« TORONTÁL VÁRMEGYE KÖZSÉGEI. Irta Reiszig Ede dr. történetíró, a közp. szerk. biz. tagja. Kiegészítette Vende Aladár, a monográfia szerkesztője. | KEZDŐLAP Torontál vármegye Tartalomjegyzék | VÍZSZABÁLYOZÁS ÉS ÁRVÍZVÉDELEM. Irta Jankó Ágoston alispán. »

141TORONTÁL VÁRMEGYE NÉPE.
A magyarokra, szerbekre és oláhokra vonatkozó részt írta: Streitmann Antal főgimn. tan.
A németekre vonatkozót Kaufmann István lapszerkesztő
és a bolgárokra vonatkozót Czirbusz Géza dr. egyet. tanár
Magyarok.
Mikor a török világ elmult és a vármegyét újra be kellett népesíteni, Torontál földje gyülekező színtere lett a különböző népeknek.
A magyar faj a vármegye délvidékén, főleg a Határőrvidék polgárosítása óta, keresi fel újra azt a földet, a hol hajdan jólétben élt. A vármegye közepén, a Bega mellékén fekvő magyar községek alig száz éve, hogy megmagyarosodtak. A Tisza-Maros szögön jelentős számban sorakozó magyar községek a begamellékieknél nem sokkal idősebbek.
A vármegyei 43 magyar község közűl csak öt tiszta magyar, a többi vegyesfajú és hét áll elszigetelten, más népfajoktól körülvéve.
A magyar faj Torontálban e tagolt elhelyezkedés mellett is megőrizte hagyományait és megtartotta sajátosságait.
A régi helységek, az ős castrumok, kelta és hún telepek, az avarok becséi és gyűrűi s a magyarok várai és hidai körül keletkeztek. Fejlődésükben hozzásímultak az ezeket körülvevő tavak és a mellettük elhaladó folyók partjainak hajlásaihoz, kanyarulataihoz. Utczáik a partokkal párhuzamosan alakultak. A háztelkek homlokukkal az utczára néztek, az udvar és a kert a víz partjára dőlt.
A helységek építésmódja.
Ez a tipus élesen elválik attól az új tipustól, melyet a török kiűzése után a bécsi telepítési rendszer teremtett (a »Commissio militaris colonistica« Pancsován). Ez új rendszer helységei többnyire téglaalakúak és az egyenes vonal az uralkodó. A helység szívében áll a templom s innen sugárzik ki a két egymásra merőlegesen fekvő főutczának két tengelye. Ebbe a két tengelybe futnak a mellékutczák tengelyei merőlegesen.
Ez a markáns ellentét jellemzi a két helység-tipust, mi által élesen meg lehet különböztetni a régibb és az újabb keletkezésű helységeket egymástól.
Az új tipus képviselője Elemér községe. Az Ős-Tisza medre fölött, magas háton terül el a német telepítés, melyet a pancsovai telepítő-bizottság irányított. A helység egyik tengelye nekivág a Tisza meredek partjának. Ott áll a kastély. Nem messze a kastély előtt, erre a tengelyre merőlegesen fut a nagyobbik utcza tengelye és erre ismét merőlegesen a kisebb utczák tengelyei.
Ellenben a török időkre eső eleméri szerb telepítés még a régi módon simul az Ős-Tisza kanyargós partjához. Ott kígyóznak az utczák a meredek löszpart élein, hol úgy ülnek a kis szerb házak, mintha parti fecskék fészkei volnának.
A régi Becskerek utczái is párhuzamosan haladnak a Begának és az egykori becskereki tó partjának kígyózó vonalaival. A hol az utczák egyenesek, ott kétségtelen a bécsi telepítés. A nagyhíd előtt, délre elterülő városrész legyezőalakú, a hídfő előtt levő Gabona-tér ennek góczpontja s innen sugároznak ki a Temesvári, a Tomasováczi és az Écskai főutczák tengelyei. A város éjszaknyugati részén a Német- és Lenau-utczák tengelyei az új telepítés rendszerébe esnek. Ezekhez csatlakozik az »Amerika« új városrész, nyílegyenes utczáival és ezeknek egymásra merőleges tengelyeivel. Ezek a városterületek megannyi új telepítései Mária Teréziának, II. Józsefnek és utódjának.
A háztípusok.
A telepítés különböző kora szerint változik a házak külseje és beosztása. III. Károly és Mária Terézia alatt a telepesek házai alacsonyak, kicsinyek, vert falúak voltak. Egy szobából és konyhából állottak. Homlokfaluk egymás mellé illesztett és összekorczolt nádból állott, melyet sárral becsapkodtak, majd kimeszeltek. Itt-ott deszkából épült csúcsfalak is előfordulnak. Ezek közepe köralakú padlásablakocskával van áttörve. Innen kaszapenge csillan elő. A nádtető kiszökellt egy kissé a csúcsfal elé s ezt bepártázták deszkával. A deszka vége kinyúlt a csúcson túl és reá lófejek, itt-ott kétfejű sasok voltak kifürészelve. A ház homlokfalán két kis ablak van. Az ablak keretét fent formás, empire 142alakú esővédő szemöldök szegélyezi Az ablakok kívülről kettős fatáblákkal vannak ellátva. Ezeknek belső lapjai fel vannak díszítve virágedényekből felszökő, természetes színű tulipánokkal vagy rózsabokrokkal.
II. József s II. Lipót alatt a telepítés lakóházai már fejlettebbek, kellő magasságúák. Megjelen a hátsó szoba (munkaszoba), az oszlopos tornácz és ezzel a homlokon a tornáczba vezető utcza-ajtó vagy e helyett a tornácz-ablak. A csúcsfalak a tető fölé emelkednek. Pártázatuk kiképzése nyugati befolyásra vall. Élénkebb háztipus az, melynek csúcsfalát egy nagy félkör és az ez alatt elterülő mezőt két nagy csiga karolja át. Az alsó mezőt két padlásablak töri át. Ezek alsó párkányán empire-koszorú vagy barátcsuklya díszítés függ.
Ezzel rokon az a tipus, melynél a csúcsfalnak két egymáshoz hajló oldalcsigáján nem félkörű, hanem derékszöggel záruló mező ül. Ennek a tipusnak oromzatán, a két padlás-ablak mellett, szimmetrikus beosztással, virágcserepekből felszökő, itt-ott kifestett, féldomború virágok díszlenek.
Negyedik tipusként jelentkezik az a ház, melynek homlok-csúcsfala egyszerű háromszöget alkot. Ez két pillér által három függélyes mezőre tagozódik, két padlás-ablakkal van áttörve és edényekből felfelé törekvő féldomború és festett virágokkal díszítve. Ezeknek az újabb keletkezésű házaknak itt-ott nád-, de legnagyobbrészt cserép-tetejük van, falai vályogból vagy téglából vannak.
Újabban falusi faragók és kőmívesek kontárkodnak a telepes művek utánzásában, de azok egyszerű tisztaságát és nemességét meg nem értve, mind a pártázatot, az oromzatot beszegő körvonalakat, mind annak mezőit czifra czikornyák sokaságával éktelenítik el; erről lehet felismerni e házaknak új voltát.
A házfalak csak a városokban s vagyonosabb községekben épülnek téglából vagy vályogból, a legtöbb helyen vert falakat építenek. A házak fedelei símák, anyaguk itt-ott nád, de az újabb helységekben kizárólag cserép. A régibb keletű házaknál a csúcsfalakat náddal vonták be s arra vakolatot csapkodtak, itt-ott deszkából is építették. Ujabban az oromfalak téglából, vagy vályogból vannak.
A háztelkek alakja hosszúkás tégla-idom, a ház homlokával az utczára néz. A berendezés következő: első szoba (nagy ház, utczai szoba, vendégszoba, tiszta szoba, külső ház), konyha (pitvar), hátulsó szoba (kis ház, belső ház, udvari szoba, hálószoba, lakóház), kamra, istálló, kocsiszín, valamennyi egy tető alatt. Az udvar közepén áll a kút. Az udvar túlsó oldalán a góré, a disznó-ól, esetleg a csűr és hombár akként van elhelyezve, hogy azokat a hátsó szoba ablakából vagy a konyha-ajtóból a gazda éjjel-nappal szemmel tarthassa. Ettől a berendezéstől csak a szegényebb helységekben van némi eltérés. A hátsó szoba hiányzik, górék, csűrök helyét hombár és verem foglalja el, a dohánytermelő községekben pedig a csűr helyét a dohánypajta. Az udvarok hátsó részén (szérűskert) a széna, szalma és polyvakazlak állanak, meg a tüzelőfa és a trágyadomb. Ezután a zöldségeskert s a lóherés stb. egészíti ki a telket.
A tornácz átlag fedett, csak a szegényebb telepítvényeknél nyitott. A kiskertecskék kultusza a jobbmódú gazdáknál örvendetesen fejlődik. A házak külső falán elvétve találunk díszítéseket, czifraságokat. Torontáltordán a falusi kőmívesek »kirakják« a ház oromzatára Jézus Krisztus monogrammját, a keresztet, a sugaras napot és holdat; Aurélházán a háztulajdonos nevét. Szajánon magyar koronát, sárkányt és rácsos díszítéseket festenek nemzeti színekkel a ház oromfalára. Tóbán a zöld és sárga, Oroszlámoson a sárga, kék és zöld színek dívnak az e nemű czifraságoknál. A kapuk átlag síma deszkából vagy léczből vannak összeróva. A rácsos kapuk léczeinek nyársvégződései érdekes, változatos formákban gazdagok. A deszka-kapuk barnára vannak festve, a rácsos kapuk zöld és kék színben váltakoznak. A kapuknak tégla vagy faoszlopai vannak. A kutak leginkább gémes kutak kávás kerítéssel. Józseffalván artézi kút van és 160 házhoz vízvezeték szolgáltatja vizét.
Faji jelleg.
A magyar faj Torontálban különféle rajokból verődött össze. Termetre nézve azért itt-ott eltérések mutatkoznak. Vannak szép, szálas legényeik, de a magyarok átlag köpczös, izmos, zömök termetűeknek mondhatók. Ugyanez okból szőke haj kék szemekkel s fekete haj fekete szemekkel is előfordul, de a magyar faj többségének barna haja és barna szeme van.
A leányok többnyire 18-20 éves korukban mennek férjhez, a legények 24-26 éves korukban nősülnek, hadkötelességük lerovása előtt ritkán.
Ruházat.
A ruházat más a Tisza-Maros-szögön, más a Bega-völgyön, más az Al-Duna 143mentén és az egyes magyar nyelvszigeteken. De azért közös vonásaik jellemzőek és figyelmet érdemelnek. A szokásos alsó vászonruhákat nem említve, a férfiak ruhája: a kis kabát = dóka, mundér; a nagy kabát = felöltő, jankli, kaczabáj; a mellény = lajbi, kis mándli, sinkó; a nadrág = butyigó; a téli kabát = bekös, bekecs; a téli bunda = ködmen; a szűr = szűrkankó. Ünneplőjük = kékbeli posztóruha. A nők ruházata: ing = pöndöl, szoknya = rokolya, kötény-kötő, mellszorító = pruszlik, erre vászonból szőtt könnyű ujjas = kitli, erre a felső ruha = a kaczabáj jön. A konty összefoglalója - fityula, erre teszik a fejkendőt. A kabát néhol jankli s a czipő = topánka, a blúz fölé vizitli jön itt-ott, vagy ha nem, akkor a blúz bőujjú = tüledálló. Téli ruhadarabok: rövid felső = tyurak, hosszabb felső = buda. Sándoregyháza (székely telepítés) asszonyain a felső blúz = leves, a szűk, béllelt blúz = rekli, a szoknya = rokolya s a leányruha dereka = krecsán.
Kabáthoz, mellényhez és nadrághoz a férfiak átlag sötétkék vagy fekete posztót használnak. Az idősebb asszonyok sötétkék vagy fekete csíkos kelméket, a menyecskék, leányok fehér, élénk kék, rózsa s lila alapszínű s virágos mintákkal tarkázott szöveteket kedvelnek. Sándoregyházán a férfiak ünneplője sötétbarna posztóból van, a fiatal nők szoknyáinak alapszíne fehér s ruhaderekuk, a krecsán, piros szövet, gazdagon kizsinórozva.
A férfiak felöltőül ködmönt, subát, bekecset s prémmel béllelt fekete kabátot hordanak, a kisebb gazdák szűrrel is beérik. A subák tulipános zsinór, a bekecsek, ködmönök színes bőrapplikáczió- és szirony-díszítésekkel vannak ellátva. A nők nagyon kedvelik a sok csipkét, a selyem- és bársony-pántlikát. A fodros csipkét a blúzon, zubbonyon, ennek különösen a nyakán, a mellén és az ujján alkalmazzák, de jut abból még a kötő három szegélyére is, sőt a fiatal lányok ruhájuk derekát is feltűzdelik csipkével s vele körülfodrozzák szoknyájuk alját is. A selyempántlikát befonják hajukba, széles csokrokba kötik fejükön és a hajfonatuk végén. A fehér és tarka hímzést ép oly előszeretettel alkalmazzák a lányok ünneplő ruháikon, mint a csipkét, de leginkább fehérneműiken s a legénynek szánt zsebkendőkön. Nyakukat üveggyöngy-füzérrel, aranylánczczal, fülüket fülönfüggőkkel díszítik. A nyaklánczokon aranyszívek és aranykeresztek, Mária és a szentek zománczképei függenek.
Életmód.
Hogy él a nép? Egy-két újabb telepítvényen szegényesen, a régebbieken jól és nagyobb része módosan. Sándoregyházán naponként háromszor étkeznek, reggel, délben, este. A reggelit »ebéd«-nek nevezik, kenyérből és szalonnából áll; délben hideg-étel: tej, túró, szalonna, sonka, kolbász, - ez »dél« (»délre eszünk«); este főtt étel, leves és hús. Ünnepi és különleges eledelük a »rántott hús«, paprikásan elkészítve, hozzá a »leöntött saláta« savanyítóval leöntve és apróra vágott szalonnával megrakva. A savanyítót korpából és kovászból készítik, ezeket edénybe teszik, leöntik vízzel, s 24 óráig állni hagyják. Ünnepeken még fánkot sütnek és élesztős tésztát, a mit »rátott«-nak neveznek. Magyarmajdányban nyáron tészta- és krumplileves, dologidőben galuskaleves járja, majd baromfi és tyúkhúsleves, ezek húsa paprikásan megfőzve vagy tojással megsütve. Télen kolbász, hurka, disznóhús, savanyú káposzta pörkölten, oldalassal és sült kolbászszal van napirenden. Ünnepre eső eledelek: birkahús vagy tyúkhúsleves, csirke- vagy birka-paprikás; lepény vagy fonott kalács. Egy heti, naponkénti ételsorozat Torontáltordán. Hétfőn: rántott leves és krumplis tészta, kedden: bableves és pite tészta, szerdán: száraz tészta, csütörtökön: sült szalonna, sült krumpli, forrázott saláta, pénteken: savóleves és túrós tészta, szombaton: kalács vagy lepény, vasárnap: húsleves, a levesből vett húst megsütik vagy paprikást csinálnak belőle. Ünnepnapokon, különösen húsvétkor: sonka, töltött káposzta, kokonya, csőröge, rétes, magyar kalács, puffancs kerülnek asztalra. Bemutatjuk a Maros-Tisza-szög egyik helységének, Porgánynak heti, naponkénti ételsorozatát s különös ünnepi ételeit. Hétfőn rizskása leves, paprikás krumpli, tarhonya; kedd: tészta-leves főtt tésztával; szerda: tarhonya-leves, sült töpörtő; csütörtök: rántott leves, túrós tészta; péntek: krumpli-leves, krumpli-csipedt; szombat: bableves, pörkölt tarhonya; vasárnap: húsleves, csirke, tyúk vagy sertés aprólék sülve. Ünnepi eledel: töltött káposzta, túrós lepény, mákos, túrós és lekváros rétes, birka-paprikás, rántott csirke és töltött tyúkpecsenye. Végül, hogy lássuk, hogyan él a munkaidőben késő este pihenni térő s már kora hajnalban munkához fogó magyar egész napon át, ismertetjük a begavölgyi magyar nyelvmedenczéhez tartozó Magyarcsernye 144helységnek heti és egész napi ételsorozatát. Nyáron, hétfőn: reggeli töpörtő, ebéd: szárnyas-leves, húsa kisülve, vacsora: nyers szalonna. Kedden: reggelire sült szalonna, ebéd: tésztaleves és főtt sonka, vacsora: édes tej nyersen. Szerdán, reggeli: pörkölt tarhonya, ebéd: krumplileves és sült hús, vacsora: nyers szalonna. Csütörtökön, reggeli: sült szalonna, ebéd: szárnyas paprikás és kalács, vacsora túró. Pénteken, reggeli: édes tej nyersen, ebéd: bableves és főtt tészta, vacsora: aludt tej. Szombaton: reggeli: turó és szalonna, ebéd: leves és szárnyas-paprikás, vacsora: főtt tarhonya édes tejjel. Vasárnap, reggeli: nyers tej, néha kávé, ebéd: leves, marhahús mártással, sült és tészta, vacsora: maradék délről. Ünnepnapokon az étkezés sültben és süteményekben gazdagabb a rendes vasárnapi ételsorozatnál. Télen, hétfőn, reggel: sertésaprólék sűlve, ebéd: baromfi-leves, húsa kisütve vagy paprikásnak megfőzve, vacsora: túró vagy szalonna nyersen. Kedden, reggeli: krumpli, töpörtő, ebéd: káposzta sertésbordával, vacsora füstölt hús. Szerdán, reggeli: pörkölt káposzta töpörtővel, ebéd: bableves, babfőzelék bundás kenyérrel, vacsora: nyers szalonna. Csütörtökön, reggeli: nyers savanyú káposzta kolbászszal, ebéd: krumplileves, főzelék sertéshússal, vacsora: hideg sertéshús. Pénteken: reggeli, túró, ebéd: tejleves, főtt tészta és pattogatott kukoricza, vacsora: nyers tej kalácscsal. Szombaton, reggeli: pörkölt káposzta sült szalonnával, ebéd: paprikás, vacsora: szalonna nyersen. Vasárnap: reggeli, tej vagy kávé, ebéd: leves, hús, töltött káposzta (szárma) és sült tészták, vacsora húsfélék és málé.
A házasság.
A legény a leánynyal tánczmulatságon ismerkedik meg. Táncz közben a legény engedélyt kér a leánytól, hogy estenként hozzá guzsalyosba járhasson. Ha az engedélyt megkapja, még akkor este a tánczból hazakíséri a leányt s attól kezdve szombat, vasárnap és ünnepnapok estéjén eljár a leányhoz. A kiszemelt leány házához a szülék elküldik a közbenjárónét. Ez a »gügyü«, ki legtöbbnyire öreg asszony, bár erre a tisztségre fiatal menyecskék is szívesen vállalkoznak. Elindulás előtt a kemencze »előtévő«-jét megfordítja a gügyü, hogy szerencsével járhasson. Bemenvén a leányos házhoz, az ajtót nem a kezével, hanem hátával teszi be, jelezvén ezzel, hogy leánykérőbe jött. A gügyü, a hol nehéznek mutatkozik a feladat, másodmagával is rábeszéli, »rátöri« a leányt, agyba-főbe dícsérve a legényt. S ha az »összeboronálás« sikerült, akkor a következő vasárnap elhozza a legényt, a szüleivel együtt. A gügyü hosszas mondókái után a leány - ha a legény tetszik neki, - a legénynek átadja a »jegykendő«-t (elkendőzés). Ha gazdag a leány: selymet, ha szegényebb sorsú: egyszerűbbet, de tarkát, virágosat, a legény pedig »jegypénz«-t (10-30 koronát) ad át a leánynak. Erre azután megtartják az eljegyzést, a mi abból áll, hogy egymással kezet fognak (kézfogó), mire megállapítják, hogy mikor mennek az anyakönyvvezetőhöz és a paphoz a fiatalokat »beszemezni«.
A legközelebbi vasárnap van a kihirdetés. Ezen a leánynak ott kell lennie, hogy a tojás meg ne zápuljon, ha tyúkot ültet s hogy rossz gazdasszony ne legyen. A kihirdetés letelte után a lakodalomra kezdik hívogatni a vendégeket a vőfélyek. A fiatalságot a vőlegény egyik barátjával és a menyasszony egy »nyoszoló lány« kíséretében hívja meg; a legényeket a vőlegény, a leányokat a menyasszony. A lakodalom előtt való este mind a legény, mind a leányos háznál »röndtétel« van. A rokonok és meghívott vendégek násznagyot választanak, az »első násznagy«-ot és a »fehér násznagy«-ot. Az első násznagy a vőlegényt és a menyasszonyt az anyakönyvvezetőhöz s a templomba vezeti s ő parancsol a lakodalmas háznál mindenben. A fehér násznagy pedig otthon fogadja a vendégeket.
Lakodalom.
Esüvő napján reggel a vőlegény vőfélyei, koszorúslányai és rokonai két-három kocsival mennek a menyasszonyi ágyért, bútorokért és ruhaneműekért hangos zeneszóval. Majd a vendégek, ajándékkal megrakottan, sietnek a két lakodalmas házhoz. Kiki oda, a hova híva van. A menyasszonyi házhoz a leány, a vőlegényes házhoz a legény rokonai és ismerősei. Itt az örömapa és az örömanya szívesen fogadják őket, s átadják kedves vendégeiket a vőfélynek (ország szolgájának). Ez ékes mondókákkal bevezeti őket a násznagy elé s bemutatja őket ajándékaikkal együtt a többi vendégnek is.
Mikor a menyasszony a vőfélylyel megjelenik, a szülők a szoba közepére ülnek s itt fogadják. A vőfély keserves szavakkal kéri el édesanyjától, édesapjától... gyermek és szülők hangos zokogásban törnek ki a válás fájdalmas érzetében... még a vendégek pillái is megtelnek könnyekkel. De ez csak 145a kikérésig tart. Azután elindulnak két menetben. A menyasszony s vendégei a menyasszony házából, a vőlegény pedig vendégeivel a vőlegény házából. Elül megy zeneszóval a fiatalság, zászlót lobogtatva, mely vadonat új ajándék-kendőkből van összeaggatva. Utána a két vőfély s ezek nyomában itt a vőlegény felbokrétázott kalappal, ott a menyasszony fehér koszorúval s hosszan lengő fátyollal vonul fel a nyoszolyólányokkal, násznagyokkal s násznépekkel. Az úton dalol, kurjongat az ifjúság. Vannak jóízű kiszólásaik is. Ilyenek A menyasszony szomorú, mert fején a koszorú. - A ki kiáll az utczára, piros alma a markába. - A menyasszony jaj de kényes, elül-hátul csupa selymes stb. A házasságkötés és az esküvő alatt a fiatalok a főtéren zeneszóval tánczolnak.
Az egyházi áldás után a vőlegény és a menyasszony vendégei ismét különválnak és víg zeneszó mellett vonulnak azok a vőlegény, ezek a menyasszony házához, a hol megebédelnek, tánczolnak és mulatnak.
Délután 2-3 óra tájban a vőlegény egész násznépével zeneszóval vonul a menyasszonyi házhoz. Ott az első vőfély megveri pálczájával az ajtót annak jeléül, hogy bebocsájtást kér; a kis vőfély pedig, ki fonott kalácscsal körülvett palaczkot tart a kezében, az ajtó küszöbére áll s beköszönt, mire az ajtó kinyílik. Az első vőfély a házba lép s mondókával kikéri a menyasszonyt. Ennek kiadását a leány násznagya több talány megfejtéséhez köti. Három kulcsot (talányt) ad fel; ha a legény vőfélye megtalálja (megfejti) ezt a három kulcsot, akkor a három kulcscsal elzárt menyasszonyt megkapják. Egyebek között ilyenek: »Mikor sirt a halott s úszott a koporsó?« (Mikor Jónást elnyelte a czethal.) »Az anyja még nem jött a világra és a fiát már használják.« (Zöldség, mert gyökere még nincs, de levelét már használják) »Miért teszik a kályhát a szobába?« (Mert megforditva nem lehet.) A tréfás talányok megfejtése után a menyasszonyt kiadják, kit a vőfély elbúcsúztat a szüleitől, testvéreitől, házanépétől. A vőlegényes házhoz érve, a vőlegény bemegy a konyhaajtón, de a menyasszony kívül marad. Így az ajtóközben pereczet törnek szét, a kinek a nagyobbik darab jutott, az lesz a dolgosabb. A szobában a vőfély beköszönti a menyasszonyt, mire vacsorához ülnek. A vacsora marha- vagy tyúkhús-levesből, birka- vagy marhapaprikásból, kásából és különféle sültből és abból a süteményből áll, melyet a vendégek vittek a lakodalomba. Az egyes ételeket a vőfély köszönti be az ismeretes vőfély-könyvekből vett rigmusokkal s a kínálgató leányok, legények szolgálják fel. Ők később vacsorálnak. Vacsora alatt a menyasszony nem eszik; neki ilyenkor szomorkodnia illik. Csak később eszik az urával s ennek szüleivel a hátulsó szobában. Természetes, hogy a szokásos kásapénz itt sem maradhat el. Vacsora után, mikor már a fiatalok is jóllaktak, következik a »sortáncz«. Először a menyasszony tánczol a vőlégénynyel, aztán ennek szüleivel, rokonaival s mindenkivel sorrendben. A vőfély egyet-kettőt perdül a menyasszonynyal, majd megáll a násznagy előtt s mondja: harminczharmadik násznagy uram, a vőlegényt kérem egypár tánczra! Erre a vőlegény tánczol a menyasszonynyal. Azután csakhamar elveszi tőle a menyasszonyt a vőfély s a násznagyhoz intézett ugyanazzal a mondással mást szólít fel tánczra. De már ekkor a násznagy elé két tányért tesznek az asztalra s a ki tánczol a menyasszonynyal, az pénzt tesz a tányérba. Ezalatt a fiatal menyecskék és a leányok kezükben égő gyertyákkal ugrálnak a menyasszony körül, hízelgő, majd tréfásan ócsárló megjegyzéseket téve reá. Ha valaki a vőfély felszólítására tánczolni vonakodik, akkor »Tánczra vagy lánczra« szavakkal nógatják. Majd a násznagy utasítja az ország szolgáját, hogy zörgessen lánczot a tánczra nem hajlandó előtt, mígnem az illető vagy ő maga, vagy helyettese tánczra perdül a menyasszonynyal, de köteles a tányérba a reá kirótt pénzdarabot dobni.
Mikor a vőlegény látja, hogy már mindenki tánczolt a menyasszonynyal, előlép az ajtó mellől, elkapja a menyasszonyt s a násznép kiabálása közben a másik szobába viszi, hol a nyoszolyó asszonyok a vőlegény jelenlétében hátrakötik a menyasszony fejét a fityulával. Így jön ki onnan s a vőlegénynyel tánczraperdül. Ezalatt a násznagy megolvassa a tányérba gyűlt »sortánczpénz«-t és néhány koronát a zenészeknek ad. Azután hívja a menyasszonyt, ki kötényét feltartva lép elébe, hogy a pénzt a násznagy a köténybe öntse, ez azonban a két tányért a kötény fölött összecsapja, hogy a pénz a tányárok cserepeivel együtt hulljon be a köténybe. Annyi áldás száll az új párra, a hány darabra tört a két tányér. Ezután szabad a táncz, kinek meddig jól esik.
146Éjfél után a menyasszonyos háztól a vendégek kárlátóba mennek a vőlegényes házba. Szívesen fogadják őket, külön terítenek nekik, megvendégelik, bevezetik a többi vendég közé s ott mulatnak együtt hajnali kakasszóig.
Másnap a férj és az ujdonsült asszony legközelebbi hozzátartozóikkal az új asszony szülőihez mennek kárlátóba.
A lakodalom legényei - nem is olyan régen - másnap, tegnapos állapotban, beállítottak a násznapos vendégek egyik-másikánál s egy pár tyúkot leütöttek, hogy a háziasszony paprikást főzhessen számukra. Ez volt a híres »tyúkverő«. Ma ezt már csak emlegetik, lassanként beleolvad a kárlátó fogalmába.
A keresztelő.
A keresztelés előtt két-három nappal a bábaasszony felkéri a kijelöltet komának s feleségét komaasszonynak. Keresztelés után azzal köszöntenek be otthon, hogy pogányt vittünk s keresztényt hozunk. A gyermeket pólyástul leteszik a földre, mondván: a ki szereti, vegye fel. Az apa felveszi, magasra emeli s azt kívánja, hogy ilyen nagyra nőjjön. Keresztanyja aranypénzt ajándékoz neki, Hertelendyfalván (új telepítés) pedig a keresztapa malaczot vagy borjut. Majd fazekat vagy tálat törnek össze a küszöbön azzal a kívánsággal, hogy a hány darabra törik, annyi szerencséje legyen a gyermeknek. A keresztelési toron - Magyarcsernyén »csök«-nek nevezik, - a koma, a komaasszony, a bába és a közeli rokonok vesznek részt s néhány órán át csendesen vígadnak. A komaasszony s a keresztelőn résztvett asszonyok hat-nyolcz napig felváltva ételt visznek a beteg asszonynak, annyit, hogy családja is abból élhessen. Nyolcz-tíz nap mulva az asszony templomba megy »avató«-ra.
Sándoregyházán a koma csak jóbarát lehet, de komaasszony nem a koma felesége, hanem másik jóbaráté. A komaasszony a betegség alatt - rendesen nyolcz napig - »radiná«-val tartozik, azaz nyolcz napig a beteget ellátja élelemmel. Ezenfelül a keresztszüle még »kolozsná«-val tartozik, a mi rendszerint két méter fehér gyolcs vagy más színes vászon. A vásznat tekercsbe csavarják, piros pántlikával átkötik s közepébe nagyobb gyertyát tesznek, úgy hogy annak legalább a fele kiálljon. A kelméből, ha fehér, inget, ha tarka »köntöskét« varrnak a gyermeknek, a gyertyát pedig a keresztelés alatt meggyújtják. A gyermekágyas nőt látogató asszonyok kendőjükből rojtot vagy ruhájukból egy darabkát lecsípnek s ott hagyják az újszülöttnek: »álom«-nak.
Játékok.
A kisebb gyermekek szeretik a sárjátékot, a sárpuskát, a lovacskázást, a fogócskát, bujósdit, a »csiga ide párom«-játékot; a nagyobbak a kavicsjátékot, a labdázást, a kis- és nagymétát, a peczek bige-játékot és a billenczelést (ugrálós játék). A régi társas-játékok kiveszőben vannak. Ilyet csak egyet tudunk bemutatni. A fiúk és leányok együtt körbe állanak, egy a közepére. Párosával lassút tánczolnak ezt énekelve: »Fehér lilomszál, ugorj a Tiszába, Tiszából Dunába; mosakodjál is meg a Szőlősi udvarán, minden kislány dobosán. Annak adjuk a lányt, ki felköti a gatyát. Addig a házamból ki nem mék, míg a négy szál gyertya el nem ég, mikor a negyedik földig ég, akkor tudom rózsám, hogy kimék.« Ekkor a középen álló leányt fiú váltja fel s a tánczot újra kezdik.
A legények és leányok mulatságai a vasár- és ünnepnapi kocsmai tánczban merülnek ki. Csak szórványosan tartanak még kukoriczafosztást, melyen a fiatalság dalol, csak itt-ott czicza-maczáznak s labdáznak még lányok és legények vasárnapi délutánokon s csak Törzsudvarnokon szokás még, hogy télen minden este más-más háznál összegyülekeznek a leányok és legények és tíz óráig dalolnak, tréfálkoznak. S azalatt a leányok varrnak, kötnek, horgolnak és nagyon ritkán fonnak. A fonókának többé se híre, se hamva.
Búcsú.
A magyarnak a helyi ünnepe a búcsú. Ezt mindenütt megtartják. Minden ház megtelik vendéggel, a közel vidéken lakó rokonokkal, kiket gazdagon megvendégelnek és az egész falu teli zeneszóval.
Ünnepi szokások.
A családias bensőség, a családias szeretet meg-megújulása a karácsonyi ünnep. Van csillag- és betlehem-járás. A betlehemesek, Sándoregyházán, tizenegyen vannak: a király és szolgája, József és Mária és egy angyal, négy pásztor, a gazda és az ételhordó. A királynak koronája van, rajta magyar ruha és kard, szolgái szintén magyar ruhában, József sarkantyút, az angyal hosszú, fehér inget visel, vállán keresztül övéig széles szalaggal díszítve. Kezében fakard, melynek végére czitrom van tűzve. A pásztorok és a gazda subában vannak és ismert pásztordalokat énekelnek. Vízkeresztkor a három királyok járnak, piros süvegű, festett arczú gyerekek, a szokásos mondókákkal.
147A husvéti locsolás is dívik, piros pünkösd ünnepén pedig a fiatalság délután, vecsernye után, kocsma-tánczra megy, vagy itt-ott a réten »czicza-maczáz«-nak és »csiga ide párom«-ot játszanak.
A temetés.
A halottas háznál este összejönnek a rokonok, a szomszédok és az ismerősök virrasztóra. Imádkoznak, énekelnek s csak hajnal felé oszladoznak. Idősebb halottnál a szomszédok a halottvivők, kik a hantolást is végzik. A leányhalottat legény- s a legényhalottat leány-barátai viszik vállon a temetőbe. A menetet a leányok kibontott hajjal kísérik a gyász jeléül, a legények pedig kalapra tűzött bokrétával s mellre akasztott kendővel. Temetés után a halottas ház népe a meghívottakkal visszatér a halottas házhoz, torra. Betérvén az udvarra, az utczaajtó előtt elhelyezett tálban megmossák kezüket, majd asztalhoz ülnek, szíves kinálgatás mellett falatoznak s lassanként megindul a poharazás. Majd beszédessé válnak a vendégek, adomáznak, még az asszonyok is tódítják a szót a kánai menyegzőről, a két jó öregről s a szép Zsuzsannáról hajnalpírkadásig.
Babonák.
Ha valaki elmebeteg lesz, azt mondják, hogy haragosa megrontotta. Ugyanezt mondják az asszonyok, ha nem jól kel a csirke, a liba a tojásból, és ebben erősen hisznek. Pénteken munkát nem szeretnek kezdeni; aratáskor, hogy ne pénteken kezdjék, csütörtökön este nehány keresztet vágnak. Lucza napján semmit kiadni és a kemenczéhez idegennek hozzányúlni nem szabad, mert nem lesz csirke. Ha szent Iván estéjén tüzet ugrálnak, akkor nem lesz bolha. Ha Szentgyörgynap előtt zeng az ég, gurulni kell; aki ezt teszi, nem lesz hátfájós. Karácsony szent éjszakáján, beharangozáskor az eladó leány párnája alá férfinadrágot, tükröt és fésűt tesz s reggel a tükörben meglátja jövendőbelijét.
Nagyszombaton a harangok megszólalásakor a férgek elűzhetők a háztól »Férgek, poczkok és egerek tisztuljatok, takarodjatok oda, a hol először látjátok a kéményt füstölni. Menjetek N. (a szomszédos uraság) földjére, ott lesz mit ennetek«. E szavak elmondása után a férgek eltakarodnak.
A nagypénteken sült kis czipót a padláson tartják jövő nagypéntekig, a mi a házat tűztől és villám-beütéstől megvédi. Szentgyörgynapján hajnalban lepedőt húznak a harmatos fűben, hogy a tej fölös legyen. Harmatot szed az aprójószág ivóvizébe, hogy el ne pusztuljon. Lopott szalmára elültetett tyúk minden tojást kikölt. Ha a padlásra koldusbotot tesznek, a galambok megszoknak. Ha a kis gyermek nem jár, koldusbottal a talpára vernek. A vett malaczot pénteken viszi el az új gazdája. A befogandó koczát hátvást kell az ólba tenni, mert különben nem lesz jó hízó. Zöldségvetéskor nem szabad beszélni, mert különben rosszúl kél. A dohánypalántát mindig szidni kell, mert csak úgy fejlődik erőteljesen. Dinnyét felöntőből kell vetni, mert csak így lesz akkora, mint a felöntő.
A ki mindig ballábbal lép le ágyáról, nem ismer fogfájást. Villámsújtott fa forgácsa szintén orvosság fogfájás ellen. A kinek Szentantaltüze van, arra három Antal nevű csihol, s azonnal meggyógyul.
Ha valaki megijed, ólmot öntenek, és ha az arra öntött vízből iszik és szíve táját megmossák, meggyógyul. Villámcsapás ellen szentelt barka-égetés szolgál.
A »babvetés«. Negyvenegy szem babból vagy kukoriczából jövőt jósolnak akként, hogy a jósoló a 41 szemet hármasával háromszor szétosztja, miközben mondogatja: essék ötre: örömre, essék hatra: haragra, essék hétre: szerencsére - és a maradványból jósol.
Közmondások.
Torontáltordán a következő mondások járják. Ügyít, mint Pili kis lánya. (Pilit kérdezték, hogy mit csinál a nehány napos csecsemője? Mire ő büszkén felelte: már ügyít az apjára, - kezdi apját észrevenni.) Bekapta, mint Bukosza a rétest. (Forrón). Beszorította, mint Csipa a bort. (Kétakónyi bort egyakós hordóba, azaz megitta). Elzavarta, mint Pósa a tücsköket. (Cselédjeit beküldte a dohányföldbe, hogy hajtsák ki a tücsköket s ezek megcselekedték.) Villog, mint Kónya a horoggal (A horgot óvatosan, körül tekintgetve vitte el.) Ördögé, mint Lippai huszasa. (A templom perselybe tévedésből huszast tett s mikor észre vette, így szólt: »Az ördögé már«.) Törökkanizsán szokták mondani: »Nehéz élő fának dültét várni«. (Valamit kivárni, megérni). »Majd elválik, mire virágzik« (hogy mi lesz belőle). »Evezővel kapálták ennek a bornak a gyökerit« (vízzel töltötték fel a bort).
148Népdal.
Sándoregyházán helyi népdalt is énekelnek:
Bukovina, mit vétettem,
Hogy én benned nem élhettem.
Hazám, hazám, édes hazám,
Bárcsak határod láthatnám.
Látom füstjét, de csak alig,
Hogy az égen feketéllik.
De ha ezt az erdőt levághatnám,
A hazámat megláthatnám,
Ezt az erdőt le sem vágom.
Hadikfalvát0 meg sem látom.
Gúnyszavak.
Ürményházán a németet csóglinak, haniklinek, petákosnak, a románt mócznak, medvének hívják. Sándoregyházán a cseteri, csiszla, gudu, huláj és hurka a gúnynevek. A lukácsfalviakat gányóknak nevezik. Kiszomborban »csecse« az, a ki kis korában igen szép és kedves volt, »veréb«-nek azt nevezik, a ki mindennek a könnyebb végét szereti fogni, »csuszá«-nak azt gúnyolják, a ki nagyon szerette a túrós csuszát. Hertelendyfalván ezek a gúnynevek: csócsa, görbe, sánta, döcs, bogos, bucsi, czupák, kancsár, rozsda, bori és redecs. Törökkanizsán is egyéni erények vagy hibák a mellék- vagy gúnynevek: »kurucz« (heves, kemény), »aranykörmű« (dolga után gyarapodó), »beránti« (mindenkit megcsal), »pulyka« (mérges, vörös hajú) »csevejde« (aljas).
Állatnevek.
A magyar nép lovát, tehenét, igavonó marháját beczézgeti, simogatja, »jószágom«-nak, »vagyonom«-nak nevezi. Nagy szeretettel gondozza, őrzi őket, mint olyanokat, »kik« a kenyérkeresetben nagy segítségére vannak. El is halmozza őket beczéző, díszítő nevekkel.
Lovait kedvelt férfi és női neveken szólítja: Jancsi, Pista, Sári, Rózsi, Julcsa stb. neveken, majd színükről Sárga, Szürke, Fakó, Deres és Kesely neveket ad nekik. Erkölcsös és tüzes voltuk szerint Büszke és Tüzes, Kurázs, Tatár és Villám nevekkel illeti. Szikra, Bársony és Ráró lónevek a betyár romantikából lettek a nép előtt kedveltek.
A marhával már az asszony is foglalkozik. Tehénnel és ökörnél a dédelgető nevek egész sorával találkozunk, ezek: Drága, Virág, Rúzsa, Riska, Borcsa, Klári, Gyöngyös, Röndös, Jámbor, Bimbó és Czifra; Csákó és Daru.
Nyelvjárás.
A magyar nép nyelvének jellemzésére álljanak itt a következő párbeszédek. Hun vót ke, koma? Szögedébe vótam. Mit csinát kend ott? A bornyut vittem eladni, de bánom, hogy elvittem, mert idehaza jobban kérte a kupecz. Hogy adta kee? Hetvenkét krajczárér kilóját. Vót-e sok a piaczon? Nem igen sok vót, de a hentesek össze vótak beszéve, oszt úgy vették, a hogy űk akarták. Na isten ágya meg keedet, koma! Isten ágya meg keedet is. Hun vótál Panna? Hajmát gyuggatni. Mi a napszám? Két korona. Kinél vótál napszámon? Iván bácsinál. Van-e még sok gyuggatni való? Van még ekkevés, még a héten megteszi. (Porgány).
Hékám, gyék kend már haza. Így hívja haza a rábéi nő férjét. Jó napot! Adjon isten. No mire végzik? Hát csak dógozgatnánk. Hallották már kentök a Pista dógát? Tennap vótak törvénybe, oszt ű fizeti az egész kőccségöt, mög az orvost is. Már csak nem jó dolog, hogy egytestvérök, oszt nem túdnak összeférni. (Pusztakeresztúr).
Hun vóték kend? Halli kend! Gyík kend már haza! Ögyvezűl maradtam. (Felsőmuzslya).
Pista bácsi halli kend? Dajkám (nagyanya) aszondi, hogy édösapám nem biri eladni a Czifrát (tehén vagy ökör). Mé, te András? Hát a göröngytű megfájult a lába, oszt ettű szapasztott. Maj jóra gyün a, csak étesd, mög itasd idejibe, a fájós körmire mög csináj borigatásokat. (Magyarcsernye.).
Halli kee hé, megkapálták mán keetök a dohánt? Még nem, mer há Jóska báéknak segítöttünk elsőbbet. (Oroszlámos.)
Gyere estvére minálunk, koma. Minek no? Úgy kéványa az édes szülém. Ne játsz avval a késvel, mert megvágod az ujjadat. ( Hertelendyfalva.)
A magyar nép nyelvének jellemzéséül álljon itt a legújabb telepítésnek, Sándoregyházának tájszólása köréből a következő rövid parancsolat. Te, Están! hozd ki anyádnak a papucsot, nekem a kaflantyut, oszt a zsidóhol méssz és 151veszel négy pézért pacskát, egy liter pakurát és háromér nádmézet. De előbb hajtsd ki a szomszédék égbekiáltóját, kösd meg az éjjeli bátort és hívd be a lesbeteget. Azután mégy, de siess, mert megpaczilod velem.
Ennek során a nálunk ismeretlen szavak értelme: papucs = czipő, lantyu = papucs, pacska = dohány, pakura = petroleum, nádméz = czukor, égbekiáltó = kakas, éjjeli bátor = kutya, lesbeteg = macska és megpaczilod velem = megjárod velem.
Ilyenek még: csutika = csutka, kocsán - kukoriczaszár, móriska = búzarosta, pitán = málé, gurászta = zsendicze, vigyázkodik = ácsorog, terebúza = kukoricza, bosztám = tök, tikacs = kötött czipő, karincza = kötő; ribancz = rongy, éveg = üveg, herget = mérgesít, téglázó = vasaló, ódalibolond = nyul, unyan-aminyen = olyan-amilyen, mű = mi.
***
Torontálmegyei népvislet. - 1. és 2. Magyarok. 3. és 4. Németek.
Bánlaki oláhok.
»Zsok« oláh táncz.
Németek.
A mai torontáli németek betelepedéséről és elhelyezkedéséről a községeknél és a történelmi résznél bőven van szó. Itt csak néprajzi sajátságaikat kívánjuk ismertetni.
Számra a németek, az 1910. évi népszámlálás adatai szerint, a vármegyében a második helyen állanak és alig néhány ezerrel vannak kevesebben a szerbeknél. Legtömegesebben a megye éjszaki részén, az úgynevezett »Had«-on (Heide) laknak, de többé-kevésbé vegyülten a másajkú lakossággal, el vannak terjedve az egész vármegyében. Összesen 67 helységben ők adják a lakosság többségét, sőt négy község, névszerint: Kisjécsa, Kisősz (Gottlob), Dócz (Dolácz) és Ferenczhalom (Franzfeld) tiszta német, s a másajkúak együttesen az összlakosság 10%-át sem érik el.
Általában megállapítható, hogy a németek, ott, a hol magyar községekben vannak kisebbségben: szokásaikban, viseletükben és nyelvben csakhamar megmagyarosodnak, sőt többnyire teljesen be is olvadnak a magyarságba. Ellenben szerb, román vagy más, nyelvű községekben, mint legcsekélyebb kisebbség is megtartják faji jellegüket, ha még oly tökéletesen tanulják is meg azok nyelvét. Legfeljebb a saját nyelvükbe felvett egyes idegen kifejezések árulják el némileg a sűrű közvetetlen érintkezést. Mint többség pedig a németek aszimiláló képessége oly nagy, hogy velük szemben bármely másajkú, különösen a súlytalan kisebbség, csakhamar teljesen elnémetesedik.
Vallásukra nézve a torontáli németek, az egy Ferenczhalom községen kívül, a melynél lakosai evangélikusok, kizárólag római katholikusok, Ferenczhalmon az evangélikusok között sok a nazarénus is.
Egyéni vonások.
Termetük többnyire középmagas, középerős, nem ritka azonban közöttük a magas alak sem, pl. Zsombolyán, Máriaföldén és általában a Hádon (Heide) különösen féltünő a magas termetű nők nagy száma. Hajuk színe különböző. Túlnyomó a barna, de van fekete és szőke is. Ép oly különböző a szembogár színe: többnyire barna; ritkábban fekete, kék vagy szürke.
Építkezés.
A német falut már kívülről meg lehet ismerni szabályos, tágas utczáiról s szép, nagy házairól. A házak fala régebben épülteknél mindenütt, de a megye déli részén még az újonnan épülteknél is, túlnyomóan vert földből vagy vályogból van. Ujabban azonban sok helyt, különösen a hádi községekben, jobb módú gazda már csak égetett téglából, vagy legalább téglával és vályoggal vegyest építi fel a házát.
Régebben rőzsét, nádat, kenderszárat kötöttek gyékénynyel erős rudakra vérteleknek, melyet aztán minden diszítés nélkül betapasztottak sárral. Ugyanily módon használtak régente zsupszalmát, kenderszárat, majd nádat, zsindelyt fedőanyagul; ma azonban többnyire már csak cseréppel fedik házaikat.
A háztelkek alakja, különösen az eredeti német telepes községekben szabályos téglalap. A telek területe rendszerint igen nagy és rajta a főépület a melléképületekkel következőleg van elhelyezve. A telek hosszában az egyik szélén, többnyire a bejárattól jobbra, a lakóház és ennek fedele alatt először az utczai szoba (Stup = Stube), aztán a konyha (Kich, Kuchl = Küche), mellette egy második szoba (Zimmer, Kammer = hátsó szoba), majd az éléskamra (Speisz), továbbá a lóistálló és végül a tehénistálló. Ezek előtt húzódik a nyílt folyosó, téglából épült vagy fából készült oszlopokkal. A kamra alatt pincze s mellette ugyancsak a folyósóból a padlásra vezető lépcső.
152A főépület végén külön, rendszerint lejtős fedél alatt tágas kocsiszínt s még hátrább, esetleg az istállóval szemben, a telek másik szélén, az ólak, a kukoriczagóré, melyet Kotarkának és Hambárnak is neveznek. Elül az udvarban rendszerint gémeskút van vályúval s a mellett pocsolyaszerű sekély vizesgödör (Pudl) az aprójószág számára. Az udvar hátsó részében a szérű (Trettplatz, der Tenn die Tenne helyett), oldalt a széna, szalma, pelyva és kukoriczaszárkazlak, valamint az istállók mögött a trágyadomb és ennek közelében árnyékszék. Az udvar lábjában deszka- vagy léczkerítéssel, néhol még vertfallal elzárt tágas házikert, részben gyümölcs-, szőlő-, zöldséges, virágos és herés kert.
Külön úgynevezett virágoskertet (Blumegärtl) az udvari bejárónál ritkán találni és tornáczot is csak igen kevés helyen látni.
A ház külső falán az építő, a tulajdonos, némely községben mindkét házastárs nevét szokta feltüntetni, valamint az építés évszámát és különféle díszítményt is alkalmaznak, ilyeneket: Isten szemét, koronát, csillagot, keresztet, Szent Flórián szobrát stb. Többnyire fehérre meszelik, de az alját rendszerint kékre vagy sötétbarnára festik. A kapu rendesen deszkából vagy léczből van.
Ruházkodás.
A földmívesnép ruházkodása az egyes vidékek és községek szerint nagyon elütő, különösen a nőknél. A 30-40 évvel ezelőtt általánosan divatban volt férfi viselet, az úgynevezett »blooes Gwvand« (sötétkék posztóból készült, magyar szabású nadrág, pitykés gombú mellény és rövid, szorosan álló kabát) ma már alig látható. Mindenfelé pantallót viselnek, melyet slutnak, hosz-nak, hooznak, traccsnak vagy buxnak neveznek; a mellénynek általánosan »Leibl« a neve, a kabáté »Jankl« vagy néhol Rock. A jobbmódú gazdák nagyobb községben, különösen a Hádon, az úri osztályhoz hasonlóan, finomabb gyapjúszövetből mérték után csináltatják ruhájukat a változó divat szerint. A szegényebb vagy nem annyira divatszerűen ruházkodó földmívesek olcsóbb gyapotból, nyáron mosható szövetből, mérték után készíttetik öltözeteiket vagy készen veszik. Leginkább a sötét színt szeretik, néhol a szürkét is. Télen ezek a szegényebb sorsúak csak melegebb fajta ruhát, inkább csak melegebb alsóruhát viselnek, míg a tehetősebbek a téli kabátot használják. Subát, gubát, szűrt, köpenyt vagy bundát csak utazáskor vagy vadászaton hordanak. A férfiak ruháján dísz vagy kivarrás nincsen. Lábbelinek ma már leginkább czipőt viselnek; csizmát (svábul: csisme) csak hidegebb esős időben, a munkánál. Szárazabb időben télen is inkább bőrpapucsban (slappe) és fehér gyapjúharisnyában járnak. A régebben általánosan viselt téli sapka is jobbára kiment a divatból. Általánosan télen is kalapot hordanak minden különös divat nélkül. Esőernyőt már a legszegényebb ember házában is találni.
Arczukat azelőtt símára beretválták, újabban már majdnem általános a bajuszviselet.
A nők, különösen a hajadonok ünnepi ruházkodásában az utóbbi időben, mint már fönnebb jeleztük, az egyes községekben nagy változások történtek. A hajadonok még 25-30 évvel ezelőtt szinte egyformán erősen kikeményített s kivasalt fehér, esetleg virágos szoknyában jártak, melyet egész rakás, ugyancsak keményre kivasalt alsószoknya feszített ki krinolinszerűen, továbbá kurta fűzőhöz hasonló, rendesen sötétszínű pruszlit (Leibl), ezenfelül különféle színű, rendesen virágozott selyemkendőt, melynek két ágát elül keresztbe, hátul a derékon bogba kötötték. Az ingujj csak a könyökig ért és a felkarhoz szorosan hozzásímult. Ezt az öltözetet kiegészítette egy selyemből vagy atlaszból készült kötény, finomabb fehér harisnya és bársony-czipő, a nyakon ezüstláncz kis kereszttel (Herrgott). Gyűrű is kellett és a szegényebbek közűl legtöbben talán csak valami drótból vagy sárgarézből való gyűrűt viseltek, melyet a rongyszedő zsidótól (Fetzejud) cseréltek be. A fülbevaló azonban rendszerint aranyból vagy ezüstből volt. Hajukat vastag fonatban tűzték fel sisaktaréjhoz hasonlóan, némileg kiálló, félkörbe hajlított barna fésűvel.
Ezt a viseletet fiatal lányoknál helylyel-közzel, különösen kisebb, a vasúttól és városoktól messzebb fekvő falvakon még most is látni. Sok helyütt azonban, ha nem is úrinők divatja szerint, de mégis újszerűbb szövetekből készült szoknya- és blúzfélét viselnek. Így pl. Zsombolyán és a zsombolyai divatot többé-kevésbé utánzó szomszédos községekben, már az úrinők ruhájához hasonló szabású ruhákat viselnek a jobbmódú gazdák leányai és a fiatal asszonyok. Itt az ünneplő ruhát selyem-, bársony-, batiszt-, plüs vagy lüszterkelméből, a mindennapit rendszerint 153mosókelméből, ritkábban kékfestésűből készítik. Szeretik a piros és világoskék színt, de gyakran látni fehér, sárga, drap és krémszínűt is. Ruhájukat csipkével, pántlikával czifrázzák, de a czifrázatot takarékosan, inkább csak dísznek alkalmazzák. A fiatalabb gazdasszonyok általában már az úri osztálybeli hölgyek divatjához hasonlóan öltözködnek. Napernyőt, finomabb esernyőt, keztyűt használnak, csak épen kalapot nem viselnek, hanem az asszonyok régi szokás szerint selyemkendővel kötik be fejöket, a hajadonok pedig, egyébként úri divatos ruházkodás mellett is, a régi, már imént emlitett mód szerint tűzik fel hajukat és hajadonfővel járnak. Az éltesebb asszonyok jobbadán a régi módhoz hasonlóan öltözködnek, sőt némely helyütt, pl. Őscsanádon vagy Ferenczhalmon, csaknem mindenben a ruházkodás régi módja dívik.
Táplálkozás.
A német földmíves ízletes, erőteljes tápláló ételekkel él, különösen munka idején. Külseje is mutatja jól tápláltságát. A rendes, valamirevaló ebédhez tartozik a húsleves, főzelék disznóhussal vagy kolbászszal és zsirban sült tészta (Pannekuche). Pénteken bőjti leves és főtt tészta az eledelük. Tavaszszal és őszszel csak este esznek főtt ételt, napközben füstölt húst, sonkát, szalonnát, túrót, tejet fogyasztanak és hozzá maguk sütötte kitünő búzakenyeret. Ünnepkor ebédjök húsleves (marha-, vagy tyúkleves), pecsenye és rétes vagy más tésztafélék. Kalácsot (Kuche) minden ünnepre sütnek. A reggeli majdnem kivétel nélkül mindenütt és mindennap kávé. Otthon rendesen csak az iszik bort, a kinek saját termése van, csak kivételesen, aratás idején, vagy a búcsú napján, esetleg valami családi ünnep alkalmából vásárolnak bort az ebédhez.
Házasság.
A mi németjeink meglehetős későn alapítanak családot. A legények többnyire csak a katonai szolgálat tejesítése után, tehát rendszerint 23-26 éves korukban szoktak nősülni. A leányok leginkább 18 éves korban mennek férjhez és csak kivételképen korábban is.
A szerelemből való házasságok a németeknél, valamint általában más fajbeli földmívelőknél is ritkák. A házasuló férfi többnyire saját vagyoni viszonyaira való figyelemmel és más anyagi tekintetek mérlegelésével választ menyasszonyt. Legtöbb esetben nem a fiatalok ízlése irányítja a választás dolgát, hanem a szülők számító esze, különösen a jobbmóduaknál akkor, ha a fiú átveszi a gazdaságot s kénytelen lesz a szülőket, meg a többi gyermekeket anyagilag kielégíteni. Viszont a leányos apa is megfelelő ellenértékű vagyont keres leendő vejénél. Ily házasságokat rendesen ismerősök, rokonok ajánlására kötnek.
A fiú atyja, esetleg keresztapja vagy más közvetítő, ellátogat a kiszemelt leány szülőházába s ott eleinte valamely ürügy alatt egészen más dolgokról folyik a beszélgetés, míg végre a látogatók kerülő utakon reátérnek a tulajdonképeni czélra. Azután elkezdődnek a tárgyalások a hozományra nézve, esetleg megszakadnak s máskor újból felvétetnek. Ha minden rendben van és végleg megegyeznek, megtartják a kézfogót (Verlobung, Handstreich).
A fiatalok a két násznagygyal együtt ünnepi ruhában a menyasszony szülőházából elindulva, az anyakönyvvezetőhez mennek és innen a lelkészhez, a hol a bejegyzés megtörténik. Az anyakönyvi s lelkészi hivataltól való visszaérkezésük után, a menyasszony házában ünnepi vacsora szokott lenni, melyre azonban csak a legközelebbi rokonok hivatalosak. Alkalmi mondókák vagy formaságok ilyenkor nincsenek. Ferenczhalmon régi szokás a »Handgeld« (foglaló) adása. Eljegyzés után ugyanis a vőlegény csokrok, szallagok s effélék beszerzése czímén pénzt (5-20 koronát) ad a menyasszonynak. A hozomány tárgyában rendesen szerződést kötnek. Végül megállapítják a lakodalom napját s körűlményeit.
A lakodalmi ünnepet (Hochzeit, Ehretaach) a jobbmóduaknál dús vendégséggel szokták megűlni. Némely esetben 200-300 vendég hivatalos. A meghívást rendesen a vőfélyek, a mátkapár férfitestvérei, vagy rokonai szokták teljesíteni. Színes szalagokból készült karikafogón függő boros palaczkkal a kezükben, többnyire rozmaringszállal a gomblyukban, néhol feldíszített kalappal, ketten-ketten mennek el a meghivandókhoz s ott rendszerint a következő, vagy ehhez hasonló mondókával adják elő megbízásukat:
«Wir sind geschickt von Vater und Mutter, von Braut und Bräutigam, Ihr collt am .... im Hause des N. N, erscheinen.« A közeli rokonoknak és az úriosztályhoz tartozóknak nem mondják meg, hanem a távolabb eső atyafiakat figyelmeztetik, hogy hány pár evőeszközt vigyenek magukkal; a szerint, hogy hány családtagot hívnak meg, krétával az ajtóra fel is jegyzik: pl, »két villa, két kés, 154két kanál«. A lakodalom napján indul a nászmenet a templomba. Némely helyütt még most is dívik az a szokás, hogy a násznépet puska- és pisztolylövésekkel üdvözlik az egyes udvarokból, a merre a menet halad. Előbb persze az anyakönyvi hivatalba mennek. Némelyek azonban már néhány órával előbb megkötik itt a házasságot az anyakönyvvezetőnél, hogy azután később a násznép díszmenete egyenest a templomba indulhasson. Pusztán az anyakönyvi hivatalban való házasságkötéssel nem érik be sehol. Esküvő után a lakodalmas házba vonulnak, ott sorra üdvözlik az új párt, mely legtöbb helyen a bejáró szoba ajtaja előtt egymással szemközt állva fogadja a nekik szóló szerencsekívánatokat. A legtöbb helyen minden vendég ajándékot visz az új házasoknak. A régibb szokásokat, mint a menyasszony-tánczot, a menyasszony papucsának elárverezését, ma már mindenütt elhanyagolják. A lakodalom nagyon sokszor vigan szokott lefolyni. Másnap reggel kurjongatva járják be az utczákat, be-betérnek egy ismerőshöz, ott egyet tánczolnak, isznak s azután tovább mennek. Néha csak egy szál muzsikussal rójják az utczát és ők verik a taktust seprűnyéllel, sodrófával, kinek a mi épen az elinduláskor a keze ügyébe akad. Felmaskarázzák magukat lepedővel, ágyterítővel, rongyos kendőkkel stb. szóval valóságos farsangi felvonulást rendeznek. De ezt a lármás szokást ma már mindinkább ritkábban követik.
A keresztelő.
A keresztelést, ha csak lehet, a legtöbb helyen vasárnapra halasztják. A keresztszülőket többnyire a rokonság közül választják és minden gyermeknél mást kérnek fel keresztatyának (Path vagy Päther) és keresztanyának (Good vagy Godl). Keresztelés után a keresztszülők hazamenet czukrot osztogatnak az ismerősöknek és a gyermekeknek, ezzel is kifejezve ama kívánságukat, hogy a megkereszteltnek édes legyen az élete.
A gyermekágyas asszonyt sorban látogatják a rokonok és gratulálnak neki. Az elsőszülöttnél rendesen nagyobbszerű keresztelő-lakomát (Kindschenk) csapnak, de a többinél már csak a komákat vendégelik meg. A gyermekágyas asszony néhány napon át a komától és komaasszonytól bőséges élelmezést kap, annyit, hogy akár az egész család jóllakhatik belőle. A gyermeket rendesen a keresztszülők nevén keresztelik. Kedvelt nevük: Hans (János), Kloos (Miklós), Matz (Mátyás), Szepp (József), Pit (Péter), Jakab, Nancsi (Anna), Mári, Lissz (Erzsébet), Waavi v. Bewi (Borbála), Évi, Susi stb. - Karácsonykor és húsvétkor a keresztszülők ajándékot adnak a keresztgyermekeknek, a kisebbeknek mézeskalácsot, süteményt, diót, almát, piros tojást a nagyobbaknak pénzt.
A gyermekek kedveltebb játékai: kora tavaszszal a babozás, gombozás, golyózás, majd később a lapdázás, magánosan és társaságban. A sárkányeregetést is nagyon szeretik. A gyermekélet szokásaihoz tartoznak az alakoskodások, a mikor csoportokra oszolva, jelmezes ruhában, különféle mondókák előadásával járnak házról-házra a faluban.
Egyébként szokásban van a húsvéti öntözés is, bár nem oly módon mint rég, mikor csöbör-vízzel öntötték le a leányokat.
Pünkösdkor már csak itt-ott szokás a későnkelőket néhány öltéssel az ágyneműhöz odavarrni. A májusfa állítása is lassanként kimegy a divatból.
Búcsú.
Legkedvesebb mulatsága németjeinknek a búcsú (Kerweich), melyet minden évben a templomszentelés emlékére tartanak, október vagy november hó valamelyik vasárnapján és folytatólag az utána következő hétfőn meg kedden. Már egy héttel előbb az egész faluban nagy a sürgés-forgás. Minden házban meszelnek, súrolnak, mosnak, vasalnak, sütnek-főznek. A szomszéd községekből seregesen érkező vendégeket legnagyobb örömmel fogadják és látják el minden jóval. A fiatalság már a búcsú vasárnapja előtti napon felállítja a főtéren, esetleg a templom vagy községháza előtt, a búcsúfát (Kerweichbám).
Az első ünnepnap délelőttjén zeneszóval bejárják az egész helységet és délután elárverezik a rozmarin-csokrot (Kerweichstrausz). A búcsúfának a végén egy zöld ág van, teleaggatva szalagokkal, színes kendőkkel. Van rajta még egy új kalap és egy üveg bor. A legények mindenikének kalapját az illető által kiválasztott leány (Kerweichmensch) tartozik bokrétával, szalagokkal diszíteni. Az a kalapdiszítőnek kiválasztott leány lesz a három napon át az illető legény tánczosnője és - ha Isten is úgy akarja, - majdan hitvestársa. A rozmaringos csokor árát néha 1000 koronán felülre is felverik. Ha a legtöbbet igérő a rendező társaság tagja, az összegnek csak 1/10 részét fizeti, ellenben a társaságon kívül álló a teljes összeget tartozik lefizetni, a mi már többször előfordúlt.
155A csokorvevő kiváltsága az, hogy az ünnep három napján mindig ő kezdheti meg a tánczot (Vortanz) párjával együtt; tartozik azonban legénytársait a három napon át megvendégelni. Negyedik nap, szerdán délelőtt, kidöntik a búcsúfát és ugyanabba a gödörbe temetik a búcsúfáról a borospalaczkot és a Kertveicht.
Rendes tánczaik: a lassú keringő (Ländler), gyors keringő (Walzer) és a polka (Hupszer, Zepperpolka, Schnellpolka) a tánczhoz való zenét többnyire az úgynevezett »rezes-bandák« szolgáltatják. A különböző fúvó hangszereken kívül a harmonikát is kedvelik.
Mulatságok.
Aratási vagy szüreti külön ünnepségeket, vagy mulatságokat nem rendeznek. Némileg vígan folyik a kukoriczafosztás munkája. Mesélnek és énekelnek mellette. Különösen a nők. Énekeik részint hagyományos régi románczfélék, melyeket talán még bevándorolt őseik hoztak magukkal régi hazájukból, részint egyéb régi népdalok, melyeket jobbára vándor mesterlegények terjesztettek ezen a vidéken. Helylyel-közzel a fiatalabbaktól már magyar szövegű dalokat is hallani. Rendszeresen ápolják németjeink a műéneket is. Alig van község, melyben többnyire népiskolai tanítók vezetésével alakult dalegyesület ne működnék.
A temetés.
Temetés alkalmával külön az illető halott számára készülő búcsuztató, a minő a magyaroknál szokásos, a németeknél egyáltalában nincsen. Csak általános alkalmi gyászdalokat énekelnek. Halotti tort sem tartanak. A szomszédok és rokonok elmennek ugyan a halottas házhoz, a halott mellett virrasztani, de ilyenkor szerény mértékben, inkább csak üdítés vagy erősítés végett fogyasztanak bort vagy pálinkát. Halottaik emlékének kegyelettel áldoznak. A temetőkben a sírboltok és díszes siremlékek nagy számmal láthatók, halottak napján pedig valóságos virágoskert pompájába öltözik.
Jellemző népszokások.
A torontáli földmíves nép egyébként is vallásos, ha ebbeli érzületeinek külső kifejezésében nem is túláradozó. Babonás szokások a mostani német gazda életében teljesen hiányoznak.
A maga és családja becsületére sokat tart. Önérzetes, rátartós az úri osztályhoz tartozókkal, elüljárókkal szemben is. Azonban, ha valamelyik úriember őt házában meglátogatja, megtisztelve érzi magát és ha vendégül jön hozzá, előzékenységgel fogadja.
Nyelvökben a német tájszólás azonban mindmáig megmaradt. Vármegyeszerte a würtembergi tájszólás uralkodik, itt-ott csekély eltéréssel. Eme tájszólásnak az irodalmi nyelvszokástól való jellegzetes eltérését következő, a zsombolyaiak kiejtése szerint leírt mondatok mutatják: - Wu warscht'n?
- Ei, bei mei'm Veddr Kaschpr.
- Was hascht'n dort gmach?
- Ich han gfroot, eb'n uns net kennt morje Perd un Waan leene, for unser Laab hemmfihre. Vagyis érthetőbben: Wo warst du denn? - Ei, bei meinem Vetter (Onkel helyett) Kaspar. - Was hast du dort gemacht - Ich habe ihn gefragt, ob er uns nicht morgen Pferd und Wagen leihen könnte, um unser Laub (Maisstroh) heimzuführen (hemmzuholen).
Életmódjukban nem igénytelenek, szeretik a vagyont, különösen a földet és azért akárhányán közűlük azt az elvet vallván, hogy: »a hol jó dolgom van, ott van az én hazám«, könnyű szívvel odahagyják szülőföldjüket és máshol próbálnak szerencsét. Ha itt nem boldogulnak, Amerikába is áthajóznak.
Családjához a német gazda hűségesen ragaszkodik. Gyermekeiért mindent elkövet, hogy őket jobb viszonyok közé juttassa, mint a minők között ő maga nevelkedett.
Szaporaság.
A német családok gyermekeinek régente közmondásos nagy számát illetőleg azonban az újabb időben sajnálatos hanyatlás mutatkozik, még pedig nem annyira a szegényebb sorsúaknál, hanem ellenkezőleg, épen a tehetősebb földesgazdáknál, kiknél egyrészt talán az asszonyi kényelemszeretet és hiúság, másrészt pedig és főleg a családi vagyon túlságos megoszlása iránt való aggodalom oka az egykének. Hogy ennek ellenére a vármegyebeli németség számszerinti szaporodása mégsem csekélyebb arányú, mint a másajkú lakosságé, főképen annak tulajdonítható, hogy lakása és annak berendezése, egészségi szempontból a többiekéhez képest kedvezőbb, hogy jobban is táplálkoznak, betegség esetén orvoshoz fordulnak, így azután náluk a gyermekhalandóság is sokkal kisebb, mint a többieknél.
156Gyermeknevelés.
A gyermekek nevelését sok családnál még ma is bizonyos fokú hagyományos ridegség jellemzi. Az apa ősi szokás szerint a család feltétlen uralkodója. Szigorúsággal fegyelmezi háza népét s így a gyermek a házban gyöngédebb, kiméletes bánásmódot, szelidebb, ildomosabb érintkezési formákat alig lát és hall. Sohasem hallja, hogy bárki a házban másoktól valamit udvarias modorban kérne, vagy valamiért szíves szavakkal köszönetet mondana. Általában ezt a két szót: »bitte« »danke«, a házbeliek az egymással való érintkezésekben teljességgel mellőzik. És ez a rossz szokás annyira átmegy a gyermek vérébe, hogy azután a házon kívül való érintkezését, az idegenekkel szemben való magatartását nehézkesség és darabosság jellemzi. A gyermekeket már korán kemény munkára szoktatják. A cselédekkel szemben a kényeztetés teljességgel szokatlan, sőt tőlük a gazda munkában és szorgalomban példaadást vár. Egyben azonban, sajnos, a különben szigorú apa és gazda fölöttébb elnéző a fiatalok iránt, a házon kívül való esti szórakozások és a kocsmai tánczmulatságokon való részvételük tekintetében. Sőt arra sem fiúknak, sem a leányoknak külön engedélyt kérniök sem kell. Télen hétköznapokon, valamely szomszédos házban szoktak társasjátékokra gyülekezni, hol azután fiúk és leányok együttesen óraszámra, minden felügyelet nélkül eldévajkodnak, vasárnapokon pedig délután és este éjfélig a kocsmában többnyire ugyancsak a szülők jelenléte nélkül tánczolnak.
Természetes, hogy ennek sokféle kár és baj jár a nyomában. Ma már a tanköteles korbeli gyermekeknek is szabadságukban áll a tánczban való részvétel, régente azonban a kocsmai mulatozás csakis a felserdült ifjúságnak volt megengedve. Igaz, hogy nem egy faluban a helybeli értelmiség tagjai és egyes jobb belátású gazdák, sok jóakarattal azon vannak, hogy ezeket a néprontó kocsmai mulatozásokat megszüntessék és a nép szórakozását helyesebb irányba tereljék és sokat tárgyaltak erről a hatóságok körében, meg a hirlapokban, de eredmény nélkül.
Cselédek.
A cselédek a családbeliekkel egyenlő elbánásban részesülnek, velük együtt egy asztalnál étkeznek. A női cseléd (Maad vagy das Mensch) a gazda leányaival együtt a szobában hál, a férficselédek (grosz és kléne Knecht) a gazda fiaival az istállóban. A nyári szorgos munka idejére a rendes cseléden kívül még többnyire falubeli idénymunkásokat (Sommermann, vagy Schniddermann), meg napszámosokat is fogadnak, kik szintén a családdal együtt étkeznek, de éjszakára rendszerint a saját otthonukba járnak hálni.
A gazdálkodás.
A telkesgazda (Bauer) nagy gondossággal intézkedik és szorgos körültekintéssel gyakorolja a felügyeletet a gazdaságban. Ő maga a nehezebb munka végzésében ma már nem igen vesz részt. Azt a régi közmondást vallja: »E gude Schaffer is méé wert, wi drei schlechti Arweider« (Egy jó intéző többet ér három rossz munkásnál). A német gazda telkét gondos mívelési módja után könnyen meg lehet különböztetni a másajkú kisgazdákétól. Ugyancsak jó rendben tartja gazdasági udvarát, házát. A ház tisztántartása az asszony gondja, ki ebbeli tisztét fáradhatlan szorgalommal végzi és munkája eredményére méltán büszke. Az állattenyésztésben kitünő tevékenységet fejt ki a német gazda, különösen a szép nagy lovakat szereti és bennök gazdasága legfőbb díszét látja. Lovainak a magyar gazdáknál is használatos neveket adja. Turcsi, Kesi, Csilla, Betyár, Sárga, vagy pedig az apaállatok után nevezi el őket: Gidrán, Nonius stb.
A német telkes gazda, mihelyest teheti, gazdaságát átadja a fiának, vagy ha fia nincsen, vejének, ő maga pedig akár 40 éves korában nyugalomba vonul, vagyis életjáradékos (Ausbehalter) lesz, áthurczolkodik az eddigi lakásából a telek másik szélén épült hagyományos kisebbik házába (Kleenhaus) vagy a főépület valamelyik hátsó szobájába. Egyébként az életjáradékos gazdák korántsem töltik idejüket léha henyéléssel, hanem dolgozgatnak a ház körül kertjökben, szőlőjükben és most már nemcsak vasárnap, hanem hétköznap is reggelenként feljárnak templomba misére. Ily életmód mellett a gazdák rendszerint igen magas életkort érnek el.
Műveltség.
A művelődésbeli állapotok rendezettsége tekintetében a németek a vármegyében első helyen állanak. Mindenik községben a lakosok lehetőleg külön községi orvost, állatorvost, gyógyszertárt, póstát igyekeznek - ha kell nagyobb anyagi áldozatok árán is - biztosítani. Az utczák mindenütt be vannak fásítva, legtöbb helyen községi parkot, ligetet láthatni, a házak mellett rendes gyalogjáró 157van, sok községben utczai világítás, néhol már villamos is van. Művelődésbeli haladás iránti kiváló érzékükkel, szorgalmukkal, életmódjukban pedig józanságukkal és takarékosságukkal a magyarságnak és a többi testvérnépeknek sok tekintetben dícséretes és követésre ösztönző példát adnak. Egyébként fejlett értelmiségük és józan gondolkozásuk következtében a torontáli németek minden időkben hűséges polgárai voltak magyar hazájuknak, és ezért a hazafias és hűséges maguktartásáért a multban is mindenkor nagy megbecsülésnek örvendettek.
***
Oláhok.
Az oláh faj középtermetű, köpczös, zömök testalkatokkal vegyesen. Elvétve magastermetű oláhokkal is találkozunk. A haj színe többnyire barna, itt-ott fekete. A szemek szintén barnák, de kis mérvben sárgás és szürke s ritkán kék szemek is fordulnak elő.
A házak fala vertfal és tégla, a vályogfalú házak száma igen csekély. A fedés síma, de itt-ott garádosat is találhatni. A tetőknél túlnyomó az épített csúcsfal, csak itt-ott van ez deszkából. A fedőanyag cserép, vagy nád.
A háztelkek alakja, épületek és mellékhelyiségek elosztása a már bemutatott magyar kisebb gazdák és zsellérek telekberendezéseivel, s házaik külső megjelenésével teljesen azonos. Egyszerű deszkakaput alkalmaznak, azt itt-ott sötétzöldre festik. A megye felső részén zöldre festett rácsos kapuk is fordulnak elő. Gémes kútjuk kávás kerítésű.
Ruházat.
A férfiak ünnepi ruhája fekete posztókabát vagy ujjatlan kivarrott dolmány, fehér gyapjúszövetből, fehér, kivarrott mellény, háziszövésű, fehér gyapjúnadrág. A fiatalabbak rámás vagy síma csizmát, az idősebbek bocskort viselnek ünnepen. Felöltőjük szűr, suba, télen bunda és bekecs (kozsok). Télen juhbőr mellest viselnek. A nők ünnepkor aranynyal hímzett inget, hűvösebb időben s télen bőrmellest, tarka szoknyát s ezen elül kötényt, hátul rojtos katrinczát viselnek. A lányok, menyecskék lábbelijei színes félczipők, fűzős és gombos bársony- és bőrczipők. Az idősebb nők fekete czipőt s télen kozsokot hordanak. Hétköznap az idősebbje, »cipeli de lana«-ban, sajátkészítésű félczipőben, a fiatalabbja tarka papucsban jár. A viselet színes, festői. A fehér gyapjúruhákon tarkaszinű dús zsinórzat van. A bőrruhákon karmazsin irhadísz, bennök tükördarabkák ragyognak. A nők ruhaneműin, ágytakaróin, párnáin tarka és fehér, arany és ezüsthímzés s rajtuk a hatásos áttörések vannak, a szőnyegek és katrinczák balkáni színpompában ragyognak.
Életmód.
Az oláhok vagyonukhoz mérten átlag igen jól élnek. Mutatóba közlünk egy vasárnapi ebédet: baromfi- vagy marhahúsleves, ezek húsa mártással, töltött káposzta, pecsenye, tészta. A nagyobb ünnepeken a vasárnapit kibővítik becsinálttal, vagy paprikással, vagy csibesülttel, palacsintával, vagy más süteménynyel. A bőjtöt szigorúan megtartják.
Házasság.
A leányok legnagyobb része 16-18 éves korában megy férjhez, a legények pedig 18-24 éves korukban házasodnak.
Ha valakinek házasulandó fia van, elmegy a »zsok«-ra, vasárnap és ünnepeken a faluháza és a templom előtt tartani szokott tánczra, s ott kiszemeli a fia számára egy leányt. A leány hajlandóságáról és hozományáról értesülést szerezvén, nehány rokonával s kezében pálinkával telt kulacscsal, a leány szüleinek házába megy, hol az érkezőket a leány a tornáczon kézcsókkal fogadja, ők pedig a leányt pénzzel ajándékozzák meg. A szülők is előkerülnek s koczintás közben betessékelik a vendégeket a szobába, hol kedélyes, kerülgető beszélgetés indul meg: Mit keresnek? Egy megfutamodott üszőt. Azt hallottuk, hogy e házban van .... s így tovább. Majd rátérnek a hozományra. Ebben és az eljegyzés napjában megállapodnak, megállapítják a menyasszonyi foglalót is és hogy milyen ruhadarabokat adjon a vőlegény a menyasszonynak. Mikor a legény atyja a leánynak a »foglalót« átadja, azt mondja néki, hogy »Most már a mienk vagy«. Nagy lakomával tartják meg ezután az eljegyzést.
A lakodalmat megelőző napon a vőlegény és a menyasszony, egy-egy barátja kíséretében, a rokonságot és jóismerősöket meghívja a lakodalomra. A Temes és Maros mentén czifra szőnyeggel takart s virággal díszített, csengős lovon, pálinka kínálás közben, két vőfély hívogatja a vendégeket.
Ugyane napon, napnyugta előtt, czigányzene mellett, kocsin viszi a vőlegény a 158háromfiókos almáriumot a menyasszonyához, itt megrakván a menyasszony ruhájával, viszatér vele, a koszorúsleányok dalai és zeneszó kíséretében.
Az esküvő napján, tíz óra tájban, két külön kocsisorban, feldíszített kocsikon, zeneszóval, kurjongatások között vonul a násznép az anyakönyvvezetőhöz s onnan gyalog a templomba. Az egyik kocsisor élén haladó kocsin a menyasszony ül a két vőfélylyel, a másik sor élén a vőlegény halad a két komával. A templomból kocsin, zeneszóval vonulnak a falu főbb utczáin át a menyasszonyi házhoz, a hol gazdag lakomához ülnek. Majd dal és zeneszó mellett vigadoznak, tánczolnak esti 9-10 óráig, a mikor az ajándékokat említik fel, tréfás megjegyzéseket téve az ajándékozóra s az ajándék beszerzési módjára nézve is.
Ezután viszik haza a menyasszonyt. A vőlegény udvarában a kapu mindkét oldala előtt tűz ég, az udvarban az anyós két gyertyát, egy darab kenyeret és sót ad a menyasszonynak, majd dereka körül vászonszövetet csavarnak s evvel húzzák be a házba, hol folytatják a lakomát, a mulatságot, a tánczot reggelig, a mikor a vőlegény a menyasszonynyal s a vendégekkel a komát hazakíséri. Innen az ifjú párt kísérik haza s rövid táncz után a lakodalmas nép szétoszlik. Másnap az ifjú párnál kárlátó van. Az egész ünnepség alatt a menyasszonyra egy őr (diver) vigyáz, s ez, ha a menyasszony elvész, pénzbírságot fizet.
A keresztelés átlag egyszerű. A gyermekágyas asszonyt a komaasszonya itt is egy hétig ellátja élelemmel s eljár hozzá a gyermeket füröszteni.
Játékok.
A gyermekek játéka: kifutó s várazó labdajáték, sárkány-eresztés, gombozás és tekézés. A fonóka és kukoriczafosztás kiveszőben van. Bőjt időben vasár- és ünnepnap délután a réten labdáznak. Máskor szabad ég alatt a templom és kocsma előtt »zsok«-oznak, díszesen öltözve árgyelánt és csárdásfélét tánczolnak.
Karácsony estéjén a fiúk kolindálni járnak, ablakok alatt énekelnek, a miért alkalmi ajándékot, diót, kalácsot stb. kapnak. És jár a »curka«. Gólyacsőr-félét erősít fejéhez a fiú két falapból, és ezt csattogtatva jár házról-házra.
Szentgyörgy napján van az öntözés.
Halotti tor.
A halotti tor, a »pomána«, legszokásosabb a Tisza-Maros-közben. Pazarlással jár. Ötven-háromszáz koronába kerül ekkor a rokonság, a szomszédok és ismerősök megvendégelése. Itt a pap is megjelenik és beszenteli az ételeket. A vendégeskedés a halott üdvére szolgál s ezt koczintás közben ki is fejezik. Az Al-Dunánál a halott hozzátartozói gyászuk jeléül a temetés végeig hajadonfővel járnak. A halotti tort a temetés estéjén, rá nyolcz napra, egy félév mulva s a temetés évfordulóján tartják meg. Ekkor a szegényeknek is jut bővén.
Babonák, gúnynevek.
Junius 4-én, a buzaérés napján, az asszonyok azért nem dolgoznak, hogy különféle myavalyáktól mentesek legyenek. Augusztus 9-én, Illés napján meg azért, hogy villámcsapás ne érje a községet. Az özvegyen maradt nő üres edényt rázogat, hogy mielőbb férjhez menjen.
A faluban mindenkinek van gúnyneve vagy mellékneve testi hibái, ősei és származási helye után. Farkas az, kinek elődje tolvaj volt. Tök az, kinek elődje a szolgabírónak tököt vitt ajándékba. A Giládról - Gilezán-nak, a Vermesről - Vermesán-nak, az Obadról származottat Obadean-nak nevezik.
Az állatneveket az egymás mellett lakó népfajok egymástól kölcsönözik és vagy megtartják eredeti alakjukban vagy nyelvük sajátságáihoz átidomítják. Az oláhok lovai a magyar nevek mellett Murgu, Linda, Sárgó, Pirku, kutyái pedig Hamidor, Csobán, Kurdu, Lupu és Urszu nevűek.
***
Szerbek.
A szerb faj általában középtermetű, de itt-ott szálas alakok is fordulnak elő közöttük. A haj színe túlnyomólag barna, ilyen a szem színe is. A szőke haj és kék szem ritka náluk.
A szerb leányok átlag 18-20 éves korukban mennek férjhez, a legények a legtöbben ugyane korban nősülnek. Feltűnően kevés azok száma, kik a katonai kötelezettség teljesítése után házasodnak.
Háztipusok.
A háztelkek alakja téglaidom s a rajtuk elhelyezett épületek szerint három tipusra oszthatók. Az első tipushoz tartozik a nagyobb gazdák telke. Ennek a háza homlokával az utczára néz és hosszával bemélyed az udvarba s egy tető alatt van az utczai vagy ünnepi szobával az ünnepi konyha, az ünnepi kis szoba, kamra, széles fedett folyosó, melynek utczára eső végén egy kis szoba van 161állandó lakásul. Utána a telek határvonalába bele van építve a magas kukoriczagóré, mely alatt van a sertésól. Ezzel szemben egy másik épület áll. Homlokával ez is az utczára néz. Hosszában egy fedél alatt van az utczára eső s állandó lakásul szolgáló szoba, utána a konyha, félszer, istálló és szín. Az udvar hátsó részét, a kukoricza-góréval szemben, a termény- és takarmánykazlak foglalják el s ezek előtt van a kút.
Torontálmegyei népviselet. - 1. bolgár leányok. - 2. Szerb házaspár. - 3. és 4. Tótok.
Szerb, oláh és bolgár népviselet. (Grünbaum Vilmos gyűjteményéből.)
A második tipus a kisebb gazdák telke; ez a leggyakoribb. Az egyik hosszoldalán, homlokával az utczára néz a tornáczos ház. Benne az utczára eső tiszta szoba, utána a konyha és lakószoba vannak elhelyezve. A tornácz végében egy kis kamra, majd utána kis távolságra a hombár és a disznó-ól. Ezzel az épületvonallal szemben áll s a telek határára támaszkodva az utczára néz a kukoricza. góré, alatta a disznó-óllal, esetleg lóistálló, félszer és tehénistálló. Az udvar közepén áll a kút, majd szérüskert fejezi azt be, kukoriczaszár-, széna-, szalmaboglyákkal s a trágyadombbal.
A harmadik tipus a zsellértelek. Ezen a ház úgy helyezkedik el, mint az előbbieken. Egy fedél alatt van az utczára néző nagy szoba, mellette a kis szoba, a mivé a folyosó egy része van átalakítva, ezután maga a folyosó, ennek végén a kis kamra; a nagy szoba után van a konyha, ezután az istálló, ezután a nyitott kocsiszín. Itt-ott az istálló a telek másik oldalán van elhelyezve. Az udvar közepén áll a kút. Az udvar mögött, mind a három tipusnál, virágos, zöldséges és takarmánytermő kert egészíti ki a telket (Gyála, Tiszatarros, Baránda).
A házak legnagyobb része vertfalú; újabban azonban téglából és vályogból építik a házak falát és ezek között a téglából épültek a gyakoriabbak.
A házfedelek símák, de mintegy harmadrészben még garádosak. A tetőknél épített csúcsfalakat alkalmaznak s csak kis arányban deszkafalat. A fedőanyag legnagyobb részben cserép, a nádfedél is előfordul.
A fedett folyosók száma előnyben van a nyitott folyosókkal szemben, az előkerteket is kezdik már felkarolni.
A házhomlokzata leginkább fehérre van meszelve és itt-ott világoskék, sárga és világoszöld, virággal telt domború vázákkal díszítve. Újabban a tulajdonos nevét és az építés évét is kirakják a házfalon. Itt-ott különböző állati és emberi alakokkal díszítik a homlokzatot.
A kapuk legnagyobb része ki van festve zöldre, barnára. Itt-ott tégla- s nagy ritkán faoszloppal. Rácsos kapu csak elvétve fordul elő. Mindenütt gémes kút van kávakerítéssel.
Viselet.
A férfiak ünneplő ruhája fekete. A nagyobb gazdák felöltője a mente. Ennek prémes nyakát két nagy ezüstboglár díszíti. Ezeken függ a széles ezüst mentekötőláncz. A boglár és a széles kapcsokból való mentekötő türkiz-, topáz-, rubin és smaragd-utánzatokkal van kirakva. A mentén rózsabimbó vagy mákfejalakú nagy ezüstgombok ragyognak. A boglárok és a mentekötő-lánczok és a gombok a velenczei filigrán-munkával vetekednek, s ezek a mi vidéki kiveszőben levő ötvösiparosainknak a remekei. Gazdagon ki van sujtásozva a fekete mellény, melynek rózsabimbós kis ezüstgombjai sűrűn feszengnek egymás mellett. A nadrág zsinóros. Szárát magas csizma takarja. Ez bokában ránczos, szára pártázott s a párta homlokát bőrrózsa díszíti.
Aranynyal, ezüsttel kihímzett fejkötőben jelenik meg ünnep- és vasárnap a szerb menyecske. Fejkötője aljáról hátul két széles szalag függ le a derékig. A fejkötő alapja fehér, világoskék és rózsaszínű selyem, vagy bordószínű és pávakék bársony. Ezekre leleményes formákban virágmotivumok vannak aranynyal, ezüsttel hímezve, melyekbe itt-ott színes üveglapok vannak befoglalva s apró fémpikkelyek tüzdelve. Megannyi kiváló remeke a szerb népművészetnek.
Virágmotivumok díszítik a menyecskének s leánynak ingujjait is, aranynyal és ezüsttel hímezve. Mellükön ívelt sorokban arany- vagy ezüstpénzek csillognak. Színes selyem-pruszluk (mellényke) övezi derekukat s ugyanilyen szoknya egészíti ki öltözetüket. Lábukon bársonytopánka. Fehérneműiknek szegélye hímzett és horgolt csipkékkel van díszítve. A fehérneműhöz való könnyed, habos és csíkos vászon, az ezeket díszítő arany-, ezüst- és fehérhímzések, horgolások szintén a szerb népművészet magas nívóját hirdetik.
Ilyen a szerb népviselet megjelenése a tiszavidéki szerb medenczében, mely a legrégibb telepítvényekhez tartozik s így századok folyamán sokat símult az őt körülvevő magyar fajhoz, szokásban és viseletben egyaránt.
162Az aldunai szerb nyelvmedenczéhez tartozó szerbeknél a fekete vagy sötétkék kabáttal és mellénynyel megjelenik a fehér és szürke darócznadrág. A fiatalság fehér darócznadrágja ugyancsak ki van színezve, hímezve. A fiatalság sötétkék, sötétvörös és sötétzöld bársonykabátja alatt a mellény világosszínű selyemmel és aranyszállal áttört brokátszövetből van készítve. Ruházatukat opincs (bocskor) egészíti ki. Téli felöltőjük fehér és szürke szűr, suba, ködmön, bekecs és bőrbunda. A fehér- és szürke színű szűr feketével van beszegve, itt-ott kizsinórozva. A bekecs színes applikáczióval, a bunda szép tarka hímzéssel van díszítve. Ilyen gazdag a díszítése a téli bőrmellénynek (grudnyák) is.
A fiatal nők élénk színű s igen tarka, az idősebbek tompa színű ruhát kedvelnek. Hétköznap a leányok és a menyecskék egyszerű kék festésű vászon-, ünnepnapon selyem- és itt-ott nehéz brokátszövésű ruhát viselnek. Kevedobrán a szerb nők az úri nőket utánozzák a divatban és már ernyőt, kalapot és glacé-keztyüt hordanak.
A férfiak ránczos szárú közönséges csizmát viselnek ünnepi alkalmakkor, hétköznap, nyáron papucsot, munkaidőben és télen bocskort. Ünnepkor a leányok és menyecskék sárga és fekete fűzős és gombos bőrczipőt, fehér atlaszczipőt csak a leányok, fekete bőrczipőt csak az asszonyok viselnek; hétköznapokon hímzett bársonypapucsot, munkában bőrpapucsot és bocskort hordanak. A nők a csipkét és a selyempántlikát nagy mértékben alkalmazzák betétül, felsőruhájukon, a blúzon, a derék alján. A fehér és tarka hímzést, horgolást ágyneműiken és alsóruháikon. Itt-ott drága selyemhímzés van a derékon és a szoknyán. Legkedveltebb nyakékük a »szeferine«. Aranypénzfüzér ez, az egész keblet befödi, 8-60 darab nagyobb és kisebb aranyból van összeállítva, a mi egyszersmind viselőjének a hozománya. Újabban fülbevalót és hosszú aranylánczot kezdenek hordani, melyen bros függ, szent képekkel. Férjes nők csak gyűrűt viselnek.
Az aldunai szerb nyelvmedenczében két új lábbeli motivum jelenik meg. Az egyik a férfi téli bocskora, lábszárvédő vörös gyapjúszövettel, a másik a natikácsa; gyapjúfonálból horgolják ezt és az asszonyok hordják.
Építkezés.
A nyelvszigeteken lakó szerbek elég szegényesen élnek. Hétfőn, szerdán és pénteken bőjti ételeket, leveseket, babot, káposztát olajjal, kedden, csütörtökön krumplistésztát, vagy időszaki főzeléket, szombaton főtt tésztát, puliszkát, vasárnap és ünnepnap tyúkhús, ritkán marhahúslevest, birkapaprikást, pecsenyét és sült tésztát esznek (Nagyszentpéter). Másutt kiegészítik még az ünnepi ételt kiszela csorbával és töltött káposztával (szárma).
A tiszavidéki szerb nyelvmedenczében (Gyálától Beodráig) már »jól« élnek. Bőjtkor czibereleves, főzelék, hal, tej, gyümölcs van napirenden. Munkaidőben hetenként négy-öt ízben húst esznek. Nyáron szárnyast, télen füstölt sertéshúst. Marhahúsleves és pecsenye ritkán, karácsonykor, husvétkor és pünkösdkor kerül asztalra. Reggelire szalonna, tej, túró és vöröshagyma járja. Hétköznapi ételek: káposzta, tök, zöld és száraz bab, lencse, borsó, töltött tök és töltött paprika. Külön ünnepi ételek: húsleves, paprikás, pecsenye, hal, kalács, rétes. Legjobban az őszi hónapokban élnek a karácsonyi ünnep bevégeztéig.
Az aldunai torontáli szerb nyelvmedencze népének jellemző életmódját világítja meg a következő két napi ételsorozat. Ferdinándfalván: vasárnap tyúkleves, főzelék, pecsenye, tészta, a hét többi napjain változatlan sorrendben mindig három-három napig egy és ugyanaz az étel hús nélkül, pl. babfőzelék, rántás nélkül, vagy káposzta. Munkaidőben ezekhez néha egy kis szalonna, vagy júhtúró jár. Vacsora puliszka tejjel (hulya), főtt és sült krumpli. Sátoros ünnepeken nagy mennyiségű és különféle húsételt fogyasztanak és még czukrászsütemény is kerül az asztalra. - Tamáslakon télen kétszer, nyáron, különösen mezei munka idejében háromszor, sőt négyszer is esznek naponta. A sertéshúst télen fogyasztják el, szalonnája pedig a mezei munka idejére marad. Téli ételek a bab, burgonya, káposzta, rendesen hús nélkül, a puliszka tejjel, módosabbaknál zsírral, a savanyú paprika és főtt tészta. Vasárnap, ünnepnap baromfi-leves, paprikás vagy pecsenye és sütemény. Nyáron veteményes főzelékek felváltva kerülnek asztalra s kiegészítik azokat uborka, saláta, szalonna, túró és vöröshagyma. A mezei munka idején kétszer, háromszor esznek naponta a mezőn s csak este, otthon, főtt ételt, húsfélét és tésztát.
A karácsonyi és husvéti bőjtöt szigorúan megtartják, csak főzelékkel és sült 163krumplival élnek. A legfőbb táplálék a kenyér, melyet igen nagy mennyiségben fogyasztanak. Legkedveltebb nemzeti ételük a kiszela csorba, savanykás leves, tyúk- vagy bárányhússal. Ünnepi ételek: baromfi-leves, paprikás, baromfi- vagy juhhúsból, szárnyas és marha- vagy sertéspecsenye, hal és sütemény.
Eljegyzés és lakodalom.
A szerb lakodalom a szerb nyelvszigeteken, különösen a németségtől körülvett helységekben, majdnem teljesen színtelen.
A tiszavidéki szerb nyelvmedenczében (Gyálától Beodráig,) a vagyonosabb községekben, a hagyományok teljes színpompában kezdenek elénk lépni. Az aldunai szerb nyelvmedenczében (Melenczétől és Rudnától kezdve Dolováig) pedig teljes pompájában fejlik ki.
Ha a legény tizennyolczadik évét betöltötte, a szülők alkalmas leányt keresnek számára, vásárokon, bucsúkon, vagy olyan alkalmakkor, mikor az ifjúság ünneplőben van s mikor a leányok nyaka tele van aggatva aranypénzzel, a »szeferine«-vel, mely kellő tájékozást ad a leány vagyoni helyzetéről.
Ha fiukhoz illő leányt találtak és olyat, ki a legénynek is tetszik, akkor kocsin a leány szüleihez mennek háztűznézőbe, kikérőbe. Előbb mindennapi, közönséges dologról beszélnek, majd rátérnek a tulajdonképeni tárgyra s a legény atyja kikéri a leányt. Ha a leány szülei beleegyeznek, akkor behívják a leányt, ki a legény szüleinek kezet csókol, ezek pedig megajándékozzák almával, melybe 50, 100, 200 korona értékű aranypénz van rejtve. Néhány nap mulva a leány szülei mennek a legényes házhoz háztűznézőbe. Magukkal hozzák az almát a pénzzel, hogy nem tetszés esetén azt ott hagyják. Kedvező esetben az eljegyzés napját állapítják meg. Az eljegyzés a lelkész lakásán esik meg s utána a leányos háznál szokott lenni az eljegyzési lakoma (prszten), a melyen a legény szülei s rokonságának idősebb tagjai vehetnek részt. E lakomán a legény rokonsága a leány ujjára gyűrűt huz s fejére kis fehér koszorút tesz, továbbá pénzzel és bokrétával ajándékozza meg a leányt, ki a bokrétát eljegyzése jeléül, egész az esküvőig a hajába, vagy a mellére tűzve viseli. Viszont a leány a legény rokonsága valamennyi megjelent tagjának ingeket ajándékoz. Majd kisiet a vendégeknek az udvaron álló kocsijaihoz s a lovakat feldiszíti sávos szerb-vászonnal. Ezeket a leány maga szőtte s maga diszítette hímzésekkel.
Az eljegyzési lakomán nem vehet részt a vőlegény, sőt mi több, a leánykérés napjától kezdve, egész a lakodalomig menyasszonyával nem találkozhatik, mert a találkozás szégyent hozna a leányra.
Néhány nappal a menyegző előtt a szülők és a rokonok újra összejönnek úgynevezett jabukát inni, hogy megállapítsák a házasságkötés napját. Csakhamar túlesnek ezen is, a mit ismét hosszú lakoma követ, mely ének, zene és táncz közben másnap reggelig is eltart. Ezután kiszemelik a vőlegényi násznagyot (kum), a menyasszonyi násznagyot (sztari szvat) és a vőfélyt (dever), kiknek a legfontosabb szerep jut a lakodalomban.
A kum és sztari szvat tanúk az eskünél. A kum korlátlan hatalmú úr a lakodalomban; régente ő nála gyülekezett a lakodalmas nép. A sztari szvat a menyasszony házánál rendelkezik.
A dever szerepe a török időkbe nyúlik vissza. A vőlegény jóbarátjának és híres legénynek kellett lennie, ki az esetleges török támadástól a menyasszonyt meg tudta védeni. Segítői is voltak: »deverszki momei«, a vőfély legényei. Ezek a vőfély vezérlete alatt a támadó törökkel síkra szállottak, mialatt a násznép a hegyekbe menekült, az ott rejtőzködő »ajdukokat« felkereste s segítségükre küldötte. Az esküvő előtt való napon a vőfély lóháton, több társa kíséretében hívja meg a vendégeket. Színes szalagokkal és kendőkkel vannak feldíszítve. Kalapjukon koszorú. A vőfély kezében felpántikázott kulacs, lovának nyaka tele csörgőkkel s egész lovát szerb-vászon takaró fedi. A vőfélyt legényeitől széles, hosszú vőfélykendő (deverszki peskir) különbözteti meg. Ez vállán keresztül mellét átövezi s derekán csokorba kötve bokájáig ér.
A meghivottakat a vőfély megkínálja a kulacsból; ezek a vőlegény egészségére isznak e szavakkal: »Adja Isten, hogy a házasság hosszú életű legyen«. Ezután a vőfélyre és legényeire vállukon keresztül kendőket aggatnak s a kulacsra pántlikát, ajándékul a vőlegény számára.
Esküvő reggelén a vőlegény egyik hozzátartozója kocsin, dudással elmegy a kumért, megkérvén, hogy tisztjének gyakorlása végett kíséretével menjen a vőlegény 164házához. Erre a kum, kocsiján a dudással, ott terem a vőlegényes háznál s a vőlegénynek és vendégeinek kocsisora élén indul a menyasszonyi házhoz.
Ezalatt a menyasszony vendégeivel, a sztari szvat vezetése alatt, kocsikon eléje megy a vőlegény közelgő kocsisorának. A találkozás helyén megtisztelik egymást a magukkal hozott csutorák, kulacsok tartalmával. Majd egybesorakozva, hosszú kocsisorban dudaszó mellett, éneklés és kurjantások közben, felvonulnak a menyasszonyi házhoz.
Ezalatt fájdalmas sírás-rívás között öltöztetik barátnői a menyasszonyt s ríkató tárgyú és dallamú búcsúztatóval teszik fejére a menyasszonyi fátyolt s így adják át a devernek. A fátyolos menyasszonyt a vőfély, ki rendszerint a vőlegény öcscse, a vendégek elé vezeti, fejére tűzi a menyasszonyi koszorút, megcsókolja, a vendégeknek bemutatja és azután vezeti a kocsihoz, az esküvőre. Ez a tisztje a vőfélyt a menyasszony családjának valóságos rokonává avatja.
Erre azután a lakodalmi vendégség hosszú kocsisorral megindul az esküvőre, honnan kerülő úton tér vissza a lakodalmas nép. A vőlegény és menyasszony, vendégeivel együtt a menyasszony házához megy, ott megebédel, poharaz s a fiatalság duda, tambura vagy hegedűszó mellett tánczol három-négy óráig. Ekkor a menyasszony a kummal s az egész nászsereggel kocsira ül, még akkor is, ha a menyasszony és vőlegény háza egymás mellett van s így kísérik a menyasszonyt a vőlegényes házhoz. Ide megérkezve, a kum nem akarja a menyasszonyt a vőlegény apjának kiadni s addig hajtat ki s be az udvaron, mig elő nem hoznak egy borjút vagy bárányt.
Az elővezetett állatnak a fülén egy kis vágást ejt a kum késével, jelezvén ezzel akaratát, hogy ennek pecsenyéje kerüljön a lakodalmas asztalra. Ezután kis fiut hoznak a menyasszonynak, a kit ez megcsókol, háromszor megforgatja a levegőben s e közben körülcsavarja szerb-vászonnal. Csak most száll le a kocsiról, melyről a legény atyja emeli le. Kötényt kötnek eléje, hogy jó gazdasszony legyen. Két hóna alá kenyeret tesznek, hogy a házban mindig legyen kenyér. Két égő gyertyát két kezébe, hogy útja az új otthonban világos, fényes és dicső legyen. Így megrakva s így megáldva, az eléje terített szerb-vásznon lépkedve, tér be új otthonába, a vőlegény házába. És mindezeket a motivumokat a kalmi énekekkel szinezik.
Ezzel megkezdődik a főmulatság, az esti lakoma. Táncz és vigadozás közben reggelig tart. Vacsora után egy tréfához értő legény tréfás szavak kíséretében felmutatja a menyasszonynak és a vőlegénynek adott ajándékokat, azokat lehetőleg lekicsinyelni s az ajándékozókat gyöngéden kigúnyolni igyekszik. Mondókái ilyenek: »Tisztelt kum, sztari szvat és dever, és lakodalmi közönség! Itt van a kezemben egy ajándék N. N.-től, a kiről tudjuk, hogy ilyen-amolyan (gyöngéire kíméletesen czéloz). A menyasszonynak szánta. Viselje hát a menyasszony szerencsével és önérzetesen sokáig, ámen«.
Ezután a menyasszonytáncz következik. A ki a menyasszonynyal tánczol, az pénzt tesz a menyasszony perselyébe.
Éjfél tájban kivezetik a menyasszonyt a másik szobába, hol leteszi a menyasszonyi fátyolt s kontyba kötött kendőben tér vissza.
Kólótáncz, dalolás és tréfálkozás közben éri a hajnal a lakodalmas népet, de véget nem vet a mulatozásnak, folyik az tovább három éjjen, három napon át. Mert másnap van a »pogacsare«. A menyasszonyhoz jönnek vendégségbe a szülei és rokonai. Pogácsával, kalácscsal jól megrakva, újabban itt-ott tortával is. A lakodalom folyamán előforduló kocsikázások, a menyasszony hazavitelének, esetleg a más faluból érkező násznépnek felvonulása mozgalmas, zajos és festői.
A menyasszony a kummal, ha csak lehet, négyes fogatra ül. Ebben és a többi fogatban sallangokkal és pillengőkkel díszített, csörgős hámban ficzánkolnak a formás torontáli tüzes lófajták, melyek szines kokárdáktól ékesen, lakodalmi peskirekkel felkendőzve lépdelnek. A kocsis kalapján, ostornyele végén, a dudás kucsmáján, dudája nyakán keskeny, színes szalagok libegnek. A násznép kocsijain aranynyal és ezüsttel gazdagon hímzett fejkötős menyecskék, bársonykabátos és selyemmellényes legények és fehér ruhás koszorús lányok. A hátsó ülésről hosszan lóg le a szerb szőnyeg, a tyilim, rajta ó-szláv motivumok, keleti színekkel.
A kocsisort a zenészek kocsija s ezután az elmaradhatatlan kétkerekű bohócztaliga 165zárja be. Rajta kakastollas elnyűtt kalappal, álarczos vagy bekormozott arczú férfiak ülnek női ruhában, rossz rézedényekkel kalimpálva, vagy kolompokat ütve.
Megemlítjük végül a szökést. Ez a jobbmóduaknál akkor fordul elő, ha a leány szülei ellenzik a szerelmespár egybekelését. Az ifjú kocsira kapja a leányt s elvágtat vele egyik rokonához. De a szegényebbeknél ez a szöktetés a szülék tudtával esik meg azért, hogy a felesleges lakodalmi költekezést elkerüljék.
Keresztelő.
Az elsőszülött fiúgyermeknél nagy öröm van a háznál. Ilyenkor a rokonokat és szomszédokat meghívják s megvendégelik. A keresztelőről visszatérve, az egész úton égő gyertyával kíséri a keresztatya a gyermeket, kit otthon megajándékoz pénzzel, a mit a szülők szépen kihímzett inggel viszonoznak.
A jómódúaknál lakoma, szegényebbeknél áldomás fejezi be a keresztelést. A komaságot nagy tiszteletben tartják.
Játékok.
A leánygyermekek játéka kezdetben a mama, később a tanító néni utánzása. Háztartást vezetnek, bábút dédelgetnek, látogatóba járnak. Férjnek egy kisebb fiút választanak, azt betanítják, hogyan viselkedjék egyes alkalmakkor. Általános a körben forgás, miközben valamennyien ütemben beszélnek.
A fiúk ostorral kezdik, majd pálczára ülnek, ágyút tapasztanak, hunyókát játszanak. Körbe állanak s a hunyó kijelölésénél a következő versikét mondják: Ana, tana, tata, nija, szilba, raka, tika, taka, vija, vuja, val. A kire a végszó esik, az kikerül a körből. Mindaddig folyik ez így, a míg csak egy gyermek nem marad a körben, a ki hunyó lesz. A többiek elbújnak, a hunyó keresi őket s a kit megfog, az lesz az új hunyó.
Fiúknál, lányoknál kedvelt az ugró vagy iskolajáték. A játékosok a földre egy hat egyenlő részből álló téglaalakú mezőt rajzolnak, ennek végére pedig félkört. A félkört két részre: menyországra és pokolra osztják. A játék menete a következő: a játékos igyekszik a tégladarabot egymásután mindegyik mezőbe dobni, de dobása csak akkor érvényes, ha a tégladarabot féllábon ugrálva az egyes mezőkről kirugja, úgy hogy a tégladarab ne álljon meg valamelyik mező határvonalán; de egyszersmind ügyelnie kell arra is, hogy másik lábával ne érintse a földet, mert különben vesztes lesz. Ha ez hatszor sikerül neki, akkor hozzáfoghat utolsó feladatához, hogy a tégladarabot a menyországba dobja, ha ez sikerül neki, akkor ő a győztes. Ha ellenben a tégladarab a félkör másik részébe, a pokolba gurul, akkor vesztett s köteles a helyét társának átengedni.
Népies szokások.
A legények és leányok tavaszi mulatsága a labdázás. Estenként összejövetel van egyik vagy másik leányosház előtt, a hol tambura vagy harmonika mellett dalolgatnak, tánczolnak vagy tréfálgatnak. Télen ezt a »rogály«-t a szobában tartják s ilyenkor a leányok és asszonyok fonnak, varrnak, hímeznek, horgolnak. A bőjti időket kivéve, a legények és a leányok, nem ritkán a fiatal házasok is összejönnek a község valamely kocsmájában s ott tánczolnak. Vasárnap, ünnepnapokon délután díszesen kiöltözve sétálnak a piacztéren.
Minden ünnepnap mozsárágyú szól, miközben tart az istentisztelet; délután a fiatalok tánczra mennek, az öregebbek tizen-huszan összejönnek s megbeszélik a helyi eseményeket és valamelyik írástudó kalendáriumot, vagy újságot, olvas nekik. Karácsony másodnapján délután a legények lóra ülnek s csengő bongás közben benyargalják az egész falut, meglátogatva rokonaikat. Ezek búzát szórnak rájuk, megvendégelik őket s ingvásznat, kendőt vagy törülközőt adnak nekik figyelmük viszonzásául. A bőjti időben hintát kötnek s hintáznak. Szent Lázár ünnepe előtt, szombaton este, a gyermekek kolompszóval járják be az egész falut, majd tüzet raknak s azt átugorják. Husvét másnapján kalácsot visznek a komához, a rokonokhoz, még a szomszédos falvakba is. Karácsonykor betlehemmel járnak, Szent György napján öntözik a leányokat. Husvétkor piros tojásokkal csettintenek. Szent Iván napján a leányok koszorút fonnak szentiváni virágból és egyet a ház homlokfalára tűznek, egyet pedig a háztetőre dobnak. Ha ez a háztetőről leesik, akkor a ház legénye ez évben nem nősül, leánya nem megy férjhez. A »szvecsár« családi ünnep a család keresztény hitre térésének emlékére. A lakoma előtt mindenki egypár főtt búzaszemet eszik s a templomból hozott szentképet megcsókolja; azután gazdag vendéglátás, melyen a gazda házi szentje ünneplésére köszöntőt mond.
Temetés.
A nagybeteg felveszi a halotti szentséget s gyertyát adnak a kezébe, azt hivén, hogy a nélkül sokáig kínlódik s nem találja meg az üdvözüléshez vezető utat. Ezt teszik akkor is, ha valakivel haragban van. A halott mellett siránkozó 166asszonyok virrasztanak. A sírba pénzt dobnak. A halotti torokat mindjárt a temetés után, majd nyolcz napra, hat hétre, félévre s egy évre, a haláleset évfordulóján, tartják meg. Erre az összes rokonságot s a szomszédságot meghívják, esznek-isznak a halott emlékére, a halott üdvösségére. A meghalt ruháit a szegények között kiosztják. A halotti tor megtartása előtt a nőrokonok a temetőben imádkoznak, a sírhelyet megtömjénezik, bor- s olaj-keverékkel megöntözik.
Babonák.
A hivatalos egyházi ünnepeken kívül egyéb ünnepet is ülnek s ezekhez makacsul ragaszkodnak; ilyenkor nem fogják be az igavonó állatokat, mert különben tűz üt ki. Szerdán nem mosnak. Ha csak lehet, a szerb nem tér vissza azon az úton, melyen elindult. Ha kocsival útra kél és észreveszi, hogy valamit elfelejtett vagy útközben elvesztett, megáll a kocsival és gyalog megy vissza. Szürkület után a kútjából idegennek meríteni nem szabad. Gyógymódjuk a ráolvasás, titkos mondások és a gyógykutak, vodicák vizének használása. A csepegő fák nedvének is tulajdonítanak gyógyító hatást. Ezek vizében a beteget megfürösztik. Ezek a kutak és fák tele vannak aggatva szentképekkel s ruharongyokkal, hajtűkkel. Valóságos kegyhelyek ezek. Ha a szomszédságban súlyos beteg van, játékbabát tesznek az ablakokba, hogy a betegség hozzájuk át ne jőjjön. Szent Illés napján az öreg kakast levágják, hogy a gazda meg ne haljon.
Gúnynevek.
Majdnem mindenkinek van gúnyneve. A hosszúlábú = gém, a vékony, sovány = giliszta, a héja csőréhez hasonló orrú = héja, a parancsoló, rendelkező = Radeczky. Ki tésztakedvelő, az tésztás = galuska, a púpos = teve, kamila, a csapodár = pillangó, lepsir, a hirtelen haragú = hörcsög. Ki Szentmihályról jött a faluba, az szentmijanac = szentmihályi. Kinek elődje Jakab volt, az Jakovlyev, kinek őse Néca volt, az Necin s kinek Csicsó volt, az Csicin lett.
A lovak magyar nevei mellett találkozunk a Szultán, Basa, Gyura, Turcsin, Gidrán, Cuca, Cirka, Luca és Julka nevekkel. A tehenek Milka, Zsuzsica, Belka, Jelenka, Zsulya és Belár nevekre hallgatnak a magyar elnevezések mellett.
***
Bolgárok.
A délmagyarországi bolgárok a kerekfejű, barna, földközitenger-melléki jelleghez tartoznak. Nagyfogú, nagyszájú, kerek állú, barna hajú és szemű, csontos, vállas alakok, erősen kiszökő, tompa orral, kurta nyakkal és kerekre lapított koponyával. Nőknél jellemző a kerek arcz, az előrenyúló alsó ajak; de utóbbi nem általános, a mint ellenkezőleg általános a kurta derék, kis, húsos kéz s lábfej. A költözködés nem változtatta meg a bolgárok tipusát, mely csak idegenekkel való összeházasodások után szokott lassan eltünedezni.
Torontálban Óbesenyő az anyaközség, a honnan a mozgékony bolgárság kirajzott. Torontálban Óbesenyőn kívül Kanakon, Módoson, Karácsonyifalván, Bolgártelepen (nagyszentmiklósi járás), Szőlősudvarnokon és Sándoregyházán laknak besenyei tipusú bolgárok.
Óbesenyő útszéli letelepülés, azaz a községi út hosszában sorakoznak a vertfalú vagy gazdagoknál vályoggal kevert téglaházak. Iskola, paplak, községháza a templom közelében van.
A háztelek.
A bolgár ház (kasta) hosszával a telek szélén, két ablakkal néz az utczára. Hosszában tornácz nyúlik, hová az udvar felől való grádicson juthatni. A tornácz eleje néhol az utcza felől be van falazva. Mellette van a léczekből, deszkából összerótt vagy vályogból készített kerítés, a kis és nagy kapuval. A kis kapun faragott kapufél. A főszoba (ulema szobicza) az utczára szolgál. Abban nem laknak, csak vendégeket fogadnak. Padozata deszka vagy letaposott agyag. A főszoba mögött van a konyha (prus), azután a lakószoba (tyilér), alatta a pincze, e mögött a kamra, majd az istálló. Az udvartól elkerített tornáczon (trnác) kint ül estenden a bolgár család feje, a nyitott eresz alatti folyosó (stréja) pedig nyáron hálóhelye a gazdának. Kertre kevés gondot fordítanak; de a tágas udvar eléggé takaros. Hombár, csűr a kert szélén van. Gémes kút, ól, szín, galambdúcz majd minden háznál látható. Általában az udvar berendezkedésében a délmagyarországi svábokat utánozta, a bolgár a Délvidékre való beköltözése (1723) óta.
Ruházat.
A bolgár ruha csinos, takaros, szolid és otthon készült. A mit meg lehet fonni, szőni, meg kivarrni, festeni és kihímezni, azt az asszony csinálja. Csak csizmát, kalapot, pántlikát és ékszert vesznek a boltban vagy az iparostól. Túlságos 167czifraság nincs a bolgár ruhán, a mi azonnal szembeötlik, a hol vegyest lakik a bolgárság.
A férfiak ruházata nyáron magyaros: galléros és ujjas ing, széles, apró korczos gatya, magas szárú csizma és a szalagdíszszel (sapka) ellátott merőlegesen felhajtott karimájú kalap (klobak), kék, zöld vagy fekete színű selyemből vagy posztóból készült mellény (lajber). Szakállt öreg ember sem visel. Hajukat, bajuszukat kurtára vágják.
Télen bundát, vitézkötéses magyar gyapjú vagy posztónadrágot, testhez álló, térdig érő, birkabőrből készült ujjast (kozsok) vagy ujjatlan ködmönt (pepter) s lapos utazó sapkához hasonlító, fehér, kerek, behasított karimájú báránysipkát (kalpagot) viselnek, mely utóbbinak a Balkánon csubara a neve.
A nők ruhája festőibb. Fődarabjai a 27-féleképen kivarrott, hímzett 1. ing (riza), mely vállon az ujjak szélein, a nyak körül s elül a keblek fölött ki van varrva; 2. a félszoknya vagy viganó (valenit), vörös alapszínű, feketén vagy barnán sávozott. Óbesenyőn a valenit 3 féle dessinből van összeválogatva, fehérből, feketéből és tarkából (ravéska); 3. kötény (karligatka, gubertja vagy prestillje). A kötényt gyapjúszálból maguk szövik, aranyos vagy ezüstös paszománttal beszegik, sarkaiba ezüst szíveket varrnak vagy pántlikás rózsákkal díszítik a szögleteket. Az asszonyok azonkívül tornyosan álló, oldalt szarvas csücskökkel bíró fejkendőt (piskir) viselnek hurkaféle tekercsbe csavart (plitje) hajukon olyformán, hogy a fehér vagy sárgás színű kendőnek hátul redős, fejkötő alakja van. Ezt a fejkendőviseletet Kis-Oláhországban is láthatni.
Az óbesenyei lányok 6-10 fekete zsineget fonnak be a varkocsukba olykép, hogy a zsinegre húzott fehér-fekete gyöngysorok a hajfonat szélén és végén beszegésnek látszanak. Ez lényeges ismertetőjele a lányságnak s igen hasonlít a szlavón nők reczésen befont széles varkocsához. Szokásos továbbá a talléros melldísz, (povaz), az aranyláncz (kumasz zlati) és a kisebb pénzdarabokból álló láncz (lance), a gyöngyfűzér (gjardlane) s az oldalt lógó selyemkendő (svilenó karpa), azonkívül a sárga, rámás szárú és sárga sarkú vörös csizma viselete, melyet a templomból hazamenet levetnek. Télen az asszonyok fehér gyapjúmentét vagy zekét (dréja bela dalgja) és rövidebb zöldszínű ujjas (zabanj ud zelena jaba) bekecset, meg posztóból vagy fekete színű pamutból való ujjast (rukave) viselnek. Lakodalmakon és nagy ünnepeken a czifrás, fodorított selyemszalagokkal, a sarkokban csokrokkal, pántlikás rózsákkal ékesített kék zabunj a díszruhadarab.
Plitjcét, azaz hajjal körülcsavart hurkaalakú betétet, mely turbánszerűen ékteleníti el a különben is hamar hervadó arczot, csak öregebb asszonyok, koszorút pedig egyéves menyecskék viselnek lebabázásuk idejéig. Szégyen, ha mindjárt az első évben le kell tenni a venec-et.
Népies szokások.
A XVIII. század első felében beköltözött bolgárok nemcsak hitet cseréltek, hanem símulva a magyarországi törvényekhez, felhagytak ősi délszláv szokásaikkal is. Katholikusokká kellett válniok, ez volt a települhetés feltétele, - ezzel megváltozott balkáni világnézetük, ha ilyenről szó lehet ily kicsi népnél. A vallásnak azonban inkább külsőségeihez ragaszkodtak, miként balkáni hazájukban, mint a meggyőződés érzelmi bensőségéhez. Költészetükből hiányzik a mély vallásosság, a mint a női nemnek poétikus tisztelete is, a mi megint a szerbségnél oly megható, és inkább románcz- és balladaszerű. Török fagyossággal viselkednek - legalább külsőleg - a nőkkel szemben, kik alárendeltségük tudatában a család igen szerény, csendes tagjai. A házközösség intézménye megszünt ugyan, de szokásjogilag máig él. Például, hogy a legokosabb, legtapasztaltabb a ház gazdája, ki menyei vagy sógornői körében lakik s a legfiatalabb menynyel szokta magát kiszolgáltatni. Vagy hogy az özvegy valamennyi gyermekét az apósa neveli föl, az özvegy szabadon mehet férjhez máshoz stb.
Házasságkötés.
Megváltoztak családi szokásaik s házasságkötéseknél a családi és vagyoni érdek, meg a szülők akarata a döntő. Ritkán esnek meg szerelmi házasságok. Az ifjúság a fonókban (szedenka), kukoriczatöréskor, a templomtéren és litánia után a réteken játék alkalmával ismerkedik. A népies etikett azt kívánja, hogy kivált a legények ügyet se vessenek a lányokra, persze, a nyilvánosság előtt s igen kedves a félénken, látszólag közömbösen lépdelő bolgár lány, a ki délszlávos tisztelettudással néz a férfinemre, ha kell, de a világért sem pillant feléje, ha nézik. A legény sem néz szíve választottjára, csak sűrű ostorpattogtatással, fütyürészéssel, a háznak pünkösdkor való titkos felbokrétázásával adja tudtul 168közeledését. Ha a fiú szülőinek nincs kifogásuk a lány ellen, elküldheti a leány kérőnásznagyát a legény házába, selyemköténybe burkolt czitrommal vagy almával, mihez szülei virágos kulacsot, kalácsot, pénzt mellékelnek. Ez a formális legénykérő meg volt még a 90-es években is Óbesenyőn. Ha a legény szülei hozzá nem nyúltak az ajándékhoz, ez a visszautasítás jele volt; ha igen, a titokban önmaguknak eljegyzett (izgudit) szerelmesek megtarthatták az első eljegyzést vagy kendőváltást (fanatraka, fastenji ruka), mely az izgudót követte. Nyomban utána megülik az igazi eljegyzést (gudés), mely az esküvő napját tűzi ki, a hozományt határozza meg mindkét részről. Bolgároknál mindig férjhez megy és vivődik a leány s a legény be nem házasodik idegen családba, hanem feleséget hoz. Katonáskodása alatt ez sokszor perpatvarra ad alkalmat apa és fiú között.
Az esküvőre (svabda) ma külön indul a leány, külön a legény házából a nászmenet kocsin vagy gyalogszerrel, de legalább a leányt kocsin viszik a templomba. A legény régen mindig gyalog ment a templomig, ott megesküdött arájával, a templomig kisérte, aztán újra külön ment haza násznagyával és rokonságával együtt. A lakodalmi szertartások között legszebb a leány búcsúja szülőitől, mikor a legény házába viszik; a mátkapár rokonsága és vőfélyei most már együttesen ujból megtartják a családi ünnepet. A gyermeki és szülői szeretetnek legédesebb, legbúsongóbb hangján búcsúzik a lány szülőitől, öreg apjától, testvéreitől és leánypajtásaitól és viszont. Ez határozott délszláv vonás, mit a bolgárság a balkáni szlávoktól kapott örökségbe.
Foglalkozás.
Balkáni erényeiből sokat felejtett a délvidéki bolgárság, a dolgossága és szerzésvágya azonban megmaradt. Igaz, hogy a házi és ipari teendők nagy része a nőre nehezedik, de a férfi is kiveszi a maga részét, kivált a külső gazdálkodásból, míg a fehérnép a házi, népies iparban excellál. Beköltözésükkor az óbesenyei bolgárok főleg állattenyésztők voltak, ma búza- és kukoriczatermelők és kertészek. Különösen a dohány, paprika, káposzta és zöldségfélék termelésében fáradhatatlanok. A besenyei kincstári földek tagosítása után széjjelszéledt a bolgárság Torontálban. Ez az oka, hogy Besenyőnek ma nincs több 6000 lakosánál s a torontáli bolgárság létszáma pedig 1740 óta 2000-ről csak 8000-re szaporodott. Elköltözés, kivándorlás, beolvadás apasztotta a kis népet. A sokszor emlegetett földéhesség nem csupán a bolgár, hanem az egész európai parasztság jellemvonása. Azért nem kizárólag ez hajtja a bolgárt egyik községből a másikba, hanem a standard of life bizonyos magasabb foka, mely szorgalomra készteti. Ipari ügyessége fölér a szerbek szorgalmával. Takaróik (csergulica) és terítőik (cidilnice) Bécsben is kelendő czikkek.
Középiskolába csupán a gazdagok adják fiaikat, hol csendes, szorgalmas magaviseletükkel tűnnek ki. A népség zöme szívesebben gazdálkodik, földet bérel, vagyonra törekszik. A kalmárkodás vérében van. A városba betelepedett bolgárfiakból nem csupán ügyes iparosok, hanem élelmes kereskedők lesznek, mintha a XIII. századbeli mozlim-bolgárok (izmaeliták), kik Magyarország belső kereskedelmét akkor kezükben tartották, máig élnének hazánkban: - úgy ügyeskednek a bolgárok ma is a föld, ipar és kiskereskedelem hasznosításában.
Temetés.
Ha már a javasasszonyok, kuruzslók nem segítenek a betegen, papot hívnak és a végrendeletről gondoskodnak. A halottat, míg a koporsó elkészül, az abroszszal betakart asztalra terítik ki és szentelt gyertyát gyújtanak feje mellé, mely mindig az ajtó felé van fordítva, különben a halott visz még magával egyet a családból. A gyalúlatlan koporsónak nincs feneke, csak néhány lécz tartja az új ruhába öltöztetett halottat. A koporsó sárga, ha férfi vagy asszony a halott, fehér, ha leány, kékszínű, ha legény. Temetés után halotti torral és gyászmisével adják meg a végtisztességet.
***
Horvátok.
Ezeken a nemzetiségeken kívül még tótok és horvátok is vannak a vármegyében; egyrészt azonban számuk csekély, másrészt egyre jobban veszítik faji sajátságaikat és beolvadnak az őket környező lakosságba; a tótok erősen magyarosodnak; fiatalságuk már mind jól beszél magyarul.
Források: Balogh Pál: A népfajok Magyarországon. - Thun József dr.: Szerbek története. - Moldován Gergely dr.: Alsófehér vármegye román népe. - Kernuch K. Adolf: A bánáti ág. hitv. ev. esperesség monografiája. - Torontál vármegye hivatalból gyüjtött néprajzi adatai. Magánközlések. Czirbusz Géza dr. monográfiája és értekezései a bolgárokról.
Régi szerb tyilimek. (Grünbaum Vilmos gyűjteményéből.)
Népies szerb és oláh munkák. (Grünbaum Vilmos gyűjteményéből.)

0. Hadikfalva Bukovinában, magyar község.

« TORONTÁL VÁRMEGYE KÖZSÉGEI. Irta Reiszig Ede dr. történetíró, a közp. szerk. biz. tagja. Kiegészítette Vende Aladár, a monográfia szerkesztője. | KEZDŐLAP Torontál vármegye Tartalomjegyzék | VÍZSZABÁLYOZÁS ÉS ÁRVÍZVÉDELEM. Irta Jankó Ágoston alispán. »