentek meg különböző időközökben, id. Szinnyei József összeállitása szerint, 1848–49-ben a következő magyar lapok: a Honderű, Magyar Akadémiai Értesitő, Pesti Divatlap, Reform, a hivatalos Közlöny, Magyar Gazda és a Figyelmező; végre Lauka Gusztáv Charivari-Dongó czímű élczlapja. Ezenkivül egy-két német lap és számos egyéb természetű nyomtatvány, mint kiáltványok, röplapok stb. stb. Sajnos, hogy e tekintélyes nyomda-intézetnek éppen e két esztendő alatti működéséről csak hézagos adatok állanak rendelkezésünkre. Az 1882. évben kiadásra került, Baloghy István által irott: »A m. királyi egyetemi nyomda termékeinek czímjegyzéke 1777–1877« czímű munkában az 1848-iki esztendőből ki van tüntetve: 15 magyar nyelvű munka, 4 latin, 1–1 német, görög és tót; 1849-ből pedig 3 magyar, 2 német és 1 rutén. Egyéb semmi. Pedig nagy kár, hogy e bibliográfiai kimutatásban teljesen figyelmen kivül hagyták a nyomda hirlap- és másnemű termékeinek tüzetes felsorolását. (Egyáltalán e tekintetben, t. i. a két forradalmi esztendőben készült termékekről szóló munkában – a mennyire tudjuk – csak egyetlenegy nyomdáról birunk teljes pontossággal összeállitott kimutatást: ez a marosvásárhelyi evang. ref. kollégium könyvnyomdájának működésére vonatkozik, melyet 1887-ben irt meg Koncz József tanár, Imreh Sándor nyomdavezető ügybuzgó segédkezése mellett.)
1848. junius 1-én az egyetemi nyomdában indult meg a nemzeti kormány hivatalos lapja, a Közlöny, melyet itt nyomtak az év végéig, ekkor a kormánnyal együtt Debreczenbe kerülve, innentől fogva a szabadságharcz hányattatásain ment keresztül, mignem Aradon 1849. augusztus 11-én annak utolsó száma jelent meg. Az egyetemi nyomdában a lapot Remele Pál tördelte, mint szedők pedig Szüts Ferencz és Szüts Lajos testvéreken kivül még Wodianer Fülöp és mások állottak amellett. Egy szép napon megtörtént, hogy Remele felcsapott honvédhuszárnak és ezredével táborba indult Jellasics ellen; az őtet helyettesitő tördelővel azután megesett, hogy a lapot alaposan eltördelte, mire Szemere Bertalan államtitkár rögtön visszahivatta Remelét és a további katonáskodástól eltiltva, ráparancsolt, hogy »a haza ügye érdekében« tördelje tovább a lapot, a mely parancsnak Remele aztán meg is felelt.
Megemlitésre méltó itt még, hogy az egyetemi nyomda 1848. évben már két gyorssajtóval volt fölszerelve.
A Pesten működő három nyomda közül a legöregebbik, a Trattner-Károlyi-féle, ebben az időben szintén két gyorssajtóval volt ellátva, de a márcziusi napok után bekövetkezett föllendüléséből az időszaki sajtónak aránylag csekély része jutott. A német nyelvű Opposition czímű napilapon kivül, még itt nyomattak a következő hirlapok: a Honi Irodalmi Értesítő, Közügyvéd, Nevelési Emléklapok, Orvosi Tár; a politikai lapok közül: a Jelenkor, mely szép multtal biró ujság 1848. junius 29-én szünt meg; továbbá a Nemzeti Ujság, Társalkodó czímű melléklapjával. A Nemzeti Ujság volt az első magyar hirlap, mely a márcziusi 15-iki események után czenzura nélkül jelent meg s ekkor pár óra alatt 800 példány kelt el belőle. A fentebb emlitett Opposition is nagy kedveltségnek örvendett.
Landerer és Heckenastnál, mely czég ugyancsak két gyorssajtóval dolgozott, több német hirlapon kivül megjelent a Kossuth által 1841-ben alapitott Pesti Hirlap; ennek utolsó száma 1849. julius 8-áról van keltezve. A Jókai és Petőfi által szerkesztett, nagy irodalmi tekintélynek örvendő Életképek szintén itt készültek (e lap megszünt 1848. deczember 31-én); később, 1849-ben, itt nyomatta Jókai a Debreczenben megindult Esti Lapokat, mely hirlapból 1849. julius 7-én jelent meg az utolsó szám. Rövidéletű volt a szintén hetenkint hatszor megjelent Radicallap, mely 1848. junius 1-én keletkezett és julius 16-án beolvadt a Nép-Elem czímű lapba. Ezeken kivül nyomatott még Landerer és Heckenastnál több nem politikai lap, mint: a Protestáns Egyházi és Iskolai Lap, Pénzügyi Levelek és mások.
1849. tavaszán, – midőn Buda várának a magyar hadsereg által történt ostromlása folytán, illetőleg Pestnek Hentzi osztrák várparancsnok általi bombáztatása miatt éppen nem volt ajánlatos a Belvárosban való tartózkodás, a Lipótváros és Belváros veszélyeztetett lakossága otthagyta házi tűzhelyét és a Városligetben rögtönzött táborban keresett menedéket, – a Landerer és Heckenast-czég hamarosan felállitott a Király- és Rózsa-utcza sarokházában egy fióknyomdát, fölszerelve azt egy vassajtóval és többrendbeli nagyobb fokú betűkkel, a mely hevenyészett kis nyomdában aztán, egészen Buda várának megvívásáig nyomták a városligeti néptáborban kiadásra került hatósági hirdetményeket és a hadi eseményekről szóló másnemű jelentéseket.
Nagy tevékenységet fejtett ki Kozma Vazul (azelőtt Beimel) nyomdája a szabadságharczi hirlapirodalom terén. Midőn Kozma az üzletet Beimeltől átvette, azt teljesen új alapra fektette. A fapréseket kiküszöbölte és két gyorssajtót állitott fel; a betűanyagot is felfrissitette az intézetében berendezett betűöntői és stereotipáló osztállyal, melyet a Prágából beszármazott Wolf János vezetett († 1884-ben, 65 éves korában). Az üzlet élén mint igazgató Lukács László állott, ki Kecskeméten tanulta a könyvnyomtatás mesterségét és 1848. junius havában önálló üzletet nyitott. Mellette mint művezető Hórák Egyed, a későbbi esztergomi nyomdatulajdonos segédkezett. Mint gépmesterek Kocsi Sándor és Urschitz Jakab működtek, mint nyomók Lindner Ferencz, März Ede, Ries Jakab és mások. Ezek mellett nagyszámú szedőszemélyzetet foglalkoztatott Kozma; utóbbiak közül kiemeljük névszerint a következőket; Dobrovszky Mátyás, Faházi János († 1874-ben Debreczenben), Falk Zsigmond, Frics József (a debreczeni városi nyomda nyugalomba vonult igazgatója), Greif [Kápolnai] Ferencz († 1894. október 27-én, élete 69. évében, Budapesten), Kiss Antal († Budapesten 1875. junius 4-én, 44 éves korában), Králik János († Budapesten 1886. julius havában) és Szabó József (a már többször emlitett nyomdásztörténeti szakiró).
Forradalmi lapok közül megindult e nyomdában 1848. márczius 18-án Lukács László kiadásában a Pálfi Albert és Csernátony Lajos által szerkesztett és hetenkint hatszor megjelenő Márczius Tizenötödike; továbbá a Bajza József szerkesztése melletti Kossuth Hirlapja (1848. julius hó 1-én, megszünt deczember 31-én). Ugyanitt keletkezett 1848. junius 4-én Vas Gereben [Radákovics József] Nép Barátja czimű lapja, mely karácsonykor 2710 példányban került postára és 1849. junius 3-án jelent meg utoljára. A Szabadság, Egyenlőség, Testvériség czímű lapból csak hat szám jelent meg 1849. április havában, mig a Forradalom és a Futár czíműekből éppenséggel csak egy-egy szám, előbbi 1848. deczember 29-én, utóbbi 1849. julius 1-én. Német lapok közül emlitést érdemel a Klein [Kilényi] Ármin által szerkesztett Der Ungar; a nem politikai tartalmúakból fölemlithetők az Egyházi Literaturai Lap, a Magyar Gazda, a Hetilap, végre a ma is fennálló Gazdasági Lapok, mely 1849. január 1-én indult meg. A szabadságharcz legyőzetése után mint új lap kezdte pályafutását Nagy Ignácz szerkesztése mellett a hetenkint hatszor megjelenő Hölgyfutár, Kozma Vazul kiadásában, a mihez abban az időben nem csekély bátorságra volt szükség.
Általán a forradalom utáni időre esik inkább Kozma áldásos tevékenysége a hazai irodalom pártolása körül, mely vállalkozásai azonban nem hozhatták meg az akkori viszonyok közt a kivánt és remélt anyagi eredményt s igy Kozma vagyoni helyzete mindinkább rosszabbra fordult.
1865-ben kénytelen volt otthagyni a nyomdát, mely nagy vagyonát fölemésztette s még hátralevő napjait nagy inségben tengette, mig 1876-ban a halál megmentette meddő küzdelmeitől.
Mint már mondtuk, e három, nagyszámú és gyakorlott munkás-személyzettel rendelkező nyomda nem volt képes a könyvnyomtatás terén föllépett, folyton fokozódó igényeket kielégiteni, s igy mi sem természetesebb, mint hogy újabb és újabb nyomdák nyiltak.
Mint első állitott önálló üzletet Lukács László, két Bécsből hozatott gyorssajtóval, az országúti Kunewalder-házban (a mai Muzeum-körúton, a József-műegyetem helyén). Lukácsnak csöndes üzlettársa Somogyi Károly kanonok volt, kinek befolyásával sikerült a nyomdát az osztrák katonai kormányzat által elrendelt bezáratás veszélyétől megóvni. 1849-ben Váczon is birtak kis nyomdával Lukács és Somogyi. Lukács mindenekelőtt átvette saját lapjának, a Márczius Tizenötödiké-nek nyomtatását, melyből 1849. julius 6-án jelent meg az utolsó szám. Itt nyomták továbbá a Nemzeti Ujság folytatólagos kiadását Nemzeti czím alatt, egész 1848. deczember 31-ig, mikor 795 példány ment postára; a Madarász József és László által kiadott Nép-Elem, szintén hetenkint hatszor, megjelent 1848-ban julius 1-étől szeptember 23-áig. 1849-ben pedig megjelent itt a Respublica czímű lap junius 27-től julius 9-éig, hetenkint hatszor; Táncsics Mihály Forradalom czímű lapjából négy szám junius hóban és végre Erdélyi Arthurnak ugyancsak Forradalom czímű lapjából két szám, julius 10. és 11-én. Ez a két szám azért is nevezetes, – irja id. Szinnyei József – mert ezen kivül akkor nem jelent meg más lap Budapesten, miután julius 11-én délután 5 órakor Wussin osztrák őrnagy katonáival a fővárost megszállta. – Megjelent még Lukácsnál Katholikus Iskolai Lap, Religió, Religió és Nevelés czím alatt három vallásos tartalmú lap.
Lukács nyomdáját 1854-ben Herz Jánosnak adta el s a nyomdászpályának hátat forditva, Felső-Magyarországon bányatulajdonos lett. További sorsa ismeretlen előttünk.
Ugyancsak 1848-ban nyitott új nyomdát Eisenfels Rudolf, a Kozma-nyomda addigi könyvelője. Az üzlet egy gyorssajtóval volt ellátva és a lipótvárosi Háromkorona-utcza 139. sz. a. házban létezett. 1848. őszén egészen ez év végéig e műhelyből kerültek ki a legszilajabb hangú proklamácziók és röplapok a bécsi kormány és az uralkodóház egyes családtagjai ellenében. Itt nyomták még Vachot Imre Budapesti Divatlap czimű, hetenkint négyszer megjelenő lapját, a Nemzetőr czímű melléklappal, egészen 1848. deczember 31-éig; ezenkivül Der wahre Ungar czímű német lapot Saphir Zsigmond szerkesztése mellett. Midőn 1849. január első napjaiban Windischgrätz herczeg megszállotta Budapestet, egyik első teendője volt, hogy az Eisenfels-nyomda bezáratását elrendelte, annyira magára vonta e nyomda szabadszájú termékei miatt az osztrák hatalmasok haragját. A nyomda zárva is maradt egészen 1850. elejéig. Tévednek tehát úgy Aigner Károly, mint Sennowitz Adolf midőn id. Emich Gusztáv életrajzában a nyomda szüneteléséről igy irnak: »Az akkori zavaros időben s a fővárosban egyidejűleg keletkezett egyéb nyomdák közt Eisenfels nem igen tarthatta fenn magát s ez okozhatta azt a feltünő jelenséget, hogy az 1849-iki évből egyetlenegy nyomtatványát sem idézi Petrik, miből aztán következtetni lehet, hogy Eisenfels nyomdája az 1849-iki évben talán egészen szünetelt is.« Szünetelt igenis, de nem a nervus rerum hiánya miatt, mert Eisenfels jómódú család sarja volt, rokonságban a Lipótvárosban nagy tekintélyt élvező Guggenberger régi pesti patriczius-nemzetséggel, mely gazdag rokonság bizony pénz hiánya miatt el nem ejtette volna Eisenfelst.
A nyomda bezáratásával egyidejűleg megtörtént Eisenfels elfogatása. Eleinte a budai várban senyvedett; áprilisban a közelgő magyar sereg elől (Batthyány Lajos miniszterelnökkel együtt) Laibachba, onnan Pozsonyba, Olmützbe, majd a pesti Neugebäudeba vitték, a mely utóbbi helyen háromesztendei várfogságra itélték. 1850. nyaráig ismét Olmützben raboskodott; ekkor amnesztiát kapott. Kiszabadulván, Emich Gusztáv társaságában nyomdászkodott 1852-ig, a mikor kivált a czégből és a nyomda teljesen Emich birtokába átment.
A harmadik nagyobb jelentőségű nyomda, mely 1848 folyamán jött létre, a Müller-féle volt. Ezt Müller József fővárosi könyvkereskedőnek három fia: Müller Adolf, Emil és Gyula állitották fel, az Uri- és Kiskorona-utcza sarokházában, egy gyorssajtóval. Itt jelent meg a Jövő czímű hirlap, hetenkint hatszor, 1848. deczember 1-től 18-áig; továbbá a Köztársasági Lapokból tizenkét szám 1848. október és november havában; végre a Katholikus Néplap 1848. julius 6-ától 1849. május 31-ig.
A három Müller testvér közül Adolf mint honvédtiszt a csatatéren lelte hősi halálát; a nyomda később Müller Emil czég alatt működött tovább.
1849-ben alapitotta végre Bucsánszky Alajos nyomdai üzletét a kerepesi-uti Fehérló szálló melletti házban, szintén egy gyorssajtóval.
Érdekes jelensége volt ez időnek Táncsics Mihály rövidéletű kis nyomdája, melyben a Munkások Ujságán kívül egyéb apróbb izgató iratai is megjelentek. A Munkások Ujsága egyes számai olykor tizezer példányban jelentek meg. A lap, hetenkint kétszeri megjelenéssel, 1848. évi április hó 2-án indult meg az Egyetemi nyomdában; innét május 25-én elmenve, Táncsics saját üzletében, a Józsefvárosban állitotta elő julius 16-áig; ekkor Kozmánál nyomtatták deczember 5-éig, végre Lukácshoz került a lap és itt deczember 29-én jelent meg utolsó száma, melyből 538 előfizetett példány ment postára. Táncsics nyomdájában mint szedők Bárczy János († 1876-ban) és Dalmady Mihály működtek; Ries Jakab († 1883-ban) pedig a nyomtatást végezte.
Ezekben adtuk megközelitő képét a szóban lévő két mozgalmas esztendő folyamán a fővárosi nyomdákban végbement, sokszor a körülmények által parancsolt ideg- és kedélyizgató sürgés-forgással járt munkálkodásnak.

A bankjegynyomda
Ha már eddig is elmondottam egyet-mást azokról az érdekességükben egymást felülmuló eseményekről, melyek nekünk a félszázaddal később élő epigonoknak szinte megfoghatatlanoknak tünnek föl, mert nem tudjuk magunkat beletalálni a nemzetet akkor mozgásba hozó légkörbe, úgy a munkánk e fejezetében elmondandók különlegességüknél fogva még fokozottabb mértékben vannak hivatva figyelmünket s bámulatunkat fölébreszteni.
A nagyhirű Kossuth-bankók készitésének közelebbi körülményeiről, a pénznek előteremtéséről, – mely tudvalevőleg nélkülözhetlen kelléke a sikeres hadviselésnek, – akarom a következőkben nyilvánosságra hozni az összehordott anyagot. Nem lesz ez, mint dolgozatom egyéb részei sem, kerek történelmi munka jellegével biró mű, inkább csak adatgyűjtés, melynek hasznát talán majdan, e korszakot leiró közművelődési szaktudósok fogják élvezni, ha ugyan arra érdemesnek találják.
A népek újabbkori történetében páratlan tünemény az őserőnek oly hatalmas és egyetemes megnyilatkozása, mint a melynek a magyar nemzet adta bizonyitékát a szorongattatásnak e két esztendejében, 1848–49-ben. 1848. julius 5-én nyilt meg a régi rendi alkotmány helyébe lépett első népképviseleti országgyülés Budapesten és már pár napra rá, 11-én, Kossuth kénytelen volt lángoló szavakban a bécsi kamarilla fondorlatai által veszélyeztetett márcziusi vívmányok védelmére kelni és az országgyüléstől 200.000 főnyi katonát és 62 milliónyi hitelt kérni, mit egyhangú »Megadjuk! Megadjuk!« kiáltásokkal és nagy lelkesedéssel meg is szavaztak.
E fordulattal egyetlen táborhellyé változott át egész Magyarország. Mindenki sietett kötelességszerűen tehetségeit a haza védelmére felajánlani. A Széchenyi István gróf által alapitott pesti hengermalom fegyvergyárrá változott át és éjjel-nappali munka mellett az addig gyakorlatlan munkáskezek ezrivel kezdték előállitani a puskákat és egyéb hadi szereket.
Ha pedig az 1848. junius 10-én újra hazánkhoz visszacsatolt Erdély felé fordulunk, ott látjuk a derék székely népet egyenlőtlen testvérharczban a többi nemzetiségekkel, melyeket lelketlen politikai üzérek tévútra vezettek, s a felkorbácsolt szenvedélyek ez ádáz viaskodásában megjelenik a nemzet jó nemtője Gábor Áron személyében, egy az antik világ hőseihez hasonló lényben, ki semmiből teremti elő az élükre állitott politikai bonyodalmaknak »ultima ratio«-ját, az ágyúkat, – a székelyek rajongva szeretett hadvezérének, Bem apónak kedves szócsöveit, – hogy azok bömbölő érczhangjaival hirdesse ellenségnek és barátnak a magyar faj életrevalóságát.
Ebben az olimpusi istenekhez méltó élethaláltusában aztán megtörtént, hogy midőn 1848. május 19-én határozatba ment a magyar nemzeti bank felállitása, a kormány Landerer Lajosban találta fel azt a szakférfiút, ki széles látókörével és nagy szakképzettségével egyedül volt hivatva az alapitandó banknyomda szervezésére és vezetésére. Igenis, csakis Landerer volt hivatva a hazában e kiváló szakértelmet követelő állás betöltésére, mert Landerer egyedül ismerte ama kitünő szakférfiakat, kiknek közreműködése nélkül a nemzeti kormány minden törekvése a papirpénz előteremtése dolgában hajótörést szenvedett volna.
Landerer Lajos mellett, mint ügykezelő-igazgató, Conlegner Károly állott a banknyomda élén, ki elejétől végig, egészen a világosi gyásznapig megállotta nagy felelősséggel járó helyét.
A nyomdát 1848. junius havában kezdték a Károly-kaszárnyában berendezni, még pedig a technika legjobb segédeszközeivel, milyeneket a grafikai művészetek abban az időben csak fel tudtak mutatni.
A kaszárnya granátos-utczai homlok-épületében elhelyezett nyomda egy legújabb szerkezetű, direkte e czélból Londonban megrendelt és onnét szállitott gyorssajtóval és két Bécsből hozatott ugyanilyen géppel volt fölszerelve; rendelkezett továbbá 20 könyvnyomdai és 15 kőnyomdai vassajtóval, meg az egyéb műtétekre, mint betűöntésre, stereotipálásra, galvanizálásra, guillochirozásra, szóval a papirpénznek teljes és hibátlan előállitására szolgáló segédgépekkel. A vassajtók egy részét Vankó Dániel, a pesti hengermalom ügyes gépésze készitette, ki a könyvnyomtató-sajtók első hazai gyártójának tekinthető. Vankó sajtóit öregjeink igen sikerülteknek mondják.
Mint vésők működtek a banknyomdában Wachtler Fülöp és Classohn A. fővárosi jóhirű művészek. Itt különösen kiemelendők Wachtler érdemei a bankjegyek remek ornamentikai díszitése miatt; nevének a Kossuth-bankók révén maradandó hely van biztositva hazai iparművészetünk történetében.
A litografiai osztályban Grimm Vinczére volt a vezető szerep bizva, ki szakképzettségével derekasan megfelelt a tudásához kötött reményeknek. Sajnos, nem sikerült a kőnyomó-osztályban működöttek felől további adatokat kipuhatolnunk.
Betűszedők aránylag csak kevesen voltak foglalkoztatva, a mi a dolog természetében fekszik, mert szedés bizony kevés található papirospénzünkön. Főszedői minőségben működött Malatin Antal, kiről e könyvben már más helyen is megemlékeztünk; Malatinon kivül Neumann Lajos (Boroszlóból) és a pesti születésű Mölczer Ferencz voltak mint szedők alkalmazva. Midőn a banknyomdát 1849. junius havában Budapestről Szegedre helyezték át, az Augsburgból beszármazott Höchner Jánost is felfogadták a szedők közé.
Bár, mint emlitettük, a három gyorssajtón kivül még húsz könyvnyomtató kézisajtó volt működésben, mégis csak huszonkét szaktársról tudjuk biztosan, hogy mint gépmesterek vagy nyomók voltak tagjai a banknyomda személyzetének. A nyomóosztályban főintézői és gépmesteri funkcziót végzett Urschitz Jakab; gépmester volt még Majer Lipót. Mint nyomók voltak alkalmazva azokon kivül, kiknek neveit nem tudtuk eddig kideríteni, a következők: Aulinger József (Bajorországból, meghalt Szegeden 1849-ben a kolerában); Bartalits Antal (Pestről); Bauer József (Pestről, meghalt Budapesten 1898-ban 82 éves korában); Buschmann Gusztáv (Potsdamból); Demant András (Svédhonból); Farkas József (Pozsonyból, meghalt ugyanott 1889. márczius 23-án, 65-ik évében); Fischer Antal (Budáról); Fritscher József (Pestről); Gierszdorfer József (Budáról); Glutsch Keresztély (Stuttgartból); Golditz Vilmos (Christianiából); Mödlhammer József (Budáról); Nagy János (az 1862-ben Pesten létrejött Egyesületi nyomda egyik czégtársa, meghalt 1877. évben); Pomper Frigyes (Szászországból); Ponczer József; Schleinitz József (Bécsből, meghalt ugyanott 1886. február 20-án, 61-ik évében); Schweitzer József (Budáról, kivégeztetett 1849. október havában a pesti Ujépületben); Silber József († 1882. évben); Virág József; Wagner András.
Az öntő- és stereotipáló-osztályban szintén elsőrangú szakférfiú volt a vezető: Ockenfusz Antal, ki még kiskorú, tizenötéves Gyula nevű fiát is maga mellé vette; azonkivül voltak még alkalmazva, mint öntő: Peters Gyula (Lipcséből); mint stereotipőrök: Malatin Mátyás (a fentemlitett Malatin Antal testvére) és egy Albert nevű egyén.
Mint e jegyzékből kitünik, a bankjegynyomda személyzetének mondhatni fele része külföldi elemekből állott. Valószinűleg ez okból történt, hogy a nyomda vezetősége csupán német nyelvű szabályzatot adott ki az intézetben való rend fentartására. A kezünk közt levő hirdetménynek szövege szó szerinti forditása következőkép hangzik:
1. §. A munkások az intézetbe történő felvételük előtt az előirt esküt letenni tartoznak.
2. §. A munkaidő reggeli 7 órától déli 12 óráig, délután 2 órától esti 7 óráig tart.
3. §. Minden munkás, vasár- és ünnepnapok kivételével, ½7 órakor reggel és ½2 órakor délután tartozik a munkahelyiség előcsarnokában megjelenni. Szükség esetén vasár- és ünnepnapokon is kötelesek a munkások dolgozni, mely rendkivüli munkáért kettős napi keresetben részesülnek.
4. §. Egy félórai későbbjövés esetén az illető bebocsáttatást nyer ugyan a munkatermekbe, de félnapi keresetének levonásával büntettetik; még később érkezők arra a napra egyáltalán kirekesztetnek a munkából és napi keresetük elvesztésén kivül még kétnapi keresetnek levonásával birságoltatnak.
5. A munka megkezdése előtt a munkások a ruhatárban tartoznak az e czélra kirendelt hivatalnokok előtt felső ruháikat levetni és az előirt dolgozóruhában a munkába állani.
6. §. A munkahelyiségekben csendesen kell viselkedniök a munkásoknak és kiutalt helyeiket el nem hagyni, különösen nem szabad más munkaosztályokba ellátogatni és más osztályok munkásaival társalogni.
7. §. Minden munkás tartozik a legnagyobb tisztaságra ügyelni és úgy a rá bizott gépeket és munkaeszközöket, mint dolgozóhelyét tisztán és rendben tartani.
8. §. A munkaidő lejárta előtt nem szabad senkinek az intézetet elhagyni. A munka bevégzése déli 12 órakor és esti 7 órakor házi csengetyűvel jeleztetik, a mikor is a munkások a hivatalnokok felügyelete mellett a ruhatárban átöltözködnek.
9. §. A munkások kötelesek nemcsak a jövés- és menésnél, hanem az intézeti főbiztos vagy technikai igazgató rendeletére akármikor magukat átmotoztatni engedni.
10. §. Az az egyén, kinél megmotozáskor üres fehér papiros találtatik, elveszti alkalmazását és gyanus volta miatt átadatik a további büntető eljárásnak.
11. §. Ha valamely, a bankjegyek előállitásánál foglalkoztatott egyénre rábizonyul, hogy akár kész, akár félig kész bankjegyeket, értékpapirokat, vagy a bankjegyek előállitásához szükségeltető anyagot vagy munkaeszközt elidegenitett, úgy az illető azzal a büntetéssel sujtatik, mely a bankjegyek hamisitására van előirva.
12. §. Az a munkás, ki más valakinél kötelességellenes eljárást vagy gyanus magaviseletet vesz észre, köteles erről azonnal jelentést tenni, ellenkező esetben az illető mint bűnrészes, szintén büntető eljárás alá esik.
13. §. Az intézetben végleges minőségben felfogadott munkások háromhavi felmondási idő mellett bocsáttathatnak csak el. Abban az esetben azonban, ha valamely munkás illető szakmájában hasznavehetlennek bizonyul, az intézetből tizennégynapi felmondással is elbocsáttathatik. Ha pedig valamely alkalmazott a jelen szabályrendelet ellen vét, vagy más rendetlenséget követ el, úgy az illető rögtön is elbocsátható.
15. §. A befolyt birságpénzek jótékony czélokra fognak fordittatni.
Munkaközben kék zubbonyt és ugyanolyan szinű nadrágot viseltek a munkások; honvédegyenruhában nem jártak, mint azt egy fővárosi lap tévesen irta egy öreg nyomdásznak nemrég történt elhalálozása alkalmával. Hanem igenis, kinek-kinek kedve tartotta, az köthetett oldalára hosszú kardot és azzal végigcsörtethetett az utczán.
A munkások rendes heti fizetése husz magyar forintból állott, mely kereset a sűrűn előfordult különórázás következtében jelentékenyen megbővült. Különösen Debreczenben folyt a munka teljes erőmegfeszitéssel, mindennap éjfélig, vasárnap és ünnepnapokon, szünet nélkül.
Az első magyar papirpénz 1848. augusztus 6-án került a nyilvánosság elé. A pénzügyminiszterium 12½ millió erejéig egy- és kétforintos pénzjegyeket bocsátván ki, a nagyközönséget erről hivatalos hirdetményben értesitette, egyuttal közzétette az új bankók leirását, melyek közül a kétforintosoké következőkép hangzott:
E jegyek papirosa fehér és vizjelnélküli. A pénzjegyek 4’’ 9’’’ magasak és 3’’ 8’’’ szélesek. Az előlapon egy dombormű modorban vésett s pirosan szinezett arabeszk szegélyzet s egy hasonlóan piros habzatú alapzat látható. Ez alapzatot a szegélytől egy, az utóbbinak rajza mellett elvonuló fehér vonal választja el, magán az alapzat közepén pedig a 2 frt jelzés látszik halványabban szinezve. A szegélyzet alapján közepett nyilás van hagyva s e fölött maga a habzatos alaprajz is ívalakban kimetszve aképpen, hogy ez üreg egy fehér mezőt képez, melyen a magyar czímer a magyar koronával feketén festve van lenyomva. Az előlap szövege részint az alapzaton, részint a szegélyzeten szintén fekete nyomású. A szegélyzeten látható rózsaalakú díszitésekben úgy felül, mint két oldalt arab 2 szám. A szegélyzet oszlopain a 2 forint névszerinti értéke német, tót, illir és oláh nyelven nyomdabetükkel van lenyomva. A habozatos alapzat felső részén ékes iratú vonásokkal kiczifrázottan áll: Két forint, ez alatt pedig e szavak: »Ezen bankjegy két forintért, három huszast egy forintra számitva, minden közpénztárnál elfogadtatik és a Magyar Kereskedelmi Bank által akármikor ezüst pénzre fölváltatik.« Ez alatt állnak az aláirások hasonmásai (facsimile) ily rendben:
Kossuth Lajos m. k.
pénzügyminiszter.
Völgyi Ferencz m. k.                                                                                                           Rögler János m. k.
kincst. föpénztárnok                                                                                                              bankpénztárnok. 
Végül hasonlóan még a habozatos alapzaton a czímernek egyik oldalán a sor (series) van nyomtatva, másikán pedig egy nyomtatott vonalzaton a bankjegy száma beirva. A hátlapot zöld alapzat, keskeny szegéllyel befoglalva, képezi. Ez alapzaton a bankjegyek hamisitóira és utánzóira szabott büntetés ötféle, ugymint magyar, német, tót, illir és oláh nyelven, fekete szinekkel nyomtatva olvasható.
Szeptember hóban lettek kiadva az ötforintos és magasabb értékű jegyek.
Igy folyt a munka serényen a banknyomdában egészen 1848. deczember végéig. Ekkor tudvalevőleg a Mórnál vívott csatának nemzeti ügyünkre történt szerencsétlen kimenetele következtében kénytelen volt a magyar kormány Budapestet elhagyni és Debreczenbe tenni át székhelyét, s ezzel a banknyomda is odakerült. Szokatlan kemény téli idő járt akkor s emberfölötti strapácziában ment végbe a Debreczenbe való áthelyezkedés. Egy öreg nyomdász a Nyomdászok Lapjában ezeket irja az átköltözködésről:
Deczember végén Moórnál szétverték a császáriak a magyar hadsereget... Holnap vagy holnapután itt lesz Windischgrätz! – hallatszott mindenfelől.
A mi értékes vagyona csak volt az államnak, mind csomagolták, pakolták, szállitották, hogy az ellenség kezébe ne kerüljön. A bankópréseket is szétszedték, útnak inditották, csak két sajtó maradt vissza és dolgozott éjjel és nappal szakadatlanul, melyek egyikénél én is voltam alkalmazva.
Január 3-án vettük a rendeletet, hogy mi is készüljünk gyorsan. Egész nap, egész éjjel csomagoltunk faszekrényekbe, gyékényponyvákba, bőröndökbe, a mit a hová lehetett.
Másnap hajnalban már az indóházban voltunk, harminczhat órai szakadatlan, erőfeszitő és kimeritő munka után csaknem összeroskadtunk.
Az utolsó vonatok egyike volt, mely bennünket elvitt s fegyverünket: a bankóprést is szállitotta.
Utunkról nem irok. Szolnokig legalább alhattunk, hanem attól fogva fagyban, hidegben elfáradva, eléhezve alig birtunk kocsink mellett a térdig érő hóban bukdácsolni; vékony, éppen nem télies ruhánkban a kocsikra föl nem ülhettünk, egyetlen óra alatt csonttá fagytunk volna, ha nem mozgunk; éhezve, szomjuhozva, dideregve csak nagy lassan haladhattunk előre, azon reménnyel biztatva magunkat, hogy a legközelebbi városban vagy helységben majd csak kapunk valami enni valót, legalább pár falat kenyeret vagy egy pohár bort. Bizony erősen csalódtunk. Az előttünk elvonult czivil és katonasereg annyira elpusztitott ott mindent, hogy maguknak a lakosoknak is alig maradt miből élniök.
Török-Szt.-Miklóson elindultam kéregetni, magam és társaim részére egy falat kenyeret. Majd összeroskadtunk már az éhség miatt.
Egy jó külsejű házhoz bemenve, az egész családot az asztal körül találtam, melynek közepén egy nagy tálban hajában főtt burgonya párolgott s melyből a gyermekek igen jó étvággyal ettek.
– Lássa uram, – mondá a gazda, midőn elmondtam kérésemet – ez most minden élelmünk, nincs a házunknál egy kanál liszt, sem egy falat kenyér, pedig a »hombárban« csak volna, a mit adott a jó Isten, de nem lehet őrölni, a Tisza be van fagyva, ló sincs egyesben a helységben, mind elment fuvarba; ezzel élünk már két nap óta, mig valahonnan csak megsegit az Isten!
Aztán megkinált főtt krumplival. Soha jobb izűt nem ettem életemben. Mikor aztán elmondtam, hogy ki vagyok, mivel foglalkozom, a gazda még bort is hozott a pinczéből egy kancsóval, kerti termés volt ugyan, de nekem jobban izlett, mint Olimp isteneinek nektárja. Egészen új életet öntött belém. Távoztamkor jó háziasszonyom még zsebkendőmet is tele rakta főtt burgonyával társaim részére, házi gazdám pedig megtöltötte kulacsomat jóféle karczossal.
Igy élelmeztük magunkat Debreczenig; ettünk, a hol valamit kaptunk, koplaltunk is, a mennyi csak belénk fért... a hazáért.
Debreczenben a reformátusok kollegiumában állitottuk föl a mi bankópréseinket, alig 24 óra alatt készen lettünk vele.
És azután ismét munkához! Munkára föl! Itt is a szűk négy fal között a hazát szolgáljuk, a hazát védjük!
Egy napon Kossuth meglátogatott bennünket.
Több mint tisztelettel, szent kegyelettel tekintettem reá. Halvány, hófehér arczán a túlfeszitett szellemi munkásság kimerültsége látszott.
Kevés ideig figyelemmel nézte működésünket, azután a felügyelőtől tudakozódott a munka folyamatáról. Hány órát dolgozunk naponkint, hány kézi gép, hány gyorssajtó működik.
Midőn távozni akart, hozzánk fordult.
– Önöktől függ most – mondá, – a haza sorsa. Pénz nélkül, egyetlen hétig sem birnánk magunkat föntartani. Az Önök önfeláldozó munkássága teszi részünkre lehetővé a győzedelmet; a haza soha sem fogja elfeledni, mily fontos szolgálatokat tettek Önök a legválságosabb időben neki és a nemzetnek.
Ki érzett volna fáradtságot, kimerülést, midőn ilyeneket hallott Kossuthtól? Kinek erejét ne villanyozták volna föl a nemzet prófétájának ily lelkesitő szavai?!
Kossuth kormányelnök többször meglátogatta a banknyomdát és minden alkalommal finom minőségű szivarok osztogatásával és nyájas szavakkal buzditotta a hivatalnokokat és munkásokat működésükben, a mi nem csekély mérvben élénkitette ezek lelkesedését.
A banknyomda munkásai egyébként is a legnagyobb figyelemben részesültek Debreczen áldozatkész lakossága részéről; a merre betértek, mindenütt szivesen látott vendégek voltak.
Sajnos, ama rövid pár hónap alatt (1849. január elejétől május végéig), melyet a banknyomda Debreczenben töltött, személyzetének egyik legtehetségesebb tagját, Vankó Dánielt, a kiváló sajtó-gyártót, ki mint gépész kisérte a banknyomdát Debreczenbe, a halál kiragadta köréből, bajtársai mély fájdalmára és a hazai gépipar nagy veszteségére.
Buda várának visszavételével (1849. évi május hó 21-én) a bankjegynyomda a kormány kiséretében újra visszakerült a fővárosba s itt továbbfolytatta működését, mignem a hadi események fordultával ismét változtatta székhelyét a kormány (julius 1-én), azt Szegedre áttéve.
S ezzel végbement a banknyomda második expedicziója. A személyzetet és egész fölszerelést vasuton Szolnokra szállitották s innen két gőzhajón a Tiszán le Szegedre.
Szegeden, fájdalom, már kevés maradása volt az intézetnek. Itt a várban, a kórházban és a kápolnában rendezkedtek be alig háromheti működésre. Szegeden újabb alakú kétforintos bankjegyeket nyomtak, haránt 16-odrétben, csupán fekete nyomásban, Duschek Ferencz pénzügyminiszter aláirásával és koronanélküli nemzeti czimerrel.
Julius 30-án tartotta az országgyülés utolsó ülését Szegeden és kezdetét vette a nemzeti kormány felbomlása. Karöltve járt ezzel a banknyomda és személyzetének viharos bolyongása, mikor is nyomban követte a kormányt Aradra. Több napi ittenlét után augusztus 5-én történt a nyomdának Lugos felé takarodása, a mikor aztán teljesen megszünt minden fegyelmi kötelék.
A kétszáz főnél többre rugó személyzet két részre szakadva, a legnagyobb nyomornak lett martaléka, miután tudvalevőleg a magyar papirpénz teljesen elvesztette értékét. Duschek volt magyar pénzügyminiszter a bankkészletek átadásakor ugyan kisérletet tett Haynau osztrák főparancsnoknál az iránt, hogy alárendelt munkásai a legégetőbb szükség enyhitése czéljából némi pénzsegélyben részesüljenek, mely kérelmet Haynau azzal utasitotta vissza, hogy igenis, majd ráhuzat mindenkire ötvenet a deresen.
Augusztus 9-én ment végbe a szerencsétlen temesvári csata, mellyel a nemzeti létért való védelem elvesztette utolsó reménysugarát is ügyének jobbrafordulta tekintetében; e hó 11-én Kossuth lemondásával a kormány végkép feloszlik és a banknyomda Aradon maradt gyorssajtóján hevenyészetten kinyomtatott hivatalos hirdetmények ezt tudtára adják a nemzetnek azzal, hogy Görgey Arthur tábornok átvette a diktátorságot.
Mint egy fájdalmas gyászének zúgott végig a kedélyeken Kossuthnak eme búcsú szózata: »Cselekvéssel többé nem használhatok hazámnak, ha halálom valami jót eszközölhet számára, örömmel odaadom életemet áldozatul. Az igazság és kegyelem Istene legyen a nemzettel! Arad vára aug. 11.«
Két nap mulva aztán Görgey letette a fegyvert.
Borzasztó idő következett be. Mindenki a menekvésben keresett biztosságot. A banknyomda személyzete is, két részre osztva, menekült. Az egyik rész Facset irányában a hegyekbe vetette magát, a hol azonban elszéledve, egyenként kerültek a prédára leső móczok kezeibe, kik mohón, mintha csak vad indiánusok volnának, magukhoz véve a tükörsima csillogó aczéllemezeket és finom angol vésőket, fúrókat, stb. mindenből, még a legszükségesebb ruhadarabokból is kifosztották a szegényeket, embertelenül átengedve őket az éhenhalásnak. Való tény, hogy egy budapesti szaktárs, ki nejével és két gyermekével került a rablók hatalmába, csecsemő gyermeke e nyomorúságos bolyongásban éhen halt meg, mivel azt anyja táplálék hiánya miatt képtelen volt életben tartani.
A személyzet másik, nagyobb része visszafordult Aradnak, a honnan Világos felé tartott, mikor a fegyverletétel hire útközben érte. Ekkor Soborsinon át Erdélybe akartak menekülni. Soborsinnál azonban ellenséges kézbe kerültek a munkások és még csak annyi idejök maradt, hogy a lemezeket és prés-alkotórészeket a Marosba sülyeszthették, úgy, hogy az oly remek munkákat előállitott nyomda alig számbavehető része maradt meg, mely azonban szintén nyom nélkül tünt el, annyira, hogy még egy darab se maradt belőle.
Munkásai pedig fogságba vetve, katonai őrizet alatt szállittattak Budapestre, hol még különböző zaklatásoknak és faggatásoknak voltak kitéve a katonai biróság részéről, mely vallatásoknál némelyiket többé-kevésbbé hosszú időre szóló, egy-kettőt egész évre terjedő fogságra itéltek. Ekkor történt, hogy Schweitzer József budai szaktársat, ki az ostromállapot szigorú tilalma daczára kardot rejtegetett magánál, e miatt elfogták és a Neugebäudeban elzárták, hol az október havában e gyászos emlékű kaszárnyában végbement kivégeztetéseknek ő is egyik áldozata lőn. Özvegyet és két kiskorú árvát hagyott hátra. Legyen emléke e néhány sorban a késői utódok számára megörökitve!
***
Az 1, 2, 5, 10, 50 és 100 forintos bankjegyeken kivül a köznapi kisforgalom lebonyolitására – mint tudjuk – a nemzeti kormány 15 és 30 pengőkrajczár értékű papirpénzt is adott ki a törvényes réz- és ezüstpénz mellett. Az ezüst- s aprópénz azonban a háborús idők bizonytalansága folytán eltünt, a mennyiben mindenki, a ki csak tehette, eldugdosta azt, a mi nem csekély zavarokat idézett elő. Az aprópénz hiányán segitendő, számos város kezdett saját felelősségére papirpénzt forgalomba hozni, többnyire 10, 20, 30 pengőkrajczáros czédulákat. A forradalom folyama alatt ily szükségpénzeket adtak ki az ellenség által körülzárolt Komáromban a nemzeti kormány képviselője; továbbá Arad, Eger, Fehér-templom, Kis-Szeben, Munkács, Murány, Rozsnyó és Sárospatak városok.
Az előző lapon közöljük a sárosmegyei Kis-Szeben városa által kiadott, 20 krajczárról szóló papirpénznek hasonmását, mely mai nap már nagy ritkaság és azért is érdekes, mert »Hű-Szeben« felirással büszkélkedik; igy nevezték el tudniillik 1848–49-ben hazafiúi magatartása miatt Kis-Szebent az osztrák érzelmű erdélyi Nagy-Szeben ellenében.
Eperjesen is állitottak elő 30 krajczáros papirpénzt Debreczenből kapott stereotiplemezekkel. Ennek következő története van: Midőn ugyanis 1849. február havában az osztrák katonaság a győzelmes magyar hadsereg által szorongattatva, kénytelen volt Eperjest odahagyni, a várost megszállott volt magyar parancsnok a katonai kórház rendbehozását és gondozását Sennowitz Gyula ottani tekintélyes kereskedőre bizta, s az ez iránt felmerülő költségek fedezésére Sennowitznak rendelkezésére bocsátott néhány, e czélra Debreczenből hozatott harminczkrajczáros lemezt. Ezekkel a lemezekkel aztán Sennowitz beállitott Redlitz Ede eperjesi könyvnyomtatóhoz, felszólitva azt azok sokszorositására. Redlitz azonban nem birt annyi hazafias bátorsággal, mint Sennowitz s rövidesen megtagadta a kinyomtatást. Sennowitz tehát, hogy pénzhez jusson, Redlitz egyik faprését saját lakóházába szállitotta és egy nyomósegéd segélyével előállitotta a kellő mennyiségű papirpénzt. Meg is lakolt ezért Sennowitz, mikor rosszra fordult a nemzet ügye. Mint különösen kompromittált egyént csakhamar elfogták és Kassára a katonai hadbiróság elé hurczolták, mely »hamis pénz előállitása és forgalomba helyezése«, meg egyéb hasonló kriminális tevékenysége miatt három évi fogságra itélte el. A fogság azután fölemésztette a Sennowitz-család egész vagyonát.
Adott ki papirpénzt különben az osztrák hadvezetőség is. Igy Bécsben állitottak elő a mechitaristák nyomdájában a Magyarországon operáló császári hadsereg szükségletére hat- s tizkrajczáros magyar nyelvű czédulákat. Jellasics horvát bán pedig iszonyú primitiv kiállitású tizkrajczáros papirjegyeket bocsátott közre. Károlyváros papirpénze horvát nyelvű volt és ugyancsak az ellenség védőszárnya alatt jött forgalomba.

Vidéki nyomdászat
Budapesten kivül a vidéki városok közül Debreczenben fejlődött ki a legélénkebb nyomdászélet, mely a nemzeti kormánynak 1849 elejétől egész május hó végéig e város falai között történt székfoglalása alatt érte el zenitjét.
A törhetlen hazafiságáról a multban oly számtalan esetekben tanuságot tett lakosság most is hol aggódva, hol örömtelt érzelmekkel kisérte a szabadságharcz minden mozzanatát, mig a fiatalság seregesen sietett a zászlók alá, a veszélyeztetett haza oltalmára. Ebből az időből maradt ránk Debreczen városának tanácsától egy rendelkezés, mely jellemző világot vet e mozgalom arányaira. 1848. évi október hó 12-éről keltezve ugyanis Tóth Endre nyomdai művezető a várostól egy választmány kinevezését kéri, mely a rendezetlen állapotban lévő nyomdának rendbehozását s a számadások megvizsgálását vele együtt eszközölné, miután ő az Aradra induló négyszáz nemzetőrrel kötelességszerűleg elmenni kiván. A város azonban azt határozta, hogy »jelentő művezető, mint számadó hivatalnok, miniszteri rendeletnél fogva föl lévén mentve az elmenés alól, de nemcsak ő, hanem a nyomda tagjai, mint a szellemi mivelődés és az átalakulási mozgalmaknak gyors tudomásra juthatását eszközölni hivatvák, nemcsak az elmenés, de a helybeli gyakorlatok alól is föl lévén mentve; annálfogva jelentő nyomdai művezető el nem is mehetvén: az általa kineveztetni kért választmány szüksége is megszünik«. E szerint Debreczenben is kötelességévé tétetett a nyomdászoknak, hogy akarva nem akarva mesterségükben szolgálják a hazát.
Szintén Tóth Endre intézkedése folytán állittatott föl 1848 őszén a debreczeni könyvnyomtató-műhelyben az első két vasból készitett kézisajtó.
1849 első napjaiban a hadi események balfordulata folytán a magyar kormány székhelyét Debreczenbe tette át, a mit Kossuth Lajos, mint a honvédelmi bizottmány elnöke egy – már Debreczen városa nyomdájában készült s január 6-áról keltezett – lelkes hangon tartott kiáltványban adta a város közönségének tudomására. Végsorai ez emlékezetes hirdetménynek következőkép hangzanak:
»Debreczen népe! Ime én a nemzet nevében Debreczen városát, a magyar szabadság őrvárosának nyilatkoztatom, s az országgyülést és kormányt a debreczeniek becsületérzésének rendithetlen sziklájára helyezem.«
A kormánnyal együtt – mint tudjuk – a banknyomdát és a hivatalos Közlöny szerkesztőségét is áthelyezték Debreczenbe, mely lapot aztán a banknyomda gyorssajtóin nyomták »álladalmi nyomda« impresszummal. A Közlöny szerkesztője, Gyurmán Adolf, egyúttal a lap szedőszemélyzetének igazgatója volt, s az ő keze által történt annak szombatonkinti fizetése is. Állandó tördelője nem volt Debreczenben a lapnak, az lévén a rendszer, hogy mindennap más-más tördelte azt a szedőszemélyzet közül, mely a következő kollegákból állott: Dalmady Mihály, Deutsch Adolf, Frics József, Hall Bertalan, Konrády Ferenc és Wodianer Fülöpből, kik – úgy látszik – valamennyien a fővárosból jöttek a lappal Debreczenbe, mert neveik egytől-egyig mind ott találhatók a budapesti segélyző egylet tagjainak névsorában. Megemlitjük még, hogy a Közlönynek további, Pestre, Szegedre s végre Aradra történt elhurczolásánál annak szedésével mindenesetre mások is foglalkoztak, de ezek neveit nem sikerült kipuhatolnunk; tény azonban, hogy a föntnevezettek közül Frics József és Wodianer Fülöp egész legvégig, Aradig, kitartottak a lap mellett.
A katasztrófa beálltával Frics kezéhez vevén a Közlöny nyomdájában Kossuth Lajos által irt, 1849. augusztus 8-ról Aradról keltezett utolsó hadi tudósitás eredeti kéziratát, Budapest felé iparkodott. E kéziratot, mint ama válságos napok becses emlékét, magánál rejtegette, mignem 1877-ben azt csinosan bekötve, a debreczeni főiskola könyvtárának adta ajándékul.
Wodianer meg augusztus hó 11-én Aradon közreműködött ama két kiáltvány elkészitésében, melynek egyikében Görgey tábornok diktátorságát adták közhirré, másikában pedig Kossuth a magyar kormánnyal együtt bejelenté lemondását.
Soborsinnál a banknyomda személyzetével Wodianer is fogságba került, azonban a szőregi csatában kapott lősebe miatt csakhamar szabadon bocsátották.
Sokasodott azonban a nyomdai munka Debreczenben nemcsak a kormány által kiadott hivatalos lappal és a tömérdek egyéb természetű közigazgatási nyomtatvánnyal, hanem ide tették át működésüket a kormány idejövetelével a fővárosi hirlapirók is majd valamennyien. Igy itt jelent meg a Vas Gereben által szerkesztett Nép Barát, 1849. január 16-tól április 28-áig; a Márczius Tizenötödike, Pálfi Alberttől, február 14-től május 31-éig; Jókai Mór Esti Lapok czímű lapja, február 23-tól május 31-éig; a Madarász József által kiadott Debreczeni Lapok, február 27-től április 4-éig. Végül megjelentek még mint helyi lapok az Alföldi Hirlap és a Debreczen-Nagyváradi Értesitő.
Látni való, hogy rengeteg munka gyűlt össze Debreczenben a városi és az úgynevezett álladalmi nyomdában, mely főképen a Közlöny előállitásával foglalkozott. A kormány rendkivüli módon igyekezett segiteni a bajon és elrendelte, hogy Kolozsvárról a nélkülözhető nyomdai erők a szükséges készletekkel együtt haladéktalanul útnak indittassanak Debreczenbe. Mire Kolozsvárról Bartók Lukács, a kath. liczeumi nyomda művezetője, tizenegy szaktárssal érkezett Debreczenbe. Bartók egy régibb erdélyi lapban a következőkben számol be erről az expediczióról:
»Január 31-én indultam Debreczenbe tizenegy egyénnel s ott voltunk junius 4-éig. A r. k. liczeum könyvnyomdájából elvittem rendelet következtében két vasprést; a ref. kollegium nyomdájából egy vasprést s mind a két nyomdából garmond és cicero betűket nagy mennyiségben, úgy. hogy a liczeumi nyomdában nagyon kevés betű maradott volt meg. Nyomattattam a Márczius Tizenötödikét mindennap féliven, hol 800, hol 600 példányban. Nyomattatott a hivatalos Közlöny is egynéhány ivben; hivatalos nyomtatványokat is nagy számmal állitottunk elő. Megjegyzem, hogy a Közlönynek csak mintegy tiz, igen kevés példányban meglevő számát nyomták másodszor. Hazaérkeztünk junius 9-én.«
Bartók Lukácson kivül a következő kolozsvári szaktársak voltak Debreczenben: Benkő Károly, Gál Antal, Koncz László, Makó György, Rácz István, Schott Vilmos, Strom Sámuel, Szabó András, Szőcs Antal. A még hiányzó két szaktárs neve feledésbe ment.
A kolozsváriak által használt impresszum ez volt: »Nyomatik a Kolozsvárról ideiglenesen Debreczenbe áttett nyomdában«.
Föntnevezett Benkő Károly 1881. május 1-én hunyt el 69 éves korában. Debreczenben történt munkálkodását ha szóközben megemlitette, mindig Kossuth kezeirásának dicséretével végezte be, ezeket mondva: »Gyönyörű irása volt. Ha egész életemben olyan irást szedtem volna, még most se viselnék szemüveget!«
Magáról a debreczeni sajtóról azonban Hentaller Lajos egyik alkalmi dolgozatában éppen nem hizelgőleg emlékszik meg, midőn ezeket mondja:
»Hirlapirói s krónikás szempontból a debreczeni lapoknak nincs fontossága, mert egyikük sem forditott gondot pontos és részletekbe vágó tudósitások szerzésére. A lapok egymás ellen polemizáltak s szórtak szidalmakat. Még az április 14-iki függetlenségi nyilatkozat kikiáltásánál az azt megelőző és követő eseményekről sem birtak tisztességes, részletes tudósitást hozni lapjokban.«
***
Áttérve Kolozsvárra, ennek hirlapjairól ekkép nyilatkozik Hentaller:
»A kolozsvári zsurnalisztika jelentősége attól a percztől emelkedik ki a köznapiasságból, midőn Bem apó megjelenik Erdélyben s a Honvéd czímű lapot megteszi saját hivatalos lapjává. Másik hivatalos lapja Csik-Somlyón jelent meg Hadi Lap czíme alatt. És igazán szerencse, hogy a vén lengyel tábornok ily előrelátó volt, különben még kevesebb adatunk lenne szabadságharczunk egyes részleteihez, mert a Haynau-korszak vandáljai a legnagyobb szorgalommal pusztitottak el minden oly adatot, mely a forradalomra vonatkozik.«
Megjelentek Kolozsvárt a forradalom két esztendeje alatt a következő lapok:
Az ev. ref. főtanoda nyomdájában a XV. évfolyamát járó és hetenként kétszer megjelent Vasárnapi Ujság került napvilágra Brassai Sámuel szerkesztése mellett; e lap is, mint számos egyéb régi lapunk, megszünt a változott viszonyok alatt 1848. november 9-én. Mint új lap keletkezett a hetenként négyszer megjelent Ellenőr 1848. május 2-án; megszünt november 14-én. – 1849. augusztus 1-étől fogva pedig megjelent e nyomdában hetenként hatszor a Szabadság czímű lap, mely ugyancsak augusztus hó 14-én szünt meg, mig a Jelen hetenként kétszer került napvilágra 1848. április 14-től május 9-éig.
A kath. liczeumi nyomdában 1848. január 2-tól a Mult és Jelen készült hetenként kétszer a Hon és Külföld, valamint a Kolozsvári Hetilap czímű mellékletekkel április hó 11-éig. Itt jelent meg a Kis Követ czímű hetilap is 1848. január 2-tól február 6-áig történt megszünéséig; továbbá a III. évfolyamban lévő, Berde Áron által szerkesztett Természetbarát, hetenként kétszer, mely később Ipar és Természet czímet vett föl; utóbbi lapot 1848. szeptember hó 16-ától fogva egészen november 9-éig az ev. ref. főtanoda nyomdájában nyomták, azután megszünt.
Kolozsvár harmadik nyomdájának tulajdonosa, Méhes Sámuel, mint az Erdélyi Hirlap szerkesztője, 1844-ben – mint Jakab Elek irja – segédszerkesztőjével, Ocsvai Ferenczczel, oly egyezségre lépett, »hogy ezentúl Ocsvai vigye a lap felelős szerkesztőségét, a nyomda árát fizesse ki, s mihelyt a kormány egyezésökhez hozzájárul, a laptulajdonos szerkesztői jogát a nyomdával együtt vegye át. E szerződést a kormányzó ajánlattal terjesztette az udvarhoz, de ott – ismeretlen ok miatt – 1848. február 10-éig elintézetlenül maradt«. Tényleg május 16-án vette át Ocsvai a nyomdát a lappal együtt Méhestől s junius hó 1-től fogva Kolozsvári Hiradó néven folytatta azt. 1848. november 10-én megszünvén az, mint egyáltalán Kolozsvár valamennyi lapja, mert a város az ellenség kezébe kerülvén, november 16-án Ocsvainak is menekülnie kellett. A hadjárat jobbrafordultával Ocsvai deczember hó 26-ikán rövid bujdosásából visszatért Kolozsvárra, 28-án meginditotta a Honvéd czímű lapot, mely 1849. junius 23-áig quart-alakban, azontúl augusztus 14-éig folio-alakban jelent meg. Ekkor Urban osztrák tábornok a nyomdát lefoglaltatta, Ocsvai a Szilágyságba menekült s a nyomda működése a lappal együtt végleg megszünt.
***
Kimeritő ismertetést érdemel Komárom várának forradalmi sajtója is, tudva azt, hogy a nemzeti ügynek e dicső védőpontja a szabadságharcz lefolyása alatt mily érdekes fordulatokban gazdag történeti nevezetességre jutott. E mozgalmas életnek hű részesei lőnek a komáromi nyomda és ennek munkásai is.
1848. évi május hó 8-án került a nyomda vétel útján Weinmüller Francziska kezéből Szigler Antal és Mihály testvérek birtokába. Az új tulajdonosokat azonban, alig hogy valamiképen berendezkedtek, váratlanul iszonyú csapás érte: ugyanis az abban az esztendőben, szeptember 17-én Komáromban pusztitott borzasztó tűzvész, melynek 405 lakóház és öt templom lett martaléka, elhamvasztotta a nyomda helyiségét is, tönkre téve annak berendezését, még a Vankó Dániel által szállitott új vassajtót is megrongálva, úgy, hogy ez csak nagy reparatura után vált hasznavehetővé. A nyomda maga pedig csak november 3-án kezdhette meg újra működését.
»Ettől fogva – irja Ballagi Aladár – a nyomtató intézet Komárom minden csapásaiban, a bombázás és a függetlenségi harcz legyőzetése veszélyeiben osztozott. Alig állitották föl valamely biztosnak vélt helyen, a bombák mihamarább tovább űzték. A leghevesebb bombázás közben hurczoltattak a betűk egyik pinczehelyiségből a másikba. Egyszer egy bomba a nyomda helyiségeibe is becsapott, de azon kivül, hogy a sajtónál dolgozó két egyént három napra megsüketitett, egyéb kárt nem okozott.«
Komáromban két lap jelent meg: a Komáromi Értesitő, ennek szerkesztője a rejtélyes és kalandos életű Makk József tüzérezredes volt, segédszerkesztője pedig az 1894-ben Amerikában elhunyt Rózsafi [Ruzitska] Mátyás, és a Komáromi Lapok, melyet rajkai Friebeisz István szerkesztett. Előbbi vehemens, tüzes kis forradalmi lapocska volt, mely gáncsolt mindent s csak Makkot istenitette; utóbbi azért nevezetes, mert utolsó száma 1849. október 1-én jelent meg, tehát több mint hat héttel a világosi fegyverletétel után. »Ez a lapszám volt a szabadságharczi hirlapirodalom utolsó lobbanó szent Elmó tüze.«
Papirospénzt is készitettek Komáromban. Igy 1849. julius 13-án nyomott ilyent Szerelmey Miklós két kőnyomó-sajtón Ujházy László kormánybiztos parancsára és pedig kétpengőforintos, meg tiz- és ötkrajczáros jegyekben. Ezt a papirpénzt a vár feladása föltételei értelmében a császáriak feleértékben be is váltották.
Két epizódról kell még beszámolnunk, melyek érdekes világot vetnek a várostrom sanyarú viszonyai közt élő nyomdászok közt uralgott törhetlen testvéri érzületre. Mindkettőről egy-egy hevenyészetten előállitott folio-nagyságú emléklap tesz tanuságot, mely két nyomtatvány bátran tekinthető unikumnak és egy öreg szaktárs szives átengedése folytán jelenleg e munka szerzőjének gyűjteményében van elhelyezve.
Időpontra nézve az előbbi, 1849. junius 17-éről keltezett emléklap Árkossy Frigyes honvédhuszár-főhadnagynak és vivómesternek szól, felajánlva a komáromi nyomda személyzete által, midőn Árkossy mint volt betűszedő annak körében egy kedélyes estét töltött. Ime az emléklap szövege:
Zur | Erinnerung | an den 16. Mai 1849. | Herrn | Árkossy Frigyes | Oberlieutenant und Fechtmeister | gewidmet beim | Uebertritts-Mahle | vom | Winkelhaken zum Rappier | am 17. Juni 1849. | von seinen ehemaligen Collegen | Hrúsza, Furcht, Plessel, Höfler, Gutay | in Komorn.
A diszlap szembetünően elárulja a derék komáromiaknak amaz igyekezetét, hogy korlátolt eszközökkel is állitsanak elő valami mutatósat, lévén egyik sor fölváltva ezüsttel, a másik arannyal bevonva, mig a körzet szintén aranyban fénylik, még ma is, ötven évvel nyomtatása után, el nem halványuló tűzzel.
A másik emléklap már Komárom vára dicsőségteljes védekezésének megszünte idejében készült, egyszerű fekete nyomtatásban, 1849. október 1-én, mely napon búcsúlátogatást tett a nyomdában a honvédsereg egy másik vitéz tisztje, a Prágából hozzánk került betűszedő és a szabadságharczban hadnagyi rangot nyert Szókupy János. Őt a nyomdaszemélyzet a következő szövegű diszlappal tisztelte meg:
Erinnerung an Komorn | Herrn Lieutenant | Johann Szókupy | aus | Dankbarkeit | gewidmet bei seinem letzten | Besuche der Buchdruckerei | am 1. Oktober 1849, | von | Hrúsza, Kappenstein, Wischnowszky, Szüts, Gutay, Hauser, Gwenzer.
A szóban levő Szókupy, illetve Soukop János Prágából származott és hasonlóan, mint Árkossy-Booch Frigyes, Kozma Vazul intézetében volt munkában. A Komárom eleste utáni sorsa felől merőben ellentmondó adatoknak kerültem birtokába. Ugyanis Prohaszka Ferencznek, a komáromi nyomda sok évi vezetőjének, a Typographia 1885. évi 40-ik számában történt közleményében úgy olvashatni, hogy nevezett Soukop Jánost Prágában kivégezték volna. Kérdezősködéseimre a többi még élő nyomdász-kortársak is mind megerősiték Prohászka ez állitását. Ezzel az egyhangú állitással szemben a szintén prágai származású, köztünk azonban már harmincz esztendőnél hosszabb idő óta tartózkodó Kadeřabek János, midőn földije, Soukop felől egyet-mást tudakoltam, azt a meglepő közlést tette, hogy a hatvanas évek elején ő (Kadeřabek) a kérdéses Soukoppal Brassóban együtt dolgozott. Kikértem aztán Kadeřabektól Soukop közelebbi személyleirását, az a mi öreg szaktársaink által nyujtottal összevágott. Támogatja a személyazonosságot az a körülmény is, hogy a Brassóban megfordult Soukop több izben megemlékezett Kadeřabek előtt honvédtiszti élményeiről. A ránk maradt adatoknak ily határozott ellentmondásánál úgy vélünk a rejtélynek helyes nyitjára jöhetni, ha azt a föltevést koczkáztatjuk, hogy Soukopot Komárom elestével történt osztrák fogságba ejtésénél, Prágában ugyan tényleg halálra itélhették rebellis multja alapján, mely itélethozatal aztán a lapok útján Budapestre is elterjedt az elitélt szaktársai körében, de végre nem hajtatott, hanem azt valószinűleg több évi fogságra változtatták át.
***
Győrött ugyan csak egy magyar nyelvű lap jelent Hazánk czím alatt és a Der grosse Pfaffenzwicker czímű német élczlap, mindazonáltal a Sauervein Géza bérletében álló százesztendős Streibig-nyomda ugyancsak kitett magáért, előállitván kiáltványokat, rendeleteket és hasonló röpke természetű nyomtatványokat oly rengeteg nagy számban, mint talán Budapest és Debreczen után egy magyarhoni város sem. A tömérdek munkát Sauervein éppen csak a nyomdájában már 1846-ban felállitásra került gyorssajtó segélyével győzhette meg, a mi azonban nem kisebbiti Sauervein érdemét a tekintetben, hogy a győri nyomda oly szép sikerrel megállotta helyét e válságos időben.
***
Szegeden 1848-ban még nem létezett hirlap; Alföldi Csaták czím alatt megjelent ugyan ott egy füzetes vállalat, mely azonban csak röpiratnak tekinthető. Szeged első valóságos hirlapja Tiszavidéki Ujság czímmel 1849. január 4-én keletkezett; megszünt márczius 29-én, még pedig elég sajátságos körülmények közt. Ugyanis miután kiadója és szerkesztője, Molnár Pál, nem tudta a politikai laptól kivánt törvényszabta kaucziót letenni, Szeged város tanácsa nem engedte meg Grünn Jánosnak a további kinyomtatást, a lap ugyanabban az alakban és terjedelemben, csupán a czimben »ujság« helyett »emlék« változtatással s a »politikai lap« jelző helyett »politikai röpirat«-ként szerkesztői megnevezés nélkül még három izben jelent meg. A lap czimén érdekes fametszetben a testvériség eszméje – főúr, iparos és pór kezet fogva, az ország czimere korona nélkül, a tudomány, ipar, kereskedelem s földmivelés jelképeitől környezve – volt ábrázolva. Ezt a fametszetet Huszka Lajos szaktársunk készitette, ki abban az időben Grünn nyomdájában állott kondiczióban és kinek nagy fametszői képességeiről már megemlékeztünk.
1849. május 1-én megindult aztán a szintén hetenként kétszer megjelent Szegedi Hirlap, mely ujság julius 27-éig állott fenn s a magyar kormánynak Szegedről történt távozásával megszünt.
Mint már előbbi helyeken elmondottuk, a hadi szerencse fordultával a nemzeti kormány kénytelen volt Budapestet újra odahagyni, a banknyomda teljes fölszerelésével és a hivatalos Közlöny személyzetével együtt áthelyeztetett Szegedre. A Közlöny ekkor, t. i. julius hó 4-től egészen 12-éig, egyáltalán nem jelent meg, mignem Szegeden valahogy berendezkedett a kormány; e szünet után a Közlöny csak 13-ától fogva jelent meg, újolag az »álladalmi nyomda« impresszuma alatt egészen julius hó 29-éig, Emődi Dániel szerkesztése mellett. Ekkor beállott a válság és kezdetét vette a nagy takarodás Arad felé.
***
Aradon két hetilap látott napvilágot, Arad és Aradi Hiradó czímmel. Utóbbi fennállott 1849. junius 30-áig. A hivatalos Közlönyből is megjelent itt három szám, augusztus 5-én, 10-én és 11-én (utóbbi napon 165. szám alatt). Ezzel megszünt létezni a magyar nemzeti kormánnyal együtt annak hivatalos organuma is. Állitólag ugyan készült volna még egy szám Lugoson, erről azonban csak kefelevonat jutott a nyilvánosság elé.
***
Temesvárott az elmaradt Beichel-nyomda mellett Hazay Ernő állitotta fel a második nyomdát 1848. szeptember hó elején. Eleinte csak egy, de már szeptember végén két sajtóval működött. Itt nyomták a Tagesanzeigert, s azokat a plakátokat, melyek a temesvári polgárságot a haza veszedelmére, a szerbek árulására, a bécsi kamarilla ellenséges magatartására figyelmeztették. Hazay nyomatta ki Kossuth felhivását, melyben a nemzetet fegyverre szólitja. Az ő nyomdájában jelent meg a hazafias Südungar is. Mindezek miatt nagyon is magára vonta Rukavina várparancsnok figyelmét, ki már 1848. szeptember 22-én felszólitotta a városi hatóságot, hogy Hazay ilyetén viselkedését akadályozza meg. A vár elzárása után Hazay honvédnek állott be, nyomdája pedig nemcsak a szabadságharcz alatt, hanem még 1850-ben is szünetelt. Hazay 1849-ben még Pesten alapitott Der Vierzehnte April czím alatt egy republikánus lapot. Irodalmi tevékenysége miatt azután halálra itélték, de sikerült külföldre menekülnie. Hazakerülve, hirlapiró lett, majd gazdálkodni kezdett. Meghalt Bátorkeszin 1889. deczember 17-én, élete 70-ik évében.
***
Mint nyomdai nevezetesség ebből az időből a csiksomlyói klastrom-nyomdának megemlitése – a melyben tudvalevőleg a benlakó barátok gyakorolták a könyvnyomtatói teendőket – van még hátra. Hiressé tették magukat a barátok a Biró Sándor százados által Csikszeredán kiadott Hadi lapnak előállitásával, mely lap feje alatt a következő figyelmeztetést közölte: »Megjelenik minden héten egyszer fél íven Hétfőn, s ha a szabadság lelkes harczosai előfizetésük által oly részvétet tanusitanának Lapunk iránt, hogy a költség fedezve lesz: megjelenik hetenkint kétszer: Hétfőn és Csötörtökön.« Az első szám megjelent 1849. pünkösd első napján, az utolsó, 9-ik, pedig julius 16-án negyedrétben.
Megjelent ezenkivül itt még ugyancsak 1849. junius havában a Csiki Gyutacs czímű hadtudományi lapocska három számban.
A hazafias Ferenczrend még kiadta 1849-ben a »Háborús és inséges időkben mondandó imádságok és énekek« czimű nyolczadrétű nyomtatványt.
Augusztus 8-án pedig kényszeritette a barátokat Clam-Gallas gróf osztrák altábornagy a »Csik Gyergyó széki Székely Polgárokhoz « intézett kétíves kiáltványának kiszedésére és kinyomatására.
A fentemlitett Hadilapról ezeket irja id. Szinnyei József: Ezen kétszáz éves betűkkel nyomtatott különös lap, mely beltartalmát tekintve is, ritkitja párját, általánosan Bem organumának tartatott s e miatt Erdélyben épp oly üldöztetésnek volt kitéve, mint nálunk a Közlöny; a csiki ferenczrendi barátokat pedig ezen lapért sokat kinozták, nyomdájukat is csak későn tudták visszanyerni; innen van, hogy a lapokat mind elpusztitották, csakhogy a papokat kimentsék, kikhez a csikiek, mint áhitatos nép, nagyon ragaszkodnak.

Nyomdászok a táborban és a csatatéren
Munkánk szűkre szabott kereténél fogva végezetül még röviden rátérünk a tábori nyomdákban foglalkoztatott nyomdászokra és a harczban állott szaktársainkra, a nélkül, hogy közelebb foglalkoznánk a hadi események lefolyásával, föltételezve, hogy olvasóink előtt ezek úgyis ismeretesek.
A tábori nyomdák intézménye abban az időben még nagyon szükséges kelléke volt a hadviselésnek. Használatba vette azt mindkét hadakozó fél egyaránt. A legnagyobb e fajta nyomda volt a Werfer kassai nyomdatulajdonos által, eredetileg az osztrákok részére felállitott nyomda, mely azonban csakhamar magyar kézbe ment át.
A nyomda berendezése állott: egy, két hengerrel biró sajtóból, egy autografáláshoz szükséges, négy kővel és ehhez megkivántató mindennemű apróbb részekkel biró kőnyomdai sajtóból; hét láda betűből, két láda nyomtató készletből (festék stb.), a pakoláshoz szükségelt négy ládából és ezek szállitására megkivántató társzekerekből, melyek ponyváin óriás betűkkel rá volt pingálva »Tábori nyomda«.
Werfer, mint a nyomda főnöke, főhadnagyi rangot viselt, mig munkásai őrmesteri kitüntetésben részesültek; hosszú kardot viselve, fegyveresen is járhattak. Havi fizetésük 40 forintból állott: ezen kivül kijárt mindegyiknek naponta egy font hús, fél font szalonna, egy itcze bor és kenyér.
Mint szedők és egyúttal nyomók voltak e nyomdában alkalmazva Giegl István, Jamnigg József, Pliske Pál és még egy Höcher N. nevű kollega; ezeken kivül egy kőnyomó-segéd. Höcher időközben elhagyta a szolgálatot és gyalogszerrel haza akart menni Csehországba. Trencsén közelében azonban Hurban tótjai elfogták és kémnek tekintve őt, agyonlőtték. A kőnyomósegéd pedig a julius 15-én végbement váczi csatában orosz fogságba került. Giegl különben a Typographia 1884-iki évfolyamában körülményesen leirta e tábori nyomda kalandozásait a magyar főhadsereg kiséretében.
Létezett még a főhadseregnél egy, a fővárosi Mandello czég által felállitott kőnyomda is.
1848 nyarán a pesti Károly-kaszárnyában a Miskolczról származó Deutsch Dávidnak is rendeztek be egy második tábori nyomdát.
1848. deczember 4-én érkezett Debreczenbe Bem tábornok, kinek a városi nyomda anyagából ott rendeztek be tábori nyomdát. Mint szedők működtek ebben: Hegedűs István († 1884-ben Debreczenben 61 éves korában) és Pálfalvai Károly (jelenleg az országos nyomdász-egyesület rokkantsegélyét élvezi); mint nyomók: Kuttor Sámuel és Ujvárosi József, mely utóbbiak közül az előbbeni az út fáradalmaitól kimerülvén, menetközben eltünt, valószinűleg a móczok gyilkolták meg.
Bem később tábori nyomdáját – mint id. Szinnyei József irja – Kézdi-Vásárhely városának ajándékozta, annak hősies magaviseletéért, a hol is aztán a Székely Hirmondót nyomták négy számban 1849. junius hó 7-től egészen 17-éig.
Az osztrák hadsereg is rendelkezett tábori nyomdával. Ennek vezetője Bruss Károly volt. Bruss később, 1851-ben, a temesvári cs. kir. fiók-államnyomdának lett művezetője és 1878-ban hunyt el Bécsben, mint az ottani állami és udvari nyomda korrektora.
Érdekes szerepet játszott 1848–49-ben Medakovits Dániel ujvidéki nyomdája is, mely az ellenforradalmat szolgálta és mindenféle viszontagságon ment keresztül, a mennyiben hol Karlóczán, hol Ujvidéken vagy Zimonyban volt működésben, közben-közben a Duna hátán is, a hajófedélzeten állitva elő magyarellenes produktumait. E nyomda termékei közé sorolhatók az 1848. november havától 1849. juniusig Karlóczán megjelent Napredák (Haladás) czímű lap, meg a Pozornik vojvodsztvo Szrbije (A szerb vajdaság figyelője), mely Zimonyban jelent meg 1849-ben. E lapok a legnagyobb bibliografiai ritkaságok közé valók.
***
Hátra van még azok felsorolása, kik a csatamezőn rótták le honfiúi kötelességöket. A nélkül, hogy teljességre igényt tartanánk, a következő kollégákról tudjuk bizonyossággal, hogy tényleg mint szabadságharczosok hadakoztak. Álljon itt névsoruk:
Ajtai Lajos, Erdélyből, † 1874-ben Budapesten 46 éves életkorában.
Árkossy Frigyes; bővebbet l. munkánk 190-ik oldalán.
Czéh Dániel, † 1882-ben Budapesten, mint a fővárosi nyomdász-egyesület rokkant tagja.
Dávidházy Imre, † 1900-ban Debreczenben, élete 74-ik évében, mint könyvkötőmester.
Dvorzsák János, Csehországból beszármazott betűszedő. Meghalt Budapesten.
Forgács Gábor, † 1877-ben Budapesten a honvéd-menházban, 76 éves korában, mint a fővárosi nyomdász-egyesület rokkant tagja.
Frics József, a debreczeni városi nyomda volt művezetője.
Halász József, a m. kir. államnyomda betűöntő osztályának vezetője.
Haske Ferencz, † 1894-ben Budapesten, mint a m. kir. államnyomda műszaki tisztje, réz- és aczélmetsző. 1848-ban tizennégy éves korában beállott honvédnek, de a móri csata után gyenge fizikuma miatt hazaküldték Kassára.
Hazay Ernő, temesvári nyomdatulajdonos és iró.
Imreh Sándor; bővebbet l. munkánk 92-ik oldalán.
Kiss Antal, † 1875-ben Budapesten, élete 44-ik évében.
Kovács Mihály, † 1900. szeptember 14-én Rozsnyón, 78 éves korában.
Lánghy János, † 1885-ben Budapesten, élete 58-ik évében.
Müller Adolf, pesti nyomdatulajdonos: a csatatéren lelte hősi halálát.
Pamperl Ede; † 1900. augusztus 27-én Aradon, 85 éves korában; bővebbet l. munkánk 108. és 157-ik oldalán.
Potemkin Alfonz; l. munkánk 102. oldalát.
Potenezsár József, a Pesti Napló és Budapesti Közlöny sok évi korrektora, meghalt 1890-ben Budapesten.
Schneider Károly, Pozsonyból, mint a bécsi légió tagja vérzett el a csatamezőn.
Sógor György, † 1882-ben Váczon, mint a budapesti nyomdász-egyesület rokkant tagja.
Szathmáry Mihály, † 1892-ben Egeresen, mint a kolozsvári ev. ref. főiskolai nyomda volt művezetője, 66 éves korában.
Szókupy János; bővebbet l. munkánk 192-ik oldalán.
Szüts Lajos; bővebbet l. munkánk 157-ik oldalán.
Tahy Gyula, † Zala-Egerszegen.
Tóth István, az egri érseki liczeumi nyomda nyugalomba vonult művezetője.
Tyroler Salamon, fényképész, jelenleg mint magánzó él Budapesten.
Virág József.
Vogel Károly, jelenleg a kolozsvári Gámán János örököse nyomdai czég művezetője.
Vörös Sándor, † 1879-ben Budapesten, élete 54. évében.
Ez érdemes férfiak közül e szerint még életben vannak: Frics József, Halász József, Szüts Lajos, Tóth István, Tyroler Salamon és Vogel Károly.
Mint már emlitettük, ezekkel koránt sincsen kimeritve a honvédek sorában küzdött szaktársaink száma, hiszen megtörtént, hogy midőn 1848. junius havában felállitották Budapesten az első honvédezredet, a Trattner-Károlyi czég valamennyi nyomó- és szedő-tanoncza, számra nézve tizennyolczan, otthagyta a nyomdát és beállott a hadseregbe.
A honvédségnél küzdöttek még Kliegl József és Kövesdi Dániel, kik mindketten annak idején szedőgépek konstruálásával is foglalkoztak.
Kliegl József született Baján 1795. évben, meghalt Budapesten 1870. január 7-én. Gazdatiszt volt, majd festő lett, végül pedig géptani kutatásokra adta magát. Egyebek közt szedő- és osztógépet is feltalált, mely 1839–40-ben Pozsonyban kiállittatván, feltünést okozott. Kliegl a szerencsétlen feltalálók sorába tartozik. Noha egyes irók és művészek a Garay János szerkesztette és 1842-ben megjelent Kliegl-könyvvel sorsán enyhiteni igyekeztek s a pozsonyi országgyülés tagjai is több mint tizezer forinttal segitették: gépeit házbér fejében elárverezték s ő nagy nyomorban élte le öreg napjait. (1848–49-ben Lahner honvédtábornok parancsnoksága alatt a lövőszerek javitásával foglalkozott.)
Hasonló sanyarú sors üldözte Kövesdi Dánielt, ki Szilágy-Szent-Királyon született 1832-ben s a gimnáziumi iskolából 15 éves korában könyvkereskedőnek ment Kolozsvárra, honnan egy év mulva, 1848-ban, honvédhuszárnak állott be s átküzdötte a magyar hadsereggel az egész szabadságharczot. A forradalom után visszavonulva birtokára, mechanikai kisérleteknek szentelte idejét s gépeket kezdett tervezni. Az ötvenes évek közepén Nagy-Kőrösre tette át lakását s itt szülemlett agyában a betűszedőgép eszméje. Évek hosszú sora folyt le, mig végre a sok újabb és újabb különféle gépek készitésének kisérletei és vagyonának fölemésztése után Budapestre jött s itt a Fejér Miklós-féle gépgyárban újra készitette betűszedő gépét s 1878-ban nyilvános próbát tartott vele b. Kemény Gábor, akkori kereskedelmi miniszter és számos szaktekintély jelenlétében. Mindenki őszinte meglepetéssel szemlélte az óriási zongorához hasonló, sűritett léggel működő gépet, mellyel Kövesdi néhány sort szedett és szét is osztott. Azonban a gép még nem volt tökéletes, még javitani, gyakorlativá alakitani kellett volna egyet-mást. A miniszter állami segélyt igért neki e czélra, de az igéret csak a szavakban maradt meg. Kövesdi anyagi erő nélkül állott és bár mintegy negyvenféle új találmánya volt, az emlitett betűszedőgépet nem volt képes tökéletesiteni s a valamikor vagyonos ember minden támogatás nélkül elzüllött; 1883. deczember közepén a Kerepesi-út melletti temetővel határos mezőségen találták meg már feloszlásnak indult holttestét, honnan a halottas házba szállitották s a Kerepesi-út melletti temető hátsó részébe temették festetlen fakoporsóban, melyet a hatóság ingyen ad a talált hulláknak.
Ugy Kliegl, mint Kövesdi álma, a szedőgép problemája, azóta átment a valóságba, az ő nyughatatlan elméjök azonban pihenni tért, nem hagyva egyebet hátra szép emléknél.

Befejező sorok
Elkisérve az események menetét egészen a végzetes világosi fegyverletételig, bevégezzük mi is munkánkat. Czélunk volt a jelen század első felének magyar nyomdászatát bemutatni, kapcsolatban az 1848–49. évek szakmánkra vonatkozó figyelemreméltóbb mozzanataival.
Általánosan tudva van, hogy mi következett a föntérintett katasztrófa beálltával. A ki tehette, menekült; az itthonmaradtakra súlyos bűnhődés várt. Tulajdon-elkobzások, elitélések, az osztrák hadseregbe való kényszer-besorozások egymást érték; kijutott ezekből a szegény nyomdászoknak is. Igy a munkánkban már emlitetteken kivül rövidebb-hosszabb ideig tartott fogságbüntetést szenvedtek egyebek között: Bertalanffy Imre Szombathelyen, Bittermann Károly Szabadkán, Réthy Lipót Szarvason, Schmidt József aradi nyomdatulajdonos.
Másrészt feltámadt újra a czenzura világa. Tudjuk, hogy 1850 elején csupán kilencz magyar nyelvű lap jelent meg egész Magyarországon, a forradalom ideje alatt napvilágot látott 86 helyett. Szóval végtelenül szomorú idő állott be.
Mindezek daczára a nemzet nem csüggedt el, nem vesztette el bizalmát egy szebb jövőre nézve. S bizalmában nem csalatkozott. Ismét derűsebb napok következtek; a magyar nemzet jó nemtője újra szárnyra kelt s ma – egy félszázaddal később – az 1848–49-iki hősök gyermekei és unokái élvezik amazok küzdelmeinek gyümölcseit.

FÜGGELÉK
I. 
Bikfalvi Falka Sámuel elhalálozásának napja
(L. munkánk 23. oldalát.)
Budán. Boldogasszony hava (Január) 20-ik napján hirtelen való Guta-ütésben meghalt Bikfalvi Falka Sámuel úr a Kir. Magyar Universitás Typographiájának eggyik nagyérdemü Tisztje és a betü anyagoknak (typorum matrices) metszője. Ő ezen szép mesterséget Bétsben tanulta, s ott az Akademia által remek munkájával jutalommal megkoronáztatott. Budán az Universitás Typographiája megbővittetvén, jeles ditséretekkel ide rendeltetett, s az Intézetnek becsületét az által különösen emelte, hogy szebb formájú és tiszta készületű betükkel meggazdagitotta, mellyek az ő mesteri tehetségének örökös bizonyságai lesznek. – Ő a Stereotip első hirére, minekelőtte ide példáji érkeztek volna, benne maga okoskodása és szorgalmatossága által, úgyszólván eredeti példát mutatott; ’s ezen nagy Intézetnek a különféle nyelvekre kiterjedő ágait, csak nem mind uj, és szép betükkel emelte. Különben egyenes lelkű, jámbor ember vólt, és érdemeinél fogva mind azok előtt, kik a Szép Mesterségekbeli munkálkodást betsülni tudták, méltó tiszteletben tartatott. – Élt 62 esztendeig, és Januárius hónap 22-én diszes halotti pompával eltemettetett. A test felett Tiszteletes Tudós Kleinmann úr, a Pesti Ref. Ecclésiának Német Prédikátora tartott jeles halotti beszédet.
(Tudományos Gyűjtemény 1827. évf.)

II. 
A kolozsvári r. katholikus liczeumi nyomda ügykezelési 
és munkaszabályzata 1814. évből.
(L. munkánk 72. oldalát.)

A’ Typographiának regulái
Bé-vezetés
1. A’ Lyceum Typographiájában a’ Czél ez: hogy az mind több több és tsinosabb nyomtatványokkal használyon az Hazának, ’s a’ jövedelmet – a’ Tudományok’ Fundussát nagyobbitsa – röviden a’ Czél lenne ez:
annak hasznosságát nagyobbíttani.
2. Erre a’ czélra kell benne szüntelen törekedni, semmiféle módon, semmi kárt, semmi akadályt abban tenni nem szabad, hanem azt távoztatni szoross és közönséges kötelesség.
3. A’ Czélra eszközök, segittségek, különösen itt, munkások kivántatnak; Adjunctus és Corrector edgyütt egy személyben, – Factor; Szedő, nyomtato, könyv-kötő Legények, inasok – mint egy kis házi Familia vagy Társaság.
4. A’ Czélra tehát – ennek a’ Társaságnak a’ fenn tartása, abban a’ tévősség, munka folyása, erre a’ munkások közt egyetértés, egymást segittés, egymástol függés, ez mind szükséges, mind szoross és közönséges kötelesség.
5. Kinek kinek tehát a’ maga helyét, kötelességét kiszabni, eleibe adni, ’s mindeniket arra, hogy a’ magáét hiven, jol, szorgalmatosan vigye, réá szorittani szükséges – mint a machinában egyben szerkeztetett egymásra mivelő részeket.
6. Hogy eggyik a’ másikát ne akadályoztassa, ne tartoztassa, a’ magáétol el ne huzza, hanem segijtse, buzdittsa, hogy mindnyájan eggyet értve eggyütt a’ czélra törekedgyenek.
7. Ezek a’ ki szabott kötelességek mint anyi regulák, vagy Törvények – a Typographiának regulái, Instructioja.
8. Arra tehát, hogy ez az egész, mint egy machina, a Czélra jól mennyen, szükséges egy fö erö – szükséges a’ kiszabott regulákat közelebbröl örizni, gyakorlásba venni, azok szerint mindent tétetni az az: a’ Typographiat szükséges igazgatni.
II. 9. Szükséges tehát egy Fö-rugo, mozditto, egy ott lévö igazgató, Director.
10. A’ Directort a’ T. Gubernium választtya, innét vagyon az ö Tekintete, az igazgatásban hatalmason bé-folyo ereje.
11. Ez által igazgattya az egészet – a Czélra – mind azt teszi, ’s téteti a mi erre leg jobban szolgál, ’s a’ mi ellene volna azt távoztattya – az az a Regulakat örzi, tartya ’s tartattya. Ide meg kivántato rendeléseket, igazittásokat, jobbittásokat tehet. Azonban még is ha valami nevezetesebb ujjittást, valami nagy változást látna a Typographiában szükségesnek, azt a’ T. Guberniumnak jelenti, ’s tsak annak a’ helybe hagyásával teheti.
12. Ügyel tehát az egészre – most még közelebbröl is a’ mennyire a’ szükség kivannya, ez utána pedig az Adjunctus és Factor által.
13. Ügyel a munkálkodo személyekre (3) mindezeket szoross függésben, kész engedelmességben tartja, hogy kötelességeket vigyék hiven, jol, szorgalmatosan.
14. Hogy köztök igazságos, és erköltsi egyesség s baráttság légyen.
15. Ha per, egyenetlenség támad a’ Factor és a Legények közt, ő igazittya el; ha a Legények közt támad, ’s a’ Factor el nem igazithatván, el igazittás végett a’ Directornak jelenti, ezt is a Director igazittya el, a mit ö el nem igazithat, a’ T. Guberniumnak jelenti bé.
16. Ügyel a helyre az hol azok foglalatoskodnak: a Szedö, nyomtató, könyvkötő mühelyre, a’ könyves boltra, a’ Conservatoriumra, az hol a papiros, Festék Etc. tartatnak, hogy azokban minden jol mennyen, jol legyen.
17. Minden ide tartozando, megkivántato eszközökre, portékákra, hogy jol bé szereztessenek, tartassanak, ’s gazdálkodva fordittassanak a Czélra.
18. A Cassára – ez egészen állandoul az ö kezében vagyon, ö vész be abba, ö ád ki mindent abbol a Factor által Quietantia és Contra quietantia mellett, ö Fizeti az ott lévő személyeket a már meg tett szolgálatért.
19. Hatalma vagyon söt kötelessége, azt a’ ki a’ kötelességét nem viszi, nem fizetni, azt pedig a ki telyességgel nem akarná, vagy nem tudná vinni, el is bocsáttani, ’s mást fogadni. – A’ Factornak elbotsáttása azonban, mivel számadás terhe alatt vagyon, tsak a’ számadása után, a T. Gubernium helybe hagyásával történhetik.
20. Az el-mulasztott Napokat, orákat, mint meg nem tett munkát nem fogja fizetni (79–85) söt a’ környül állásokhoz képest, nem lészen szabad fizetni.
21. A’ kárt a’ kárt okozonak, engedönek, nem vigyázonak, a’ fizetéseböl ki huzni, ki potolni tartozik, ’s igy
22. Kötelessége lészen, hogy a’ Factortol számat vegyen mindenröl, a’ munkáról is – mikor? ki által? mitsoda munka mennyi idö alatt készült el ’s miként? A’ mit tölle által vesz, arrol ötet quietálja eggyenként, eggyütt pedig mindenröl egésszen Fertály esztendönként.
23. Maga a Director is számot ád a’ T. Guberniumnak Fertály esztendönként, ennél fogva
24. Hogy a’ Számvevését ’s adását tökélletesen vihesse, tartozik maga mindent, a’ mi a’ számvevésébe ’s adásába bé foly, jol meg vizsgálni, arrol bizonyossá lenni; mert ha hibásan fog venni számot ’s abbol kár következik, maga fogja a’ kárt meg fordittani.
25. Különösen a’ nálla bé jelentett nyomtatványokat vagy könyvkötöi munkákot a’ nálla lévő protocollumba fel-jegyezni, azokra mi megy ki, ’s mi jön bé érettek fel számlálni.
26. Végre még más protocollumba minden bé vételt ’s kiadást is tartozik fel-jegyezni.
27. Különösen a’ pappirosnak bé vételéről, ki adásárol egy tökélletes jegyzö könyvet vigyen, ’s minden Fertály esztendö végével, arrol számolyon, a’ bé vett pappirossat a’ pappiros Malom Mester Contraquietantiájával, a’ ki adottat pedig a’ Factor quietantiájával meg bizonyitván.
28. Ezeket eddig mind maga a’ Director vitte, tette egyedül személyesen, hogy a’ Typographiába jo rendet hozzon bé, folyásba, szokásba vegye ’s meg is erősittse; a’ Typographiának eddig valo allapottya, a’ Szükség ugy kivánta –, de ez utána fogja vinni az adjunctus segitségével – ’s a’ Factoréval.
a) Ezeket fogja vinni az Adjunctus segittségével 11. 13. 14. 16. 17. 24. 25. 26. 27.
b) ezeket a’ Factornak: 27. 73. 74. – 45. 46. 50. 54. 56. 57. 58. 59. 63.
29. A’ Director Fizetése
III. 30. Az Adjunctus, mint segijtöje, helytartoja a’ Directornak, ezzel eggyet értve a’ közönséges czélra igyekezzék a’ többieket is arra vigye, segitse ösztönözze, azért
31. Kötelessége az egésszet ugy megesmérni, a’ Typographiának minden részeit, a’ gazdaságnak minden ágait, a’ kötelességeknek minden pontyait ugy tudni, hogy akár mikor is a’ Director helyét tökélletesen bé tölthesse, Director lehessen alkalmatossá az igazgatásra, tanithasson készithessen, hogy az igazgatás félbe ne szakadjon soha.
32. Ügyel tehát mindenre a’ mire a Director, mikor ’s a’ mennyire szükséges.
33. a) Ügyel különösen a’ nyomtatványokra hogy azok hiba nélkül tisztán tsinosan készülyenek.
b) Ügyel föképpen arra hogy midön a’ már meg corrigált munka a’ présbe megy, ott nem romlott, nem bomlott é meg? nem zavartatott é el? ’s minek utánna azt ott is el igazitotta, ’s bizonyosabban, hogy már jol van egésszen, akkor botsássa munkába, az az Corrector is lessz – azért
34. Ügyelni fog arra is hogy Correctura halasztásért a’ Typographiának kára ne légyen, hogy a’ munkások reá ne várakozzanak, ’s várakozván ne henjélyenek, orákat ne vesztegessenek, hanem mennyen a munka egy más utánn frissen mind több több.
35. Tartozik tehát arra is ügyelni mely idöre mitsoda munkák szedetnek hogy a’ midön szükséges lessz a’ corrigálás, ö kéznél légyen, sőt akkor is ha hirtelen valami sietö munka jönne, ’s talán éttzaka is, hogy mindjárt fogjon hozza mennél hamarébb végezze a nyomtatást ne késtesse.
36. Ugyan azért a’ lakása ott legyen közel a Typographia mellett, minden más szoross foglalatosságtol szabadon, hogy a’ munka ö miatta soha ne késtessék, hanem ö segittse, ö siettesse, a’ Factor által is.
37. Végre Correctori kötelességénél fogva a’ Typographiában gyakortabb meg jelenvén, különösen mindenkor, mikor valami munka a’ Sajtoba megy, jelen lévén (33.) Adjunctusi tekintettel, hatalommal igazgasson, tegyen, tétessen, a’ ki szabott regulák szerént, mindent, a’ mi a’ Typographiának javára vagyon.
38. Különösön a’ mi a’ Factorral el-igazittani való lessz, a’ Könyves, pappirosos Boltban, a’ Conservatoriumban, a’ Gazdaságban ö igazittsa el ’s a’ Directort tudositsa mindenröl.
39. A’ Fizetése
IV. 40. A’ Factor a Directorral ’s Adjunctussal eggyet értve dolgozik a’ Typographia Czéljára, hasznossága nagyobbitására, mint leg közelebbröl valo ügyelö, végre hajto – az Adjunctus után.
41. Azért mindenkor személyesen a’ Typographiában jelen lenni tartozik, különösen ’s egésszen az alatt, a’ mely orákban a’ munka foly, ’s ezeken kivül is ha siető munka van éttzaka is.
42. Függ a’ Directortol ‘s az Adjunctustol a’ mennyire az a’ Director személyét viseli – annak rendeléseit tartozik pont szerént legszorosabb engedelmességgel telyesitteni a’ Typographiát tárgyazo dolgokban.
43. Számol a’ Directornak a’ pénzröl a’ mi az ö kezén megy által, ugy a pappirosrol, a’ könyvekröl ‘s mindenröl a mi tsak reá van bizva.
44. Ügyel legközelebbröl személyesen mindenre.
a) A’ Munkásokra hogy a Legények és Inasok hiven és szorgalmatosan vigyék a kötelességeket, különösen hogy az orájokat hiven szorgalmatosan és hasznosan töltsék ki egésszen mindenkor.
45. Ha el-maradnak vagy az orájokbol valamit el mulatnak, mikor? mennyit? ö jegyzi fel naponként, ’s a’ Directornak mint Fizetönek a Fizetési ideje elött igazán kedvezés nélkül fel adgya 83. 84. 21.
46. Különösen pedig ’s világosan azt jegyzi fel ’s mutattya bé a’ Directornak, mikor? ki altal mitsodás munka? mennyi idő alatt? ’s miként készült el ? 45. 84.
47. Ha per, egyenetlenség támad köztük ö igazittya el, jo moddal, ha el nem igazithattya (15) vigye a’ Director eleibe.
48. b) A’ Munkákra.
Akármi leg kissebb munka is szedésben nyomtatásban, kötésben a’ Director tudtával légyen, ennek tudta nélkül, titkon semmit, egy betüt sem szabad.
49. Azért minden léjendö munkát tartozik elöre bé jelenteni a’ Directornál, hogy nálla protocollumba tétessék.
50. Tartozik azt is bé jelenteni, mikor vétetik munkába valami, ’s mikor végeztetik, hogy a Director mindenkor tudhassa mikor mitsoda munka ’s mennyi ideig foly?
51. A’ külsö munkákat mennyiben alkudta, jelentse bé a’ Directornak elöbb hogy sem hozzájok fogjanak, hogy ez meg visgálhassa, nem lessz é kára a’ Typographianak bennek, ’s minek utánna bizonyos hogy kára nem lessz, fogjanak azokhoz.
52. A’ T. Guberniumhoz való munka mindenkor az elsö, ezt kell elöbb el-készitteni, az utánn a’ külsö munkákot a’ mennyit tsak gyöz a’ Typographia.
53. Ö osztya fel, ’s ki a’ munkákot a’ munkásokra, ’s ügyel arra hogy jol tsinosan frissen mennyenek véghez, ’s ha sürgetök mennél hamarább adgya kézhez is – a’ külsö munkákban is ugyan erre fog ügyelni, e’ lessz a’ kötelessége. (33.)
54. Továbbá mivel a’ Typographiábol valo jövedelem egyedül ’s egésszen a’ Directornál lévö Cassába megy – különösen tartozik arra ügyelni: hogy az el-készült munkáknak az árrát szedgye bé mindgyárt, ’s adgya bé mindgyárt mindenkor, hiven a’ tett alku szerint a Directornak.
55. c) A’ Könyves-Boltra
A’ könyvek az ujj Inventarium szerint az abban lévö számok sorában rendbe szedetvén, ’s el-helyeztetvén, szükséges hogy az a’ rend állandoul megtartassék ’s ezért
56. A’ Factor az el adott könyvekröl egy tökélletes Jegyzö-Könyvet fog vinni, melyben az el-adott könyvek száma, a’ mely alatt vagynak – a’ száma, mennyi adottatott el az árrak, mennyin? ’s a’ nap melyen adattottak el, jegyeztessenek fel.
57. Az utánn a protocollumba bé vitetett könyvek száma, mennyi volt, a’ könyvek sorában is, a’ hanyadik szám alatt vagynak, ’s jegyeztessenek fel egy-egy | | | ilyen huzással.
58. A’ pénzt az ott lévö Cassába teszi, mikor egy egy könyvet el-ád, ’s ott tartya zár alatt, ahoz nyulni nem szabad senkinek, maradgyon egésszen, hogy akár mely szempillantásban fogja a’ Director vizsgálni, meg-egyezést talályon az eladott könyvek száma – azoknak ki szabott árra, ’s a’ Cassa között.
59. Az ide öszve gyült pénzt hetenként minden Szombaton tartozik bé adni a Directornak.
60. Különössen minden Fertály esztendönek végével szorossan tartozik számolni, minden’el-adott Könyveknek számárol, árárol.
61. Hitelbe ne adgyon senkinek, nem szabad, ha ád, ’s bé nem veheti az árrát, tartozik maga meg fizetni. (21.)
62. Minden Fél-esztendönek a’ végével a’ Directorral edgyütt a’ könyves-Boltot számba fogják venni’ s a’ mi változást találnak protocollumba edgyütt fogják fel jegyezni, ’s magok Nevét mind ketten alá irni.
63. A’ mi ujj könyvek akár itt nyomtattassanak, akár más honnét hozattassanak, a könyves Boltba adatnak, ’s bizonyos szám alá helyheztettetnek, ’s ugy az Inventariumba azon szám szerént rendbe irattatnak bé.
64. d) A’ gazdálkodásra
A’ Typographiaban mindenre a’ Factor ügyel közelebbröl, ö ott a’ végrehajto, a’ Director bé tekintése, fö vigyázása s igazgatása alatt.
65. Ügyel a szedö, nyomtato, könyvkötö házra, a’ Boltra, Conservatoriumra, ezekben mindent tisztán és jo rendben tartson, söt künn az Udvaron is.
66. Ügyel minden ide tartozando eszközökre, hogy azok el ne vesszenek, el ne rontassanak, jo állapotba tartassanak – a’ mi romlik jobbittassa, a’ mi rossz, haszonvehetetlen, jobbithatatlan, változtassa, vegyen, tsináltasson ujjot helyébe, a’ Directornak elöre valo tudtával, ’s helybehagyásával, számolván annak mind ezekröl.
67. ’S valamint a’ könyvek, ugy ezek is a’ Typographiának egyébb minden eszközei is minden Félesztendöben a’ Directorral edgyütt számba vétessenek, és mind a’ mik hibáznak, mind pedig a’ mik ujra tsináltatnak, szereztetnek vagy meg jobbittatnak az Inventariumba fel-jegyeztessenek.
68. Ö gondoskodik közelebbröl mind arrol a’ mi a’ Typographiához meg kivántatik: Fárol, Festékröl sat.
69. Mindent jo korán bé vásárol, bé szerez, jol el készit.
70. ’S mivel a’ Director fizet mindent, a’ mit a’ Factor Csináltat, vásárol Conto mellett, ezt az irt Contot ö Coramizálja, a’ mely portékák pedig Conto nélkül szereztetnek, azoknak vásárlásokrol ’s azokrol ö adgyon bizonyság irást.
71. Mindent jo vigyázás alatt tart, mindent megkiméll, semmit sem ront, nem veszteget, romlani, vesztegetödni, veszni nem enged. (21.)
72. Mind azt, a’ mi a’ Typographiáé, nem másra, hanem tsak a’ Typographiára, annak szükségére ’s hasznára fordittya, semmit eladni, ajándékozni abbol nem szabad. (21.)
73. Különösen a mi pappiros az ö gondviselése alá adatik, arrol leg szorosabban fog számolni.
74. Ö ád abbol ki munkára a’ mennyi szükséges, ’s azt mingyárt fel jegyzi, miböl?, mire?, ’s mennyit adott ki? – hogy minden Fertály-esztendö végénn, meg mutassa, miböl? mire? ’s mennyi ment ki? ’s mennyi van még a’ Boltban, hogy a’ Director láthassa, hibázik é? ’s mennyi? ’s meddig lessz még elég? hogy jokor rendelést tehessen, hozathasson a’ mennyi szükséges.
75. Fizetése Rf. 500 – 6 öl-Fa – szabad szállás.
76. A’ Legények – mind egy más közt – mind pedig a’ Factorral edgyütt egy Czélra, a’ Typographia hasznára törekedgyenek
77. A’ Typographianak tehát kárt tenni, tenni engedni nem szabad, hanem annak hasznosságát nagyobbittani kötelességek.
78. Leg közelebbröl függenek a’ Factortol, a’ mit ez a’ Directortol nékiek elejekbe ád, vagy a’ ki szabott kötelességek szerént töllök kiván, tartoznak meg tenni, abban néki engedelmeskedni.
79. Hét számra vagyon az eggyezés, a’ munka és Fizetés között az egy koruság ugy van meg határozva: ha ök egy héti szolgálatot tésznek a’ Typographia fizet nékiek 5 Rft. minden napra tehát melyen dolgoznak 50 xr. az az 6 napi munkáért 5 Rftot, ’s ezért a fizetésért mikor a munkába állanak magokat önként kötelezik az annyit érö munkára.
80. Annyit érö – azaz jo munkára; mert a’ rosszul tett munka nem munka, nem szolgálat, söt néha károsabb mint a munkának egéssz el-hagyása ’s ezt igy értve
81. Tartozik ki ki a’ kiszabott idöt jo szolgálattal ’s egésszen ugy ki tölteni, semmit abbol le nem huzni; mint a’ Typographia a’ fizetést jol ’s egésszen meg adni, semmit abbol le nem huzni tartozik ’s meg teszi.
82. Ha ök a’ szolgálatbol valamit le huznak, orát mulatnak, azt a’ Typographia nem fizeti, ö is le huzza a fizetésböl – az az
83. A’ mely szolgálatot valaki nem tett vagy rosszul tett, azért fizetést, bért nem kivánhat, ’s nem is kap – rövidebben ’s világosabban:
84. Ki – mennyi szolgálatot tessz, annyi Fizetést vesz, ki mennyit mulat, annyit veszt.
85. Egy el-mulatot napért 50 xr., fél napért 25 xr., egy oráért 4 xr. huzattatik le, ha tsak potolásul a’ ki szabott idön kivül annyit nem dolgozik, a’ mennyit abbol el-mulatott.
86. Ki ki tehát tsak a’ már meg-tett ’s elé mutatott szolgálatért várhat fizetést; mert tsak a’ meg tettet láthattyuk milyen? mennyi? s mit ér? ’s tsak igy lehet le huzni a’ ki mit meg nem érdemlett valaki.
87. Elöre tehát, minekelötte valaki szolgált, fizetést, vagy költsön pénzt, hogy azt mind leszolgálya a’ Fizetéseböl annyit benn hágy, nem kap; mert a’ ki elöre kezébe veheti a’ Fizetést, nem igen gondol az utánn a’ munkával, ’s ha rosszul ’s restül dolgozik is, vagy orakot mulat is nints miböl le huzni – kárt pedig tenni nem szabad.
88. Azonban ez a’ Director itéletére bizatik, kinek? mikor? ’s mennyire lehet ebben kedvezni, segijteni.
89. A’ munkát kezdik mindnyájan, minden dolgozo Nap, télen, nyáron egy formán reggel 5 orakor ’s folytattyák 12-ig. Dél utánn 1 orakor ’s folytattyák 7-ig.
90. Azonban ha sietö Munka érkezik, kötelesek azt a’ ki szabott orákon kivüll is akár mely ünnepen, nappal, vagy éjjel el-készitteni, ’s azért különösen az héti fizetésekhez képest fognak kapni, nappal minden orára 5 xárt, éjjel minden orára 10 xárt.
91. A’ munka ideje alatt henyélni, beszélgetésre öszve állani, vagy akár mivel is az idöt vesztegetni, a’ munkát el’hagyni éppen nem szabad. (21. 84. 85.)
92. El-menni a’ munka ideje alatt akár hová is ha tsak fél, vagy egy orára is, ’s a’ munkát ugy mulatni nem szabad. (21. 84. 85.)
93. Ha a’ kötelesség megkivánnya, vagy el-kerülhetetlenül szükséges lenne az elmenetel, a’ Factor tudtával, vagy a’ Directoréval megengedtethetik, – másként
94. Ki mennyi orát el-kerülhetetlen szükség nélkül, és szabadság nélkül a’ szolgálatbol el-mulat, annyit veszt-el a’ fizetéseböl. (21. 84. 85.)
95. Nevezetesen az, a’ ki maga sem dolgozik, ’s mást is tartoztat, ’s el huz a’ munkátol, kettös kárt tesz a’ Typographiának, ’s meg érdemli, hogy az egész kár az ö fizetéseböl huzattassék ki. (21. 84 és 85.)
96. A’ ki betegsége miatt egy két nap nem dolgozhatik – ki marad, ’s a’ Directort bizonyossá tészi a’ betegségéröl, vészi az egész heti fizetést.
97. Ha a’ betegsége egy hétnél tovább tart, a’ Typographia ingyen senkit nem tarthat, nem fizethet, olyant fogad a’ ki dolgozik, ’s annak fizet.
98. Ha Város szolgálattyában köteles valaki menni, fogadjon mást maga helyett, mert ha maga megy, arra a’ Napra nem kap fizetést a’ Typographiábol. (84. 85.)
99. Vasárnapokon kivül, ünnepek tsak azok szabadok, melyeket az Anyaszentegyház parantsol fenn tartani, ha ilyen egy kettö esik is egy héten dolgozo napra, ki jár az egész héti fizetések, ugy a’ két utolso Fársángi Napra is, a’ ki ezeken kivül magának ünnepet tsinál fizetést nem kap. (84. 85.)
100. Az Inasok is a’ Typographia Czélyára hasznossága elémozdittására törekedni tartoznak, ’s minden kárt attol el-távoztatni.
101. Függenek leg közelebbröl a Factortol, ennek mindenben a’ Typographia Czélyára engedelmeskedni kötelesek.
102. Azonban a’ Legényeket is illendöképpen tisztelni, az intést, a’ tanittást töllök is el-fogadni kötelesek.
103. Ha valami bajok van, közelebbröl a’ Factorhoz folyamodnak, a’ mit az el nem igazithat, a’ Directorhoz vihetik.
104. Kosztyokért fizet a T. Gubernium a’ Seminariumba.
105. Más egyébb szükségekre holnaponként egynek egynek rendeltetik az inasság
1-ö esztendejében.
2-ikában
3-ban 	Rf. 6
Rf. 7.
Rf. 8.	
106. Ezen esztendönként valo nagyobbitás és annak ki fizetése is kinek kinek az ö magaviselése, szorgalmatossága ’s a’ mesterségben valo elömenetele szerént, a’ mint a’ Factor rolla bizonyságot tesz, s a’ Director iteli, fog történni.
107. Szabadulásokra is érdemek szerént a’ T. Gubernium méltoztatik segijtséget rendelni, a’ meddig a’ negyedik esztendöben inaskodnak, holnaponként 10 Rftot.
108. Ha ugy viselik magokat, hogy a’ negyedik esztendönek fele el folyása elött meg érdemlik a’ fel-szabadulást, a’ T. Gubernium kegyesen rendel nékik 30 Rf. az ö felszabadulásokra ’s ezért
109. Mind addig, mig fel nem szabadulnak, a’ munkára ki szabott orákon kivül is, mikor ’s mennyi szükséges, a’ mit a’ Factor elejekbe fog adni, akár nappal, akár éjjel, akár mely ünnepen is, tartoznak hiven, szorgalmatosan ’s jol el-végezni.
110. A’ mint itt a’ Director az ö szives szorgalmatosságokat fogja látni, a szerint fog nékik esztendön által 4 nagyobb Ünnepekre és utolso Fársángra egy-egy Forintig jutalomul adni, sőt egyébkor is, ha szorgalmatosságok által valami különös nagy hasznot tesznek a’ Typographiának.
111. A’ Compactor is Tagja a’ Typographiai Társaságnak, azért ö is mint a’ többi Legények a’ Typographia tzéljára törekedni, annak hasznosságát elé mozdittani, ’s magát azon regulákhoz (76–99.) alkalmaztatni tartozik, melyek azoknak szabattattak.
112. Különösen köteles a’ ki szabot orákon az eleibe adott munkát szorgalmatosan ’s helyesen el készitteni, ’s ha sietö a’ Munka, azt a’ kiszabott orákon kivüll is tartozik el késziteni ’s azért különös fizetést fog kapni (90.) mint a többi Legények.
113. Leg föbbek ’s leg elsök mindenkor a T. Guberniumhoz valo munkák.
114. Az utánn a könyves Boltbol el-adando könyvek ezeket elegendö számmal, ’s jo korán bé kötni tartozik, különösen az inkább kelendökeket.
115. Azokat is, a’ melyeket más honnét hoznak ide kötni, vállalya fel, a’ Director tudtával, ’s készittse el betsületesen, ki szabott illendö áron, mely mindenkor egésszen a Typographia Cassájába fog menni.
116. A’ T. Guberniumhoz készült munkákrol protocollum vitetik, ugyan azon modon vitessék ezekröl is, mellyben láthassák mi? ’s mennyi köttetett bé? mennyi ment ki reájok? ’s mennyi jött bé erettek?
117. Mind ezekben, hogy a’ Compactornak vagy betegsége, vagy más valami nagy akadálya miatt a’ Typographiában ’s különösen a Gubernialis munkákban valami hátra maradás ne történnyen, a’ Typographia tartani fog ö mellette egy inast, a’ kit ö mint Maiszter tartozik a’ Compacturának minden mesterségére szoktatni, tanittatni.
118. Ezen inas e’ mellett, ha szükséges lessz más egyéb munkára is fog alkalmaztatni, a’ nyomtatáshoz is, mikor a’ szükség fogja kivánni. (100–110.)
119. A’ több Inasokkal eggyütt fog lakni az azoknak szabott regulák alatt, ugyan azon koszt és fizetés, vagy jutalom mellett.
Szabó Gergely m. p.                                                                               P. Koros Imre m p.        
  B. Consult.                                                                                    Typographiának Directora.

III. 
Grünn János szegedi nyomdatulajdonos királyi szabadalomlevele 
kőnyomda állithatására 1845. márczius 19-éről.
(L. munkánk 79. oldalát.)
Mi Első Ferdinánd Isten kedvező kegyelméből Ausztriai Császár, Magyar és Csehország e néven Ötödik, Horvát, Tót, Halics és Ladomér országok Apostoli Királya, Erdély nagyfejedelme stb. stb. emlékezetül adjuk ezennel jelentvén mindennek, kit illet,
Hogy Mi mind Grün János hivünknek avégett Felségünkhöz intézett alázatos esedezésére, mind pedig azért is, mert hív alattvalóink hasznát és javát atyailag s kegyelmesen előmozditani kivánjuk, királyi legfelsőbb hatalmunkból egyszersmind különös kegyelmünkből megengedendőnek tartottuk: miszerint azon Grün János mint jó erkölcséről s ügyességéről ajánlott egyén hiv alattvalóink hasznára s közhasználatára, szabad királyi Szeged városunkban kőnyomdát állithasson, és a határozott nemü kőnyomdai művekre kiadott, – más különösebb kiváltságok sérelme nélkül bárminemű kőnyomdai műveket készithessen s eladhasson, – de azon világos feltétel, és pedig jelen kegyelmünk s királyi kegyelmes engedélyünk elvesztése alatt: hogy mind azt, mit kőnyomda által nyilvánitani s közrebocsátani szándékozik, eleve az ország igazgató kormányszéke vagyis magyar királyi helytartótanácsunk által rendelt vizsgálat alá terjeszteni, azon vizsgálat, tehát a felsőbb hatóság hivatalos jóváhagyása nélkül semmit ki nem nyomtatni s ki nem adni, a nyomdájában készült valamennyi kőnyomatokból minden félév lefolytával öt-öt példányt, melyekből egy, az országos karok és rendek alázatos felirására ezernyolczszázharminczhatodik évi szentgyörgy hó huszonhatodikán 5440. szám alatt kelt királyi elhatárzatunk értelmében, a magyar tudós társaságot illeti, emlitett magyar királyi helytartótanácsunknak benyujtani, és bár azon egyének tetteiért, kikkel működni fog, különben is minden esetre felelős, ezek neveit és rendeltetését is, és pedig még alkalmaztatásuk előtt, miként azt, ha embereit kőnyomdai munkával műhelyen kivül foglalkozni gyanitaná, – valamint azoknak elbocsáttatását vagy önkénti elmenetelét is, indokaival s körülményeivel együtt, az illető városi tanácsnak bejelenteni és tudtára juttatni, tartozzék, köteleztessék. Miért is nektek hiveink, bármi rendű, rangú, állapotú, hivatalú s méltóságú alattvalóink, kiknek e levelünk bármikép tudomástokra jut, különösen pedig szabad királyi Szeged városunk birájának, polgármesterének, esküdt polgárainak, s egész közönségének, ezennel szigorúan meghagyván parancsoljuk, miszerint a fennevezett Grün Jánost kőnyomtatói mesterségének, az itt leirt módon engedett üzésében, se nyilván, se alattomosan háborgatni, akadályozni s korlátolni ne merészeljétek, hanem őt, a neki ezen levelünk által csupán és egyedül saját személyére s kirekesztőleg csak nevezett szabad királyi Szeged városunkban leendő gyakorlatra engedett királyi kegyelmünk és kegyelmességünk szabad, biztos, sértetlen és háboritatlan élvezetében hagyni, s az illetők által hagyatni okvetlen tartozzatok, köteleztessetek, máskép ne tegyetek; jelen levelünket pedig, mellyet apost. m. kir. titkos pecsétünkkel függőleg megerősittetünk, az előmutatónak elolvasás után mindenkor visszaadjátok. Kelt stb. stb. Ferdinánd rex.

IV. 
Höchell Ármin
Höchell Ármin, betüszedő, született 1817-ben Heilbronnban (Württemberg). 1848-ban szerkesztette a Czéh Sándor nyomdájában Magyar-Óváron megjelent Der emancipirte Satanas czímű élczlapot. A forradalom után Pozsonyban huzódott meg, a Wigand-nyomdában mint korrektor működve a Pressburger Zeitung mellett, mely lapba irogatott is, mignem 1862-ben annak felelős szerkesztője lőn. 1871-ben megvált a szerkesztői állástól, fölment Bécsbe s nyomdatulajdonos lett. Az 1873. évi krach azonban elsodorta Höchell nyomdáját is. Höchell erre újra visszakerült Pozsonyba mint korrektor a Pressburger Zeitunghoz, hol 1879. április 2-án bekövetkezett haláláig dolgozott.

V. 
Halálesetek
A könyvben még az élők között fölemlitett egyének közül munkánk elkészültének ideje alatt a következők meghaltak:
Horák Egyed, a volt esztergomi nyomdatulajdonos, meghalt 1900. augusztus 27-én isaszeghi nyaralóján, szívszélhüdés következtében. Élt 81 esztendőt.
Pamperl Ede, az országos nyomdász-egyesület rokkant tagja, Aradon hunyt el ugyanazon a napon.
Kovács Mihály, nyomdatulajdonos Rozsnyón, 1900. szeptember 14-én szenderült el 78 éves korában.
Höchner János, a rokkantsegélyt élvező betűszedő, Budapesten halt meg 1900. szeptember 17-én, 79-ik évében.