« ELŐSZÓ Irta báró Prónay Dezső. | KEZDŐLAP Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegye I. Tartalomjegyzék | PEST-PILIS-SOLT-KISKUN VÁRMEGYE KÖZSÉGEI. Irta ifj. Reiszig Ede dr., történetíró, a központi szerkesztő-bizottság tagja. »

1PEST-PILIS-SOLT-KISKUN VÁRMEGYE TERMÉSZETI VISZONYAI
Irta Schwalm Amadé dr., Kir. magy. tudományegyetemi tanársegéd
Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegye térképe.
Magyarország legnagyobb medenczéjének a Magyar Nagy-Alföldnek éjszak-éjszaknyugati sarkában, lenagyobbrészt a Duna és a Tisza között - helyzetét és határait történelmi kifejlődése folyamán többszörösen és lényegesen módosítva - fekszik Pest-Pilis-Solt-Kiskún vármegyének területe.0 Határai közé esik a Magyar Nagy-Alföld Duna-Tisza közötti hátságának éjszaki, nagyobb részén kívül még a Duna völgyének keleti és a Tisza völgyének (tiszamenti sík) nyugati vidéke.1
A vármegye 13187 km2-nyi területének legnyugatibb pontját (a zsámbék-szomori úttól éjszakkeletre fekvő Jánoshegynél, 289 m magas) a Ferrotól számított 36°26'0", a legkeletibb pontját (a Jász-Nagy-Kún-Szolnok vármegyében fekvő Tiszaföldvár és Tiszavezseny között, a Tisza jobbpartján) pedig a 37°5'64" hosszúsági kör határolja2
Határok.
Területének legdélibb pontja 45°6'0" (a Szeremle község alatti Hátsziget pusztával szemben az "Öreg Duna" jobb partján), a legéjszakibb pontja pedig 47°50'0" (Szendehely és Katalinpuszta között) éjszaki szélességek által adható.
A vármegye kiterjedése e szerint éjszak-déli irányban nagyobb (1°44'0", azaz 192.92 km.), mint kelet-nyugati irányban (1°30'4", azaz 166.95 km.). Határa, kivéve ott, a hol a Duna, a Tisza és a Zagyva, illetőleg hegyes vidékein egyes gerinczek (a Keserűs hegy, a Dobogókő, részben a Pilis és Nagyszál), szabják meg, mesterséges. A Duna Dömös alatt lép a vármegye területére és innen egészen a Diósvölgyig határt jelöl (éjszaknyugaton, Hont és Nógrád vármegyék felé); Verőczénél délkeletnek, majd Vácznál délnek fordul és csak Érd és Nagytétény között lép ki újra a határra, a melyet (nyugaton, Tolna vármegye felé) egészen az alsóbátyai szállásokig követ. Ezeken alul ágakra oszolva, Báta községig csak itt-ott esik össze a vármegye határa a főfolyóval (Veronka puszta), különben a nagy kanyarulatokban délre haladó mellékágak egyike vagy másika szerepel mint határjelző. Nyugaton Komárom és Esztergommegyék felé (Dömös és Nagytétény között), a határ a Duna partjától fölemelkedik a Prédikáló székig (641 m) onnan a Dobogókő (700 m.) gerinczén végig nyugatnak, délnyugatnak (Szentlélek), a Pilis nyugati oldalán délnek a Nagykopasz-hegy (444 m) gerinczén éjszaknyugatnak, majd a Tinnye, Perbál, Zsámbék és Bia nyugati oldalán huzódó halmokon át, a Nagyerdő (257 m.; Törökbálint alatt) gerinczén végig a Duna felé húzódik.
Délen Bajától Batáig (Tolna vármegye) a Szurdokvíz, illetőleg az Öreg Duna jelzi a határt, a mely dél-délkeleten egészen föl a Tiszáig, Tiszasással (Jász-Nagy-Kun-Szolnok vármegye) szemben, mesterséges (Bács-Bodrog és Csongrád vármegyék felé). Innen egészen Szolnokig a Tisza kanyarulatai, azok átvágásai, holt ágai és morotvái (Ó- és Újkécske között) szolgáltatják a természetes határt 2(keleten Jász-Nagy-Kún-Szolnok vármegye felé); éjszak-éjszakkeleten, a diósvölgyi Dunakanyarulattól a Magyar Középhegységen és a tiszamenti síkságon át egész Szolnokig, újból - részben - mesterséges a határ, a melyet Hatvan- és Boldog között és Szentlőrinczkátánál kicsiny darabon a Zagyva folyó jelöl (Heves és Jász-Nagy-Kún-Szolnok vármegye felé).
Domborzati viszonyok.
A Magyar Nagy-Alföld és annak éjszak-éjszaknyugati peremén húzódó hegyes vidék a vármegye most vázolt határai közé eső részeinek ábrázatja nem egységes. Ha a domborzati viszonyokat, azok keletkezését és kialakulását, továbbá a talajnemek minőségét figyelembe vesszük, öt, fiziográfiailag elég jól jellemezhető területi egységet különböztethetünk meg, a mint ezt a mellékelt térképvázlat is mutatja.
Pest-Pilis-Solt-Kiskún vármegye fiziográfiai viszonyainak vázlatos térképe.
1 = a Magyar Középhegység csoportjainak határa: 2 = a Duna és Tisza óalluviális terrasszát határoló magaspart; 3 = a Duna-Tisza közti hátság kötött és félig kötött homokbuczkáinak éjszak-nyugat-délkeleti irányban húzódó sorai; 4 és 5 = fő- és mellékvízválasztók; 6 = a vármegye határa; 7 = uralkodó szélirány az egész évben; 8 = uralkodó szélirány nyáron; 9 = uralkodó szélirány télen. I = a Magyar Középhegség dunajobbparti része; Ia = a Szentendre-Visegrádi hegycsoport, Ib = a Budapesti hegycsoport; Ic = a Gerecse-hegycsoport; Id = a Székesfehérvár-Velenczei hegység; IIa = a Váczi Nagyszál; IIb = a Cserhát déli nyulványai. A térképen közölt számok tengerszín feletti magasságokat jelentenek. Mérték: kb. 1:1.200,000.
Az az éjszak-éjszaknyugati csücsök (I. a, b, c, d,), a melyet a Duna diósvölgy-nagytétényi szakasza választ el a vármegye zömétől, nem tartozik az Alföldhöz, úgyszintén a vármegye éjszaki határa mentén elterülő és dél-délkelet felé vonuló hegyvidék (II. a, b,) sem. Mindkettő a Magyar Középhegységnek része, a mely 3délnyugat-éjszakkeleti irányban huzódva, lép a vármegye területére, a hol a Duna völgye ketté szeli. A nyugati részből a pilis-budapesti és szentendre-visegrádi hegység csoportja, a keletiből pedig a Cserhátnak déli halomvidéke esik a vármegye területére. A kettő szerkezetileg különbözik egymástól és merőben elüt az Alföldnek a vármegyéhez tartozó részeitől, ámbár a Duna-Tisza közötti hátság (III.), a mely a vármegye középső részét foglalja el, mintegy a Cserhát déli nyúlványainak folytatásaként tünik föl. E hátságnak két oldalán fekvő dunai (IV.), illetőleg tiszai (V.) régi árterületnek nagy része szintén még a vármegyéhez tartozik. A két utóbbi czélszerűség szempontjából a Duna-Tisza közötti hátsággal egyetemben (tehát a vármegyének szorosan az Alföldhöz tartozó részeit együtt) és először fogjuk tárgyalni, utána pedig a Középhegységnek bennünket közelebbről érdeklő részeiről szólunk.
Az Alföld és a hátság.
A mennyiben lényegében a Tisza folyása jelöli az Alföld legmélyebb vonalát, mondhatjuk, hogy területünk ény.-dk. irányban lejt, a hegyes vidék kivételével pedig nyugat-keleti irányban a Duna völgyéből fölemelkedik a Duna-Tisza közötti hátság 107.4 m. közepes magasságig,3 hogy onnan a Tisza völgyébe szálljon alá. A Duna-Tisza közötti hátság éjszak-déli lejtése nem közvetetlenül szembetünő. Míg Maglód fölött, a Cserhát löszfedte nyúlványainak határánál a hepehupás térszín átlag 240 m. (Erdőhegy) és 250 m között ingadozik, addig a Maglód alatti Ecser község már csak 160 m., Vecsés, Üllő, 120 m, Alsódabas 110 m körüli magasságban fekszik, ámbár ez nem annyira a közel 95 km hosszú hátság lejtése, mint inkább annak egyenetlen felszíne mellett bizonyít, mert Dabas alatt a felszín fokozatosan emelkedik és a vármegye határánál (Jánoshalma fölött) eléri a 150 métert. Ha viszont nyugatról kelet felé követjük a térszín domborzati viszonyait, például Alberti szélességében (47°75') azt tapasztaljuk, hogy a Duna árterülete (közel 30 km vonalon) átlag 90-100 között marad, a homokfödte hátság lábánál már 105, Kakucs községen túl már 135 méter, legnagyobb magasságát eléri Albertinál (149 m, Kálvinhegy 193 m), onnan azután a czeglédi tanyákon át enyhe lejtéssel (40 km-re 60 m magasságkülönbség!) eléri a Tisza medrét (88 m).
A diliuvális koru hátság a Duna és Tisza aluviális völgyeiből emelkedik ki. 18433.6 km-nyi területéből mintegy 10893.47 km esik a 100 m-nél magasabb és csak 84.86 km a 150 m-nél magasabb területekre.
Legéjszakibb pontja a Szent-Endre-sziget éjszaki csúcsa (Kisoroszi község). Határa a szoros torkától kezdve a cserháti halmok alján húzódik lefelé, délkeletnek Czeglédig, innen a régi Tiszapart mentén már könnyen felismerhető kanyarulatokban Alpárnál eléri a Tiszát. Azután távolodva a Tiszától Kiskúnfélegyházának tart; ezt megkerülve, délnek fordul s Jászszentlászló községen alul elhagyja a vármegye határát. Nyugaton a hátság a Duna régi, diluviális partját (a térképen vonalkázás jelzi) követi, helyenkint aránylag meredek, magas partfallal, rendesen lejtve annak ártere felé. A Cserhát löszszel fedett nyulványainak dombjai ama nagy törmelék-kúp mentén vannak, a melyet a Duna a pliocén kor végén Pestszentlőrincztől Ecserig, illetve Maglódig húzódó ívben rakott le. Ettől délre az emelkedések 110-140 m között váltakoznak. A felszín itt az új-diluviális és ó-alluviális agyag, illetőleg iszaprétegeket takaró futóhomokból áll, a mely éjszaknyugat-délkeleti irányban, tehát az e területen uralkodó szél irányában mozog és helyezi el buczkáit,4 a melyek most már pusztai növényzettel félig kötettek (péld. okáért buczkák a matkói erdőben, Kecskemét határában). A homokbuczkák éjszaknyugat-délkeleti irányban való elhelyeződésének semmi köze a Magyar Középhegységben kimutatott és alább még tárgyalandó, hasonló irányban húzódó tektonikai vonalakhoz. Jóllehet, e vonalak nyoma az Alföldön is követhető, sőt alighanem velük hozhatók összefüggésbe az alföldi éjszaknyugati részének rengései, a buczkasorok képződése mégis tisztán a szél (éjszaknyugati száraz szél, Főhn) hatásának eredménye. A homok 4részben a Dunából származik s a szél szárnyán jutott a hátság lejtőjén annak tetejére és onnan a Tisza völgyébe, - "beborítva itt a lősz felszínét" - és végre a telecskai platóra22 5.
A fennebb vázolt fiziográfiai viszonyoknak magyarázatát főbb vonásaiban a vármegye alföldi részének geologiai, meteorologiai, illetőleg hidrográfiai viszonyai adják meg. A diluvium elején, a Kárpátok gyűrűjén belül keletkezett medenczéket mindjobban kiédesülő tavak borították, a melyek egymással összeköttetésben állottak. A mai Magyar Kis-Alföld medenczéjét betöltő tó vize több helyen (pl. a visegrádi szoroson, a moóri völgyön és a Dráva völgyén át) folyt le a Nagy-Alföld medenczéjébe. A mind jobban kifejlődő vízfolyások helyén kavics- és homok-lerakódások, torkolatuknál pedig nagy törmelékkúpok találhatók már a levantei korban. Ilyen eredetű a Maglódtól Pestszentlőrinczig húzódó törmelékkúp, a melyet valószínűleg a visegrádi szoroson áttört Duna épített. Hasonlóak a Kúnszentmiklós, Dunavecse, Dunapataj és Solt melletti törmelékkúpok is, a melyeknek anyaga a Bakony- és a Vértes-hegységből származhatott (Kalocsánál ennek a törmelékkúpnak a maradványa még vagy 15 m vastag kavicsrétegből áll.) A Duna mentén még több helyütt találkozunk ilyen törmelékkúp-maradványokkal.6 Ezeknek a törmelékkúpoknak az anyagából származik a futóhomok jó része. A törmelékkúp anyaga, melyben ökölnagyságu kavicsok elég gyakoriak, ugyanis a pereme felé mindinkább finomodik, úgy hogy a szélnek nem kerül nagy munkájába a finomabb szemű anyagnak kifuvása.
Hozzájárul azonban ehhez a diluviális anyaghoz a Dunának alluviális homokja is. A diluvium elejével kezdődik a lösz-képződés.7 A Duna-Tisza köze akkor steppévé vált (400 mm-nél kevesebb évi csapadékkal és hideg éghajlattal; a lösz csak steppében képződhetik). Megtaláljuk a löszt két kifejlődésben: diluviális képviselője az ó-alluviális, alacsony Duna-terraszból szigetként kiemelkedő és a dunántúli lösz-vidékhez tartozó, attól a Duna által elvágott solti platón kívül a Cserhát déli nyúlványain (Czegléd-Maglód és Tápiószéle-Gödöllő vonalán), a melyeknek végződései ó-alluviális lösztakaróval vannak borítva. Ugyanez az ó-alluviális lösz előfordul a felszínen, bár csak foltokban, magán a hátságon (Lajosmizse, Kecskemét, Halas tájékán) és a Tisza völgyében. (Kiskúnfélegyháza, Kistelek)22.
Treitz és Halaváts kutatásai e területen új-alluviális lőszt is különböztetnek meg, a mely a vármegye határain belül csak a Duna balpartján fordul elő22. A Duna-Tisza közötti hátság tetején annyira dominál a futóhomok, hogy az altalajnak természetes feltárását sehol sem találni. Császártöltés, Hajós, Nádudvar, Sükösd vidékén azonban a hátság meredek fallal védződik a dunai terrasz felé és itt megismerhető az aránylag vékony homoktakaró alatti talaj minősége is. Ez lösz s a lösz alatt újra homok. Budapest környékén ez kavicsra (levantei) és agyagra (pontusi) települt; az utóbbi viszony található Aszód vidékén is.21
A Duna és a Tisza egykori árterületei ó-aluviális terraszoknak tekintendők,15 a melyek a legkülönbözőbb stádiumban levő futóhomok-alakulatokkal, holtmedrekkel teltek; elterjedésüknek makszimális határát a hátságnak helyenkinti magas partja jelzi, a mely mind a Dunánál, mind a Tiszánál a jobb oldalon, tehát nyugaton van, míg a bloldalt lapályos ártér kíséri. A Duna balpartján Császártöltésnél, Hajósnál, Nádudvarnál, Sükösdnél ugyan szintén van magas part, a mely teljesen azonos a jobboldalon lévővel, de a míg az előbbi esetben 5a magas part tisztán az egykori árvíz hullámainak hatása alatt keletkezett, addig a jobbpart meredek falai a rendes magasságú víz mosásának köszönik keletkezésüket. Ezt a jelenséget, mely - a földünk éjszaki féltekéjén - a folyók középszakaszán és a nagy lapályok több ágra nem oszló folyóinál általában észlelhető, Baer szentpétervári akadémikus ismerte fel és tanulmányozta először. A róla elnevezett törvényt8 azonban már az ő korában (1859) sokan megtámadták és ma azt hisszük, hogy nem a föld forgása, illetve a gyorsulás, hanem valószinűleg az uralkodó szél és - a Dunánál és Tiszánál - alighanem tektonikus viszonyok is közreműködnek az említett jelenség létrehozásán4. A Duna-Tisza közén tényleg az egész éven át uralkodó szélirányok között, mint alább is látni fogjuk, a délkelet-éjszaknyugati (Kossovo) is dominál.
A folyamoknak ilyetén vándorlása okozhatja a vármegyék közötti határeltolódását a jobbpartól a balpartra, különösen akkor, ha a folyam illető szakasza kanyarodásokban gazdag. Ez utóbbi jelenség mind a Dunánál, mind a Tiszánál, de különösen az utóbbinál nagy mértékben tapasztalható. A Dunának a vármegye határai közé eső éjszaki része zátonyos, szigetekben gazdag, déli részében pedig számtalan a kanyarulat, míg a zátonyok hiányzanak. E jelenség magyarázatát Lóczy törvénye adja meg, a melynek értelmében "az olyan folyók, a melyeknek hordaléka nehezebben mozgatható, mint a partjuk anyaga, zátonyokat építenek és szétágaznak. Azok a folyók ellenben, a melyek könnyebben mozgatják saját hordalékukat, mint partjuk anyagát, azok kanyarognak. Ez a törvény a folyók egyes szakaszaira is ráillik." A Duna Dömöstől, a hol a vármegye területére lép s a mely szakaszon sodra és esése is még jókora, egészen Fajszig zátonyos, szigeteket alkot, mert itt még kavics a hordaléka, a melyet nehezebben mozgat, mint partjának lőszös, homokos anyagát. Fajszon alul pedig már éppen úgy kanyarog, mint a Tisza, mert itt nehezen továbbítható hordalék híján van. A Tisza Szolnok alatt lép a vármegyébe. Miután már Mezővári tájékáig (Beregszásztól délre) minden nehezen mozgatható hordalékát lerakta (és zátonyokat alkotott) e vármegye területén csakugyan erősen kanyargós mederben folyik és már csak a Sajó torkolata alatt jelentkeznek újra zátonyok. Mind a Tisza, mind a Duna régi árterére jellemzők a holtmedrek, a morotvák, a zátony- és parti dünék, a melyek különösen a Tisza mentén tanulmányozhatók nagyon szépen. A holt medrek vagy úgy keletkeznek, hogy a folyó kanyarulata eléri makszimális határát és árvíz idején a kanyarulat két ágát elválasztó földnyelvet az ár átszakítja, ilyen módon új, rövidebb medret készítve magának, vagy úgy, hogy mesterségesen, csatornával vágják át a kanyarulatokat. Az ilyen holt medrek mentén találjuk a parti dünéket is, rendesen prehisztorikus telepekkel. A dünék rendesen váltakoznak úgynevezett szíkes laposokkal, a melyek kifújt homoktalajon képződnek; helyzetük a dünék által van meghatározva (Kiskúnfélegyháza határában NW-SO fekvésűeknek tapasztaltam). Javarészük az elszíkesedésnek többé-kevésbé előrehaladott stádiumában vannak, azonban akad olyan lapos is az Alföldön, a mely az elszíkesedésnek nyomát sem mutatja.9 Itt röviden a szík még ezideig megfejtetlen kérdésére is kell kitérnünk. Kötött és félig kötött homokbuczkák között vagy egyéb mélyebb pontokon összegyülemlik a téli és tavaszi csapadék el nem szivárgó része, úgy hogy kisebb-nagyobb tócsák és hosszú, keskeny vízerek keletkeznek. Nyáron a víz elpárolog, a talaj kiszárad, s a kiszáradt helyen kivirágzó szíksót össze lehet söpörni.
6Szabó József tanár a talaj ásványos alkatrészeinek (földpát) elmállásából származtatja a sziksót, Kvassay a talaj konyhasótartalmából, illetőleg annak vegyi bomlásából magyarázza, Wartha visszatér a földpátok elmállásának elméletéhez, míg v. Richthofen báró a csapadék-vizekben feloldott csekély mennyiségű sónak lefolyástalan területeken való összehalmozódásával, "kivirágzásával", igyekszik e tünemény magyarázatát adni. Treitz, a ki behatóan foglalkozott e tárgygyal, a következőket mondja: "A szíksó összegyülemlése a homok egyszerű hiányos talajkilúgozásának eredménye. A homokon évezredek óta tenyészik növény; az élő növény elhalt részei belejutnak a talajba, itt oxydálódnak (elrothadnak, szerves részük felbomlik), szervetlen részükből hamu lesz, melynek vízben oldható alkatrészeit (sóit) az eső és hó feloldja s a földbe mossa." De még ez a magyarázat sem tekinthető kielégítőnek. Nincsen megmagyarázva az a körülmény, hogy miért csak egyes helyekre szorítkozik a szíkesedés és miért keletkezhetik szíkes talaj a löszön is. Úgy látszik, a szíkesedés a talajnak nátriumhidrokarbonát10 (vízüveg) felhalmozódása által okozott rossz drenázsával, csekély víz áteresztőképességével okilag szorosan összefügg. Az Alföldnek nemrégen nagy arányokban megindult tudományos tanulmányozása hivatott e kérdést is tisztázni. Ha a talajban a szík mennyisége nem halad túl bizonyos fokon, akkor még nem hátráltatja annak termékenységét, de mennyiségének növekedésével arányosan mindig silányabb lesz a föld és "ha a talaj szíktartalma 6%, teljesen terméketlenné válik." "A szíkes talaj szíkes laposok" alakjában a vármegye alföldi részén kisebb-nagyobb mértékben majdnem mindenütt található, kivéve a típusos futóhomok-területeket. Előfordul e területen nagyobb kiterjedésben még az úgynevezett "öntés-talaj" is, a mely a Dunának és Tiszának főleg homokos-agyagos hordalékának lerakódásából keletkezik. A Duna mentén ez a talaj mészben dúsabb, míg a Tisza mentén teljesen mésztelen. Termőképessége kellő gazdálkodás mellett kielégítő, sőt helyenként jó, különösen ott, a hol az áradmányba került organikus anyagok, a talajt vastagabb rétegben humuszossá teszik.
Nem hagyhatjuk figyelmen kívül a vármegye területén előforduló tőzeg-területeket sem. A két folyam holtmedreiben "posványok, turjánok, őrjegekben legtöbb helyen búja vizi növényzet tenyész, melyből tőzeg képződik idővel." A megyében főleg a Dunának az a régi medre tőzeges, a mely Budapesttől Ócsa, Kúnszentmiklós, Szabadszállás, Akasztó, Császártöltés, Nemesnádudvar, Érsekcsanád határában húzódik egészen Bajaszentistvánig, e vonalon mutatták ki szabó, Pokorny és Inkey; Pokony még Nagykőrös és Kiskúnfélegyháza környékéről is említ kisebb tőzegtelepeket.
A felsorolt és futólag vázolt talajnemek az atmoszferiliák (nap melege, fagy, eső, szél) hatása alatt, fizikai és csekélyebb mértékben kémiai folyamatok következményeképen keletkeznek, rendesen az altalaj anyagából. A miért is ott, a hol a szél vagy folyó víz keletkezésük helyéről el nem távolítja, takarószerűen terülnek el az altalaj fölött.
A Duna-Tisza köze Pest vármegye határai közé eső részének altalaja, a melyet különösen a nagyszámú mélykútak fúrása helyén volt alkalma a geologusoknak tanulmányozni, a következő képződményekből áll.
A mint a mellékelt szelvény, a mely a Vértes hegységtől egészen Szentesig vonul (Nagykáta, Kecskemét, Szabadka, Püspökladány, Hódmezővásárhely, Debreczen, Békéscsaba, Pécska, Arad, Alios határában nyert altalaji adatokat figyelembe véve) mutatja, az altalaj a medenczét kitöltő egykori tengerek üledékeinek kisebb-nagyobb vastagságú rétegeiből áll, a melyeket alluvialis és diluvialis homok, diluvialis kavics, agyag és lősz takarnak. Ezek alatt következik tetemes mélységig a levantei kor üledéke, a melyből az alföldi kútak vizüket kapják. E kor üledékei hatalmas homoklerakódások, a melyeknek fekvése és vastagodása arra enged következtetni, hogy az Alföld egész medenczéjét elborító édesvizű tóban rakódtak le. Halaváts észleletei alapján arra a meggyőződésre jut, hogy a levantei kor üledékeinek felső határa az Alföld közepe felé lejtő sík, a mint ez a mellékelt szelvényből is kitünik. A levantei képződmények alatt feküsznek a pontusi fossziliákban szegény agyagrétegek.
7A rétegek egymásutánjának megállapítását különösen az artézi kútak fúrása segítette elő, már csak azért is, mert tetemes mélységre kellett a fúrólyukat lemélyeszteni, hogy kellő vízmennyiséghez jussanak. A vármegye területén nagy számmal vannak artézi kútak, a melyek közül azonban nem mindegyik artézi szökőkút, hanem ú. n. fúrt kút. Sok kútnál a víz 2-3 mnyire a föld alatt marad. Halaváts összeállítása15 értelmében (1896!) a vármegye területén a föntebbiek szerint 10 községben, összesen 85 helyen fúrtak11; a fúrások eredménye 9 helyen artézi kút, 65 helyen rendes fúrt kút, míg 11 esetben a fúrás nem vezetett eredményre. Külön említést érdemel Budapest 16 kútjának legmélyebbike, a városliget kút,12 a mely vizét ugyanabból a (triász-) dolomitból kapja, a melyből példának okáért a Gellérthegy áll. Nem valószínű, hogy a legtöbb artézi kút vize egyedül a hidrosztatikai nyomás hatása alatt emelkedik a föld felszíne fölé. Sokkal nagyobb a súrlódás a víz és a vízvezető réteg között, semhogy egyedül a nyomás hajthatná fel a vizet az illető magasságra, de igenis feltehetjük, hogy gázok, főleg azonban a vízgőz nyomása, vagy (a városligeti artézi kútnál) a víz felmelegedése is már hozzájárul a hidrosztatikai nyomás szülte emelkedés fokozásához.
A hegyvidék.
Ennyiben adhatjuk vázlatos rövidséggel a vármegye alföldi részének fiziografiai viszonyait, (a folyó és álló vizek, valamint a klimatikus viszonyok kivételével, a melyeket a többi részekéivel együtt fogunk tárgyalni), tekintsük meg őket - hasonló sorrendben - a vármegye éjszaki és éjszak-éjszaknyugati hegyes-dombos vidékén. Azonban előre kell bocsájtanunk, hogy e helyen a Budapest területére13 eső hegyes vidék és alföldi részek viszonyaival csak oly mértékben foglalkozunk, a mennyire ezt az általános ismertetés megköveteli. Behatóbban azért nem tárgyaljuk őket, mert a fő- és székváros természeti viszonyainak egy a monografia szerkesztőségétől tervezett külön kötetben annak idején beható leírásban lesz része.
A Magyar Középhegység több, egymástól tektonikailag (vetődések nyomán keletkezett völgyek által) elválasztott hegycsoportnak összege, a mely csoportok mindegyike - mint már előzőleg említettük - mind orografiailag, mind geologiailag többé-kevésbé önálló. Vonulásának iránya délnyugat-éjszakkelet. Átlag 400-700 m magas hegyvidék ez; főleg üledékes (mész, dolomit) és részben eruptív kőzetekből (andezit és annak tufája) áll, a mely kőzeteket, nagyrészt náluknál fiatalabb tavi és szubaerikus lerakódások öveznek körül tájképei azért fölöttébb változatosak. Csekély mértékben gyűrődött és (később) számos vetődés (lásd a II. térképet) mentén rögökre töredezett széjjel. A Bakony-hegység (móri hasadékkal végződik) és a Vértes után a rögök lánczolatában a Gerecse következik. Ennek határa Tinnye, Perbál, Zsámbék, Bia vonalán a Benta patak völgye. Nyúlványai tehát csak alig terjednek át megyénk határára. A Gerecsétől keletre terül el a Budai-hegység, a mely Budapestnél vetődési vonal mentén meredek fallal egészen a Dunáig ér. Éjszakon az utóbbi hegységnek a vörösvári harántvetődés szab határt; e vonalon túl van a Pilis hegység, a melynek egy része a Börzsönyivel genetikailag összefüggő Visegrádi vulkánikus 8hegyvidékkel szerves kapcsolatban áll. A visegrádi hegyekkel kezdődik az a vulkánkoszorú, a mely a magyar nagymedencze behorpadása alkalmával fejtette ki működését s a melyben most már az egykori vulkánoknak (= tűzhányók) csak romjait találjuk. A Középhegység nyugati részének folytatása a Cserhát-Mátra-Bükkben keresendő, a mely csoportok közül csak az elsőnek (délnyugati) részei esnek a vármegye területére. A Bükk üledékes kőzeteihez csatlakozik a Mátra andezit tömzse, a melyhez nyugat és délnyugat felől a Cserhát részei simulnak.14
Pest-Pilis-Solt-Kiskún vármegye geologiai viszonyainak vázlatos térképe.
1 = alluvium; 2 = diluvium;3 = tercier; 4 = rhaetiai emelet; 5 = triasz; 6 = devon; 7 = andezit; 8 = andezittufa 9 = gránit. A Budapest, Dunaadony, Dunaföldvár és Kalocsa táján éjszakkelet-délnyugati, Budapestnél és Bakony vidékén pedig délnyugat-éjszakkeleti irányban haladó vonalak vetődéseket jeleznek, a melyek az Alföldre is kiterjednek. Az alföldi rengések valószínűleg ezekkel a tektonikai vonalakkal függenek össze. Mérték: kb. 1:1200,000.
A Cserhát déli nyúlványaiból megyénkre esnek a Nagyszál (Dachstein mész és alsó oligocén homokkő), mint e résznek legnagyobb kiemelkedése (652 m), azután a Őrhegy (453 m), a Csöröghegy, a Vashegy (358 m), a Várhegy 263 m), a Szilágyihegy, a Csegehegy, a Margitahegy (345 m), a Kőhegy (243 m), Juharos 9(308 m), Haraszt (203 m), Nagyhát (206 m), Kálváriahegy (301 m), (mind a Galgapatak jobb, illetőleg balpartján), továbbá az Alsó- és Felső-Tápió-patakok között: Bajtemetés (301 m), Hrabina (252 m), Oldalhegy (186 m); Az Alsó-Tápió-patak jobb oldalán az Őrhegy (183 m) és végül a Vinicni vrch (230 m), a melylyel a 200 m fölé emelkedő magaslatok és a Cserhát nyúlványai is bevégződnek. Ezek a magaslatok, mint magasságaik is mutatják, tulajdonkép csak domboknak, illetőleg dombsoroknak tekinthetők.
Az egész hegyes-dombos vidék Vácz és a tarjáni völgy között erül el. A Galga-patak két partján Gödöllő és Aszód felé több ágra szakad és messze lenyúlik a Duna-Tisza közére. Vácztól, helyesebben a Csörgőmajortól egészen a Szúpatakig a széles Cserhátnak mindig középvonalában találunk eruptiv kőzeteket15 a melyek a Szandahegy (547 m), Tepkehegy (537 m) stb. anyagát alkotják. Ennél a vonulatnál sokkal hatalmasabb a Cserhát középső éjszak-éjszaknyugati ága. Benne száznál több eruptiv kőzetfeltörés fordul elő20. Az ezeket környező képződmények mint harmadkoriak (anomya-homok, azután a mediterrán, cerithium és congeria emeletnek kőzetei); a negyedkori képződményekből főleg a lösz érdemel említést. Előfordul még a nyirok, a mely sok esetben "vastag takaróként fedi a kőzeteket."20 Ennek a résznek délnyugati nyúlványait Schafarzik tanulmányozta behatóan, különösen az itt előforduló eruptiv kőzeteket, az andezitnek különböző válfajait. Vácztól délkeletre fekszik a Csöröghegy, a melynek keleti része az Őrhegy. A kettő geologiailag együvé tartozik. A hegynek zömét az e vidéken gyakori anomya-homok alkotja, melynek hasadékaiból a sötétszínű, oszlopos elválásu anorthit- augit-trachyt nyomult elő. A Várhegy (263 m) szintén eruptiv kőzetből áll, úgyszintén a Szilágyihegy is. A két utóbbi hegy kőzetanyaga, épp úgy mint a Csegehegyé, augit-trachyt, a mely az anomya-homokon tört át. Hasonló az eruptiv kőzetek anyaga a Galga-patak balpartján is. Galgagyörknél brecciáktól körülvéve található az augit-trachyt.
Ugyanez a kőzet előfordul az ecskendi erdőben (321 m); a cerithium-mésztől körülvett Hegyeskövön,16 a nyirokkal fedett Borsóverőhegyen17 (fennsík), a Takácshegyen (255 m, 275 m, a melynek környék szintén nagyrészt nyirokkal van borítva) és az acsai kőbányában (174 m). Schafarzik vizsgálatai alapján mondhatjuk, hogy a Cserhát déli részében előforduló eruptív-kőzetek "erősen bázisos üveg-alapanyagban nagyon bővelkedő augit-trachitok."18 Az eruptiv kőzeteken és tufáikon kívül a Duna mentén még mész (mediterrán) és kavicsos homok (alsó-mediterrán koru) szerepel, a mely Budapest altalajában is elő fordul. A kőbányai fúrt kútak is e korhoz tartozó kavicsból kapják vizüket. A mediterrán képződményekre a szarmata tenger rakta le üledékeit, a melyeket (piszkos-fehér, durva mész) Kőbányán fejtenek. Előfordul ez a mész a Csepelszigeten is, mintegy összekötő kapcsot szolgáltatva. Kőbánya és Budafok között. Föléje helyeződtek a pontusi kor képződményei, a melyekkel szintén a Duna és a cserháti dombok közén és Budapest környékén találkozunk (Rákoson, Kőbányán, Pestszentlőrinczen), ezeknek mélyebb rétegeiben kék színű agyag szerepel a melynek fedője kavics, fekűje szarmata mész. A kavics egy óriási törmelékkúpot alkot, melyet a váczi szoroson áttört Duna rakott le (Rákoskeresztúr, Pestszentlőrincz); a kavicsok pontusi agyagon nyugosznak.15 A felszíni talajnemekre vonatkozólag Treitz végzett vizsgálatokat, ezeknek eredményeit a következőkben foglalhatjuk össze.
Az idősebb korú képződmények (Budai-, Pilis-hegyek, Cserhát éjszaknyugati részei) termőrétege "kevés kivétellel vörös, vasas agyag", a mely a levegőből hulló és humuszsavat tartalmazó anyagok hatása alatt átalakult porból képződött. A Budapest felett fekvő löszhátak termőtalaja agyagos, humuszos vályog. Mint általában, úgy itt is a vályog alkotja a legbiztosabb termésű talajt.
A Magyar Középhegység nyugati19, dunántúli részében lényegesen eltér a most tárgyalttól. Bár az egyes korok üledékei jórészt itt is megtalálhatók, tektonikai 10(hegyszerkezeti) tekintetben mégis van különbség. A Cserhát dombvidékétől nyugatra terül el a tetemes magasságra emelkedő Börzsönyi hegység trachit tömzse (Csoványos 939 m), a mely - habár orográfiailag a Duna áttörésénél el van választva az esztergomi és visegrádi eruptiv kőzetektől - geologiailag együvé tartozik az utóbb említettekkel. Tőle délkeletre húzódik a Pilis-Gerecse-hegység, a melyhez a Budai hegyek csoportját is számítjuk. A Gerecséből csak a végső nyúlványok esnek a vármegye határába, míg a Pilis és a vele szoros kapcsolatban lévő Visegrádi-hegység legnagyobb része Pest vármegyéhez (pomázi járás) tartozik. Ez alkalommal tehát főleg a Visegrádi és Pilis-hegységgel20 kell foglalkoznunk, mivel a Budai hegyek behatóbb ismertetése már említett okok miatt jelenleg nem kívánatos. A hegység határai éjszakon a Duna, közel Esztergomtól kezdve, keleten a Duna közel Óbudáig, délen az óbuda-esztergomi országút közeléig, nyugaton a Leányvár. Kesztölcz és Esztergom közötti vidéket egyenesen éjszaknak átvágó vonal; elfoglalja ennélfogva ez a terület a Duna-szöget Esztergom és Óbuda között. Nyugaton Esztergom vármegye felé mesterséges határvonal választja ketté a hegység területét. A határ Dömöstől (Esztergom vármegye) kiindulva, a Prédikálószék (641 m) csúcsán, Nagy-Somhegyen (476 m), Akasztólyukon (563 m), Királykúton (453 m), Dobogókőn (700 m), Kis- és Nagy-Szoplakon (683 és 713 m), a Pilis-hegy (757 m), Lászlókúp (674 m) oldalán egészen a solymári tektonikus völgyig terjed, (a mely vetődés útján keletkezett) és elválasztja a délebbre fekvő Budai hegyektől. A hegycsoport törzsöke a Pilisi vagy Szántói hegy, a mely a vármegye határán (részben Esztergom vármegye területén) Pilisszentkereszt, Pilisszántó, Szentlélek (Esztergom vármegye) és Csév (Esztergom vármegye) között éjszaknyugat-délkeleti irányban helyezkedik el. Délkeleti irányban a Hosszú és Drenek-hegyben (483 m) folytatódik; melyek között az első mély nyereggel van a Pilistől elválasztva. Hozzátartoznak még a Csobánkától éjszakra, illetőleg délnyugatra fekvő Kovacsina, a Kis- és Nagy-Ziribár (407 m) és ez utóbbinak déli alján a Garancs-hegy (291 m). A Nagy-Ziribár mély nyereggel függ össze a Nagy-Kevély-hegygyel (537 m). Az utóbbihoz csatlakozik éjszaknyugat felől a Csúcshegy (357 m), délkelet felől a Kőhegy (337 m). A Középhegy (190 m), Rókahegy (251 m), és Arany-hegy (177 m) befejezik e vonulatot, kelet felé félkört alkotva, míg a Kevély- és Csúcshegy-gyel párhúzamosan haladó Malom- és Steinriegel (281 m) nevű dombok dél felé zárják be a borosjenői és ürömi völgyet. A Kalászi-völgy a Duna felé nyílik és annak síkjára ereszkedik alá. A Pilisnek dél felé vonuló ága a vörösvári és pilis-csabai völgyet választja el egymástól. Ennek a vonulatnak területünkre eső nevezetesebb csúcsai a Felső-Somlyó (305 m), Nagy-Kopasz-hegy (444 m), a Homok-hegy (394 m), a Fehér-hegy, Szénahegy, Vereshegy (352 m); dél felé ez az ág a Kovácsi hegyekbe ütközik. Az itt felsorolt és Pilis-hegység néven összefoglalt ágak éjszakfelé nagyrészt közvetetlenül csatlakoznak a szentendre-visegrádi hegycsoporthoz, bár ezt orográfiailag a tágabb értelemben vett Pilishez számíthatjuk, geologiai viszonyai miatt helyesebb az utóbbitól elkülönítve tárgyalni. E hegycsoportot éjszakon a szentléleki, délen a pilisi völgyek határolják és lényegében külön választják egyszersmind az üledékes kőzetek területét az eruptivusakétól. Középpontját alkotja a Dobogókő (700 m), melytől különböző irányokban több fő- és mellékág indul ki. Az első délkelet felé Pilisszentkereszt mellett Pomáznak és Szentendrének húzódik. Legmagasabb kiemelkedései a Fekete-hegy (549 m) és a Lom-hegy (461 m). Az utóbbinál a főág ketté oszlik. A mellékágak közül az egyik éjszakkeletnek tartva, a főággal együtt "bekeríti délről a szentlászlói magas völgyet." Nevezetesebb kiemelkedései Jazoverin, Hárommező-hegy, és a Sétoruk, a Vöröskőszikla teteje (523 m), azután a Hajlékosbércz (Hallgós, 439 m), Úrasztal (394 m) nevű hegyek és a magában álló Csódi hegy.
A másik mellékág Pomáz és Szentendre felé vonul. Nevezetesebb csúcsai a Kolevka (587 m), Nagy- és Kiskartalja (Nagy-Csikóvár 556 m, Kis-Csikóvár 461 m), a Messzelja (311 m), és a Kőhegy (367 m), mely utóbbi kettőnek nyúlványai a Dunáig érnek. A második főág a Dobogókőtől Esztergom irányában halad "és az esztergomi várhegyben szakad meg." Főbb pontjai már a vármegye területén kívül esnek. A hegységet felépítő kőzetek részben üledékesek, részben 11vulkánikusak. Keletkezésük idősora szerint (másodkori, harmadkori, diluvialis és alluvialis képződmények) következők szerepelnek.
Dolomit (fődolomit, mint másodkorú képződmény). A hegység legalsóbb képződmény fölötte fekszik az ú. n. Dachstein mész, (például a Pilishegy, az Oszoly, Csobánkával szemben és ugyanott a Csúcshegy legnagyobb része). Néhol a dolomit összeálló, sziklákat alkot a hegyek lejtőin, példának okáért Ürömnél (Kálvária-, Budai- és Kőhegy) Borosjenőnél (Kő- és Csúcshegy), rendesen azonban porrá mállik szét (kőpor). A dolomitot Pilisvörösvár, Piliscsaba és Üröm határában nagyobb kőbányákban fejtik és az országút kövezésére használják. A Dachstein vagy megtalódusz mészkő (rhaetiai emelet) a Pilishegységben, a felület alakzatának létrehozásában a trachit mellett a főszerepet játsza. Nevezetesebb előfordulása a fentebb említetteken kívül a Ziribár, Hosszúhegy, Drenekhegy, Sólyom stb. vonulata, a mely a Békásmegyer melletti Rókahegygyel végződik. A mealodus mésznek egy másik vonulatát, a mely a Pilisből kiágazva délnek tart, jelzi a "Hruba Skala, Hreben Skala, Zlomen i wrch, a Kis-Kopasz és a piliscsbai Nagy-Kopasz. Nyugaton a Kőárok, a Nagy- és Felső-Somlyó hegyeket, délen a Szénáshegyet alkotva, a vörösvár-csabai dolomithegyekbe ütközik." A Pilishegy kelet, dél és nyugat felé meredeken emelkedik fel. A szomszédságában feltódult trachit kőzet nem hozott létre kőzetében lényeges módosulást (hőhatás, kontaktometamorfozis), csak a rétegek lejtési szöge változott meg, a mi valószínüleg a trachit-eruptió után bekövetkezett sülyedésnek tulajdonítható. A mész mint másutt, úgy itt is bővelkedik barlangokban,21 a melyek jórészt a preformált hasadékokon beszivárgó víz fizikai és kémiai hatásának köszönik létrejöttüket. A meszet e területen részben útkövezés, részben mészégetés czéljából fejtik. Az utóbbi czélra a Dachstein vagy megalodus-mész különösen alkalmas. Legtöbb mészégető a Pilishegy környékén van. A Dachstein-mész mellett még a vöröses vagy fehérfoltos Juramész fordul elő a Pilishegy vonulatában (Bela Skala).
A harmadkor eocén-képződmény képviselője a vármegye területén csak a budai hegyek éjszaki nyúlványaiban előforduló szürkésfehér nummulit-mészkő (Üröm és Borosjenő vidékén, a hol kőbányákban fel van tárva), a melynek tetemes vastagságú rétegei a Dachstein-mészen feküsznek. E kor képződményei közé tartozik még a márga, a mely a budai hegyekben is szerepel, s a melyet a benne nagy mennyiségben előforduló bryozoák után bryozoa-márgának neveznek (ürömi kőbánya). A harmadkori oligocén képletei közül szerepel 1. a budai márga, még pedig e terület legdélibb részében, csekély kiterjedésben. 2. a mészhomokkő (hárshegyi homokkő) hatalmas kifejlődésben (Üröm, Solymár, Borosjenő és Csobánka mellett egészen a Pilis keleti aljáig). A homokkő rendesen a felületen elterülő takaróként födi a Dachstein-mészt és a felső triasz- vagy fődolomitot. A homokkövet számos kőbányában fejtik (Üröm, Borosjenő, Csobánka, Pilisszántó stb.) és ipari czélokra (ajtóküszöb, malomkövek) felhasználják. 3. a kisczelli agyag a pilisvörösvári völgy elején, a Steinriegel déli alján, a Kalászi völgyben és az Üröm melletti Felsőhegyen van feltárva; téglagyártásra szolgáltat jó anyagot. 4. a Cyrena-agyagrétegek csak csekély kiterjedésben lépnek a felszínre, "oly helyeken, a hol a víz igen mély árkokat mosott a laza rétegekbe." Előfordul főleg a pomázi Messzealja nyugati oldalán, a Kiskartalja ágai között végig nyúló "Zsivanov potok" vízmosásában. 5. az oligocén-tengeri agyag és homok Pectunculus obovatus-rétegek) a Kartalja, a Messzelja Kőhegy között fordul elő, a hol a szőlők talaját szolgáltatja, továbbá még Pilisszántónál a helység és a Hosszú-hegy között végignyúló mély árokban, valamint a Pilis alján végigvonuló mély vízmosásokban és a szentendrei-visegrádi vonalon a trachit-hegység keleti szélén is található. A harmadkor neogén-képletei közül emgemlítendő 1. a pomázi Messzealja-hegyet körülövező s a szőlők talaját szolgáltató alsómediterrán homok és kavics, a melyet Szentendre felé a Susnyár, Podkamen és Kőhegy között elterülő szőlőkben szintén megtalálni; 2. a bryozoa-mészkő (alsó mediterrán). Ezt a szürkésfehér, néhol kavicsos mészkövet útkavicsozásra és Pomázon, a hol fejtik, építőkőnek használják. A kavicsos bryozoamész még Csobánkától délre, a Garancs-puszta melletti hegyen is található. Vele befejeződik az üledékes kőzeteknek az a csoportja, a mely keletkezését főleg a tengernek, illetőleg az abban élő állatoknak 12köszöni, mint bizonyos biochemiai, chemiai vagy mechanikai, vagy az utóbbi két folyamat együttes hatásának eredménye. Hátra van még e hegységnek főleg éjszaki részét alkotó harmadkori vulkánikus kőzeteinek (andezit különböző fajai) és üledékes mellékképződményeinek (tufák) és végül az összes rétegek fölé legfölül helyezkedő lösznek a megemlítése. Az andezit a szentendre-visegrádi hegység zömét alkotja és rendesen csak a magasabb kúpokon lép a felületre, különben brecciái és tufái által mindenütt el van takarva.
A Szentendre-Visegrádi hegycsoportban egy fővonulat körül csoportosulnak a kisebb-nagyobb eruptívkúpok, a breccia és tufa területén belül; ehhez csatlakoznak még a harmadkori képletek közül s a lösz-takaróból kibukkanó kisebb, vulkánikus eredetű kúpok. A hegycsoport főtömege magas, hosszúra nyúló hegyvonal, mely párhúzamosan halad a Pilishegységgel. Dél felé vonultában (Dobogókő, Ispanovhegy) két ágra szakad. A délkeletinek főbb pontjai a Kolevka, a Nagy- és Kiskartalja; az éjszaknyugati a Nyerges-hegygyel (557 m.) végződik.
A hegycsoportnak legéjszakibb része, a "Dunai andezit-csoport", Visegrád-Dunabogdány vidékén terül el. Itt az eruptiv kőzetek kitörése főleg az alsó és felső mediterrán kor közé eső időben következett be, bizonyítja ezt az a körülmény, hogy a felszínre tört lávatömegek az alsó mediterrán kor képződményein ömlöttek szét. A kőzet-anyag itt gránát-tartalmú biotit-amfibol-andezit és pyroxén-andezit. Az eruptiv-kőzetek kúp, lávaár, tellér és lakkolit, továbbá andezit-konglomeratumok és andezit-tufák alakjában jelentkeznek. Az utóbbiak előfordulásából és nagy mennyiségéből az itt egykor működő vulkánok minőségére vonhatunk következtetéseket. Legnagyobb valószínűség szerint sztráto-vulkánok voltak, még pedig a polygen-típushoz tartozók. Az andezit-kitörések igen ekszplozív lefolyásúak lehettek, csak így magyarázható a brecciáknak és tufáknak túltengése a tömeg-kőzetek fölött.
Visegrádtól délre fel van tárva a vöröses-barna biotit-amfiból-andezitkőzet (Ördögbánya22, amelyet saját tufája vesz körül. Keleten és nyugaton a Duna mellett tetemes területen lösz rakódott le, a melyből Dunabogdánytól délkeletre a Csódi hegynek23 számos bányától kikezdett gomba-alakú lakkolitje emelkedik ki. Délibb részein a nagyobb elterjedésű tufákon kívül különösen az amfiból-andezit- a biotit-gránát-andezit (Pilisszentkereszttől éjszakra fekvő vonulat, Torina 508 m és Lomhegy), a pirokszén-andezit (a Pilisszentlászló alatt fekvő Kapitány-hegy tömzse, 509 m). uralkodik. Az eruptív kőzetek és tufáik, melyeknek legdélibb előfordulása a Pomáz melletti Messzelja (amfibol-andezittufa, 173 m), Szentendrétől éjszakra, majd éjszaknyugatra kanyarodnak föl Esztergomig. A völgyekben a szubaerikus eredetű és a vármeyge más helyeiről is már ismeretes sárgaföld, a lösz nagy kiterjedésben fordúl elő (Pilisszentkereszt-Csobánka) nyirokkal váltakozva (Szentendre-Pomáz).
A solymári völgytől délre terül el a Budapesti (Budai) hegység. A Magyar-Középhegység délnyugati felének a Duna könyökében szétterülő, éjszakkelet-délnyugati és éjszaknyugat-délkeleti irányban haladó vetődési vonalak mentén szétdarabolt, rögökből és völgykatlanokból álló részének déli fele, a mely majdnem egész terjedelmében a vármegye határai közé esik. Éjszakon, délen, keleten és nyugaton (?) tektonikus vonalaktól (solymári, budaőrs-biai, tinnye-perbál-zsámbéki völgyek és a Duna völgye) határolva, csak délen terjed némileg túl a vármegye határán, a hol a "Mészáros-út" választja el a török-bálinti domboktól. Benne két csoportot különböztethetünk meg: 1. a szűkebb értelemben vett Budai (Budapesti) hegységet, 2. a Nagykovácsi hegységet. Az elsőhöz számítjuk azokat a csoportokat, amelyek Solymár, Hidegkút, Budakesz, Budaörs és Budapest között terülnek el. Ezek a) a Hármashatárhegy csoportja (Solymár-Hidegkút vonalán kezdődik és innen délfelé nyitott félkörben a Hármashatárhegyig, Lipótmező-Óbuda vidékéig terjed), a melynek gerincze a hidegkúti Kálvária-hegyen (386 m) át a Csúcshegy-be (445 m) folytatódik. A Hárshegyen (462 m) túl elterülő fennsíkszerű Hármashegy-től (496 m) mély nyereg választja el.24 A Lipótmező 13(illetve az Ördögárok) völgye megadja e csoport határát; b) Hárshegyi csoport felé (Hárshegy 458 m), a melyet nyugaton az Ördögárok választ el a nagykovácsi csoporttól9; c) a János- és Sváb (Isten)-hegy csoportja, a mely a Budai hegység legmagasabb és legkiterjedtebb tagja.25 A János-hegytől, mint a Budai hegycsoport legmagasabb pontjától, a Háromkúthegyen át félkörön vonulat szolgál át a Sváb-hegyre, a melyből délkeleti irányban csapó ágak indúlnak ki.26 Tőlük délnyugatra terül el d) a Budaőrs vagy Csiki csoport.27
A Budai hegység geológiai viszonyait vázlatosan a következőkben adhatjuk. A hegység alapját felső triasz-korú mészkőképződmények és dolomit adja, erre az alaphegységre eocén és oligocén korabeli mész, márga, agyagos homokkő és konglomerátum rétegek települtek, a melyek későbbi tektonikai zavaroktól szétszaggatott takarót alkotnak. Míg a legalsó eocén lerakodásai az édesvizű mész és a barnaszén csak néhány helyről ismeretes, addig a nummulitmész, a márga és konglomerátumok s az alsó oligocénhez tartozó meszes homokkő nagy szerepet játszanak e hegycsoport felépítésében. Budafok és Bia között fiatal harmadkori rétegeket találunk (budafoki fennsík, Iharos és Katalin-hegy) Budafok és Diós között miocén-korú ceritium-rétegek szerepelnek, negyedkori édesvizű képződményektől és lösz takaróktól fedve; végül még a Gellérthegyen, a Várhegyen és Óbudán a hévizekből lecsapódott mésztufa is előfordul. A Nagykovácsi hegység Pilisvörösvár, Piliscsaba, Páty és Budakesz között terül el; középpontja Nagykovácsi. Ettől éjszakra terül el a Nagyszénáshegy (540 m) kiágazásaival; kopár megtalodusz-mészkő az anyaga. A Nagykovácsitól délre fekvő Nagykopaszhegy legnagyobbrészt ugyanebből az üledékes kőzetből alakult. Az említett két csoport tömegei nyugaton összefüggenek egymással, Nagykovácsi körül keletnek nyíló koszorút alkotva.
Bányák.
Meg kell emlékeznünk e helyen a vármegye területén lévő kőzetek előfordulásáról, azok feltárásairól, illetőleg az üzemben lévő bányákról is.
Tömött mészkő előfordulásai, illetőleg fejtései: Borosjenő, Budapest, Csobánka, Csővár, Nagykovácsi, Pilisszentkereszt, Tinnye, Üröm; a hol részben kavicsolás, főleg azonban égetés czéljából fejtik. Durva mészkő: Békásmegyer, Bia, Budafok, Budakesz, Budapest, Csővár, Fót, Kistétény, Nagytétény, Páty, Tök, Törökbálint, Üröm, Zsámbék; a hol különösen építésre használják a fejtett követ. Mésztufa: Békásmegyer, Budakaláz, Budapest, Pomáz, Üröm; építőkőnek használják. Dolomit: Budakesz, Budaörs, Budapest, Piliscsaba, Üröm, Zsámbék; útkavicsolásra, poralakjában súrolásra és szódavízgyártásra használják. Biotit-andezit, biotit-amfiból-andezit, amfiból-andezit: Dunabogdány, Izbég, Pilisszentkereszt, Visegrád; útépítésre, útkavicsolásra és folyószabályozásra használják. Piroxén-andezitek: Duka, Püspökhatvan, Váczrátót, Püspökszilágy, Sződ, Galgagyörk, Vácz. Biotit- és amfiból-andezit konglomerátja, brecciája és tufája: Kisoroszi, Szentendre, Visegrád; út-kavicsolásra és építésre alkalmas. Pirokszén-andezit tufái: Acsa, Fót, Kisnémedi, Vácz, Kisújfalu, Galgagyörk; építésnél és traszczement-készítésnél nyer alkalmazást. Kavics, homok-konglomerát, homokkő: Acsa, Alsónémedi, Apostag, Budapest, Csömör, Dunapataj, Fót, Nagykovácsi, Pestszentlőrincz, Rákoskeresztúr, Szalkszentmárton, Törökbálint, Vácz; a kvarczhomokkő különösen építőkőnek használható (ha kötőanyaga nem szénsavas mész). Barnaszén csak Nagykovácsi, Pilisszentiván és Vörösvár környékén fordul elő oly telepekben, a melyek kiaknázásra érdemesek. A harmadkor elején sülyedésnek induló Budai-hegycsoport medenczéit édesvizű mocsarak töltötték be, amelyeknek peremén (épp úgy, mint az erdélyi, a losonczi és petrozsényi medenczékben) hatalmas széntelepek keletkeztek. Ezekre rakódtak a területet újra elárasztó tengereknek először keverék (sós-édes), majd pedig sós vizéből képződött rétegei. A Pilisszentiván és Pilisvörösvár környékén a "Budapest vidéki kőszénbánya r.-t." részéről feltárt rétegek sorozata a következő. Közvetetlenül a dolomitra települt középeoczénkorú édesvízi képződmények bitumenes édesvizű mészkőből és közbül fekvő barnaszéntelepekből áll, a mely telepek (öt) hatalmassága a közöttük fekvő mészkőrétegekkel együtt 14közel 35 métert tesz ki. Ezek fölött következnek márgás, agyagos édesvízi lerakódások, széntelepek nélkül, a melyek fölött nummulitmész, majd vastag agyagréteg (sósvizű), végül pedig diluviális agyag és homok rakódott le. Barnaszénen kívül még lignit is előfordul hatvan és Gödöllő mellett.
Források.
A vármegye hegyes vidékének geologiai felépítéséből és szerkezetéből magyarázható annak forrásokban, de különösen gyógyvizekben és termákban való gazdagsága, főleg Budapestnél, a Duna jobbpartján. Az itt éjszak-déli irányban húzódó termális vonal mentén feltörő melegforrások világhírűek. De nemcsak a Duna jobbpartján vannak ilyen termák, hanem a balparton, sőt egyes dunai szigeteken is. A jobbpartiak közül említést érdemelnek az óbudai langyos források,28 a melyeknek egy része már a rómaiaknak is szolgáltatta a fürdőikhez szükségelt vizet. Hasonló források - a melyeknek vize majd malomhajtásra, majd öntözésre szolgál - vannak még Békásmegyeren (kettő), a vörösvári-út mentén, a Kerék-kocsma mellett. Valamennyinek hőfoka 20-22 °C. Ennél magasabb hőmérsékletűek a József-hegy forrásai: a Lukács-fürdő (kénes hévvíz) forrása 56 °C, a Császárfürdőé (kénes hévvíz) 61 °C, a Királyfürdőé 63 °C, a mely adatok a régebbiekkel szemben azt mutatják, hogy a hőfok nem állandó, hanem a Duna vízállásával emelkedik, ép úgy, mint a források vízbősége is. Az utóbb említett források a Budapest mellettiek között a legvízdúsabbak. A Gellérthegy alján dolomit-hasadékból törnek elő a Ráczfürdő forrásai (kettő), 67 °C és 35 °C, a Rudasfürdő termái (öt) dolomit barlangból fakadnak, hőfokuk 42 °C és 35 °C; a Sáros-fürdő hőforrása a dunaparti síkon buggyan fel (Gellérthegy délkeleti tövében). A Dunai szigetek közül a Margitsziget és annak éjszaki vége és a pesti part29 között volt ú. n. Fürdőszigeten szintén voltak hőforrások. A margitszigetinek (ártézi kénes hévvíz) hőfoka 43 °C, fürdőszigeti forrásoké30 (11) pedig, Szabó mérése szerint, 41° volt. Hőforrásnak (kénes hévviz) kell minősítenünk a budapesti városliget artézi kútját is. Ez közel egy kilométer mélységből - ugyanabból a kőzetből, a melyből a Gellérthegy áll, - kapja vizét. A víz hőfoka 73.35 °C. A hévvizeknél nem kevésbé híresek a vármegye keserűvizei.13 Ilyenek a Saxlehner "Hunyadi János"-forrása (Budán, a dobogói völgyben), a "Ferencz József"-keserűvíz forrástelepe (az őrmezői völgyben), az "Apenta" keserűvíz (az előbb említettnek szomszédságában), az "Erzsébet királyné" források (a kelenföldi síkon), a Loser-féle "Pálma"-víz, (Budaőrs határában) a "Mária-forrás" (Budán, a III. kerületben) és végül a budaőrsi "Herkules" keserűvízforrás. Édesvizű források pedig széltében a vármegye majdnem minden részében nagy számmal találhatók; bővizűségük és számuk nagyobb a hegyes vidéken, mint az alföldi részeken. Vízbőségük (eltérőleg a termák viselkedésétől) lényegében a csapadékmennyiségtől függ, a mennyiben ez az elszivárgó vízmennyiséget, a talajvíz állását módosítja és oly formán bővíti vagy csökkenti a források vizét.
Éghajlat.
A csapadék (és vele szoros kapcsolatban a források) alapja, illetőleg kezdete lévén a hidrográfiai viszonyoknak, mielőtt ez utóbbiak részletezésébe bocsátkoznánk, még a meteorologiai, az éghajlati viszonyokról kell megemlékeznünk, mint olyan tényezőkről, a melyek a geologiai, jobban mondva domborzati viszonyok mellett valamely terület álló- vagy folyó vízhálózatának kifejlődésénél első sorban fontosak.
Nagy általánosságban a vármegye éghajlatára az áll, a mi az Alföldre: többé-kevésbé szélsőségekre hajló, hideg telekkel váltakozó forró nyarak. A vármegye éjszaki hegyes része némi eltérést mutat e tekintetben, éghajlata kedvezőbb: "a csapadék több s a hőmérsékleti szélsőségek csekélyebbek." De lássuk először az alföldi sík részek éghajlati viszonyait. Miként nagyjában az egész Alföld, a Duna-Tisza közének klímája kontinentális jellegű, azaz: telei hidegek, nyarai forrók. Ez a körülmény magyarázza meg az Alföld és a Duna-Tisza közének közel 10 °C-nyi évi középhőmérsékletét, a mely szerint az Alfölddel együtt a vármegye is - a tengerpartot nem tekintve - legmelegebb vidéke volna egész Közép-Európának. Csakhogy míg például Londonban - melynek közepes évi hőmérséklete szintén közel 1510 °C - januáriusban + 3.5 °C a középhőmérséklet, a július közép 17.9 °C, addig például Kecskemét -2.1 °C (januárius) és 21.9 °C (június) adja ugyanazt az évi közepet. A kárpátoknak az irodalomban oly gyakran hangoztatott védőszerepének tényleg semmiféle hatása sem észlelhető31 legalább is nem beszélhetünk róla mindaddig, a míg a "Kárpátokon elhelyezett magasan fekvő megfigyelő állomásainak kétségtelen adataival nem állunk szemben."14
Pest-Pilis-Solt-Kiskún vármegye meteorologiai viszonyait és az 1900-1910. évi földrengéseknek észlelési helyeit és időit feltüntető térkép.
A térkép felső bal negyedében látható görbék közül a vékony folytonos, a nyár (június), a szakadozott a tél (január), a vastag folytonos pedig az évi közép izohiétája. A görbék mellé írt számok mm-t jelentenek.
A jobb felső negyedben a nyári, téli és évi középizotermákat látjuk (a görbék jelzése, mint előbb); a görbék melletti számok hőmérsékleti fokokat jelentenek Celsius szerint.
A bal alsó negyed az izobárok menetét adja (görbék értelme, mint előbb); a görbék melletti számok barometer-állásokat jelentenek mm-ben.
A jobb alsó negyed feltűnteti a szél irányát (télen, nyáron és évi középben), a zivataros napok számát (nagy számok), és a földrengések dátumát (az észlelési helyeken).
Az Alföld telének mérgét állítólag az igen gyakran hiányzó, vagy ha van is, vékony hótakaró csökkenti, sőt, úgy látszik, nem lehetetlen, hogy területünk 16esetében a geologiai viszonyok is közreműködnek a hőmérséklet enyhítésén.11 Tény, hogy a kopár, a puszta, a homokos, a szántott, az erdős, az ingoványos föld, valóban lokálisan módosíthatja az éghajlatot,32 de valószínűbb, hogy a vármegye alföldi részének "állítólagos téli enyhesége onnan származik, hogy a városokban elhelyezett hőmérők alapján a januáriusi hőmérsékletet -1°, -2° becsülték, a mi határozottan kevés. A házak között védett helyen levő hőmérők télen nagyon könnyen egy-két fokkal többet mutatnak, mint a városon kívül. "Ugyanez a hibaforrás vezetett a nyári középhőmérsékletek túlbecsülésére, de nyáron a hiba nem oly tetemes, mint télen."14
Legszembetünőbbek és egyúttal legszemléltetőbbek az éghajlati viszonyok33, ha azokat úgynevezett izotermák, izobárok és izohiéták, azaz oly görbe vonalak segélyével tüntetjük föl, a melyek az egyenlő évi (vagy havi) középhőmérsékletet, az egyenlő légnyomást s az egyenlő csapadék-mennyiséget jelző pontokat összekapcsolják. Az izotermális térkép adatai szerint (évi közép) Alföldünk három klimaterületre oszlik.11 Az első a 9.5°-os görbe fölött "az éjszakkeleti medencze," a második az Alföld közepe, ide tartozik a vármegye egész területe (9.5°-11° között), a harmadik a 11°-os görbén túl délre, az Alföld déli része. A 10.5°-os izotermális vonal szigmoid vonalban kanyarodik át a vármegyén Szolnoktól, Szeged, majd Kiskúnfélegyháza megkerülésével Zombor felé (míg a 10.0 °C-os zárt görbét alkot Szeged körül). E vonalak menete azt jelenti, hogy a vármegye éjszaki részében mindama pontokon, a melyek az ezzel a számadattal jelzett görbe mentén feküsznek, 9.5 °C között mozog,34 még pedig éjszakról délfelé melegedve. A téli (januári) 2.0 °C középhőmérsékletet jelző görbe kettős hullámban követi a Dunát, két helyen, - Szentendre és Csepel alatt - átlépve azon. Adatai szerint a vármegye januáriusi középhőmérséklete nyugatról kelet felé csökken és a két határoló izotermát véve alapul -2.0 és -3.0 között mozog. A nyári (júliusi) izoterma viszont azt mutatja, hogy a vármegye területének éjszaki részén a hőmérséklet közel 20.5°, a mely délfelé fokozatosan emelkedve, 22.5 °C-ot elér.
A légnyomás eloszlását feltüntető térképünk azt mutatja, hogy az egyenlő barométer-adatokkal biró pontok összekötésével nyert görbék (izobárok) másképen helyeződnek el nyáron és máskép télen, vagyis a lég nyomása az időszak változásával együtt módosul. Lássuk miképen és miért történik ez. Alacsony légnyomásról akkor beszélünk, ha felfelé szálló légtömegekkel (ciklon) van dolgunk; ilyenkor a barométer esik, skáláján alacsony állást fogunk leolvashatni. A barométer-adatoknak ilyetén módon való csökkenése bizonyos középpont felé tart, a mely középpontot barometrikus minimumnak nevezünk. A minimum helyén a barométer állása a legalacsonyabb. Ha megtekintjük a légnyomási viszonyokat feltüntető térképünkön (III. 3.) a vármegye területére eső januárius havi izobár-vonalak elhelyeződését, azt látjuk, hogy Kalocsánál kanyarodik be délnyugatról s fordul vissza délnyugatnak a 766.0 mm-es izobár vonal, jelezvén 17vonulása helyén a legalacsonyabb légnyomást, a melyhez tartozó minimum délkeletebbre, talán éppen a földközi tengeren fekszik. A légnyomás éjszakkelet és éjszaknyugat felé emelkedik. Térképünkön csak az első irányt kísérhetjük figyelemmel. Körülbelül Eszetrgom tájékán látjuk a 766.4 milliméteres izobár-görbének egy részét. Ez tényleg zárt görbe, a melyen belül nem mutat a barométer magasabb állást. Itt egy barometrikus maximummal (anticiklon) van dolgunk; olyan terület ez, a melyen a légtömegek lefelé mozognak, a barométer tehát magasabbra szökik, mint a Kalocsa felé eső vidéken. Térképünk adatai szerint a januáriusi légnyomás a vármegye déli részén 766.0 mm. éjszaki részén 766.4 mm, középen pedig 766.2 mm. A most megismert barometrikus minimumok és maximumok helyzete nem állandó, elhelyezkedésük illetőleg vonulásuk - mely az időjárás változásának szinte legfontosabb tényezője - más télen és más nyáron.
Térképünkön ezt a juliusi izobárvonal menete mutatja legjobban. E hónapban nem (nagyjában) délről éjszak felé emelkedik a légnyomás, mint januárius hónapban, a mikor a vármegyében Kalocsa körül van a legkisebb légnyomás, hanem éppen megfordítva, éjszakról délfelé.35 E hónapban ugyanis Kecskemétnek vonúl (délkeletnek) az az izobár-vonal, a melynek mentén 760.4 mm a levegő nyomása, és fordul a vármegye határán túl nyugat-délnyugat felé. Vele párhuzamosan halad a vármegye éjszaki felén át (Kalocsa fölött) délnyugatnak a 760.2 miliméteres, majd Budapestnél a 760.0 milliméteres izobárvonal (éjszakkeletről délnyugatra). E számadatok értelme az, hogy július hóban kelet-éjszakkeleten lehet a minimum és nyugaton a maximum; úgy hogy a vármegye területén térképünk adatai értelmében július hóban a légnyomás 760.2 mm (Szentes körül) és 761.0 mm (Esztergom felett) között mozog, keletről nyugat felé emelkedve. Évi átlagban a vármegye éjszak-éjszaknyugati harmadában a légnyomás 762.6 és 762.2 mm között mozog, míg dél-délkeleti harmadában 762.2 mm a légnyomás.
A barometrikus maximumok és minimumok helyzete és annak változása szorosan összefügg a légáramlatok irányával és annak változásával, a mennyiben a levegő mindig a magasnyomású helyekről az alacsony nyomásúak felé áramlik. Az áram nem halad a legrövidebb úton, hanem földünk tengelyforgása következtében az éjszaki félgömbön jobbra, a déli féltekén pedig balra tér el. Minél nagyobb a maximum és minimum közötti nyomáskülönbség, annál nagyobb a levegő áramlása, a szél ereje. A vármegye területén is ilyen alapon magyarázható meg a szélnek télen (januárius) és nyáron (július) követett iránya. A mint térképünk (III. 4.) mutatja, Budapest környékén a téli szél iránya: nyugat-kelet, Győrnél még éjszaknyugat-délkelet, megfelelően a téli légnyomási maximum nyugat-éjszak-nyugati helyzetének, a honnan a levegő - bizonyos eltérítés után - az alacsonyabb nyomású helyekre áramlik. Kalocsánál a télen uralkodó szél iránya, megfelelően a fönt említett törvénynek, éjszak-nyugat-délkeleti. A vármegye délkeleti részében a szél iránya télen az előbbinek éppen ellenkezője, mivel kelet-délkeleten is van egy barometrikus maximum, a melyekről a levegő a vármegyénk területén fekvő kisebb nyomású helyek felé áramlik. Nyáron itt a szél iránya megfordul, azért az uralkodó szél iránya mégis a délkelet-éjszaknyugati marad. Ez a szél hozzájárul a Duna-Tisza közének Pest vármegyéhez tartozó részen a homokbuczkák és szélbarázdák szabályos sorokban való elrendeződéséhez; ugyanolyan hatással van - különösen a vármegye éjszaki részein - az éjszaknyugat-délkeleti szél.
A szél irányát lokális viszonyok módosíthatják olyannyira, hogy nem minden tekintetben felel meg a fönt említett szabálynak. Hőmérséklet és légnyomás együtthatásából adódnak a csapadék-viszonyok. Az összefüggés a klimának e három tényezője között azonban nem olyan egyszerű hogy e helyen behatóbb magyarázatába bocsátkozhatnánk. Elég ha tudjuk, hogy a minimumok helyén, a fölszálló levegő kiterjed, lehül, míg elérte a harmatpontot, s a vízgőz megsűrüsödik, felhők keletkeznek; kellő hőcsökkenés pedig esőt idézhet elő. Az ellenkező folyamat áll elő a maximumok helyén, a hol a leszálló levegő felmelegszik, tehát mindig több párát tud magában tartani (kellő temperatura mellett). A csapadék beállta tehát mindig függ a légnyomási és hőmérsékleti 18viszonyok minőségétől. Nem kicsiny szerepet - mert befolyása tetemes - játszik ilyenkor a vidéknek geologiai alkata, a területnek kopársága, vagy dús növénytakarója, sík- vagy hegyes volta. A vármegye javarésze sík és jóformán homokos terület, melyen nagyobb terjedelmű erdőségek nincsenek, a mely tehát nagyon alkalmas arra, hogy a nap sugaraitól lokálisan felmelegítve, befolyásolja a légnyomási viszonyoknak kifejlődését; növénytakarója is csekély36 13,187.4 km2 területének csak 10.9%-át fedi erdő. Igaz ugyan, hogy az utóbbinak jelenléte nem volna lényeges befolyással a vármegye klimatikus, különösen csapadékviszonyainak alakulására - még ha annak egész területét egyenletesen is borítaná37, de viszont igaz az is, hogy erdő hiján a vármegye nagy része száraz és felmelegedése nyáron tetemes fokot érhet el. Száraz, felmelegedett terület fölött pedig kevésbé könnyű a csapadék keletkezése, mint nedves és hűvös helyen. Miután tapasztalat szerint a csapadék mennyisége a tengerparttól a szárazföld belseje felé csökken, érthető, hogy az Alföld, s így Pest vármegye is (különösen miután még tetemes magasságú hegykoszorú is körülveszi az Alföldet, aránylag csekély mennyiségű csapadékot kap.
A vármegye csapadékviszonyait feltüntető térképen az egyenlő csapadékmennyiséggel bíró pontokat jelző vonal (izohiéta) téli menete merőben különbözik annak nyári helyzetétől. Észrevehetjük azt, hogy nagyjából a talaj alakulásához símul, mintegy utánozva a térszín rétegvonalait14. Nyáron a vármegye keleti nagyobb fele csak 175 mm csapadékot kap. Az izohiéta-vonal követi eliptikus hajlásban éjszak-keletről délkelet felé a Duna-Tisza közötti hátság vonalát. E vonaltól nyugatra, illetőleg éjszak-nyugatra fekvő részen 200 és 175 mm között ingadozik a csapadék mennyisége. Télen a 125 mméteres izohiéta a Tisza völgyét követi, a vármegye délkeleti csücskét a tisza-balparti síksághoz kapcsolva, a hol messze keletre elnyúló zárt görbét alkot. A 125 miliméteres csapadékvonal Budapest éjszaki környékén szintén zárt görbe, a mely főleg a hegyes vidékre szorítkozik. A vármegye átlagos évi csapadéka 600 miliméter38, a mi az Alföldnek igen előnyös helyzetéről és csapadékviszonyairól tesz bizonyságot, különösen ha meggondoljuk, hogy Európa más síkjain (pl. Orosz- vagy Poroszországban) csak 400 milliméter az évi csapadék. A csapadékos napok száma közel 100, illetve 80-90, esztendőnként (az egész Alföldön 180)14. Legtöbb a csapadékos nap májusban és júniusban, legkevesebb februárban és szeptemberben. Havazás tekintetében a vármegye hegyes és sík részei nem mutatnak lényeges eltérést. Tartós hótakaró csak zord télen borítja a talajt huzamosabban, de gazdáink többször panaszkodnak hó hiánya, mint annak fölöslege miatt.28 A zivataros napok száma a vármegye alföldi részén több (20-23), mint Budapesten (19) és több mint az éjszak-éjszaknyugati hegyvidéken (Dobogókő 12.39 (ez adatokat, valamint az uralkodó szél irányát - télen-nyáron és évi középben - a IV. 4. térkép mutatja).
Vármegyénk klimája a fönnebb vázolt viszonyok tanúsága szerint mindenképen előnyösnek, állattenyésztésre és földmívelésre egyaránt alkalmasnak mondható. A főváros környéke mérsékelt éghajlatú. Míg forró nyarát a közeli hegységek enyhítik; addig a balparti részében az alföldi klima, minden végleteivel együtt uralkodik.
Folyók.
Miután a vármegye domborzati és éghajlati viszonyaival röviden megismerkedtünk, vessünk egy pillantást e két tényező hatása alatt keletkezett és szüntelenül fejlődő vízrajzára is. A vármegye "határfolyóival," a Dunával és Tiszával már egy ízben foglalkoztunk, a midőn e folyók völgyeinek, illetőleg árterületeinek kifejlődéséről szóltunk. Ők nem állanak közvetetlenül az éghajlat behatása alatt, ez a vármegye területén található kisebb-nagyobb mellékfolyóira és az álló vizekre vonatkozik különösebben; ámbár kivételes esetekben a Duna-Tisza is megérzi az időjárás szeszélyeit, a nagy szárazságot, a sok csapadékot. 19Vízterületeiket és azok határát a vízválasztók tüntetik fel és szabják meg. A fő vízválasztó a Duna-Tisza közötti hátságon vonul Bajától (a Dunától) éjszak-éjszakkeletnek Kiskőrös és Kiskunfélegyháza között nyugat, majd egészen éjszak felé fordulva, a mely irányát egészen a Cserhát legdélibb nyúlványáig megtartja. Innen a dombok gerinczét követi éjszak-éjszaknyugat felé, Csővártól nyugatra, zegzugos vonalban, elhagyva a vármegye határát. A fő- és mellékvízválasztók, a melyek mocsaras, vizenyős sík helyeken nem mindig vonhatók meg könnyen, megszabják a vízrajzi viszonyok tárgyalásának természetes egymásutánját. Kezdjük a főfolyókkal. Miután keletkezésükről és völgyfejlődésükről már a Duna-Tisza közötti hátság megbeszélésénél volt szó, itt még csak néhány fontosabb adat felsorolására szorítkozunk, mielőtt áttérnénk mellékfolyóikra, illetőleg az állóvizekre. A Duna, Tisza és Zagyva egyes szakaszainak hosszát az alábbi táblázat adja a kilométerenkénti esés és a vízgyűjtő területek nagyságának adataival együtt.

A Duna egyes szakaszainak hossza km-ben | Az illető folyamszakasz
A szakaszok neve | km | Átlagos esése 1 km-re | Vizgyüjtő területe km2-ban
Nagymaros-Vácz | 15.8 | 0.09 m | 235.65
Vácz-Szentendre | 11.7 | 0.07 m | 228.29
Szentendre-Budapest | 19.9 | 0.07 m | 981.72
Budapest-Ercsi | 34.4 | 0.07 m | 1711.04
Ercsi-Dunapentele | 34.2 | 0.06 m | 2557
Dunapentele--Dunaföldvár | 19.2 | 0.07 m | 2069.38
Dunaföldvár-Paks | 29.0 | 0.09 m | 316.92
Paks-Dombori | 25.4 | 0.07 m | 346.01
Dombori-Baja | 44.1 | 0.06 m | 17063.84
Összesen | 223.7 | 0.65 m | 70500.20

Összehasonlítás czéljából álljanak itt a Tiszára vonatkozó hasonló adatok.

A Tisza egyes szakaszainak hossza km-ben | Az illető folyamszakasz
A szakaszok neve | km | Átlagos esése 1 km-re | Vizgyüjtő területe km2-ban
Szolnok-Mártfű | 39 | 0.02 m | 1172.28
Mártfű-Tiszaug | 34 | 0.02 m | 999.21
Összesen | 73 | 0.04 m | 2171.49

Végre pedig még a Zagyvát illető adatokat is felemlítjük.

A Zagyva egyes szakaszainak hossza km-ben | Az illető folyamszakasz
A szakaszok neve | km | Átlagos esése 1 km-re | Vizgyüjtő területe km2-ban
Zagyva a Herédi patak40 beömlése alatt |  | 4.65 m | 1211.95
Herédi pataktól a Galgáig41 | 13,6 | 0.74 m | 137.53
Zagyva a Galga beömlése alatt |  | 4.89 m | 1810.95
Összesen | 13.6 | 11.28 m | 3260.23

20A Duna és Tisza pontosabb jellemzése czéljából, fölemlítjük még az alább táblákba szedett adatokat:

A Duna átlagos középvizállása 1890-1900. | cm-ben | A Tisza átlagos középvizállása 1890-1900. | cm-ben
Nagymaros | 246.82 | Szolnok | 175.88
Vácz | 255.55 | Martfű | 137.77
Szentendre | 247.00 | Tiszaug | 103.66
Budapest | 241.11 | Csongrád | 163.44
Ercsi | 218.66 | Mindszent | 219.00
Dunapentele | 211.22 | Algyő | 215.66
Dunaföldvár | 197.11 | Szeged | 201.55
Paks | 217.77 |  |
Fajsz | 210.11 |  |
Baja | 285.66 |  |

A jégviszonyok és ezzel kapcsolatban a hajózási viszonyok a Dunán és Tiszán a vármegye területe mentén elég kedvezőek. A jégtorlódás kezdete a Dunán és Tiszán rendesen XII-II. hónapokra esik; márcziusban nem ritkán még áll a jég, rendesen azonban már jégmentes akkor mindkét folyam. Budapesten a Dunának mesterségesen szűkített medre, a víz sodrának nagyobbításával, megakadályozza vagy legalább is megnehezíti a jég torlódását. A jég vastagsága a Dunán 10-30 cm között, a Tiszán 9 és 40 között váltakozik. A hajóközlekedés mind a Dunán, mind a Tiszán, deczember és januárius hónapok kivételével, a mikor vagy a jégviszonyok, a ködös idő vagy a túlalacsony vízállás teszi lehetetlenné, rendesen egész éven át tart. A hajózás megkönnyítése, illetőleg az út megrövidítése czéljából, a Tiszán pedig különösen a folytonos mederhelyváltozásoknak és kiöntéseknek megakadályozása czéljából, az egyes kanyarulatokat átvágták, csatornákkal összekötvén a folyókanyarulatnak két egymáshoz legközelebb eső pontját. A Dunának, különösen Fajsz alatti, kanyargós részében találunk ilyen átvágásokat. A Tiszán pedig Szolnoktól Szegedig az egész szakaszon.
A két folyam szigetképződésének főbb törvényeiről már árterületük és az azon lévő talajnemeknek ismertetése alkalmával volt szó. A dunai szigetek, Szentendrét és Csepelt kivéve, nem nagy terjedelmüek és vagy rendes zátonyképződés útján keletkeztek, vagy a folyó kanyarulatok mesterséges vagy természetes átvágódása következtében. A Tiszán főleg az utóbb említett módon keletkezett szigetekkel találkozunk. A dunai szigetek közül különösen említésre méltó a szentendrei (hossza 30 km, szélessége 2-3 km) és a Csepelsziget (hossza 48 km, szélessége 3-9 km, területe 257.11 km2); az utóbbinak keletkezésére nézve a vélemények eltérők.
A Duna-Tisza közötti hátságon végigvonuló fővízválasztótól nyugatra eső területekről a Dunába, a tőle keletre esőkről pedig a Tiszába ömlenek a vármegye kisebb folyóvizei. A főfolyó vízgyűjtő szakaszait másodrendű vízválasztók kisebb vízgyűjtő-területekre osztják. A mennyiben ezek a bennünket érdeklő folyóvizekre vonatkoznak, e helyen felsoroljuk. 1. A Duna jobbpartja az Ipolytól a Váli patakig.25 E területre esik a vármegye dunajobbparti hegyes vidéke, a Szentendre és Csepelsziget nyugati felével. E vidékről a következő nevezetesebb vizek torkolnak a Dunába: A Malompatak, a Csódi, Nyulasi, Stelin, Pismány és a Száraz patakkal egyesült Bucsina patak (Visegrád és Szentendre között), egyrészt éjszak-éjszaknyugatnak, másrészt keletnek folyva; Szentendre alatt a Chilova és Tristoki patakja, a solymári völgy patakja Óbudánál; az "Ördögárok" patakja Budapestnél és Budafok fölött a Fekete mocsár vize. A vármegye e részén legnagyobb vízbősége van az erdőborította dunai andezit-csoportnak. Nyugat felé, a felsorolt vizek területének vízválasztója nagyjából a vármegye határát követi.
2. A Duna balpartja az Ipolytól a Sárvizig.25 E terület magában foglalja a Börzsönyi hegység déli, a Cserhát nyugat-délnyugati lejtőit, a Szentendre és Csepelsziget keleti oldalát a Duna-Tisza közötti hátságnak ideeső részével 21együtt; éjszakon túlterjed a vármegye határán. A vármegye legdélibb csücske már a Dunának Sárvíz-Dráva vízgyüjtő területéhez tartozik. A nevezetesebb vizek közül éjszakon a Bükkipatakkal egyesült Nagypatak Kismaros alatt, a Csörögpatak, a Hartyánivíz és Malomárokkal bővült Teczevíz patak, a Sóspatak Dunakeszi és Rákospalota között, a Rákospatak és a Nagy- és Farkasmocsár vize Soroksár fölött szakad a Dunába. A Soroksári Duna nem, de Dunavecsétől Foktőig maga a főfolyó sem vesz föl valamire való folyóvizet. Dunafoknál a Vajasfok szerte kóborló, kanyargós és számos mocsár szaporította vizének egyik ága ömlik a Dunába. Úgyszólván a Vajasfok és a Duna-Tisza közötti hátság nyugati magas partja mentén húzódó Sárköz, illetőleg Vörösmocsár (lecsapoló árok) gyüjtik és vezetik le az Öreg-vörösmocsár terjedelmes, vizenyős lapályát. A bátyai szállásoktól egészen a vármegye határáig az ilyenfajta lecsapoló árkoknak és a dunai árvízterület egyéb vízfolyásainak, holt és félholt medreinek kusza szövevénye terül el.
A Tisza mellékvízgyüjtő területei közül a Zagyváé és a Tiszának Zagyva-Kőrös és Kőrös-Maros közötti vízgyűjtői átterjednek a vármegyére is. A Zagyva a vármegye határain belül fölveszi Hatvannál a Herédi patakot, Jászfényszarunál a majdnem egész folyásában szabályozott, a Csővári hegyen (349 m) eredő, a Némedi és Egress vizével bővülő Galga patakot, Újszásznál az egyesült Tápió patakot, a mely homokbuczkás völgyben hosszan kanyarodva, több nagyobb terjedelmű tavat és mocsarat (Tápiószele) alkot. Tószegnél a "Várkonyi felső réten" a Perje csatorna vizével bővült s Czeglédnél az Új, illetőleg Gerje árok egyesüléséből keletkezett Gerje (Büdös) ér tóvá szélesedik, a mely csak jelentéktelen vizér útján függ össze a Tiszával. Tószeg alatt még csak a Kőris-ér és a vendelfoki lecsapoló-csatorna visznek aránylag nagyobb vízmennyiséget a Tiszába.
Állóvizek.
A Duna-Tisza Pest vármegye területén eredő mellékfolyóinál sok tekintetben nevezetesebbek azok az állóvizek, szíkes és édesvizű tavak és mocsarak, a melyek egyrészt a Duna és a Tisza árterületén, másrészt a hátságon magán elterülnek. Egyrészük csak rövid életű, egy-egy esővízzel vagy hólével, néha talajvizzel megtelt lokális depresszió, lefolyástalan mélyedés, más részük a homokbuczkák közötti területeken keletkezik, rendesen szíkes, ritkán szíkmentes, de mindig gyöngén termő, sőt teljesen terméketlen területek ezek, a melyeknek talaja a nyár hevében kiszáradva, kőkeménységűvé válik és rendesen felcserepesedik (de csak a felületén, alul mély sárréteg marad). Ilyen nagyobb "laposok," "szíkesek," "turjánok" például a Dunaharaszti-Ócsa-Gyón, Örkény-Kecskemét vonalán húzódó Varsányi turján, Öreg turján, Nagyturján, az örkényi, Szíkes és Sóstó; a Madarasi tó; Lajosmizse környékén a buczkák közötti tavak; a szalkszentmártoni Nagyfehérszék; a Nagyszék; a Szabadszállástól keletre (Öregbuczka) elterülő nagy kiterjedésű Társasági szék, az izsáki Halomtó; az Ágasegyházi rét és a Nagyrét; a Matkói tó és Kiskúnfélegyháza környékén a buczkák között elszórt számtalan szíkes lapos (Fehértó, Szentpéteri tó stb. stb.). Mindezek a laposok, mint többször jeleztük, főleg a homokbuczkák vonulását követik, miért is többjének alakja inkább hosszant elnyúló, mint kerekded. Az ilyen szíkes laposokon, ha nyáron kiszáradnak, kicsiny, kanyargó vízfolyások maradnak, meredek parttal, mélyen felázott fenékkel, a "pados szík" kezdete. Ezeknek a vármegyére és az Alföld nagy részére oly jellemző szíkes laposoknak keletkezése még nincsen eléggé tisztázva. A magyar Nagy-Alföldet tanulmányozó tudósaink vannak hivatva e kérdésre is fényt deríteni. Előbb egészen tisztában kell lennünk az Alföld altalajának fölépítésével, és talajvizének mozgásával, s csak azután lehet szó a bajok igazi orvoslásáról. Egyelőre lecsapolással igyekeznek a vármegye földmívelésére oly káros szikeseket megszüntetni, bár nem mindenütt kellő sikerrel.
A vármegye folyóvíz-hálózatának öntöző-csatornákkal való kibővítése, különösen a konyhanövények és a takarmány termelése szempontjából érdemelne nagyobb figyelmet. A termés mesterséges öntözések útján alföldünkön a kecskeméti földmívelő-iskola területén tett kisérletek adatai szerint megháromszorozódik; igaz, hogy egyszersmind veszt némileg minőségéből. A szíkes talajnak kurta füvéhez szokott háziállatok nem kedvelik az öntözött talajon nőtt takarmányt. A konyha-kertészetet azonban - melyet a bolgárok űznek különösen a vármegye dunamenti részeiben, s a melyet például a Bács vármegyei svábok már is eltanultak - nagyon felvirágoztatná.
22Talajmívelés.
Az alábbi táblázat százalékokban adja a mívelési ágakat a vármegye területén, összehasonlítva néhány szomszédos vármegye megfelelő adataival.

A vármegyék nevei | Szántóföld | Szőlő | Kert | Rét | Legelő | Erdő | Nádas | Terméketlen terület | A vármegye területe
Pest-Pilis-Solt-Kk. vm. | 49.3 | 2.3 | 0.8 | 10.7 | 17.4 | 10.9 | 1.7 | 6.9 | 13187.4 km.2
Bács-Bodrog vm. | 71.9 | 1.3 | 0.8 | 4.1 | 10.0 | 4.9 | 1.1 | 5.9 | 10369 km.2
Esztergom vm. | 57.84 | 2.5 | 0.87 | 4.2 | 8.6 | 19.11 | 0.2 | 6.71 | 1123.3 km.2
Komárom vm. | 57.1 | 1.2 | 0.8 | 10.8 | 9.7 | 13.2 | 1.0 | 6.2 | 2842 km.2
Fejér vm. | 63.4 | 1.3 | 1.2 | 6.5 | 13.2 | 8.6 | 0.5 | 5.3 | 4128 km.2
Heves vm. | 50.8 | 0.4 | 1.2 | 9.0 | 15.2 | 18.3 | 0.2 | 4.9 | 3761.1 km.2
Jász-N.-K.-Szolnok vm. | 61.8 | 1.1 | 0.5 | 10.1 | 18.7 | 0.6 | 0.4 | 6.8 | 5251 km.2
Csongrád vm. | 57,5 | 2.3 | 0.4 | 10.5 | 19.5 | 2.2 | 0.4 | 7.2 | 3564 km.2

Látjuk e táblázatból, hogy valamennyi összehasonlított vármegyénél több Pest vármegyében a terméketlen terület, ez főleg a futóhomok, illetőleg a szíkesedés rovására írandó. A szántóföldnek használható területek után legtöbb a legelő és a rét. A nagy mocsarai mellett is kevés nádasnál még kisebb a kertészetnek szánt terület. Az erdők főleg a folyók mentére és a Duna-Tisza közén a kötött és félig kötött homokbuczkákra szorítkoznak. Ugyancsak az utóbbiak vannak rendesen szőlővel beültetve; a vármegye hegyes-dombos részén csak a pilisi és váczi járásoknak vannak nevezetesebb erdőségeik. Az erdők tölgyesek és bükkösök, homokos talajon inkább az akáczfa, a nyárfa és helyenkint a fűz vert gyökeret nagyobb területen, de azért nem ritka a gyertyán-, szíl-, kőris-, juhar- és berkenye-fa sem. A vármegye termesztett növényei közül első helyen említendő a szőlőnek több faja, a mely főleg a budai hegyek melegebb lejtőin terem. Valamikor ezek a hegyek nagyon híresek voltak boraikról, ma nagyobbrészt kopár a felületük. A szőlő mind a Duna balpartján, a homokoslőszös talajban, mind jobb partján a vármegye meszes-trachitos földjében is megterem, de az utóbbiban zamatosabb a termése. A szőlőkben, a melyek Szentendre körül és feljebb Visegrádnál majdnem mindenütt kitünő bort adnak, gyümölcsfáink közül különösen a kajszin és őszi baraczkot, a mandolát, cseresznyét, meggyet, szilvát, diót, almát és körtét is ültetik.3 Gabonafélék főleg a folyóvölgyekben és azok (óalluviális) terrasszain teremnek, de a Duna-Tisza közén is mindenütt, a hol szíkes laposok vagy mocsarak nem teszik lehetetlenné. A gabonatermelés fölterjed az alacsonyabb dombokra (380 m túl nem) és le a völgyekbe is.
Növényzet.
A vármegye flórája, az orográfiai viszonyokhoz alkalmazkodva, kisebb részben hegyvidéki (a Duna jobbparti hegyes vidékén), nagyobb részben síksági (az alföldi részen). Nagyjában a Duna vonja meg a határt e két terület között, de nem gátolja növényeinek helyenkénti keveredését. Nem lehet czélunk e vázlat keretén belül a vármegye dúsgazdag flóráját kimerítően ismertetni; meg kell elégednünk egyes területek általános jellemzésével.
Leggazdagabb a flóra kétségkívül a Pilishegységnek alacsonyabb mészhegyein, a hol az erdőket nemrég kiirtották. Jellemző rájok nézve a "réti vegetáció"3.
A Duna balpartján már a Rákosmezején dominál az alföldi flóra. Természetes erdők itt nincsenek3, a mi liget van, az ültetés útján keletkezett. A vármegye eme részében a talajnak geologiai, agrogeologiai minősége és domborzati viszonyai szerint négy növényformácziót különböztethetünk meg: 1. A füves területek, 2. a homokfödte területek, 3. a szíkes laposok és szíkes területek és 4. a mocsarak flóra-formáczióját.
1. A füves területek flórája agyagos-löszös-humuszos talajon díszeleg leginkább. Jelleme nem mindig egyöntetű, hanem a talaj minősége szerint többé-kevésbé változó. Gyakran felveszi a réti flóra jellegét, majd a falvak és tanyák környékén az útmenti flóra vonásait hordja magán. Egyöntetű talajon, a mely nyáron gyakran 67°-ra is felmelegszik, rendesen a mohok különböző fajai takarják, a melyek részben a csapadék (esö, harmat) felszívása, részben a párolgás meggátlása révén számos más növénynek (különösen az apró szegfűfélék) fenmaradását biztosítják.
23E területnek fa- és cserje-világba igen szegényes és, mint már jeleztük, majdnem mindenütt az ember beavatkozásának jele. Nagyritkán találunk nyír- vagy nyárfa-berkeket, gyakrabban ákáczosokat. Útmentén gyakori a meggyfa, a kökény, a galagonya és a vadrózsa.
2. A homokfödte vidék nem sík terület, mint a füves térségek; rajtuk dombok váltakoznak völgyekkel. A buczkákról lefolyó eső vagy hólé, ha el nem szivárog a mélyedésekben, kis tócsákat alkot, melyekben különböző nád- és sásfélék megtelepszenek, hogy azonban csakhamar a mindent betemető futóhomok áldozatai legyenek. A futóhomok különben legnagyobb ellensége a megtelepedett vegetácziónak s az ellene való küzdelem követeli az ember legtöbb kitartását s legnagyobb körültekintését. A futóhomok kötésére törekszenek azért mindenütt a vármegye területén is, és sikerrel. A hol még 1837-ben 10,000 hektárnyi homoksivatag terült el, most legnagyobb részt kötött már a talaj és az egymás nyomán épülő tanyák, a környékükön keletkező búza-, dohány-, tengeri-, tök-, dinnye-, répaföldek és különféle kapás növények legjobban bizonyítják a magyar kéz fáradhatatlan munkájának sikereit.
Végül még a szíkes-laposok és szíkestalajok növényformácziójáról kell megemlékeznünk. A vármegyében a szíkesföld legföljebb legelőnek jó. Ritkás, kurta füve sós ízű, a miért is, bár nagyon sovány, minden más takarmánynál jobban szeretik a legelésző állatok. Tartós eső után elég üde itt a vegetáczió, sőt olykor vizenyős rétekéhez hasonló virágtakaró fejlődik ki rajta. A nyári melegek alatt persze még az a kevés fű is, a mi e területeken nő, elfonnyad, elszárad. Miután a homokos területek a vármegye területén, de az egész Alföldön is többnyire bizonyos mértékig szíkesek, hasonlatosság van e két terület flórája között is. Képviselői egyik területről a másikba átmennek, itt is, ott is megteremnek. Igazi halofiták is fordulnak elő, a melyek csakis szíkes területen (legyen az homokos vagy agyagos, porhanyós vagy kemény, száraz vagy nedves) teremnek, mivel egyik fő életszükségletük a talajnak klórnátrium tartalma. Az eddig felsorolt növényformácziókhoz még a mocsáriflóráét kell sorolnunk; ennek képviselőit egyrészt a sósmocsarak-ban, másrészt a lápos, turfás és zsombékos rétekben találjuk.
Az Alföld altalaja éjszaknyugat-délkeleti irányban vetett metszet mentén.
1 = aluvium; 2 = diluvium; 3 = levantei emelet és pliocénkorú kavics; 4 = pontusi emelet; 5 = mediterrán mészkő és kavics; 6 = triász-dolomit.
A hosszúságok mértéke 1:675,000, a mélységeké l:22,500.
Állatvilág.
Megyénk talaj- és növényzeti viszonyaihoz mérten az állatvilág is nagy változatosságot és sok tekintetben eredetiséget mutat; kimerítő ismertetés helyett ennek is csak nagyon általános leirásával kell beérnünk.
Magyarország nyolcz állatrégiója közül az I., a regio centralis és a VI, a regio banatica az, a melynek határai közé esik vármegyénk területe (az Alföld legnagyobb részével együtt). A denevér-félék, a melyeknek képviselői nagy 24tömegekben tartózkodnak különösen a tanyák és majorok terjedelmes raktáraiban, istállóiban és a házpadlásokon, előfordulnak a vármegye hegyes vidékén is (körülbelül húsz faj); a rovarevők (sün,- cziczkány-, vakondfélék), a rágcsálók (nyúl-, hód-, evetke-, egér-, poczok- és spalax-félék) gyakran veszedelmesen nagy száma mellett a ragadozóké (macska-, eb-, nyestfélék) elenyészik; a nem kérődzők (sertésfélék) között a vaddisznót, a kérődzők között (tulok-, juh-, kecske- és szarvasfélék) között a gím és dámszarvast, valamint az őzet a hegyesvidék vadaskertjeiben (Gödöllő) tenyésztik. A házi állatok tenyésztésében különösen a sertés, a ló és a szarvasmarha szerepel első sorban, kisebb a juhtenyésztés, a mely mindjobban háttérbe szorul a legelők rovására terjeszkedő szántott földekkel szemben. Leggazdagabb a vármegye madárfélékben. Előfordulnak mind a ragadozók (keselyű-, sólyom- és bagolyfélék) és kúszók (harkály-, kakuk-, banka-, gyurgyalagfélék), mind az éneklők nagy seregei (czinege-, billegető-, pacsirta-, rigó-, fülemüle-, fecske-, varjú-, seregély-, aranybegy,- és pintyfélék). A galambok és tyúkok (fajdfélék) mellett főleg a gázló és uszómadarak jellemzik vármegyénket (túzok-, liba-, daru-, gém-, gólya-, szalonka-, rucza-, búvár-, sirály-, gödényfélék). Gazdag a vármegye hüllőkben is. A kigyókon (sikló-, viperafélék), a gyíkokon (Ablepharus pannonicus, Anquis agilis, Lacerta agilis) és teknősökön (Emys europaea) kívül a békák és szalamandrák több faja ismeretes. A Duna és Tisza halban való gazdagsága közmondásossá vált; egyes halfajok a vármegye kisebb folyó- és állóvizeiben is előfordulnak. A rovarok, pókok, rákok, a kagylók és csigák, a gyűrűs, sodró-, fonál- és lapos férgek számos fajain kívül a bryozoák, hydromedusák és infusoriák fajai is elég gyakoriak, bár az utóbbiakra vonatkozó ismereteink csak Budapest környékét illetőleg elég részletesek.
Források: 1. Galgóczy K.: Pest-Pilis-Solt-Kiskun megye monografiája. 1877, 3 köt. - 2. Szabó József dr.: Budapest és környéke geologiai tekintetben. (Budapest és környéke természetrajzi, orvosi és közmívelődési leirása; 1879.) - 3. Borbás Vincze dr.: A főváros és környékének növényzete (ugyanott, 1879; ugyanennek a munkának állattani rajzát is felhasználtam.) - 4. Züppritz K. dr.: Über dem angeblichen Einfluss der Erdrotation auf die Gestaltung von Flussbetten (Verh. d. II. d. Geographentages, 1882). - 5. Csánki Dezső: Magyarország történelmi földrajza a Hunyadiak korában; 1890-92. - 6. Halaváts Gyula: Magyarországi ártézi kutak története; 1896. - 7. Pauler Gyula: A magyar nemzet története az árpádházi királyok alatt; 1899. - 8. Woenig F.: Die Pusztenflora der grossen ungarischen Tiefebene; 1899. - 9. Thirring Gusztáv: dr. Budapest környéke; gyakorlati kalauz; 1900. - 10. Wagner-Mágócsy: Magyarország virágos növényei 1903. - 11. Bátky Zsigmond dr.: Néhány adat a Magyar Nagy-Alföld klimatografiájához. - 12. Kenéz Béla dr.: Magyarország népességi statisztikája; 1903. - 13. Papp-Hankó: A Magyar birodalom ásványvizei és fürdőhelyei; 1907. - 14. Róna Zsigmond dr.: Éghajlat, 2 köt., 1909. - 15. Balog Margit dr.: A Nagy Magyar Alföld közepes magassága (Földr. közl. XXXI. köt. 3490.); 1903. - 16. Cholnoky Jenő dr.: A Tiszameder helyváltozásai. (Földr. közl. XXXV. köt. 381. old.) - 17. Harmos E. és Stojanovics D.: A Duna-Tisza közti hátság középmagassága (Földr. k. XXXIII. köt. 116. old.) - 18. Hofmann Károly: a Buda-Kovácsi hegység földtani viszonyai (Földt. int. évk. 1871.) - 19. Koch Antal: A Szentendre-Visegrádi- és a Pilis-hegység földt. leírása (Földt. int. évk. 1871.) - 20. Schafarzik Ferencz: A "Cserhát" D.-Ny. végének eruptió kőzetei (Földt. Közl. X. köt. 295. o.) - 21. Halaváts Gyula: Az Alföld Duna-Tisza közötti része. (Föld. int. évk. XI. és részt. VIII. köt.) - 22. Treitz Péter: A Duna-Tisza közének agrogeol. leirása. (Földt. Közl. XXXIII. köt. 297. o.) - 23. Liffa Aurél dr.: Agrogeol. jegyzetek Tinnye és Perbál vidékéről. (Földt. int. évk. 1904.) - 24. Liffa Aurél dr.: Geol. jegyzetek a Gerecse hegység és környékéről. (Földt. int. évk. 1906.) - 25. Vizrajzi közlemények több füzete és térképe, főleg a XVIII. füzet. - Ezeken kívül: Magyarország geol. térképe 1:360,000 mértékben tervezte Lóczy Lajos. 1890. - Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegye közigazgatási és földmivelési térképe 1:144,00. mértékben; szerkeszt. és nyomat. a magy. kir. államnyomdában, 1901.

0. Budapest székesfővárosnak közel 2012 km.-nyi területe nélkül is még nagyobb, mint bármely más vármegyénk.12
1. A Magyar Nagy-Alföld részei ugyanis: a tiszamenti sík (legnagyobb) a Duna-Tisza közötti hátság, a Dráva-völgy és öblei, a Száva-völgy és öblei.15
2. Greenvichtől számítva: a keleti hosszúság 18° 46' 14", illetőleg 29° 54' 49". A magyar királyi államnyomda által kiadott (1901) 1:14400 térképeken még mindig Ferro a kezdő meridián.
3. Az adatok végig az Adriai tenger színtjére vonatkoznak, hacsak más nullapont külön nincsen kiemelve. Az adatokat részben a katonai felvételek, részben az államnyomda szerkesztésében megjelent 1:144.000 térkép alapján adjuk.
4. Különösen szépen látható az 1:200,000 katonai vagy a magyar államnyomda szerkesztésében megjelent 1:144,000 térképen, a hol a buczkákat erdők jelölik. A buczkák a futóhomok mozgása három makszimumának megfelelőleg, három vonalban sorakoznak 1. izsáki, 2. kecskeméti és 3. szikrai sor.
5. Lásd: Magyarország Vármegyéi és Városai XVI. kötet: Bács-Bodrog vármegye természeti viszonyai.
6. Ercsinél a kavics 105 m. magasan található; Dunaharasztinál, Dunavecsénél 2-6 m., Fülöpszállásnál 10-20 m.-nyire fekszik a felszin alatt, (absz. magasságban 4: kb. 95 ill. 71 m).
7. A lösz, v. Richthofen báró német tudós meghatározása szerint évezredeken át aláhulló por, a szubaerikus, a szél által tovaszállított anyag helyenként tetemes vastagságig megnövekedett rétegeket alkot (Titelnél 60-80 m). A Duna-Tisza közén a lősz, nem tipikus, nem olyan, mint a Dunán túl. Alpárnál a Tisza mellett a lösz egy változata fordul elő, melynek külső habitusa lényegesen elüt a típusos lőszétől. Futóhomok-szemcséket, kizárólag szárazföldi csigákat (Helix, Succinea, Pupa) tartalmaz, de az elkorhadt növénygyökerek helyén nem meszet, hanem limonitot találunk. Finom lemezekké esik szét; tökéletlen rétegződést mutat, konkrécziói nem a lőszéihez (lőszbabák) hasonlók. Nátriumhidrocarbonat-tartalma nagy; keményebb, nehezebb és tömöttebb is, mint a lősz. Ennek szakasztott mása található Nagybecskereken, a Béga partján, szép feltárásokban, 4-5 m magas falakban. A lősznek ezt a válfaját, melynek a Duna-Tisza közötti hátságon igen nagy az elterjedtsége, takir-nak nevezik.
8. Szerinte azok a folyók, "melyek a délkörök irányában folynak", az éjszaki féltekén a jobb, a délin a balpartot támadják meg inkább. A magyarázata ennek a ténynek az, hogy "földünk forgássebessége éjszak felé irányuló folyónál kisebb annál, melyet az odaérkező víz kisebb szélességekből magával hoz, úgy hogy a szélességkülönbözet összegezése viszi a vizet kelet felé. Dél felé irányuló folyóban ellenben az éjszak felől jött víz kisebb forgási sebességgel bír, mint a meder, azért ettől nyugatra elmaradni törekszik, tehát itt is, mint előbb, a jobb part felé nyomul. A déli félgömbön ugyanazon magyarázat nyomán az ellenkezőt találjuk". (Lóczy L.: A folyóknak mint geologiai tényezőknek munkája.***)
** Ma a Duna-Tisza köze ép úgy, mint az egész Magyar Nagy-Alföld - miután évi csapadéka középértékben még a legszárazabb vidéken is (Kondoros 510 mm.) 400 fölött van, szavannának tekinthető.
*** Halaváts ezeknek anyagát lőszszerű sárga agyagnak tekinti, a mely tehát csak hasonló a lőszhez, de nem azonos vele.
9. A Kiskúnfélegyháza határában lévő nagy zsombék egy olyan "lapos", mely nem szikesedett el. Úton oda Félegyházáról találni számtalan buczkák közötti lapost a szíkesedés kezdő stádiumában. Az ilyen helyek talán azért nem szikesednek el, mert alulról kapják a vizet (?).
10. A nátriumhidrokarbonátban dús föld száraz állapotában kemény és sósavval megcseppentve nem, vagy csak igen kevéssé pezseg.
11. A fúrások közül 16 esik Budapestre, a többi következőleg oszlik meg: Abony 5, Czegléd 3, Fülöpszállás 2, Halas 7, Herczeghalma 1, Izsák 5, Kalocsa 3, Káva 1, Kecskemét 23, Kiskőrös 5, Kiskúnfélegyháza 4, Kúnszentmiklós 1, Lajosmizse 1, Nagykáta 1, Nagykőrös 19, Ókécske 1, Örkény 1, Szabadszállás 1.
12. Fúrta Zsigmondy Vilmos mérnök, 1868 XI. 15-től 1878 I. 22-éig; a kút maga 970.48 m mély; a csőben a víz 13.5 m-nyire emelkedik a felszín fölé. Vizének hőmérséklete 74 C°.
13. Budapest területének határa a megyeri dunai sziget nyugati partján délnek, majd annak csúcsától délkeletnek vonul. Az újpesti kikötő-sziget éjszaki végén át, Ujpestet kirekesztve, egészen Rákosszentmihályig délkeletnek tart. Itt megtörve s az urasági földeken át előbbi irányát folytatva a "Forrásimajor"-on túl (a Rákos patakhoz közel 142 m magassági pont) hirtelen délnyugatnak fordul és a M. á. v. Szeged-Temesvári vonala fölött (Hármas, 149 m magassági pont) éjszaknyugatnak, majd nyugatnak fordul s Kispesten (Határcsárda) túl délnyugati irányt vesz föl, a melyet egészen Erzsébetfalváig megtart. Ott átlép a Dunán, követi a Csepelsziget éjszaki partját és a Kelenföldet bekerítve, az őrmezői keserű vízforrásoknál újra délnyugatnak, majd a Vadászhegy megkerülésével éjszakra a Hosszúréten, Spanyolréten, Kakukhegyen át éjszaknyugatnak veszi útját. Makkosmáriától zegzúgos vonalban éjszaknak halad a nagykovácsi útig, onnan rövid darabon az Ördögárok folyását követve, éjszakkeletnek, délkeletnek, a Hármas határhegy csúcsától át éjszaknyugatnak, majd a solymári völgyig újra éjszakkeletnek tart. A völgyen túl az Ürömhegyen át nagyjában keleti irányban áthaladván, a Római fürdő fölött a Dunán eléri a Megyeri sziget nyugati partját. Budapest területe a legujabb gyarapodásokat figyelembe véve, 200.90 km2., ebből a Duna balpartjátra esik 86.78 km2., a Duna folyamra 7.83 km2., a jobbpartra 106.39 km2.
14. A vármegye hegyes-dombos részei egész területének mintegy negyedét teszik.
15. Harmadkori.
16. Galgagyörktől éjszakra.
17. Galgagyörktől éjszakra.
18. Uhlig a Cserhát eruptiv kőzeteit felső mediterrán korúaknak mondja és andezitnek (nyroxen-andezit) minősíti (Uhlig V.: Bau u. Bild der Karpathen. 1903.)
19. Ez a Zala völgyétől a Duna könyökéig terjed. Benne főleg a Pilis- és a Budai hegyek érdekelnek bennünket közelről. Czirbusz róluk, mint az Ős-Mátrának, Jankó mint a Magyar Középhegység nyugati részének tagjairól beszél.
20. Vagyis Koch szerint a Szentendre-Visegrádi és a Pilis-hegység.19
21. Csobánka mellett "Macka jama", a Kiskevélyen egy barlang Ursus spelaeus csontjaival, Solymártól nyugatra a János- és Ördögbarlang, Ürömnél a Farkasverem.
22. A Visegrádtól délre fekvő Ördögbányában az utolsó években az évi termelés 8-10,000 köbméter terméskő volt. Különösen folyamszabályozási czélokra és utczaburkolásra használják. A Budapesten látható vöröses andezit-járdakövek innen származnak.
23. A Csódi-hegy gránáttartalmú biotitandezitből áll.
24. E vonulatnak többnyire kopár csúcsai: Kecskehegy (395 m.), Remetehegy (348 m), Mátyáshegy (299 m). A főgerinczből kiágazó mellékgerincz magas pontjai majd mind 300 m alatt maradnak (Ujlaki hegy, Vadaskert).
25. Jánoshegy 529 m, Svábhegy 480 m.
26. Főbb magaslatai: Széchenyihegy (427 m), Martonhegy, Orbánhegy, Sashegy (258 m) és Gellérthegy (235 m.).
27. Magaslatai: Budaörsi hegy (438 m), Rossberg (366 m), Ökörhegy (290 m), Törökugrató (251 m).
28. A lőpormalomnál és attól alig 30 lépésnyire, körülbelül 10-12 méternyire a Duna szintje fölött, sík mezőn.2
29. A Rákospatak beömlésével szemben.
30. E sziget - mely különben is csak alacsony vízállásnál volt látható - a Dunaszabályozásnak esett áldozatul.
31. Hasonló földrajzi szélességek alat, mint Alföldünknek a vármegye határai közé eső része, (középső szélességi kör 47°) fekszik például Kissenev. (46°50') és Cherson (46°38') az orosz síkságban. Itt a januári, ill. júniusi közepek, - 3.5° és -4.6° illetőleg +22.4° és +23.4. Látnivaló tehát, hogy a vármegye, illetőleg az Alföld klímája feltétlenül kontinentális jellegü.
32. Tudjuk, hogy a nagy felületet borító homok v. lősz igen nagy hőfokra tud felmelegedni és derült nyári napokon 15-20°-kal is melegebb lehet, mint a fölötte elterülő levegő.
33. Itt közöljük az 1906-ban a vármegye területén működött meteorologiai megfigyelő állomások lajstromát, mellékelve az egyes állomások (összesen 10) földrajzi hosszuságát (Greenwichtől keletre), szélességét és tengerfölötti magasságát.

Az állomás neve | Földrajzi hosszuság | Földrajzi szélesség | Magassága a tenger szine felett
Békásmegyer | 19° 02' | 47° 36' | 115 m
Budapest (Gellérthegy) | 19° 02' | 47° 29' | 235 m
Budapest (Krisztinaváros) | 19° 01' | 47° 30' | 156 m
Budapest (Fő-utcza 6.) | 19° 01' | 47° 30' | 112.5 m
Budapest (Városliget) | 19° 03' | 47° 31' | 112.0 m
Kalocsa | 18° 59' | 47° 32' | 108.7 m
Kecskemét | 19° 41' | 47° 54' | 112.0 m
Kiskartal | 19° 33' | 47° 42' | 166.7 m
Rákosszentmihály | 19° 13' | 47° 32' | 113.0 m
Újpest | 19° 05' | 47° 33' | 107.0 m

34. Térképünkön csak a 9.5 és 10.5°-os évi közép izoterma van feltüntetve.
35. Jobban mondva éjszak-keletről dél-nyugat felé.
36. Szántóföld 49.3%, szőlő 2.3%, kert 0.8%, rét 10.7%, legelő 17.4%, nádas 1.7%, terméketlen 6.9%.
37. "Senkisem állíthatja azt - mondja Supan - hogy az izoterma-rendszer egészen megváltoznék, ha Európát oczeántól-oczeánig erdő borítaná."
38. Sík területe tehát - mint az Alföld is - szavannának, nem steppének minősítendő, a mint ezt a külföldi irodalomban gyakran találjuk.
39. A szél járása a Dobogókőn igen erős; 1095 szélmegfigyelési esetből Budapesten 333 a szélcsend, ellenben a Dobogókőn csak 29.34.2
40. A Herédi patak hossza 36.6 km, átl. esése 1 km-re 7.08 km, vízgyűjtő területe 33,950 km
41. A Galga-patak hossza 56.4 km, átl. esése 1 km-re 3.35 km, vízgyűjtő területe 56.6.7 km.

« ELŐSZÓ Irta báró Prónay Dezső. | KEZDŐLAP Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegye I. Tartalomjegyzék | PEST-PILIS-SOLT-KISKUN VÁRMEGYE KÖZSÉGEI. Irta ifj. Reiszig Ede dr., történetíró, a központi szerkesztő-bizottság tagja. »