« b) A hadműveletek lefolyása. | KEZDŐLAP Tartalomjegyzék | 5. Az asperni hadjárat. »

Megjegyzések. Elmélkedések.

Napoleon szempontjából Ausztria 1809. évi támadása a lehető legrosszabbkor történt. Seregének nagy része Spanyolországban lévén lekötve, nem volt könnyű dolog az új ellenséggel is a kellő számú erőket szembeállítani. Azonban Napoleon, mint mindíg, úgy ezúttal is minden nehézséget le tudott győzni, sőt mondhatni, hogy most az egyszer még saját magát is fölülmúlta.[1] A hadiszíntéren repülésszerűen gyors megjelenése; a helyzetnek villámgyors és helyes áttekintése, mint nemkülönben az erősen széttagolt seregnek erőltetett menetekkel elrendelt gyors összpontosítása valóban nemcsak elismerésre, hanem határozottan csodálatraméltó.

A helyzetnek gyors, helyes és találó megítélését akkoriban még nagyon megnehezítette az a körülmény, hogy a hadászati hírszerző és földerítő szolgálatot úgyszólván többé-kevésbbé megbízhatatlan kémek végezték; magát a csapatot és elsősorban a lovasságot erre a célra még nem igen használták fel; a nagyobb lovastesteknek a hadászati földerítés céljaira való előretolása és felhasználása akkor még nem volt szokásos; ezt csak jóval később, tulajdonképpen csak az 1870/71. évi német–francia háborúban a németek s azután a többi államok hadseregeiben is kezdték alkalmazni. Ezt megelőzően a mindhárom fegyvernemből összeállított kisebb-nagyobb csapattömegekkel végrehajtott úgynevezett erőszakos szemrevételek kezdtek divatba jönni, amelyek azonban ritkán, sőt majdnem mondhatni sohasem feleltek meg a beléjük helyezett várakozásnak. A hadászati és harcászati csapat-földerítés és hírszerzés hiánya a letárgyalt hadjáratban a legfeltünőbb módon ötlik szemünkbe, s ez volt az oka, hogy úgy Napoleon, mint Károly főherceg, utóbbi azonban sokkal inkább mint ellenfele, sokszor egyáltalában nem volt tisztában a helyzettel; ennek folytán elhatározásaik meglehetősen labilis lábon állván, legtöbbször csak úgy találomra intézkedhettek. A különbség kettejük között mindazonáltal abban nyert kifejezést, hogy míg a gyakorlott szemű és éleslátású Napoleon rendszerint még így is az esetek legtöbbjében a jót és helyeset találta el, addig sötétben tapogatódzó ellenfele majdnem mindíg elvetette a sulykot. Legcsattanósabb példája ennek az eggmühli csatát megelőző támadó harcintézkedése, amellyel erejének zömét az Abach–Peising által jelölt vonal ellen indította útnak, ahol gyenge lovasosztagoktól eltekintve, ellenség egyáltalában nem volt s így ez a támadás, ha végrehajtására egyáltalában sor került volna, a legszenzációsabb légdöfésnek bizonyult volna.

Az a bizonytalanság, és ingadozás, amely Károly főherceg elhatározásaiban ismételten megnyilvánult, sajnos elég gyenge színben tüntetik fel őt mint hadvezért és hadseregvezetőt. Az első nagy szarvashiba a hadászati felvonulás, illetve az első hadműveletek elrendelésénél történt. Végeredményben, miután a Bambergre tervezett előnyomulás céltalansága kiderült, a főherceg célja az volt, hogy seregével Regensburg környékét elérve, a francia sereg zömeg és Davoust seregcsoportja közé ékelje be magát s mindenekelőtt ez utóbbit s aztán a francia főcsoportot verje meg. Alig férhet hozzá kétség, hogy Regensburg környékét a Csehországban felvonult sereg zömével sokkal gyorsabban Pilsen–Taus és Klattau–Chamon át, mint Linzen át a Duna jobbpartjára nagyot kerülve, érhette el. A csapatok oknélküli fárasztásától eltekintve, amikor arról volt szó, hogy a Duna felső lefolyása mentén felvonult ellenség, amint azt a megállapított haditerv igen helyesen hangsúlyozta is, minél gyorsabban, további erősbítések beérkezte előtt döntő hadműveletekre, döntő csatára kényszeríttessék.

Az osztrák hadmozdulatok nagyfokú lassúsága, szembeállítva a francia seregtestek gyors mozgadozásával, szintén igen előnytelen színben tünteti fel az osztrákok hadvezetési képességét és gyakorlottságát, akiknél a seregellátás ügye is elég gyenge lábon állott.

Károly főherceg napokig tartó ide-oda botorkálása Regensburg körül szintén felette gyenge benyomást tesz az emberre. Miután Napoleon serege zömével, abban a hiszemben, hogy az ellenség zömég még mindíg ott kell keresni, Landshut felé, tehát téves irányban hagyta magát eltéríteni, ez Károly főherceg nek bő alkalmat szolgáltatott, hogy végre túlerővel vesse rá magát Davoust-nak most már jelentékenyen meggyengített csoportjára, annál is inkább, mert hiszen a főhercegnek kezdettől fogva az volt az általa legsürgősebbnek jelzett célja, hogy mindenekelőtt és mielőbb ezzel a csoporttal számoljon le. Hosszas, szinte érthetetlen habozás után végre felvirrad a döntő összeütközés kierőszakolására kijelölt nagy nap, azonban a főherceg kevésbbé fontos és helytálló okok miatt a támadás megindítását a déli órára halasztja, aminél nagyobb szívességet a franciáknak, illetve Napoleon nak alig tehetett volna. Ime ezúttal is bebizonyosodott, hogy az erősakaratú, az ügyes, a merész, a nagy és hatalmas hadvezért még a véletlen szerencse is elárasztja kedveskedésével és kedvezéseivel.

Az eggmühli csata már azért is ritkítja párját a hadtörténelemben, mert alig hogy megkezdődött, már úgyszólván el is volt döntve, természetesen az ügyesebb és erősebb akaratú hadvezér javára.

> [1] Horsetzky id. m. 124: „Nie noch hatte Napoleon energischer und rascher eingegriffen und grössere Leistungen von seinen Truppen gefordert und auch erzielt, wie in den Tagen vom 19. bis zum 22. April 1809.”

« b) A hadműveletek lefolyása. | KEZDŐLAP Tartalomjegyzék | 5. Az asperni hadjárat. »