« TORONTÁL VÁRMEGYE NEMES CSALÁDAI. Irta Reiszig Ede dr. történetíró, a közp. szerk. biz. tagja. | KEZDŐLAP Torontál vármegye Tartalomjegyzék | NAGYKIKINDA. Irta Fekete Gyula ref. lelkész. »

555NAGYBECSKEREK.
Irta Móricz Miklós, a monografia munkatársa
Fekvése.
Nagybecskerek, Torontál vármegye székhelye, a Mária Teréziától kíváltságolt mezőváros; ma rendezett tanácsú város, a Délvidéknek hosszú évszázadokon át fontos erőssége, a török uralom alatt szandzsáksági székhely, a katonai kormányzat idején tiszttartósági középpont, a Nagy-Alföldnek délkeleti részén fekszik, termékeny síkságok ölében. Ma már alig van valami nyoma annak, hogy a török háborúk alatt s míg az országnak délfelé védekeznie kellett, mi adott stratégiai fontosságot ennek a helynek, mert ma már termőföld a régen itt elterülő mocsarak legnagyobb része; akkor azonban a köröskörül húzódó ingoványok közepén a város szinte kulcsául szolgált az egész területnek, a mely háta mögött, a Tisza mentén fel, egészen a Marosig húzódik. A város fontossága ma már egészen más természetű: gyorsan fejlődő iparával és kereskedelmével gyujtópontjául szolgál a vidék gazdasági erőinek; s környéke, a mely régen a hadi-szerencse változásai között tartozott protektorátusa alá, ma a gazdasági fellendülés életbevágó dolgaiban érzi jótékony befolyását.
Neve.
A város neve már legrégibb okiratainkban előfordul s mivel a XIV. század eleje óta állandóan szerepel, a legkülönbözőbb formákat veszi fel: Beche, Becke, Bechereky, Bechkereky, Bekuskereki, Bekuskerequi, Pechbereky, Pechkereki, Bechekereke, Bechekereky, Pechkereky, Bocherecki, Bochkereki, Beurquerel, Betschkereck, Weschekargekh; (Ortvay: Tört. Adattár, I., 443.) valószínűleg Nagybecskerek az a város is, a melyet a Névtelen Beguey néven említ. Neve az újabb kutatások szerint avar eredetű, s őrhelyet jelent. Közigazgatásilag mindig Torontál vármegyéhez tartozott és kevés kivétellel annak mindig székhelye volt, ha a vármegyei szervezet fennállott. Egyetlenegy adatunk van csak rá, hogy Nagybecskerek a Torontállal szomszédos Bács vármegyéhez tartozott volna: a bácsi káptalannak egy 1336-ból kelt oklevele bizonyítja ezt. Különben a Tisza volt a vármegye természetes határa és ez semmi határbeli eltolódást nem engedett meg.
Alapítása.
A város alapítására vonatkozólag az irodalomban két ellentétes nézet van, - a melyek azonban voltaképen csak kiegészítik egymást. Bárány, Ortvay és sokan mások azt állítják, hogy a város a római időkben, támadt és eredetileg római telepítés volt; Szentkláray velük szemben azt vitatja, hogy a város alapítója legelső tulajdonosa, kiről tudni, a Becse és Gregor nemzetség, a Bethlen család őse lenne s hogy eredetét nem lehet messzebb visszavezetni, mint a XIV. század elejéig. De ugyanakkor, mikor a római telepítésre vonatkozó állításokat czáfolja, értékes adatokkal egészíti ki a város történelmét olyan korszakokból, a melyek hihetőleg a római uralom korát is megelőzték. Így a két nézet tulajdonképen kiegészíti egymást, hogy a Becse és Gregor nemzetség feltűnésekor összekapcsalódjék és közös szálon haladjon tovább: Ezekből az adatokból a város őskorának történetét így állíthatjuk össze:
Az első történelmi nyomok.
Nagybecskerek már a történelem előtti időkben lakott hely volt; ezt bizonyítják a város közepén, a vármegyeház alatt emelkedő dombon végzett ásatások. A várterület mélyebb talajából rakásszám kerültek elő a cervus communis agancsai, csont- és bronzszerszámok és házieszközök; az ásatások közben kiégett tűzpadokra akadtak, körültük konyhahulladékok és agyagipari czikkek hevertek: mind arra vall ez, hogy e hely a népvándorlás kora utolsó periódusában egy népnek szolgált hosszabb ideig lakóhelyéül s hogy a vármegyeház magaslata összefüggő sírhalmok lánczolata. (Szentkláray: A becskereki vár, 12. old.)
De bár a város közvetetlen területén sohasem akadtak római leletekre, a közelben fekvő bántelki puszta elég bizonyság rá, hogy a római uralom alatt Nagybecskerek nemcsak lakott hely volt, hanem erődítéseknek is helyéül szolgált, 556a mint az középponti fekvéséből önként következik is. Nagymennyiségű római pénzt, urnákat, téglákat, falakat találtak itt s ez iránt többé semmi kétség nem lehet.
Nagybecskerek a római uralom elvonúlta után is megmaradt lakott helynek; bizonyos, hogy a népvándorlás egyes hullámai újra, meg újra fölfrissítették lakosságát, a vele szemben félkörben húzódó avar gyűrű pedig arra mutat, hogy ezen az oldalon Nagybecskerek volt a mögötte elterülő vidék kulcsa, míg, a túlsó oldalon a természetes védelem híjján nagy védelmi művekre volt szükség. Valószínű, hogy ebből az időből ered az a neve, mely a Névtelen jegyzőnél előfordul, a »Beguey« s hogy ez a név nemcsak egykorú a Bega folyó nevével, de azzal szorosan össze is függ. Bizonyos ezekből, hogy a Délvidéken Becskerek volt a legrégibb telepítés és hogy e szerint igaza van Spronernek, Hellnek, Fesslernek, kik történelmi atlaszaikon csak Nagybecskereket tüntetik fel. (Ortvay Id. műv. I. 393-422.)
Az Árpádok kora.
A magyarok bejövetelének idejéből nincs pozitiv adatunk Becskerekről, sőt a vidékről sincs sok; Griselininek egy tévedése nyomán, a fontos országrésznek minden monografusa, így Schwicker, Preyer, Böhm Lénárt, Pesti Frigyes, elfogadta azt az állítást, hogy itt terült el valamikor a Kund kapitányság, Ortvay Tivadar azonban bebizonyította, hogy ez az adat tévedésnek a következménye és Konstantinos Porphyrogenetosnak azt a helyét is megmutatta, a mely a balhitnek alapjául szolgált. A vidéknek sok része lehetett a kereszténység első századában dúló pogány lázadásokban, 1089-ben a felkelt kunok pusztították a vidéket s Becskereket is. (Engel I. 186.)
Vegyesházi királyok.
Az Árpádok kora nem hagyott több nyomot ezen a tájon; Szentkláray szerint a város mai neve is az Anjouk korából való s annak a következménye, hogy a Becsei-Csata család őse e helyet birtokába vette, régi neve helyett csepelszigeti birtokainak nevét adván neki. Ez a névváltoztatás az oka annak, hogy Szentkláray a város telepítését is ebbe az időbe teszi. (A becskereki vár, 14.) Valószinűbb azonban az a feltevés, melyet fentebb említettünk, hogy a város neve avar eredetű. A legrégibb magyar lelet is az Anjouk korából való: Róbert Károlynak egy kis ezüstpénze, hihetőleg 1320-21 tájáról. (Tallián Béla tulajdona, előlapján Róbert Károly ülő alakja van, az ország almáját és keresztet tartva; hátul kettéosztott czímer, felette kis rózsa és a név: Karolus) 1331-ben Nagybecskereken már vásár volt (Bárány, 162.) s ugyanebből az évből van egy oklevelünk, a mely arról beszél, hogy Becskereken, - »Civitas Becke« - Chelp Andrásnak Böldrei Erzsébet ellen való ügyében egy országbírói törvénybe idéző parancs hirdettetett ki. (Ortvay, id. m. I., 400.) Az 1332-ből való pápai tizedlajstrom szerint Becskereknek már volt egyháza, papja, kit Jánosnak neveztek, plebániája, mely az általa fizetett tized szerint a tekintélyesebbek közé tartozott. Egy 1336. évbeli oklevél szerint, melyet a bácsi káptalan állított ki, Becskerek még nem volt vár és Bácshoz tartozott; úrnője Erzsébet volt és az oklevélben épen arról esett szó, hogy ezt a birtokát Miklósnak ajándékozza. 1344-ből a titeli káptalannak maradt egy oklevele, a mely az akkori viszonyokra vet érdekes világot: László fia János, a becskereki tributarius, Becskerek alatt megkergette és megsebesítette János csőszti bíró legényét, fiát és három lovat elvett tőlük. Az ügyet békésen intézték el: János mester felkereste a becskereki Johannest és elégtételt nyert tőle. (Pesty Frigyes gyűjteményéből.)
Becskerek nem volt mindig székhelye a vármegyének: a XIV. század elején a torontáli alispánnak Becskerekről kelt ugyan egy levele, de 1347-ben a megyei gyűlést Olnason tartották, 1364-ben sem magán Becskereken, hanem mellette. Sőt a XV. század elején Becse volt egy ideig a székhely és a vármegyét is Becséről nevezték ekkoriban. (Szentkláray: »A becskereki vár«, 15.) Szentkláray mindebből arra akar következtetni, hogy Becskerek jelentéktelen hely volt; de hogy egyeztethető ez össze a tizedlajstrom tanúságával és mért kereste volna fel Zsigmond király Becskereket 1398-ban, mikor Bosnya ellen hadakozott? Ekkor járt itt először - történelmi emlékek tanusága szerint - az ország uralkodója, a mit egy levele árul el »in crastino festi beati Michaelis« keltezve. (Pesty Frigyes gyűjteményéből.)
Brankovics György.
Zsigmondnak a Délvidék sok emlékét őrzi. Ő ajándékozta oda az egész területet Brankovics Györgynek, a szerb deszpotának; Brankovics tudta, hogy mit nyert Becskerekben, a mint arról világosan tanúskodik a budai káptalannak 557egy levele, melyben Brankovics Birini Pálnak több értékes birtokkal együtt Becskereket is odaajándékozta. A levélből úgy látszik, hogy Brankovics csak a várost ajándékozta oda Birininek, a várat nem. De nem tudni, hogy a vár is birtokában volt-e Brankovicsnak vagy azt Zsigmond megtartotta magának; a minthogy arra nézve sincs határozott bizonyságunk, hogy a vár csakugyan fennállott-e ebben az időben és használható állapotban volt-e. A Délvidéknek némely történetírója a mellett kardoskodik, hogy a vár későbbi eredetű.
1433-ban Bertrandon de la Broquière, a nevezetes franczia utazó, ki a Szentföldről szárazföldi úton igyekezett haza ura után, átutazott Becskereken, »Beurquerel« néven megemlítve azt szűkszavú útleírásában.
Brankovicstól a rendek 1450-ben vették el Becskereket s az egész Délvidéket; a rendek határozatát Hunyadi János foganatosította s mindenesetre a Becskerek fontos voltának bizonyságára szolgál az, hogy Hunyadi sem kerülte el, mikor 1451-ben erre lent járt. Július 18-án egy levele innen kelt a kormányzónak. Később azonban a birtok újra visszaszállott Brankovicsra, kivel Hunyadi János olyan egyezséget kötött, hogy fia Mátyás, elveszi a Brankovics unokáját, Erzsébetet s így mindkét család megmarad eddigi birtokaiban. A házasságból semmi sem lett, de úgy tetszik, mintha az egyezség mégis érvényben maradt volna. Erre vall legalább az, hogy Hunyadi Mátyás ezeket a birtokokat Becskerekkel együtt Szilágyi Mihálynak ajándékozta arra az esetre, ha Brankovics György hűtlen lenne. A szerb deszpota uralma különben az országrész közigazgatási szervezetén semmit sem változtatott, mert ezt törvényes intézkedés tiltotta meg.
A város urainak lánczát nem tudjuk hiánytalanul összeállítani; egy időben a csanádi káptalan uradalmaihoz tartozott, máskor megint Szél Pál volt a tulajdonosa (Ortvay id. m. I. 251.), azután megint a szerb deszpotáé lett, 1482-ben Brankovics Wuk volt a földesura.
Az első török harczok.
Az 1482. év nevezetes fordulót jelent Nagybecskerek történetében: legelőször ebben az évben volt szerepe a törökök elleni harczokban. A Hunyadiak török-ellenes harczainak idején Becskerek még tökéletes nyugalmat élvezett, ebben az évben azonban Kinizsy, Dóczy Péter és Brankovics Wuk a becskereki mezőkön ütközött meg a szendrői basával, s ezuttal diadalmasan. A törökök 3000 embert veszítettek s vele egész táborukat; a győztesek sok foglyot ejtettek, gazdag zsákmány és fegyverkészlet került a kezükbe s a javát mindennek Hainburgba küldték a királynak, ki akkor ott táborozott. (Fessler: V. 389, Bárány 20.)
A becskereki vár.
Becskerek jelentősége a törökök előnyomulásával fokozatosan nőtt; a mint Pancsova, Uj-Palánka és az ország déli védővonala végig török kézre került, Becskerek a Délvidék kulcsává lett. Helyzete és vára erre már előre predesztinálták. Ma már nem lehet megállapítani, hogy mikor építették ezt a várat, úgylátszik, 1505-ben még nem volt meg, de hiteles forrás, egy 1551 augusztus 20-án Budán kelt levél (most a brüsszeli állami levéltár magyar vonatkozású iratai között van) mondja, hogy bevehetetlen erőd volt ez, a mely mindenben a temesvári várhoz hasonlított s így nyilván nem lehetett az építése abból a századból való. A török források maguk is azt mondják, hogy csak feladással lehetett bevenni és vesztének csakugyan az elégtelen őrség volt az oka. 1605-ben viszont már azt írják róla, hogy elpusztult, a mi a török uralom következménye volt. (Kyrimi Ibrahim: Legbiztosabb út városok és országok megismerésére; egykorú török kézirat a bécsi udvari levéltárban.) A vár, a melynek emlékét ma már csak egy utczarész őrzi, a vármegyeház dombján állott, a hol falainak egy darabját kiásták. A várat legelőször Istvánffy említi 1536-ban.
A mohácsi vész után.
Becskerek elestét olyan alkudozások előzték meg, a melyek csak egy igen fontos erősség körül folyhatnak le. Utolsó magyar tulajdonosa Szapolyai János, illetőleg az ő halála után Izabella volt. De Szapolyai nem bírhatta békében kedves várát - Szentkláray egyenesen azt állítja, hogy ő építette azt 1527-28-ban, Fekete Iván zavargásai miatt, kinek Ferdinánd kifejezetten odaigérte Becskereket, mint olyan birtokot, mely valamikor a szerb deszpotáké volt; úgy látszik, egy időre el is vesztette Becskereket és Becsét, míg Mohamed el nem foglalta a két várat és neki vissza nem ajándékozta. (Szerémi: Emlékir. Magyarorsz. roml. Cap. LXIX. 242. old.)
A vár fontosságát mindenki érezte, mind magyar, mind török részen, s mind a császáriak, mind a nemzeti király hívei. Mikor Török Bálint Fogarast ostromolta, a bentszorult Majláth hajlandó lett volna neki átadni a várat, 558ha cserébe megkapja Becsét és Becskereket, - a miből természetesen semmi sem lett. (Verancsics összes munkái; közli Szalay László: Monum. Hung. Hist.) Ha a csere így nem sikerült, Ferdinánd más módon szeretett volna a vár birtokába jutni: 1544-ben tárgyalások folytak Petrovics Péter, ki a János Zsigmond gyámja volt és Kendy Ferencz között, hogy Munkácsért és más felvidéki javakért cseréljék el Becskereket és Becsét. (Horváth: Fráter György élete, 226. old.)
Martinuzzi tárgyalásai.
Ez az alku is meghiusult, de elég volt ahhoz, hogy a szultán féltékenységét fölkeltse. S itt kezdődik el Martinuzzi-nak vakmerő politikai játéka, a melynek czélja az volt, hogy a két fontos végvárat magyar kézen megtarthassa, eredménye az, hogy Becse és Becskerek a császár kezére került, vége azonban nem lehetett más, minthogy Becse és Becskerek a török zsákmánya legyen.
Martinuzzi eleinte lehetőleg mindkét oldalról biztosítani szerette volna János Zsigmond uralmát, ezért arra kérte 1546-ban a portát, hogy ruházza rá az országot János herczegre; a porta hajlandó is lett volna erre, ha ellenértékül Becskereket és Becsét megkapja. Frátert ez a kívánság azonnal felvilágosította a török szándéka felől: most már tudta, hogy a török ezzel a két várral az ország elfoglalatlan részeinek kulcsát kéri és hogy a színleges török tárgyalások mögött háborús szándékok rejtőznek. Sietett a tárgyalásokat abba hagyni és a törököket adóval, ajándékokkal téríteni el terveitől, a melyek veszedelmesekké kezdtek válni, mert 1547-ben már azzal fenyegetőzött a porta, hogy fegyverrel veszi be Becskereket és Becsét, ha Fráter György át nem adja neki. (Verancsics levelei, id. helyen. Horváth: Fráter György élete.)
Martinuzzi most a császárnak ajánlotta fel a két várat és alatta szerette volna egységessé tenni az országot; de Petrovics Péter, mikor Fráter György Izabellát Gyulafehérvárt szorongatta, ezt a két várat igérte a töröknek, ha segítségére siet; erre a budai basa azonnal útnak indult és márczius elején a szultán parancsa is megérkezett a várak átadása iránt. Izabella és Petrovics erre mindenáron szerették volna az erdélyi nemességet és a temesváriakat rávenni, de Fráter Györgynek még egyszer sikerült a törököket megnyugtatni és az átadást elodázni. S így került Becskerek vára 1551-ben a Ferdinánd kezére, kinek a kolozsvári szerződés értelmében, a többi délvidéki várakkal együtt átadatott. Ez év augusztus 19-én Becskerek átadásáról ezt írja Fráter György Ferdinándnak: »Azt hiszem, megtettem kötelességem«. (Károlyi Árpád: Fráter György levelei, Tört. tár. 1880. évf.)
Becskerek eleste.
Ez volt Becskerek veszte. Ferdinánd már nem is vehette birtokába, mert Mohamed, ruméliai beglerbég, azonnal elindult ezeknek a váraknak elfoglalására. Október 19-én bevette Becsét és két nappal később Becskerek is kezére került. Balogh Lőrincz, a vár bátor castellanusa, a török közeledtének hírére megtette, a mit tehetett; Báthory Endre, temesi grófot, Losonczy Istvánt, Aldanát értesítette a veszedelemről, puskaport kért és pénzt a zsoldosok kifizetésére. S a védelmi szerek és az őrség hiánya tette gyengévé a különben hatalmas becskereki várat. Báthory küldött is pénzt - szeptember 19-én 1000 forintot, - de mire küldöncze Becskerekre ért volna, a zsoldosok már elmentek onnan, Zoltay Mihály nevű kapitányukkal együtt. A vár helyzetét csak nehezítette a szerbek magatartása, a kik Aracson gyűlést tartottak és nyiltan megadták magukat a töröknek. (Szentkláray: A becskereki vár, 27. old.)
Losonczynak szeptember 27-iki lelvele szerint a beglerbég szeptember 24-én, egy csütörtöki nap déltájt érkezett Becskerek alá; másnap hajnalban négy ágyúval törette a várat egész reggelig; a várost is minden oldalról lövette és gyujtani kezdte, s a várban oly kevesen voltak, hogy nem lehetett segíteni a városnak. Pénteken reggel egy ember kiment a várból a táborba és jelentette, hogy átadják a várat. Az őrség összesen ötven emberből állott; Zoltay Mihály zsoldoskapitány még az ostrom előtt elmenekült. Szokoli Mohamed a várat birtokába vette, őrséggel megrakta, a rácz küldöttséget kegyesen fogadta s Malkovics basát a vár és a vidék parancsnokává kinevezte. (Pesty Frigyes; Szentkláray id. m. 30.) Becskerek elestével védtelen maradt az egész Alvidék: Szárcsa, Aracs, Galád, Horogszeg, Csanád, Nagylak pár nap alatt török kézre került.
Kísérletek a visszafoglalásra.
Martinuzzi a nagyludasi táborban értesült minderről és szeptember; 30-án szomorúan írta Castaldo-nak: »Fájdalommal hallom Becskerek elestét« s bár Castaldo ugyanakkor hamis tanúvallomást csikart ki a Fráter György egyik titkárától, azt igyekezvén vele bizonyítani, hogy Becskerek elestét maga Fráter György készítette elő, ő azonnal arra készülődött, hogy a várat visszahódítsa. 559Előbb váltságdíjul akarta kicsikarni Ulama basáért, a ki Lippa ostroma alatt a fellegvárba szorult s egyben biztosította róla a törököt, hogy csak a szultán iránt való hűségből kéri vissza ezt a várat, védelmül a német ellen; azután Ferdinándnál is sürgette a visszavételt, s az országgyűlés összehívását, hogy még a tél előtt határozhassanak ebben a fontos dologban, de mindez nem sikerült s közben Fráter György áldozatává lett Castaldo féltékenységének.
Losonczy 1552 májusában készülődött rá, hogy Becskereket visszafoglalja vagy legalább rácz lakosságát biztonságba helyezhesse és ezt a tervét Ferdinándnak is jelentette, ki óvatosságra inti és arra, hogy beszélje meg Castaldoval és Aldanával (Pesty Frigyes gyüjteménye). Közben Temesvár is elesett és a várnak minden pártfogója elveszett. Egész kis jelentőségű epizód 1552-ben a Nagy Bálint és a Tóth Péter vitézkedése Becskerek alatt, kik Kaszim-ot, a becskereki béget 400 hajduval megtámadták, megsebesítették s a várba visszaűzték. Vitéz csapatukat Szeged alatt érte utól végzete. (Hammer - Purgstall II. 218.) Az a terv is épen ilyen sikertelen maradt, hogy Izabella 1556-ban Szalánczy Jánossal és Kemény Jánossal a szultántól kérette Becskerek várát, mert az neki öröksége s az övé; ekkor II. Henrik, franczia király is igérte közbenjárását, de hasztalan.
Szerb felkelés.
Becskerek mégis visszakerült egy időre a török kézről. 1594-ben a Palatich György, lugosi bán kezdeményezésére felkelt szerbek, románok és bolgárok foglalták vissza Vladika Tódor, Doczián, Lugosi János, Majsócz Péter és valami János vezérlete alatt; török őrségét felkonczolták és innen intézték további hadműveleteiket. Seregük már több ezer főből állott, s most a becskereki szerbek is csatlakoztak hozzájuk. A temesvári basa négy ízben próbálkozott meg a vár visszavételével, de hasztalanul veszítette el 25.000 emberét fiait is közöttük; mindenesetre elég bizonyság ez arra, hogy a vár a legerősebbek közűl való volt. A szerbek Báthorytól kértek segítséget, a ki már előbb, felkelésük kezdetén zászlót is adott nekik; Báthory Székely Mózest küldte hozzájuk, a ki el is indult némi gyakorlott sereggel, de Erdély határánál tovább nem juthatott. A szerbek egyre biztosabban érezték magukat s már Verseczet ostromolták, mikor a temesvári basa ötödször, 30.000 főnyi sereggel indult ellenük. A szerbek némi habozás után maradtak, s kint a vár előtt álltak szembe a törökkel; de egyrészt kis számuk miatt, másrészt, mert a különböző nyelvű csapatok nem értették meg egymást s hadirendjük összezavarodott, alig 300 ember kivételével mind elvesztek. Az egykorú krónikás szerint a török ekkor hosszú időre még az emlékét is kitörülte a szerbeknek Torontálban. (Fessler Kováchich után, VII. 313. Bethlen Farkas: Hist. Libr. VII. 182., 227. és köv. lapok; Szentkláray, Ortvay és mások.) A török többé nem erősítette meg a várat, s így indult az gyors pusztulásnak.
Török uralom alatt.
Becskerek ettől kezdve a töröké s a török uralom ebben a században megingathatatlannak látszott. Eleinte szandzsáknak volt a székhelye és a budai beglerbéghez tartozott, később azonban, mikor a temesvári vilajetet szervezték, a mint a jelek mutatják, rendesen egy-egy török földesúré volt; Hammer - Purgstall szerint Szokoli Mohamed jámbor alapítványaihoz tartozott. Béget, muftit, kádit, kesedárt kapott s ha várával nem sokat törődött is a török, úrilakok, mecset, fürdők épültek benne keleti modorban. A mecset 1815-ig állott fenn, mikor lebontották. (Bárány.) Vára 1594-ben új felvonókaput kapott, a melyet a szerbek romboltak le. (Ortvay: Tört. Okmánytár, I. 491.) Valószínű, hogy mint Szegeden és másutt, itt is megmaradt a török uralom alatt a magyar esküdt és bíró is. De a hosszú idő alatt népe majdnem kipusztult; a visszahódítás csak részben lakott helyet talált itt, számba nem vehető erősséggel. Hanyatlása volt az oka annak, hogy a szandzsákság székhelye is elkerült innen. Egyetlenegy adatunk van rá, hogy népe életében valami szerencsésebb mozgalom támadt volna: Rami basa nagyvezérségének első éveiben a temesvári pasalik korona-jószágait örökös családi jobbágybirtokká változtatta s ekkor Erdélyből, Hunyad, Zaránd megyékből bevándorlás indult meg erre s a letelepülőkből Becskereknek is jutott. (Szentkláray: Száz év Délmagyarország történetéből, I. 117.)
A város történetében csak a XVI. század végén válik ki némi élénkség: a Schwarzenberg és Pálfy harczainak idején, a budai beglerbég, Mohamed Saturdsi nagyvezirtől kért segítséget, ki Belgrád alól, téli táborából Becskerekre vonult és 45 napig várta ott a tatár khánt, ki augusztus 30-án jött meg s ünnepélyes fogadtatásban részesült. Itt tartották meg a haditanácsot is s végre Nagyvárad 560felé indultak. Szeptember elején 7000 tatár indult Becskerekről és egész Debreczenig pusztított. (Hammer - Purgstall, II. 626. Griselini.)
Ugyanekkor, 1600-ban Mihály, a havasalföldi vajda, a Rudolffal folytatott alkudozásaiban ki akarja vinni, hogy minden vár, a mit a töröktől visszavesz, örökös jogon az övé legyen; a kijelölt várak között Becskerek is ott volt; de Rudolf ebbe nem egyezett bele. 1606-ban, a bécsi béke szerint a Tisza balparti részei Bocskayéi lettek, s így Becskerek is Erdélyhez csatolódott volna. Ez a béke azonban a Bocskay halála miatt sohasem lépett életbe s a magyarok nem is remélték, hogy Becskereket egyhamar visszavehessék. Bethlen Gábor is 1618-ban ezt írta a temesvári basának: »Becskereket és egyéb falukat soha hírrel sem hallotta senki közülünk, hogy hódítani akarták volna«. (Szilágyi Sándor: Bethlen Gábor és a porta. Tört. Tár, 1881., 621. old.)
A visszafoglalás.
A török uralomnak Becskereken a XVII. század alkonyán lett vége. Becskerek ezekben a harczokban ismét fontos stratégiai pont lett, de vára annyira elromlott, hogy a törökök már egy kardcsapásnyi védelemre sem tartották érdemesnek, s a község lakossága majdnem egészen kihalt.
Veterani Frigyes 1695-ben a császártól jóváhagyott terv alapján indította meg a vidék felszabadítását. Hadi műveleteinek középpontja Becskerek volt; 5000 főnyi gyalogos és lovas sereget akart felállítani előtte, hogy a pancsovai oldalról Temesvár felé vonuljon vele, de a török éberebb volt, mint hitte. Musztafa a lugosi mocsarak közé szorította be Veteranit, ki ott maga is elveszett. (Griselini.) Két év mulva azonban Rabutin már biztonságban mozgott idelent, a tiszántúli partokat megszállotta, csak Temesvárt és Orsovát nem; Becskereket sánczokkal, ágyúkkal látta el és legénységgel erősítette meg, úgy hogy 1698-ban már Jenő herczeg is jó helyre talált benne és itt ütötte fel táborát, mikor Temesvár elfoglalására készült. Ide akarta csalogatni a törököt döntő ütközetre, de egy szökött huszár árulása következtében még azt az 1000 tatárt sem tudta elfogni, kik a szendrői török táborból Becskerek felé indultak kémszemlére. (Griselini, I. 122; Böhm; Bárány; Ortvay.)
A törökök a tatár segítő csapatokra várakoztak és nem lehetett őket megmozdítani. Jenő állandó szállást készíttetett seregeinek Becskerek alatt, közben pedig a karloviczi béke megsemmisítette azt, a mit ő karddal kivívott. Az 1699-ben Pál-fordulása napján megkötött béke kimondta, hogy a későbbi Temesi Bánság területe, így Becskerek is török kézen marad s a győztes fél mindössze annyit kötött ki magának, hogy az ezen a területen levő várakat lerombolhassa és a töröknek ne legyen joga újra felépíteni azokat. (Wagner: Franc. Pait, II. 451; Fessler, IX. 270; Griselini és az újabb történetírók.) Ez is azonban inkább kár volt, mint haszon; mert a várak lerombolását épen a török sürgette, érezve pozicziójának gyengeségét s tudva, hogy ezek az erős várak csak reá nézve lehetnek veszedelmesek, ha már védeni nem bírja őket. I. Lipót szerette volna ezt a békét meg nem történtnek tekinteni, s 1700-ban Jósika Zsigmondot torontáli főispánná nevezte ki; a török azonban ragaszkodott a béke pontjaihoz és így Jósika nem foglalhatta el székét, mely egyelőre még török birtokban maradt. A rombolás munkálataival gróf Marsigli Alajos volt megbízva, titkos utasítással arra, hogy azokat minél tovább halogassa; a bontást ismételt török sürgetésre gróf Oettingen Farkas végeztette el 1701 márcziusától nyár derekáig. (Ozmán aga temesvári dragomán feljegyzései. Török kézirat a nagyszebeni áll. gimn. tanári karának könyvtárában. )
Ilyképen Becskerek csak a zentai győzelem után került vissza magyar kézre. 1717-ben Jenő ismét innen indult Orsova ostromára; ebben az évben a királyi tábor szertárai és élésraktára Becskerek alatt állott; védelmükre, a Jenő herczeg rendeletére, Sándor württembergi herczeg vezérlete alatt, néhány ezred vonult Becskerekre a futtaki táborból. (Bárány, 32. old.)
A török uralom után.
A török uralom végére Becskereken mindössze száz ház maradt meg; az akkori népességi viszonyokat véve alapul, 6-700 főnyi lakosságot jelent ez, s a másfélszáz éves török uralom hatásának teljes képét adja, ha Becskereknek ezt az állapotát azzal a XVI. század első feléből eredő tudósítással vetjük össze, a mely szerint a Délvidéken nem ritka az öt-hatezer főre rúgó község sem; bár név szerint nem említi ez a tudósítás Becskereket, mégis biztosra vehetjük, hogy ha csakugyan voltak ilyen nagy községek, köztük legelső sorban állott Becskerek. 1717-ben Becskerek már csak romhalmaz volt; ősi vára a földdel 561egyenlővé téve, házai lerombolva, nagyobbrészt pedig lakosai kipusztulván belőle, az idő terhe alatt összeroskadtak.
Az utolsó török veszedelem.
S a törökök kiűzése még nem volt elég ahhoz, hogy a fejlődés ismét megindulhasson. A Jenő herczeg győzelmei még nem jelentették azt, mintha a török veszedelem ezzel el is mult volna. Az 1737-39. évi török háborúk újra próbára tették Becskerek életrevalóságát. 1738-ban a Délvidék néhány hóra ismét török kézre került, s az új telepesek menekülni voltak kénytelenek. Az első biztos hely Becskerek volt. 1738. szeptember 19-én jelenti Greiner János, a paráczi altiszttartó a temesvári kormányzóságnak, hogy a hivatalnokok onnan mind Becskerekre menekültek és engedelmet kér rá, hogy ő is oda mehessen, mert ő sincs biztonságban. (D. A. II. 24.)
A becskerekiek állandóan készen várták a törököket és bizonyos kémszolgálatot is szerveztek erre az időre; 1739 junius 16-án Kerle Antal Becskerekről figyelmeztette a pancsovai tiszttartóságot, hogy a törökök 4-500-an hét sajkán Kolumbácz felé vonultak. A várost is elérte azonban a veszedelem: 1739 augusztusában a törökök egész a községig portyáztak, egy embert agyonlőttek és csak akkor vonultak vissza, a mint azt augusztus 20-án rémülten jelentette Temesvárra a becskereki tiszttartóság. Becskerekről is sokan menekültek ekkor biztosabb vidékekre. A török veszedelem lassanként elült. Megmaradt azonban két állandó veszedelem, s a lakosoknak s Becskerek emelkedésének az egész korszakon át legnagyobb akadálya: a zilált közbiztonsági viszonyok és a pestis. Amannak a török idők alatt elvadult erkölcsök, ennek a művelődés megakadása volt az oka.
Közbiztonsági állapotok.
A közbiztonságnak legelső veszedelme maga a katonaság volt. 1718 február 18-án Szlusztky, a becskereki kerületi tiszttartó panaszkodik a kormányzóságnak, hogy Sártory adjutáns katonái a szécsányi kenézt megölték, más katonák pedig a becskereki főkenézt nagyon megkárosították. Kéri, hogy a rossz következmények elkerülése czéljából a szükséges intézkedéseket tegyék meg. Végül még azt kéri, hogy Szima és Belya becskereki lakosokat a szegedi börtönből ereszszék ki és előadja, hogy ezeket Zsivan zsablyai kapitány fogta el, mikor hazafelé mentek, megkínozta és a szegedi börtönbe hurczoltatta őket; és hozzáteszi, hogy ilyen bánásmód el fogja riasztani a visszatéréstől azokat, a kik a törökök elől elmenekültek.
Érthető, ha ilyen körülmények között a jobbágyokat nem lehetett megfékezni; 1739 szeptemberében, közvetetlenül a török látogatás után, a jobbágyok fellázadtak és mindent leromboltak; a tiszttartóság sürgősen kért kézmíveseket az épületek helyreállítására és egyben újra sürgeti a kormányzóságot, hogy végre csendbiztost küldjön Becskerekre a rablók ellen. A jobbágyok lázadásából származó kár igen nagy volt és a tiszttartó néhány nap mulva újra jelentést is tett róla. A város meg is kapta a kért »Sicherheits-Commando«-t, de ez csak növelte bajait. 1737 novemberében a tiszttartó panaszkodik, hogy a rablók Orlováton garázdálkodtak, a becskereki kapitány pedig az üldözésnél igen ravaszul és büntetni való módon járt el. 1740-ben a kerületben lakó marhakereskedők - Becskerek ebben az időben középpontja volt a délvidéki marha- és lókereskedésnek - megúnták az örök bizonytalanságot, és Becskerekre költözködtek, a mely megis bátorságosabb hely volt, mint a kerület, bár ott is megtörtént 1741 júliusában, hogy a rablók behatoltak a városba, Vuk bíró házába, de mivel a bírót nem találták odahaza, feleségének mind a két kezét levágták, egy Stahl nevű embert meglőttek s mikor lárma támadt, szekérre kaptak és sértetlenül elvágtattak. A viszonyokon nem segítettek a legerélyesebb intézkedések sem; pedig a rablókat nem kímélték. 1742 deczemberében az aradáczi rablókat Becskerekre szállították, hogy az egyiket felakaszszák, a másikat életben hagyják. A kormányzóság a választást a kenézekre bízta.
Ilyen okai voltak annak, hogy a jobbágyok mind elszökdöstek; Sonnenberg, a csákovai tiszttartó, 1733-ban Becskereken kereste megszökött jobbágyait, de szökdöstek Becskerekről is; a kormányzóság ezen a bajon az útlevél-ügy szigorításával igyekezett segíteni, és az útleveleket még egyik községből a másikba is csak pénzért állította ki, a mint arról egy 1743 szeptember 20-i keltű szigorú rendelete tanuskodik. Költözködni sem lehetett ilyen engedelem nélkül és 1742 deczemberében az Aradáczon lakó Jurath Josimovithnak külön engedelmet kellett kérnie, hogy a rablók elől Becskerekre költözködhessék.
562S ezekhez a viszonyokhoz még a város különböző nyelvű népessége között elkerülhetetlen súrlódás járult. A felszabadulás után, egész 1733-ig a városban lakott a szerb püspök és ez igen növelte a szerbek önérzetét, a mi temérdek viszálykodásnak lett okává; 1733-ban, a görög nem egyesült püspök elköltözése után némi csend következett be, pedig ettől kezdve megint a katholikus tized követelések és az azokkal járó zaklatások zavarták a békességet. De azért 1749 február 8-án a tiszttartó panaszkodik a kormányzóságnak, hogy a rácz község, bár kötelessége lenne, nem törődik a város és a hivatalpénztár őrizetével, holott ezt igazán nem lehet kívánni a kicsiny számú magyar és német lakosságtól, mely tisztán kézimunkájából él. A lakosság között, írja a tiszttartó, oly sok a viszálykodás, hogy annak eligazítására főkenézt kellene kinevezni.
Pestis és más ragályos kórok.
A város fejlődését a pestis több ízben akasztotta meg; 1738-40 között különösen a város vidékén dúlt a pestis, de bőven szedte áldozatait magából a városból is; a pestis miatt nem tudták ekkor Becskerekre beszállítani a szénát, pedig csak Csanádról 600 szekérrel kellett kapniok; és a pestis következménye volt a városnak az az új terhe is, hogy a katonaság számára kenyeret süssön; ez ugyanis a pestis előtt a zentavidéki községek kötelessége volt. A pestisnek örökös fészke volt az egész Délvidék területe, a melyet majdnem megszakítatlan mocsarak borítottak. Maga Becskerek egy nagy tónak a végén feküdt, melyet Lacus Becskerekiensis-nek nevez a Lazarus-féle térkép; ezt a tavat a Temes vize táplálja, mely fent beléömlik és Becskerek alatt ismét kifolyik belőle; maga Becskerek pedig egész vízzel körülvéve áll; a török hódoltsági korból is több térkép maradt ránk s bár ezek a térképek megbízhatatlanok, abban megegyeznek egymással, hogy Becskerek körül nagy tó van. Mercynek legelső gondjai közé tartozott a csatornázás és már 1723 áprilisában kiküldte a Bega szabályozására Kayser mérnök-hadnagyot Becskerekre, külön rendelettel arra, hogy neki minden segítséget előteremtsenek és pénzkiadásait a robot-pénzekből fedezzék. De Becskereket is csak a Fremaut Miksa 1759-ben kezdett mocsárlecsapolási munkálatai szabadították ki a rossz levegő és a ragályos betegségek karjaiból.
A települések.
Lassanként azonban javultak a megye viszonyai és növekedett a város lakossága. A hosszú török uralom semmi keveredést nem eredményezett a város népe és a törökök között, bár a török urak bizonyára Becskerekről is rendszeresen elhozatták a maguk számára a szebb fiú és leánygyermekeket; vigyáztak azonban rá, hogy se a nép, se a gyermekek ne tarthassák fent a régi kapcsolatot egymással. Így a török uralomnak egyetlenegy hatása volt csak: kipusztította a város népét, összesen 100 házra olvasztván le azt.
Szerbek.
Jenő herczeg Becskereken már nem talált törököt, hanem csak göröghitű rácz lakosságot. A herczeg császári katonaságot helyezett a várba s annak oltalma alatt áttelepítette a Tisza jobbpartjáról azoknak a rácz bevándorlóknak egy részét, kik Csarnojevics Arzén ipeki pátriárka vezetésével jöttek ide új hazát keresni. Velük költözött Becskerekre Diakovics Izsaiás, az első délvidéki görögkeleti püspök. Nagybecskerek szerb lakossága nyert akkor is, mikor a Maros-Tiszai Határőrvidéket feloszlatták és onnan kb. 2400 család költözött be a Temesközbe. A város lakosságának zöme hosszú időn át szerb volt, a kik a város szervezetén belül bizonyos autonomiára tettek szert. 1769-ben, midőn Nagybecskerek kiváltságlevelét Mária Teréziától megkapta, a szerbek külön kiváltságot nyertek arra, hogy maguknak tanácsot választhassanak; a tanácsnak egy királyi biztos és egy kir. ügyész állott az élén.
Németek.
A császári kormánynak legfőbb gondja az volt, hogy Nagybecskereket is katholikus németekkel telepítse meg, de ennek a telepítési akcziónak a sikere hosszú időn át késlekedett. Az első német telepesek megérkezéséről nincs közvetetlen adatunk; 1724-ből azonban van egy adat, a mely szerint Wasy csákovai tiszttartó azt jelenti, hogy a Becskerekre vitt német családok, a kik ott nem akartak letelepedni, hozzá mentek át. 1727-ben pedig a becskereki tiszttartó jelenti, hogy Joachim kapitány számára az »Oberinspektor« rendelete következtében Becskerek közelében helyet csinált. S a katonaság feladata ebben az időben nemcsak a közbiztonság fenntartása volt, hanem a telepítési akcziót is ők intézték, illetőleg ők hajtották végre. Katonai mérnökök voltak azok is, a kik a telepes házak helyét s a hozzá tartozó telkeket felmérték és a munkálatokat vezették.
1729-ben összeszámlálták a nagybecskereki német családokat, a melyek 1729 november 1-től kezdve kontribuálnak; de ez a jegyzék nincs meg, a mint 565hogy elveszett az a névsor is, a melyet a nagybecskereki tiszttartó 1737-ben készitett a bevándorolt német családokról és a melyet a kormányzóságnak be is terjesztett. Egy összeírás, a mely 1734-ből való, a német helységek közé sorolja Nagybecskereket is, de ebből aligha lehet arra következtetni, mintha lakossága ne lett volna vegyes. Nyilván csak annyit jelent ez, hogy a német telepesek száma már tekintélyes volt, s talán azt is, hogy ezek a telepesek a város lakosságának többi részétől független, autonom életet éltek. 1737 szeptember 5-én Gottlieb császári biztos belgrádi tutajon harmincz német családot szállított Nagybecskerekre, hova 1751-ben a telepítési ügyekben fáradozó Hof-Commission is ellátogatott; a következő évben, 1752-ben ismét német telepeseket kapott Nagybecskerek, a kik, úgylátszik, most már maguk jó szántából is szívesen keresték föl Nagybecskereket, bár a bevándorlások kezdetén erővel sem lehetett őket ott visszatartani. Ez mindenesetre a város örvendetes fejlődésének bizonysága.
Nagybecskerek. - 1. A ref. templom. 2. Az izr. templom. 3. A róm. kath. plébániatemplom.
Nagybecskerek. - 1. Részlet a Ferencz József-térről. - 2. A posta és távíró épülete. - 3. Az igazságügyi palota.
S mégis ez a sok fáradság és a kincstár részéről ez a sok befektetés mind kárba veszett. Perlasz gróf 1763. évi kimutatása szerint az egész becskereki kerületben egyetlenegy német család sem volt található, - a klima következménye volt ez, mert állandó fészke volt Nagybecskerek a különböző ragályos betegségeknek s a mocsarak kiszárítása nélkül nem tudott a telepesek szorgalma a fertőzött levegővel megküzdeni. Várady János azonban ezzel szemben arról tudósít, hogy Nagybecskereken ekkor is voltak Lotharingiából származó német telepesek; s hogy Nagybecskerek az Aldana-féle térképen nem szerepel a német községek között, e szerint csak arra mutatna, hogy lakossága kevert volt, de mindenesetre azt jelenti, hogy a németek számba sem jöhettek a szerb lakosság mellett. Így is kellett ennek lennie, mert Nagybecskerek lakossága alig nyert abból a tömeges bevándorlásból, a mely a Mária Terézia 1863. évi telepítési pátensének következtében a Délvidék felé megindult; 1864-ben Nagybecskerek mindössze négy telepes házat és négy telepes családot kapott, ez volt az oka annak, hogy az 1869-i kiváltság-levél a szerbek túlsúlyát a városi tanácsban is kénytelen eltűrni, - a mi nagyon ellenkezett a Délvidék katonai kormányzásának szellemével, elismervén, hogy a németeknek csekély számuk miatt a paritásról le kell mondaniok.
A II. József 1782. szeptember 21-i gyarmatosítási pátense következtében Zweibrücken tájáról 1785-ben a frankfurti császári residens közbenjárására nagyszámú német telepes került Nagybecskerekre, kik ott földet, réteket, úti költséget, más kedvezményeket, valamint adó és teher alóli mentességet kapván, letelepedtek. (Czoernig III. 22., 37 s köv. oldalak). Egy kimutatás szerint, mely a bécsi pénzügyminiszteri levéltárban őriztetik, Nagybecskerek 36 házba 36 telepes családot kapott; összesen pedig 2988 család költözött be. S ez volt a német telepítés utolsó részlete Becskereken. Ma mégis számban közvetlenül a magyarok után következnek és körülbelül annyian vannak, mint a szerbek, a mi csak kedvezőbb gazdasági viszonyaiknak s az ezzel összefüggő természetes népszaporodás kedvezőbb voltának következménye; valamint azoknak az előnyöknek, a melyeket a városi németség az abszolut kormány alatt élvezett.
Magyarok.
A Délvidék visszafoglalása után Belgrádból költözött Nagybecskerekre néhány magyar család, a magyarok ugyanis a török hódoltság alatt teljesen kipusztultak a város lakossága közül. Arra pedig egyáltalában nincs adatunk, hogy a magyarok bármikor is tömegesebben vándoroltak volna be a városba; 1768 körül Baranya vármegyéből költözködött be ide néhány magyar család, kik a mai Magyar-utcza táján laktak, különben a város magyar népességének szaporodása észrevétlenül folyt le; s ez a szaporodás két tényezőre vezethető vissza: az egyik a város felszívó képessége, a mely a vidék lakosságának kulturára hajlandóbb részét, tehát a magyarokat magához vonta s a város felé való húzódásnak a XVIII. század első felében a vidék rossz közbiztonsági viszonyai teremtették meg az útját. A század vége felé különböző földesúrak Szeged vidékéről telepítettek a vármegyébe dohánymívelő magyarokat, a kik végül szintén tekintélyes módon gyarapították a város lakosságát. A másik tényező pedig a magyarság nagy aszszimiláló ereje: a város képe ma határozottan magyar.
Spanyolok.
Nagybecskerek történetében van helye a bécsi kormány legszerencsétlenebb telepítési kísérletének, a melynek a spanyol telepítés volt a czélja. 1735-ben indultak meg a tárgyalások biscayai spanyolokkal, a kiket a bécsi kormány a Délvidéken akart elhelyezni. 1736 augusztus 8-án Hagen jelentette a Temesi Bánság kormányzójának, hogy a letelepítendő spanyol családok számára Nagybecskerek 566mellett talált alkalmas helyet; s mindjárt be is terjesztette jóváhagyásra a Kayser mérnök-százados terveit az építendő telepről. A felterjesztés sürgősen ment Temesvárról Bécsbe, honnan a következő év február 23-án érkezett vissza gróf Hamilton ezredes és kormányzó rendelete, a melyben a választást és az előzetes terveket jóváhagyja s rendeli, hogy a telepet pontosan jelöljék ki és erre a czélra bizottság szálljon ki Nagybecskerekre; a spanyolok mind telket kapjanak s számukra a házakat a kincstár költségén, a lehető legjobb ponton építsék fel. Rendeli, hogy a terveket egy ügyes mérnök készítse el és küldjék fel hozzá Bécsbe. A kormányzó még aznap elküldeti a rendeletet Hagennak, meghagyva, hogy mivel a jóváhagyás megérkezett, haladéktalanul kezdje meg az építkezést, a főszámvevővel, egy mérnök-tiszttel és a spanyol kiküldöttekkel közösen mérje ki a telkek nagyságát, a házaknak egymástól való távolságát, beosztásukat s mindezekre előzetes jóváhagyását megadja. A spanyol küldöttek már a hely kiválasztásánál is jelen voltak s épen az ő beleegyezésükkel esett a választás Nagybecskerekre.
A spanyolok meg is érkeztek s Nagybecskereket Uj-Barczellonának nevezték el; de nagyon rövid ideig élhettek az új telepen, mely a várostól külön, attól kis távolságra feküdt; a klimát nem bírták el s két év alatt valamennyien áldozatává lettek; 1739-ben már nem volt életben közűlök más, mint körülbelül 50 árva gyermek, kiket a kormányzóság különböző telepeken igyekezett elhelyezni. 1744-ben már a telepet jobbágyok foglalták el, kik oda a rombadőlt házak helyére új hajlékokat építettek maguknak.
Vegyes telepítések.
Más nemzetiségű telepesei Nagybecskereknek alig voltak; 1747-ben Belgrádból ide költözködött két görög s ugyanakkor itt szeretett volna letelepedni két zsidó, - Goldschmid Joachim és Ábrahám Moizes, - kiket szintén Belgrádból űztek ki; a tiszttartó jelentette is a dolgot és a két zsidó kérelmét, de az engedelmet aligha kapták meg; erre vall legalább a tiszttartónak az az 1742 február 19-én kelt jelentése, mely szerint a spanyol- és német-zsidó számlálást nem foganatosíthatja, mert a községben egyáltalán nincs zsidó. Általában a telepítés nagyon szigorú szabályoknak volt alávetve, az útleveleket különösen a jobbágyok szökdösésének megakadályozására szigorúan kezelték.
Gazdasági viszonyok a XVIII. században.
A török hódoltság végén a lakosság foglalkozása az állattenyésztés volt; lakóházainak száma mint már többször említettük 100 volt, mégis tekintélyes nagyság volt ez, mikor a község legnagyobb része üresen állott; s midőn a Temesi Bánságot szervezték, Mercy járási székhelylyé tette Nagybecskereket és tiszttartót nevezett ki oda; Mercynek mindig nagy gondja volt erre a városra; alatta faültetvényeket, iparnövénytermesztést, selyemtenyésztést kapott Nagybecskerek; Mária Teréziának a kikindai kiváltságolt részek számára adott szabadalomleveléből látható, hogy sörgyára is volt. A meginduló telepítések élénkebbé tették a város életét, kézmívesek költözködtek ide és a tiszttartóságnak is megszaporodott a dolga, úgy hogy 1722-ben már keveselli azt a három huszárt, ki rendelkezésére állott s még egy írnokot kér (huszár-zsolddal), meg két huszárt; ekkor a módosi altiszttartóság is a nagybecskereki tiszttartósághoz tartozott.
A város élete különben nem volt más, mint a többi mezővárosoké; a regálék itt is a kincstárt illették és a tiszttartóság adta ki bérbe a bor és húsmérés jogát, valamint a kocsmajogot; 1735-ben a tiszttartóságnak egy májusban kelt előterjesztése szerint a becskereki német családok együtt 36 forintot fizettek a bormérés váltságául; a németek a húsmérés jogát is igyekeztek maguknak megszerezni és a tiszttartóságnak állandó panasza volt az, hogy a szerbek külön két hússzéket is tartanak maguknak; 1749-ben a szerb község 100 forintot fizetett a vendéglőjogért. 1752-ben a tiszttartóság a kormányzó kérdéseire előterjeszti azt a véleményét, hogy a németek annál könnyebben megkaphatják a húsmérés jogát, mert a ráczok a maguk kereskedelméből megélnek s mert így a kincstár annál biztosabban megkapja a bért. A regále-kezelésnek ez a módja csak akkor változott meg, mikor a község szabadalomlevelében jogot nyert arra, hogy a regálék kezelését bizonyos összegért a kincstártól átvegye és hogy a maga hasznára értékesíthesse, kiadván azokat albérlőknek.
1737 április 22-én Nagybecskerek hetivásárt kért, hogy az épülő spanyol-város számára az élelmiszereket annál könnyebben előteremthesse; az első hetivásár még az év május 18-án volt. Szeptemberben már vásárt kért a tiszttartóság és meg is kapta az engedelmet évente két vásár tartására. De még ekkor kezdetleges volt a város ipara s a spanyol város építésére megérkezett munkások nem 567tudtak dolgozni, mert nem volt szerszámuk és azt Verseczről kellett hozni. Az 1738-39-i török harczok, a pestis és más veszedelmek nagyon megviselték a várost, úgy hogy az adója elengedéséért folyamodott; a válasz azonban kedvezőtlen volt: viselje a város békességgel, mondja az 1738 deczember 9-én kelt végzés, a mi reá ki van róva, mert a terheket éppen a háborús idők miatt nem lehet elengedni. Később azonban a város fejlődése szépen haladt, 1746-ban a kormányzóság egy egész utcza építését rendelte el és a hidakat is rendbeszedte. 1753-ban ismét a postaútat javították és különböző hidak helyreállításának költsége 140 forint 93 krajczárra rúgott. 1748 júniusában kiigazították a városi telkek határát a falvak felől.
A magyarok, németek földmíveléssel és iparral foglalkoztak, a szerbek főfoglalkozása pedig a kereskedelem volt; Nagybecskerek ebben az időben a lókereskedelem középpontja. Átmeneti kereskedelme is volt már; a Begán, Temesvár felé, nagymennyiségű lisztet szállítottak. 1745-től kezdve Krazeisen Sebestyén sört főzött és a jogért 150 forintot fizetett évente; gyára jól mehetett, mert a következő évben már új épületekkel toldta meg és a kubini vámszedőtől vámmentességet kért azokra az építési anyagokra, a melyekre szüksége volt. 1752-ben pedig újra hat évre vette bérbe a sörfőzési jogot s ekkor már évi 700 forintot fizetett érte. A városban voltak malmok is, és 1751-ben a nagy német malom 75 forintot fizetett bérül; kár, hogy az 1752-ben tartott malomszámlálás adatai nem maradtak meg; ugyanekkor panaszkodik a tiszttartóság, hogy a régi török moséból készült magtár, melybe 3000 mérő gabona fért, kicsi és nagyon rossz állapotban van; újat kellene építeni. Arra vall ez, hogy most már a maga egészében élvezi a város azoknak a csatornázásoknak az eredményét, a melyeket előbb Mercy, majd Perlasz kormányzósága alatt Fremaut mérnök végzett. Mert bár a Mercy munkálatai nem nyúltak le egészen Becskerekig, a várost mégis ezek tették a Bega-kereskedelem középpontjává. A Fremaut mérnök munkálatai viszont a szántóföldek megjavulását hozták magukkal. A város különben is szépült, nyilvános és középületeket kapott, Engelshofen alatt új katonai laktanya épült s ezzel a városnak régi óhajtása teljesedett be. 1752-ben panaszkodott a tiszttartó, hogy a tiszteknek nincs lakásuk és a beszállásolással sok baj van, mert sokszor nagy jobbágy-családokat kell lakásaikból kiszorítani. A városba kézmívesek költözködtek, bár ez nem ment mindig simán; 1752-ben Mitrovics Dániel borbély nem kapott engedelmet a letelepülésre, mert »illetlen módon« több városban is ajánlkozott s különben is már két borbély van Becskereken, a kiknek üzletét csak rontaná és a kik nem tudnának megélni. A jobbágyság helyzete is javult lassan, bár felesleges munkák, mint a sóért való fuvarok, nagy terhet róttak nyakába; 1753-ban ki is jelentették, hogy hajlandók a sóért mázsánként 18 krajczárral többet fizetni, ha vizen Becskerekre szállítják, ha azonban nekik maguknak kell Lippárról szállítaniok, a rendes árat fizetik. A kincstári birtokokat a tiszttartóság nagyobbrészt bérbeadja s úgy mívelteti; a bérösszeg igen változó, mindig a birtok nagysága határozza meg; Rubandáért 30 forintot fizettek egy évre, Kikindáért hat évre 798 forintot. A bérlők rendesen magánosok és a város lakosai, de megesik az is, hogy Nagybecskerek községe maga is vesz bérbe földet, mint 1741-ben, mikor Sublia községgel és Arseni kapitánynyal közösen Basahidát, Jankahidát, Szent-Mihályt és Devecsert vette bérbe. A becskereki tiszttartóság 1753-ban 4000 mérő gyümölcsöt adott el a nagybecskereki hombárból Liszka, Veges és Arady, szegedi lakosoknak 800 forintért. A hivatalnokok életére jellemző, hogy a nagybecskereki kenéz 1744-ben 30 forintért adott egy évre kosztot Veszelin kambiaturistának.
A kiváltság levél.
Ilyenek voltak a város viszonyai, mikor 1769-ben Mária Teréziától megkapta a mezővárosi rangot, azzal a biztatással, hogyha ipara kellően fejlődik, városi rangot nyer és városi kiváltságokat kap. Szabadalomlevelének, mely 1869 június 6-án kelt, jellemző részei ezek:
1. Nagybecskerek mai és jövendő lakosai szabad emberek; két rendből állanak: polgárokból, a kik iparból és kereskedelemből és a zsellérekből, a kik föld- vagy szőlőmívelésből és napszámból élnek. A mezőváros nyolcz tagú tanácsot választhat, kik közül egy a bíró; a tanácsi állásra mindig két polgárt kell a kormányzó elé terjeszteni, kik közül az egyik katholikus vagy egyesült görög, a másik nem egyesült görög legyen. Mivel a katholikusok a lakosság között kevesebben vannak, három tanácsos legyen katholikus, a többi nem egyesült görög. A bírót minden két évben újra kell választani s mindig felváltva a hét felekezet hívei közül; a sort egy nem egyesült görög kezdje meg. Ha a kormányzóság a jelölteket 568nem találja elég megfelelőknek, a magistratus új tanácsosokat jelöljön. A választásnál, mind a tanácsosokénál, mind a bíróénál, a kerületi tiszttartó jelen legyen, számlálja a szavazatokat és eskesse fel a választottakat. A hét tanácsos a megerősített bíró elnöklése alatt minden hétfőn és pénteken, ünnep esetén a következő napon ülést tartson, a polgári s adás-vételi ügyeket tárgyalja és jegyzőkönyvébe iktassa; a tanács könyveit a felsőbb utasításokhoz híven pontosan vezesse. A tanácsnak jogában áll irodistát és városi szolgát, a szükséghez képest több hivatalszolgát kinevezni. Az egész tanács különben a bírótól a szolgáig a kerületi tiszttartó, mint királyi biztos fönnhatósága alatt áll, egészen úgy, mint a német örökös tartományok városaiban.
2. A mezőváros a következő négy évben évente 5222 frt. 44 3/4 kr. adót fizet. A sör- és pálinkafőzést, a kocsma és húsmérés jogát regáleként a kincstár megtartja, azonban meghatározott összegért (a kocsmajogot 1035, a mészárszéket 325 frt-ért) a városnak átengedi s ha ennek ezen haszna lenne, fordítsa közszükségletre.
3. Az adó emelésének mértékét négy év mulva a város polgárságának gyarapodásához képest fogjuk megállapítani.
4. Robot alól Nagybecskerek föl lesz mentve, évi 82 frt váltságdíj fejében; a kerületi hivatalnokok járadékához évi száz forinttal járul; a szénailletményhez való hozzájárulását pedig az egész országgal egységesen fogják rendezni; egyelőre az eddigi szokás marad érvényben.
5. Az adót, községi adót és más járulékokat a vagyonarányban kell kivetni és az alól nem mentes sem a bíró, sem a tanács; csak a syndicus és a kanczellista nem fizet fejadót. A község polgárainak vagyonáról pontos telek- és adókönyvet kell vezetni. Az adókat az elüljáróság szedi be és meghatározott időben a tiszttartósági pénztárba szállítja. A közterhek új felosztása csak a kerületi tiszttartó jelenlétében vagy jóváhagyásával történhetik, hogy a szegények igazságtalanságról ne panaszkodhassanak.
6. Nagybecskerek köteles a katonaság részére mindenkor természetbeni lakásról ingyen és a legmagasabb szolgálatra olcsó bér ellenében előfogatokról és hajóvontatókról gondoskodni, nemkülönben a kisérő személyzetről is, a kik a zsellérek közül veendők és a kik mérföldenként az adminisztrátortól megállapított díjazásban részesülnek. Magánosok és a kamarai személyzet részére a hatóság közvetíti az előfogatokat, hogy azok ne követeljenek túlmagas béreket. Egyébként a katonai beszállásolás és az előfogatok ügye a városi hatóság és a kerületi tiszttartó rendelkezése és felügyelete alá tartozik.
7. A hús ára a temesvári szerint szabályozandó; a kenyér és liszt árát pedig időről-időre a tartományi kormányzó fogja megállapítani és a helyi hatóság útján nyilvánosságra hozni.
8. A város szabadalmat nyer, hogy a vasárnapról szombatra áthelyezett hetivásáron kívül évente két országos vásárt is tarthasson, az elsőt a rácz husvétkor, a másikat a régi naptár szerint október 1-én, az új szerint 12-én. Joga van mérleg- és legeltetési díjat szedni, úgy mint Temesvár városának, de e jövedelem egyharmadát a jövőben építendő árvaház alapjához kell félretenni. Egyben a hatóságnak szigorúan megtiltatik, hogy sem ebből, sem más közjövedelemből önkényűleg ne építsen, vagy más, száz forintot meghaladó összeget ki ne adjon, hacsak azt a tiszttartó a hatóság előzetes kérelmére meg nem engedi.
9. A polgárjogi és tárgyalási illetékeket a megállapítandó egység szerint fogják szabályozni, hasonlóképpen a syndicusnak és kancellistának járó perdíjakat is; házak adás-vételénél minden forint után fél krajczár az illeték, mint Temesvár külvárosaiban szokás.
10. A hatóság végzéseinek megerősítésére saját pecsétet használhat, mely Mária mennybemenetelét ábrázolja a következő körirattal: Sigillum Liberi Oppidi Becskerek.
11. A katonai elszállásolást, az előfogatok és hajóvontatók kiállítását illetőleg, a melyről már a 6. pont is intézkedik, megjegyeztetik, hogy magánosok vagy a kamara számára a város nem köteles megállapított bér nélkül előfogatot kiállítani, ellenben háborús időben az előfogat a szükséghez képest rögtön kiállítandó. A jövőben a várost a 48 frt darabantjárulék alól fölmentik, de a tiszttartónak adott éjjeli őrséget, mint eddig, ezután is ki kell állítania, az őrjárat kiállítása ellenében azonban megengedik a városi hatóságnak, hogy a kocsmákat és vendéglőket megvizsgálhassa, az időn túl ott talált polgárokat és zselléreket eltávolítsa, vagy a körülményekhez képest bezárhassa és megbüntethesse.
12. A városi hatóságnak joga van a rendőri és polgári panaszok ügyében, továbbá a kisebb vétségekben első fokon ítélkezni, azzal a kikötéssel, hogy a fölebbezés minden esetben a kerületi tiszttartósághoz küldendő, a mely rendőri és közbiztonsági ügyekben is belátása szerint utasíthatja a hatóságot a birság rendes kiszabására.
13. A Nagybecskereken lakó vagy ott megtelepedő görögöktől, a kik a görög kereskedő társulathoz tartoznak, a míg a társulati szerződés érvényben van, a hatóság szedje be a társulati adót és azt a társulati bírónak adja át. A kereskedők között előforduló panaszos ügyekben szintén a városi hatóság intézkedik.
14. A tizedet illetőleg az egész országban megállapítandó rendszabályok lesznek irányadók, de addig az eddigi rendszer marad érvényben.
15. Az első négy évben a bíró fizetése 100 frt., a tanácsosoké 25, a syndicusé a lakbérrel együtt 350, az irodistáé szintén lakbérrel 100 és a két szolgáé 50 frt. évente. Ezeket azonban a kedvezőbb bevételekből és gazdasági megtakarításokból - az eddigi és jövő városi adó megrövidítése nélkül - kell kiutalni. Az irodai perdíjak megállapítandó arány szerint a syndicus és irodista jövedelmét teszik.
Végül köteles a hatóság évente a városi adóról és minden egyéb bevételről és kiadásról a tiszttartó útján az adminisztráczió elé pontos számadást terjeszteni. S a mint a tanács és Nagybecskerek egész lakossága e legmagasabb akarat és parancs szerint híven fog élni, megparancsoltatik a Temesi Bánság minden elüljárójának, lakosának és alattvalójának, bármilyen rendű, rangú és állapotú legyen is, hogy Nagybecskerek polgári lakosait és egész közönségét jelen szabadalmak élvezésében szigorú büntetés terhe alatt semmi módon háborgatni ne merje, vagy ezt másnak megengedje és a felsőségek, különösen az adminisztráczió megbízatnak, hogy Nagybecskereknek adományozott jogait megvédjék.
569A vármegye visszaállítása.
A szabadalomlevél megnyerését rövid idő mulva, 1778-ban a vármegyei szervezet visszaállítása követte s Nagybecskerek városa így ismét vármegyei székhelylyé lett. A visszacsatolás ünnepségét 1789 június 13-án nagy pompával Nagybecskereken ülték meg; a vármegye első rendszeres alispánja Mártonffy József lett.
Az érkező gróf Niczky Kristóf főispánt a tanács fogadta, a lakosság diadalkapúkat állított, a várost kivilágította és a plebánia-templomban ünnepi mise volt. A város fejlődésére nézve igen nagy jelentőségű volt ez a közigazgatási újjászerveződés. Azt lehet mondani, hogy más már nem hiányzott a város fejlődésének biztosításához. S az ezt követő idők egészen a szabadságharczig valóban a békés és erőteljes fejlődés korává lettek, a melyet csak két ízben szakított meg komolyabb természetű akadály. Egymástól mindenben elütő volt az a kétféle ok, a mely a város növekedésének menetét megzavarta, de mind a kettő egyforma nagy, és első pillantásra elkerülhetetlennek látszó veszedelmet rejtett magában.
II. József alatt.
Az első közűlük közigazgatási természetű bajjal fenyegetett és így a város fejlődésének belső feltételeit támadta meg. II. József erőszakos kormányzási rendszere hozta ezt magával, ki Nagybecskereket is meg akarta állítani annak a fejlődésnek útján, mely az anyagi jóléttel együtt a magyarosodás felé és a közigazgatási önállóság felé vezetett. A II. József czentrális közigazgatási rendszerében Nagybecskerek a temesvári kerülethez tartozott és így ismét elvesztette minden fontosságát. Kasznári (tiszttartói) hivatalt kapott, mely számadásait a kincstárhoz terjesztette be. Gazdaságilag ugyan - a kincstár szempontjából - jól állott és elég hasznot hajtott; mikor ugyanis arról volt szó, hogy a kincstári jószágokat a gróf Zichy indítványa következtében elidegenítsék, Nagybecskerek a gróf Niczky véleménye alapján azok között a kincstári javak között szerepelt, a melyeket nem kell eladni. (Czoernig: Ethnographia III. 39.) II. József halála azonban meghozta magával a régi, alkotmányos élet feltételeit s az abszolutisztikus kormányzati kísérletektől okozott rázkódás végeredményében jótékony hatást gyakorolt a város magyarosodására.
A nagy tűz. 1807.
1807-ben a város tűzvész áldozatává lett; a tűz délután 4 órakor az Oppovai utczában, a Bega partján támadt, a sörháznál; belekapott a Bega fahídjába, azt felégette s így csapott át a másik parton fekvő városrészbe. A tűz erejét vihar fokozta, mely szétszórta a tűz szikráit és egyszerre nyolcz-tíz helyen borította lángba a várost. Leégett a városháza, a vármegyeháza, a parochiák s a városnak legnagyobb része, csak a római katholikus és a görög-keleti templom és Szent Vendel kápolnája maradt meg. Odaveszett a vármegyei irattár s a parochiákról sem lehetett mást megmenteni, mint a plebániai anyakönyveknek egy részét. A kárt 5 millió frtra becsülték. A várost ebben az esztendőben - Magdics Ádám plebános egykorú feljegyzései szerint - állandóan fenyegette a tűzveszedelem: a nagy pusztulást követő három hónap alatt tízszer támadt ismét kisebb-nagyobb erejű tűz. Minderről Magdics Ádám feljegyzésein kívül Várady János dr. nagybecskereki plebános tudosításai szólanak. A tűz következtében a megyeszéket ideiglenesen Nagyszentmiklósra, Márffy lakóhelyére tették át s ott is maradt az, míg az új vármegyeháza Nagybecskereken fel nem épült, a mi 1817-20 között történt meg. Nagybecskereken a tűz után 1820-ban tartották az első tisztujítást.
A fejlődés útján.
A város azonban kiheverte ezt a veszedelmet is; újjáépült és valósággal újjászületett. Abból a nagyszerű szellemi mozgalomból, a mely az országnak átalakulását hozta magával, teljes mértékben kivette a maga részét és bár a magyarosítási törekvésekben mindig elüljárt, szerencsés kézzel tudta elsimítani azokat az ellentéteket, a melyek a különböző ajkú lakosok között szinte szükségszerűen fennállottak. S bár Nagybecskerek lakossága a legteljesebb mértékben kevert volt, az 1840 táján alapított »Nemzeti iskola« élénk bizonysága annak az egységes munkának, melyet a város fejlődéséért és magyarosításáért folytatott. A város gazdasági tekintetben is jelentős átalakuláson ment át ebben az időben. A szabadalomlevél elnyerése óta mindig azok közé a jómodú kisvárosok közé tartozott, melyek gazdasági tevékenységük körébe csak legszorosabb környezetüket vonják be, de azt teljesen kielégítik; a harminczas évekkel kezdődő fellendülés korszaka azonban Nagybecskereket a lassanként kiépülő modern közlekedési vonalakkal bekapcsolta az ország gazdasági vérkeringésének erei közé, egy ideig úgy látszott, mintha megsínylené közvetlen környékének elveszítését, azonban hamarosan megtalálta a maga helyét az új viszonyok között; a gőzhajózás áldásait legelőször 1844-ben érezte a város, midőn az Első cs. és kir. szab. 570D. G. T. a városban egy megbizott irodát állított; ugyanerre az évre esik a Torontáli Takarékpénztár alapítása, a mi a város hiteligényeinek átalakulását jelenti. Rendes ügynökséget a D. G. T. 1850-ben állított; a legközelebbi vasútállomás egész 1883-ig Nagykikinda volt, mikor végre Nagybecskerek is vasúti állomást nyert. 1856-ban rendezték be távíróállomását. 1845-ben alapította benne Pleitz Ferencz az első könyvnyomdát. Az 1830-as évekre esik az Amerika nevű városrész megalapítása is; eredetileg erdő volt itt, melyet a kincstár kiirtatott és 800 □-öles darabokban, örökbérszerződéssel bocsátotta a lakosok rendelkezésére, kik azt a nyolczvanas években váltották meg.
A szabadságharcz.
1847-ben Torontálban főispáni helytartó volt, Gyertyánffy, a Gyertyánffy János alispán testvére. A város országgyűlési követéül Hadzsits Lázárt választották meg, ki több ízben volt a szabadságharcz alatt kormánybiztos, később börtönbüntetést is szenvedett. A márcziusi leirat Nagybecskereken is nagy lelkesedést keltett s csodálatos módon a különböző nemzetiségek békéjét hozta magával. Április 13-án valamennyi felekezet hálaadó isteni tiszteletet tartott (katholikusok, lutheránusok, reformátusok és óhitűek) a közös egyetértés örömére. A Horvátországban és a Szerémségben meginduló illir zavargások azonban hamar megbontották ezt a békét. Az április 8-iki szerb küldöttség sikertelensége Becskereken is megindította a szerb lázadást. A szerbek a templomokba rontottak, összetépték a magyarnyelvű anyakönyveket. (Horváth: Magyarország függ. harczának tört. I. 145.) A szerb lázadás különben egyszerre kezdődött a kikindaival: április 23-án délután már erősen izgattak a szerbek a magyarok és németek ellen, husvét harmadnapján reggel pedig megrohanták a községházát, hogy a márczius 28-án odatűzött magyar zászlót letépjék; ezt azonban Hadzsits Lázár, a város szerb származású bírája, élete veszélyeztetésével megakadályozta. Azt azonban nem tudta megakadályozni, hogy a városnak új tisztikart ne válaszszanak, bár törvénytelenül; csak a bírót hagyták meg. Mivel az első alispán nem volt honn, a törvénytelen városi tanácsot pedig nem lehetett elismerni, néhány nap mulva tíztagú közbiztonsági bizottmányt választottak, a melynek első dolga az öt századból álló nemzetőrség megválasztása volt; ebből a szerbeket kizárták. A bizottság megbízatását a hazaérkező első alispánnak adta át.
Ezek a becskereki zavarok végre rávették a kormányt (Rüstow: A magyar hadj. tört. I. 22.), hogy a Délvidéken Csernovics Péter kormánybiztosságával ostromállapotot hirdessen. Június 9-én Becskerek magyar és német lakosait a szerbek közeledtének híre ejtette rémületbe; azok azonban megállottak Perlasznál és bár a délvidéki seregek gyengék voltak velük szemben, még sem érhettek el pozitiv eredményt. Június 23-án végre Becskereken vontak össze a délvidéki haderőt és azt oda beszállásolták, méltán tartva tőle, hogy a szerbek perlaszi tábora Becskerekre nézve rejti a legnagyobb veszedelmet. A 2500 főből s egy hatfontos ágyú-ütegből álló hadtest parancsnoka Kiss Ernő huszárezredes volt, kinek Becskerek mellett terjedelmes birtokai voltak.
Nagybecskerek az egész szabadságharcz alatt megmaradt a délvidéki harczok egyik legfontosabb pontjának 1848-ban, bár a küzdelmek a Kiss Ernő vezérlete alatt váltakozó szerencsével folytak és a fölkelők perlaszi tábora a városnak állandó veszedelme volt. Július 15-én Sztratimirovich megtámadta a becskereki tábort, de minden túlereje mellett is kénytelen volt visszavonulni. Kiss Ernő ekkor arra gondolt, hogy elhagyja Nagybecskereket, de mégis ott maradt, hogy a várost őrizetlenül ne hagyja. Közben Mészáros Lázár is lent járt Nagybecskereken és egy éjszakát töltött ott. A magyar sereg augusztus 6-án bevette Neuzinát, szeptember 2-án pedig a perlaszi tábort ostromolta meg s ott 12 ágyút, 20 mázsa puskaport, 60.000 töltényt zsákmányolt; egyszersmind eloszlatván Becskerek felől azt a veszedelmet, a mely a perlaszi tábor részéről állandóan fenyegette. A szerbek még szeptember folyamán több ízben megpróbálták perlaszi pozicziójukat visszaszerezni, de sikertelenűl, sőt deczember 14-én még a tomaseváczi hídfő is magyar kézre került, bár igaz, tetemes áldozatok árán. Kiss Ernő ekkor már becskereki táborából Pancsova felé kezdett hadműveleteket, ezek azonban nem jártak sikerrel és épen ezek okozták azt, hogy Kiss Ernőt visszahívták erről a fontos állásról. Elvonulása után Nagybecskerek szinte védelem nélkül került január 16-án szerb kézre. A lakosok rémülten menekültek, de mivel a szerbek ekkor már a szerb vajdaság szervezésével voltak elfoglalva, melynek székhelyéül Nagybecskereket szemelték ki, ez megmentette a várost a pusztításoktól. A várost 571 Perczel Mór szabadította fel, ki április 29-én megütközve Todorovich-csal, azt hátrálásra kényszerítette. Todorovich így kiűrítette Nagybecskereket, mely a legnagyobb örömmel várta Perczel Mórt. Az áprilisi detronizáczió után Torontál vármegye visszakapta régi szervezetét, 1848-ban kinevezett főispánját és Nagybecskerek újra vármegyei székhely lett. Közben minden rosszra fordult: augusztus 14-én Nagybecskerek már Jellasichot volt kénytelen fogadni, ki két napig időzött itt s a dicső napokból Nagybecskerek számára nem maradt meg más, mint Kiss Ernő miatti gyásza. Nagybecskerek az abszolutisztikus kormányzás alatt közigazgatásilag minden jelentőségét elvesztette, csak 1853-ban lett ismét cs. kir. kerületi székhely, míg végre a februári pátens visszaállítván az ősi alkotmányos jogokat, Nagybecskerek is újra vármegyei székhely lett.
Közigazgatási történet.
1716 után Nagybecskerek is a temesi bánságnak volt egy része s a 13 kerület (District) közűl egynek a székhelye; Torontál vármegyét 1778-ban visszaállították s így Nagybecskerek ismét vármegyei és járási székhely lett. A »szerb vajdaság« és a »Temesi Bánság« idején, az abszolutizmus alatt, Nagybecskerek eleinte nem volt székhely; az 1850-iki második provizórium idején Torontál vármegye megyefőnököt és Nagybecskerek cs. kir. tartományi törvényszéket is kapott, mikor az igazságszolgáltatást a közigazgatástól elválasztották; hivatalai ebben az időben ezek voltak: cs. kir. pénzügyigazgatóság, adóhivatal, pénzügyőrség és csendőrség. Az 1853. évi újabb szervezet szerint a »koronatartományt« öt kerületre osztották s ekkor Nagybecskerek is kerületi székhely lett; törvényszéke kerületi törvényszékké alakult át. Végre 1860 deczember 30-án a király a Bánságot visszacsatolta az országhoz; az első főispán Karácsonyi László lett s 1861-ben megtartották az első tisztújítást. A februári pátens végre teljességében visszaállította az ősi alkotmányos állapotot. 1872-ben pedig Nagybecskerek rendezett tarnácsú városi jogot nyert.
Felsőmuzslya telepítése.
A város történetének legújabb fejezete az, a mely Felsőmuzslya magyar telepes község megalakulását tartalmazza. 1888-ban ugyanis Nagybecskerek határában Felsőmuzslya néven kincstári telepet szerveztek, mintegy 400 magyar családdal. Ez a telep azonban 1905-ben, a város ellenkezése mellett, önálló községgé alakult s a kormány az új község számára a telepesek 4000 hold földjén kívül 6795 hold kincstári földet is kihasított a város határából, minek következtében annak területe 22893 holdra szállott alá. Ezzel a város közjövedelme rengeteg veszteséget szenvedett, holott ennek nagyszámú és költséges kulturintézménye ez elesett jövedelmekből jött létre; nem is szólva a sok ezer koronára menő folyó és befektetési költségről, melyet a város Felsőmuzslya község érdekében tett és a melyért eddig még részben sem nyert kárpótlást.
*
A város leírása.
Mikor az ember megérkezik a Nagybecskerek pályaudvarra, melynek gyér világítását legközelebb villammal cserélik föl, úgyszólván bent van a városban. A vasút mellett, vele párhuzamosan haladó utczát, melynek jobboldalán Heinermann Alajos dr. szanatóriuma áll, Német végsornak nevezik s ez az Aradáczi-utczába torkollik, a melynek a vasúti pályán túl folytatása van és itt balra látható a Nagybecskerek-Begapart állomás, azon túl pedig a vasúti gépjavító műhely és a vármegyei József közkórház. A betorkolásnál az Aradáczi-utcza jobboldalán van a városi villamos-telep, mely egészen a Begáig nyúlik le. Utána Annau és Wingler nagyszabású gőzmalmát találjuk. Az Aradáczi-utczából balra nyílik a Lenau-utcza, melynek végén jobbra, a Kossuth-utcza sarkán terül el a róm. kath. temető, benne egy kis kápolnával. Az Aradáczi-utczában jobbra van Hiller József és Fia szeszgyára, balra pedig a Német-utcza ágazik ki, elején a róm. kath. árvaházzal, melyben kápolna is van. Az innen balra haladó Boldogasszony-utczában kisdedóvó áll. Az Aradáczi-utczából balra nyíló Kórház-utcza baloldalán van a tűzoltó laktanya. A hol az Aradáczi-utcza a Bega partjára ér, ott Gizella-part a neve. Itt van a nyári uszoda és a Duna gőzhajózási társaság kikötőhelye és ügynöksége. A túlsó oldalon van a Széchenyi-parti liget, benne az Evezős Egyesület háza és azon túl a korcsolyapálya. Az út baloldalán a Hollaender-féle czukorgyárat találjuk. Beljebb balra a Szapolyai-utcza nyílik, melynek elején jobbra a régi fogházépület áll, a mit kultúrpalota és múzeum czéljaira akarnak átalakítani és szemben vele az új színházat tervezik. Ez utczának a folytatása a Melenczei-utcza s a hol ez a Honvéd- 572és Révay-utczákba ágazik ketté, azon a sarkon emelkedik a Honvéd-laktanya, mellette pedig a Honvéd-utczában az állami kisdedóvó és a Magyar-utcza sarkán az áll. elemi iskola. A Révay-utczából ered a Karácsonyi-utcza, melyben a Benó Testvérek torontáli czipőgyára folytatja üzemét. A vasúttól bevezető út, midőn elhajlik a Begától, a Bonnaz-utcza nevét veszi föl. Jobb oldalán érjük először a róm. kath. polgári és elemi leányiskolát, melyekben az oktatást a Miasszonyunkról nevezett nővérek végzik. Ezekhez sorakozik, másik oldalával a Jókai-utczára nézve, a központi áll. elemi iskola emeletes épülete. A zárdával szemben van a vármegyei nyugdijalap épülete, melyben az államépítészeti hivatal, a kir. tanfelügyelőség és a kincstári ügyészség nyer elhelyezést. Ehhez csatlakozik a vármegyeháza, mely másik oldalával már a Ferencz József-térre néz.
A Bonnaz-utczából kilépve, a város szívében vagyunk: a Ferencz József-téren, melynek alakja trapéz és majdnem minden oldalán díszes, emeletes épületek szegik. A Bonnaz- és Jókai-utczák közös betorkolásánál balra a színes-mázos cseréppel fedett, egyemeletes, modern vármegyeháza, jobbról pedig a pénzügyigazgatóság kétemeletes épülete, melyben az áll. adóhivatal és pénzügyőrség is e helyezést nyer, földszintjét pedig üzletek foglalják el. Utána következik a rendőrségi épület, melynek emeletén a Torontáli Agrár Bank r. t. helyiségei vannak, udvarában pedig a szinház húzódik meg. Ennek tőszomszédságában a Rózsa és Magyar Király-szállók állanak, melyeknek ez idő szerint közös a bérlőjük. Mellettük, a tér másik oldalának vonalában emelkedik a régi városháza szürke épülete, megszabva irányát a Bega-felé haladó Városház-utczának, melyben a községi főgimnázium emelkedik, hol a piarista rend tanít. Az intézetnek tágas külön kápolnája van. A városházával egy vonalban egy keskeny homlokzatú, csinos emeletes házat látunk, míg a tér éjszaki oldalát majdnem egészen a román stílű róm. kath. plebánia templom foglalja el. Előtte emelkedik fehér kőalapon Kiss Ernő tábornok vértanú bronz-szobra. E téren vannak a keddi és pénteki hetivásárok.
A vármegyeháza és a templom között ágazik ki a Megyeház-utcza, melynek baloldalán a posta- és távíró hivatal és ezzel szemben az Osztrák Magyar Bank épülete látható. Ez az utcza a jobbra nyíló Nádor-utczáig tart, melynek baloldalán a kincstári ispánságot és a Messinger Karolina-féle magán leánynevelő intézetet találjuk. A Megyeház-utcza folytatásának Váraljai-utcza a neve, melynek baloldalán, a Luther-utcza sarkán az ág. h. ev. hívek temploma áll, mellette a paplakkal. A hol a Gradnulicza nevű szerb városrészben ez az utcza kiszélesedik, ott megy keresztül a Szerb Zárda-utcza, a mely állítólag, - mint a hogy a Váraljai-utcza az egykori becskereki vár emlékét - az egykori szerb zárdáét volna hivatva megőrzeni. Ez azonban téves fölfogás, mert a legszorgosabb történeti kutatások még a nyomát sem sejttetik annak, mintha itt valaha szerb zárda lett volna. Hanem igenis volt itt egy szentéletű remete, Prepodobni Rafailo, a ki a török korban még itt húzódó erdőben lakott, melyben kápolnát is épített és a hozzá zarándokoló híveket gyógyította. Ez a kápolna még ma is megvan, a Zárda és a Váraljai-utcza sarkán, a nagy, bekerített telken álló gör. kel. szerb templom mellett. A remete öreg szilfája még ma is ott áll a kerítésen belül és a tövében kereszt, melynek a hívő nép ma is gyógyító erőt tulajdonít és odaviszi éjjelre betegeit. A templom udvarának a Zárda-utcza felé eső részén, a melyben a még meglevő sírkövek tanúsága szerint temető is volt, az egyik szerb elemi iskola áll, szemben vele a sarkon pedig a másik. A Váraljai-utcza baloldalán áll. kisdedóvó, a végén pedig, az úttól balra van egy motoros malom, a gör. kel. szerb temető, ettől kissé távolabbra az ág. h. ev. és ref. hívek temetői.
A Ferencz József-térből keletre ágazik ki a város főutczája, a Hunyadi-utcza, melynek széles gyalogjárója aszfalttal van burkolva és két oldalán a legszebb üzletek sorakoznak egymás mellé. Jobb oldalán van Grünbaum Vilmos üzlete, mely a néprajzai és háziipari munkáknak, hímzéseknek és szőnyegeknek valóságos gyűjteménye. Balról pedig a Benó Testvérek czipőgyárának tekintélyes árúraktárát találjuk. Jobbról ágazik ki a Kinizsi-utcza, melyből viszont az Eötvös-utcza nyílik; a hol az izr. imaház és vele ferdén szemben az áll. elemi iskola található. A fő-utczából balra ered a Szerb templom-utcza, melynek elején jobbra, nagy telek közepén a szerb templom áll, mögötte a szerb elemi iskolával és kisdedóvóval. Ennek az utczának a folytatása a Jenő főherczeg-utcza, mely a szabálytalan háromszög alakú vásártérben végződik. A hol a Hunyadi-utcza kiszélesedik, az Erzsébet-tér nevet veszi föl, melyen a Korona-szálló áll, emeletén a Nagybecskereki Takarékpénztár 575helyiségeivel. Innen balra a Korona és jobbra a József főherczeg-utcza ágazik ki s ez utóbbi a Nagy, ma: Ferencz József-hídra vezet. E hídról a Bega folyásának fölfelé egy másik hidat látunk, melyen a Torontáli h. é. (keskenyvágányú) vasút jár keresztül. Ez ugyanis a Begapart-állomásról kiindulva, az Aradáczi-utczán, Gizella-parton, Bonnaz-utczán, Ferencz József-téren, Hunyady-utczán, Erzsébet-téren, a Korona- és Kazinczy-utczákon halad át és így a várost szelve, átmegy a Begán és a Temesvári-utczán folytatja útját egészen az állomásig. A keskenyvágányú vasútnak a városban négy megállóhelye van.
Nagybecskerek. - 1. Begarészlet. - 2. Áll. polg. és felső keresk. iskola. - Apácza-zárda. - 4. Pénzügyi palota.
Nagybecskerek. - 1. Az Osztrák Magyar Bank épülete. - 2. A Rudolf-kaszárnya. - 3. Az Erzsébet-híd. - A Ferencz József-híd.
A hídfőtől balra a Bega-partján Ambrózy József szappangyára, jobbra pedig tekintélyes hosszúságban Dungyerszky Lázár újonnan épült és modernül berendezett sörgyára látható. Mindjárt a hídon túl a Gabona-tér van, közepén a városi mázsa szerény épületével. Az első balra haladó utcza a Temesvári-utcza, melyen befordulunk és az elején a gör. kel. szerb elemi iskolát, kijebb a mértékhitelesítő hivatalt, az áll. kisdedóvót és kint a Szent Miklós-utcza sarkán a városi járványkórházat találjuk. Balról van a keskenyvágányú vasút Nagybecskerek-Vámház nevű állomása, ennek közelében pedig a régi szerb temető és azon túl a városi faiskola. A városon kívül van jobbra Bürger és Grünwald, vasöntője és gépjavító műhelye, balra a Wehner Testvérek téglagyára. A határnak ezen a részén álltak valamikor az akasztófák, mert midőn a czukorgyárhoz vezető keskenyvágányú szárnyvonalat építették, körülbelül 30 koponyát és csontvázat találtak egymás közelében, melyeket azután eltemettek. Innen visszatérve a Gabona-térre, a Tomaseváczi utczán folytatjuk utunkat. Balra, a Csernovics-utcza kiágazásánál levő üres saroktelken a város új iskolaépületeket emel az állami elemi iskola elhelyezésére. Kint a Zsigmondfalvi-utcza sarkán van a városi menedékház. Jobbról van a szerb temető, közepén kápolnával, ezt követi Staglschmidt József gőztéglagyára, az izr. temető és Lukács és Társai szeszgyára és szeszfinomítója. Balra látjuk Klein Bernát gőztéglagyárát, kijebb pedig a Nagybecskerek Gyártelep pályaudvart. A vasúti pályán áthaladva és jobbra kanyarodva, a délmagyarországi czukorgyárba jutunk, mely, a tomaseváczi úttól az écskai országútig 70 k. holdat meghaladó területen a folyó 1911. évben épült és már üzemét is megkezdte. A gyártelepen a főépületeken kívül, mely a legmodernebb, óriási arányú gépekkel és saját villamos művel van fölszerelve, számos tisztviselői és munkás-lakás áll és a Bega partján vízszívó készüléke van, mely a szükséges vizet a gyárba nyomja.
A czukorgyárat elhagyva, e tájon látjuk Nagy Dezső dr. gőztéglagyárát és távolabb a Bega partján özv. Guttmann Jakabné és Fiai műkőgyárát. A Petőfi-utczán át visszatérve a városba, itt találjuk balra a Dungyerszky-féle első torontáli szőnyeggyárat, melynek készítményei messze földön híresek. Befelé haladva, jobbra a Vörösmarty-utcza sarkán van Lukács Miklós szappangyára. Beljebb az utczában, közel a Gabona-térhez özv. Gutmann Jakabné és Fiai szőnyeggyára. A Petőfi-utczából balra befordulunk a Mária Terézia-utczába, melynek közvetetlen folytatása a Mercy-utcza. A hol ez utóbbit a Toldy Ferencz-utcza metszi, ott a balsarkon a csendőrlaktanya, beljebb pedig szintén balra, a cs. és kir. közös gyalogság kaszárnyája látható. A Mária Terézia-utczából a Rákóczi-utczán befelé haladva a Kálvin-térre érünk. Itt van középen a ref. templom, tornyával a Bega felé s tőle jobbra a Bega bal partján a Kaszinó régi épülete parkkal, jobbra pedig a m. kir. törvényház, mely homlokzatával szintén a Begára néz. E mögött van a Toldy Ferencz-utczában a dohánybeváltó hivatal. A Kálvin-térre torkollik a Kis, vagy: Erzsébet-híd, mely a Jókai-utczának az egyenes folytatása. A Jókai-utca egyik oldalán a Bega-partra nézve, szemben a törvényházzal, az állami felsőkereskedelmi és polgári iskola áll, mely az állami elemivel egybeépült, a másik oldalon pedig szintén a Begára támaszkodik a nőegylet magán kisdedóvója. A Jókai-utczán át ismét visszajutunk a Ferencz József-térre, a honnan elindultunk.
*
Belterület.
A város beépített területe 3076 k. hold, ez így oszlik meg: utak, utczák, terek 237, park és ültetvény 7, vasút 239, víz 6, temetők 29 és beépített telek 2558 k. hold. A város tíz kerületre van beosztva; a kerületek elnevezései ezek: I-II. Német város, III. Belváros, IV. Gradnolicza, V. Csontika, VI. Oppova, VII. Dolya, VIII. Budzsák, IX. Amerika, X. Kültelek. A városban több csinos park van, ilyenek: Kaszinó népkert 8000, Széchenyi-parti liget 3200, két városi 576faiskola együtt 5700 és a mezőgazdasági ismétlő iskola telepén levő faiskola 1600 négyszögöl területtel. Be van fásítva 74 utcza, melyek hossza 29 km. s a kiültetett fák száma 7000 drb.
Népesség.
Fényes Elek statisztikája szerint Nagybecskerek népessége 1839-ben 15.544 lélek volt, kik közűl 3968 katholikus, 604 evagélikus, 66 református, 10.398 nem egyesült óhitű, 508 zsidó. A lakosok nyelvükre nézve ráczok, németek, magyarok, oláhok, tótok, bolgárok. 1870-ben a város lakossága 19.666 lélek volt, házainak száma 1960; 1880-ban 19.529 lélek 2415 lakóházban, 10 év mulva 21.934 lakosnak 2895 ház állott rendelkezésére; ugyanekkor lakosai között 5116 magyar, 7874 német, 7969 szerb, 417 tót, 382 oláh, 5l horvát és 125 más nyelvű volt; vallásfelekezet szerint ez a lakosság így oszlott meg: 11.823 róm. kath., 8279 gör. kel., 1210 izraelita, 647 ág. ev., 391 ref., 55 görög kath. és 29 más keresztyén. 1900-ban a lakosok száma 26.407, a házaké 3372. A lakosságnak nemzetiségek szerint való megoszlása ez volt: 9288 magyar, 805 német, 8091 szerb, 423 tót, 281 oláh, 70 horvát, 199 más ajkú. Ugyanekkor a lakosság hitfelekezetek szerint ilyen tagolódást mutatott: 15.421 róm. kath., 842 gör. kel., 683 ág. ev., 469 ref., 55 gör. kath., 8 unitárius, 1335 izraelita és 11 más vallású. A lakosság számában 454 fővel szerepel a véderő, s a megszámláltak közűl külföldi honos volt 117; a férfiak száma 12.909 volt, a nőké 13.498; életkor szerint a lakosság így oszlott meg: hat évnél fiatalabb: 3592, 6-11 éves 3014, 12-14 éves 1866, 15-19 éves 3127, 20-39 éves 7708, 40-59 éves 5024, 60 évnél idősebb 1999. Családi állapot szerint nőtlen vagy hajadon: 13.080, házas 10.162, özvegy 1576 és elvált 25. Lakóházaira ezek az adatok jellemzők: 3353 háza közűl téglából vagy kőből volt 636, kő vagy téglaalapú, de vályogfalú 253, vályogból vagy sárból 2460, sőt 4 drb. fából épült háza is volt; a házak közűl összesen 1859-nek volt cserépteteje, 35-nek zsindely vagy deszka és 1459 volt náddal vagy zsuppal fedve. Az 1910-iki népszámlálás adatai szerint a város lakossága ma 25.470 fő; a lakosság számának ez a csökkenése annak a következménye, hogy Muzslya telep önálló községgé alakult s ezzel a város lakosságának egy részét elvonta. A város házainak száma a legutóbbi számlálás szerint a belterületen 2928, a külterületen körülbelül 900.
Földmívelés, állattenyésztés.
A város erősen agrikultur jellegű; határa az Alföld legtermékenyebb szántóföldjéből áll s így nem lep meg, ha 11.898 kereső lakosából 3418, azaz 28.7% esik a mezőgazdaságra; ezek a keresők összesen 4581 főt tartanak el s így a város lakosságának 30.8%-a él mezőgazdaságból. Határa ma 22.893 k. holdat tesz, mivel 1905-ben Felsőmuzslya község megalakulásával összesen 10.795 hold földet hasítottak ki belőle. Fényes Elek idején határa rendkívül nagy volt. »Roppant kiterjedésű határa, írja Fényes, 399 2/8 egész telket számlál s igen termékeny; epreskertje legszebb a megyében; erdőcskéje is van.« S ez a földterület ez idő szerint ezek között a birtokosok között oszlik meg: az állam tulajdonában van 1344 hold (az egész terület 5.8%-a), az egyházaké 534 hold (2.3%) és a városi birtokosságé 20.306 hold (88.7%). Ez a földbirtok összesen 856 gazda, illetőleg birtokos tulajdonában van, kik így oszlanak meg birtokuk nagysága szerint: törpebirtokos 580 (egy holdnál kisebb birtokkal 302, legfeljebb 5 holdnyi területtel 278), középbirtokos 261 (5-50 holdas birtokkal 120, 50-100 holddal 141 birtokos) és nagybirtokos 15, kik közűl csak egynek, az államnak van a város határában 1000 holdnál nagyobb birtoka. A város birtokainak megoszlása ezek szerint a kisbirtokosság szempontjából szerencsés: az öt holdig terjedő birtoktestek együtt a város határának 67.76%-át teszik. Mívelés szerint a határ így oszlik meg: 18.444 hold (a termőterület 87%-a) szántóföld, 1707 hold legelő (8%), 340 hold kert, 277 hold rét, 269 hold szőlő, 149 hold erdő és 10 hold nádas. A föld ára utóbb, nyilván a rohamosan növekvő kivándorlás következtében, igen gyorsan emelkedik; néhány évvel ezelőtt még 350-600 kor. volt holdanként az ára, ma már 100-1600 korona. (Szentiványi Ferencz: Nagybecskerek fejlődése és jelentősége. 20-21. old.)
A városnak állattenyésztése kicsiny, mert nincsenek legelői, de állatkereskedelme virágzó. Az 1910. évben felhajtottak 11.886 drb. szarvasmarhát, 16.345 lovat, 3816 juhot, 3490 sertést s ennek körülbelül harmadrésze cserélt gazdát.
Ipar és kereskedés.
Virágzó iparának és kereskedelmének kezdete mindjárt a török uralom elmultára nyúlik vissza. Említettük azokat a munkálatokat, a melyeket Mercy rendeletére foganatosítottak a városban. Az 1769-ben kelt szabadalomlevélből 577kitűnik, hogy már ekkor Görög Kereskedő Társulata volt, melynek a kereskedők tagjai voltak és a melynek tagdíjait az elüljáróság hajtotta be. Szádeczki Lajos a »Czéhek Története« czímű művében közli, hogy 1818-ban kilencz czéh alakult Nagybecskereken: lakatosok, asztalosok, kerékgyártók és mások; pékek, viaszöntők, molnárok, szappanosok és mások; vargák, kötélgyártók, fésűsök; kőmívesek, ácsok, és utczakövezők; csizmadiák, tímárok, szíjgyártók és bocskorkészítők; magyar és német szabók, szűrszabók és mások; magyar és német szűcsök, mészárosok és serfőzők; kovácsok és ácsok; nyergesek és kádárok; egyesült bőriparczéh és vegyes czéh. 1822-ben a kalmárok, 1836-ban a bocskorkészítők, 1828-ban a tímárok, 1830-ban a kovácsok czéhe önállósul. Fényes Elek így emlékezik meg a városról: »Kereskedése gabonával, szarvasmarhával s nyers bőrökkel felette nagyfontosságú; mesteremberei számosak.« Mai ipari és kereskedelmi népességére ezek a jellemző adatok (az 1900. évi foglalkozási statisztika szerint): iparából összesen 5554 főnyi lakosság él, kik közűl 2562 a kereső és 2992 az eltartott; kereskedelme pedig 1808 főnyi lakosságnak ad kenyeret; ezek közűl 760 a kereső és 1048 az eltartott. (Ebben azonban benne van a hitelügy is.) A város ipara egyre fejlődik: 1890-ben önálló iparos volt 849, segédszemélyzet 1080; 1900-ban önálló 1042, segédszemélyzet 1501; a segédek száma, mint az egész országban, itt is rohamosabban emelkedik, mint az önálló iparosoké. Az ipari népesség iparágak szerint így tagolódik: ruházati iparral foglalkozik 933 (az ipari népesség 36.6%-a), vas- és fémiparral 267 (l0.5%), építő iparral 442 (17.3%), vendéglős, élelem és élvezeti iparral 462 (17.3%) és más iparágakkal 459 (18.3%) fő. A város ipara az 1890-1900. évtizedben körülbelül harmadrészével szaporodott. Ma 13 olyan vállalata van, a mely 10-nél több munkást foglalkoztat s közülők ötnek állandóan 20-nál is több munkása van. A kereskedelmi népesség is szaporodik: 1890-ben 640 fő volt, 1900-ban már 760 főre rúgott. A kereskedelem növekedése szoros összefüggésben van a közlekedési vállalatok és vonalak gyarapodásával.
Nagyobb ipartelepei ezek: Vasúti gépműhely, vár. villamostelep (30 főnyi személyzet), Annau és Wingler gőzmalma, Hiller József és Fia szeszgyára, Hollaender G. Károly czukorkagyára (70), Benó Testvérek czipőgyára (195), Ambrózy József szappangyára, Dungyarszky Lázár sörgyára (30), Burger és Grünwald vasöntője és gépjavító műhelye, Wehner Testvérek téglagyára, Staglschmidt József gőztéglagyára, Lukács és Társai szeszgyára, Klein Bernát gőztéglagyára (160), Délmagyarországi Czukoripar r.-t. (800-1000), Nagy Dezső dr. gőztéglagyára, özv. Gutmann Jakabné és Fiai műkőgyára, Dungyerszky Lázár szőnyeggyára, Lukács Miklós szappangyára, özv. Gutmann Jakabné és Fiai szőnyeggyára stb., stb. Grünbaum Vilmos házi ipari termelő és értékesítő vállalata, mely 1856 óta fönnáll, sokat tesz a torontáli háziipar fejlesztése és terjesztése érdekében. Gyűjti a régi és műbecsű népipari termékeket és azok motivumainak fölhasználásával száznál több háziiparost is foglalkoztat, hogy új szükségleti czikkeket állíttasson elő. Szerb, román, bolgár és egyéb határőrvidéki népek sajátos, eredeti munkáiból valóságos kiállítást tart és az aranynyal dúsan hímzett ruhák, főkötők, kötények, vásznak és egyéb holmik némelyike szinte ritkaság számba megy.
Pénzintézetek.
Nagybecskereken a következő pénzintézetek vannak: Osztrák-Magyar Bank, Nagybecskereki Takarékpénztár, Nagybecskereki Takarék- és Előleg-Egyesület, Torontáli Takarék- és Hitelbank, Közgazdasági Bank, Kereskedelmi és Iparbank, Torontáli Agrárbank, Népbank, Szerb Takarékpénztár, Torontálvármegyei Központi Hitelszövetkezet, mint az O. K. H. tagja. 1906-ban a városban kilencz pénzintézet volt, ezek közűl öt részvénytársaság, négy szövetkezet; a részvénytársaságok alaptőkéje 2,100.000 korona, tartalékalapja 1,233.424 korona volt. A szövetkezetek 586.000 korona alaptőkével, s mintegy 50.000 korona tartalékalappal rendelkeztek. Ezek a tőkék 1908-ra mind örvendetesen emelkedtek. E pénzintézetek forgalmának határait ezek a számok adják meg: 1908 év végén volt 12,504.000 kor. takarékbetét, 17, 879.000 kor. váltóforgalom, 6,139.000 kor. jelzálogforgalom, s mindebből 245.431 kor. nyereség. (Szentiványi id. m. 19. old.)
Más foglalkozási ágak.
Az őstermelésnek a mezőgazdaságon kívül eső ágai hat keresőt foglalkoztatnak, kik 11 embert tartanak el; a közszolgálat és a szabadfoglalkozások 1462 főnyi népességnek adnak kenyeret (449 kereső, 1013 eltartott); a véderőhöz tartozik 454 kereső, 93 eltartott (a szegedi 5. honvéd gyalogezred egy zászlóalja, 578a cs. és kir. 29. gyalogezred hadkiegészítő kerületi parancsnoksága, ugyanannak egy zászlóalja, továbbá a 14. számú népfölkelő járás parancsnoksága); van 1632 kereső és 2746 eltartott napszámos, 596 kereső és 35 eltartott házicseléd, más és ismeretlen foglalkozású 347 kereső és 585 eltartott.
Hivatalok.
Fényes Elek ezt írja Nagybecskerekről: »Van benne vármegyeháza, melyben tartja Torontál közgyűléseit s törvényszékeit; posta- és sóház-hivatala«. Nagybecskerek ez idő szerint székhelye Torontál vármegye törvényhatóságának, a közp. járás főszolgabírájának, továbbá van itt kir. pénzügyigazgatóság és adóhivatal, tanfelügyelőség, államépítészeti hivatal, kir. törvényszék, járásbíróság, kir. ügyészség, kir. iparfelügyelőség, mértékhitelesítő hivatal, dohánybeváltási hivatal, kir. közjegyző, kir. gazdasági felügyelőség, kincstári ispánság, kir. csendőr-szárnyparancsnokság, végül kir. pénzügyőri biztosság és szakasz. Itt székel továbbá a kir. Begahajózási kirendeltség és a Nagybecskereki tiszai ármentesítő társaság.
Tisztviselői kar.
Nagybecskerek, mely 1769-ben, mint említettük, Mária Teréziától mezővárosi szabadalomlevelet nyert, 1872 óta r. t. város. Első tisztikara, melyet l872 deczember 10-én választottak meg, ezekből állott: Stefulich Mihály polgármester, Jozanovits Péter főjegyző, Nedits János kapitány, Kulifay Lajos és Nikiforovits Euthym tanácsnokok, Kéler Elek ügyész, Plechl Szilárd dr. főorvos, Grandjean Róbert alorvos, Hanisch pénztárnok, Risztics János könyvvivő, Botka Géza aljegyző, Petrovits Milos ellenőr, Brunet József alszámvevő, Szmederevacz Miklós levéltárnok, Jovanovits Mihály kiadó, Göschl Ignácz városgazda, Putics István pénztári tiszt, Neumann Sándor könyvvivő tiszt. Mai tisztviselői karának névsora itt következik: Perisics Zoltán dr. polgármester, Strosz Béla főjegyző, Pánics Dániel, Halmos József és Stefanovics János tanácsosok, Hausladen Mátyás főszámvevő, Mattanovich György és Giffinger Zsigmond jegyzők, Végh Lajos dr. ügyész, Weiterschan József dr., Menczer Izidor dr. orvosok, Filo Róbert pénztáros, Szőllőssy Kálmán mérnök, Marinkov János ellenőr, Havas Dániel alszámvevő, Ignyatovics Iván közgyám, Naszke Károly alszámvevő, Wégling Szilárd járlatbiztos, Funk Arthur, Melczer János és Vogl Jakab számtisztek, Schönherr Antal levéltáros, Treisz Géza iktató, Török Péter kiadó, Fröhlich Károly sornok, Molnár Jakab és Girch Adolf közig. végrehajtó, Szaracs József, Hermann Hugó, Rosa Miksa és Árvai Ferencz adóvégrehajtók. Ezenkívül van nyolcz írnok és 12 díjnok.
Rendőrség.
A város rendőrtisztviselői ezek: Reitter Oszkár rendőrkapitány, Mirkov Iván dr. alkapitány, Deák Vidor rendőrhadnagy; ezenkívül egy irnok, két díjnok, két rendőrőrmester, két lovasrendőr és 11 közrendőr; közbiztonsági szolgálatot teljesít még 18 m. kir. csendőr.
Tűzoltók.
A tűzrendészetet az Önkéntes Tüzoltó Testület látja el, melynek 62 működő tagja és kilencz fecskendője van és a város részéről 5000 K évi segélyt élvez. A tűzőrség a plebánia-templom tornyában van elhelyezve.
Közvilágítás.
A közvilágítás villamos árammal történik. A városi villamos mű 1895-ben keletkezett s üzemét 1896 áprilisában kezdte meg. Van két 125, egy 257 és egy 480 lóerős gőzgépe és három 134 □ m. tűzfelületű gőzkazánja. A munkát 30 tagú személyzet látja el. Közvilágításra szolgál hat ívlámpa és 800 ízzókörte.
Kövezés.
Egész szélességében bazalttal van burkolva négy utcza 330 m. hosszúságban, 2640 m2 területtel; keramittal öt utcza, 1560 m. hosszú, 13.120 m2; trachitterméskővel 40 utcza, 15.330 m. hosszú, 107.310 m2; bazalt-cziklopszszal két utcza, 640 m. hosszú, 5760 m2 területtel. Burkolva van összesen 51 utcza, 17.860 m hosszúságban, 128.830 m2 területtel, melyek értéke 541.975 K és az évi fönntartás 2436 koronába kerül. Aszfalttal van burkolva mindkét oldalán három, egyik oldalán öt, összesen nyolcz gyalogjáró, 1400 m. hosszú, 9800 m2; trachitfejkővel mindkét oldalán 41, egyik oldalán 15, összesen 56 gyalogjáró, 22.350 m. hosszú, 335.250 m2; téglával mindkét oldalán 30 gyalogjáró, 18.000 m. hosszú, 108.000 m2 területtel. Burkolva van összesen 94 gyalogjáró 41.750 m. hosszúságban, 453.050 m2 területtel, melyek értéke 2,706.990 K. Az utczák tisztántartására a város évente 14.660 és öntözésre 2200 K-t fordít. Van két öntöző- és három szemétkocsi, öt pár lóval. Az utczaseprő és öntöző személyzet 18 ember. - Csatornázva csak a város egy része van. A csatornák eddigi hossza 650 m., értéke 32.000 K és az évi fönntartás 300 koronába kerül.
Közlekedés.
A közlekedési vállalatok alkalmazottainak száma 1890-ben 140 volt, 1900-ban 579pedig 366; a gyarapodás oka az, hogy ebben az időben négy különbözö helyi érdekű vasút-vonal épült ki, a melyek közűl kettő itt végződik, illetőleg innen indul ki, kettő pedig keresztül megy Nagybecskereken. E vasúti hálózat építéséhez nagy remények fűződtek, mert eredetileg mind a város érdekeit lettek volna hivatottak ápolni, ámde a magasabb vasúti politika ezeknek a vonalaknak a MÁV. fővonalára adott kedvezőbb csatlakozást s így a forgalom innen csaknem teljesen elterelődött, a mi ha nem is épen a város szemmel látható visszafejlődésére, de a fejlődésben való stagnálásra vezetett. A város belterületén van három személy- és teherpályaudvar (Nagybecskerek, Nagybecskerek-Begapart, Nagybecskerek-Vámház) és négy megálló; a külterületen két pályaudvar (Gyártelep és Sándorudvar). A Begán, melynek partján egy kikötő van, a Duna gőzhajózási társaság és a M. F. T. R. hajói közlekednek. A város egész területén a törvényhatósági közutak hossza 43 és a községi utaké 41.12 km.; ez utóbbiból ki van építve 30.08 km. A városban van 32 egy- és nyolcz kétfogatú bérkocsi; 10 egy- és 30 kétfogatú magánfogat, három automobil, 166 közönséges és öt motoroskerékpár.
Költségvetés és közvagyon.
Nagybecskerek város költségvetésének főbb tételei ezek: a szükséglet valamivel meghaladja az egy millió koronát; ebből az összegből 608.893 korona esik a közjövedelmi pénztárra, a mely az általános közigazgatás és a belrendőrség, valamint közbiztonsági csoportra oszlik, 67.334 K a gimnáziumi pénztár szükséglete, 73.600 K a kövezetvámpénztáré, 24.480 K a rakpartvámpénztáré, 16.560 K esik a tisztviselők nyugdíjalap szükségletére, 206.260 K a villammű pénztár szükségletére. A város jövedelmei a különböző pénztárak szerint úgy vannak csoportosítva, hogy a közjövedelmi pénztár kivételével minden közigazgatási ág önállóan fedezheti kiadásait; a közjövedelmi pénztárnál mutatkozó 213.015 K hiány fedezésére 49%, illetőleg 57% községi pótadó szolgál a szerint, hogy az adófizető polgárok csak földadót fizetnek-e, vagy más adóval is meg vannak terhelve. Itt említjük meg, hogy a város egyenes állami adója 406.823 K. A községi pótadó százaléka az utóbbi években csökkent, a mi az adóalap növekedésével függ össze. A város tulajdonában levő házak száma 43. Ezek között a városháza, több iskola, kisdedóvó, vágóhíd, czédulaház, tűzoltó-laktanya, színház, szegényház, villamosmű, hét vámház, három laktanya stb. Az értékük 2,410.434 K, az évi bérjövedelem 67.920 és a fönntartási költség 14.325 K. S ez időszerint folyamatban van két iskolaépület, jéggyárral kapcsolatos vágóhíd és egy vármegyei kultúrpalota építésének ügye; tervben van egy új színház építése is.
Egyházak.
A török uralom megszüntével Nagybecskerek lakossága szerb pásztorokból állott, kik görög keletiek voltak. A császári kormány a telepítéssel együtt a katholiczizmus terjesztését is feladatául tűzte ki. A protestantizmusnak ekkor már alig voltak képviselői, holott a törökök alatt nagyon szaporodtak. Nagybecskereken már a Mercy idején volt önálló katholikus lelkészség; 1723 deczember 31-én a kormányzóság Führenberg-et állandó lelkipásztorrá tette, számára kápolnát rendezett be és áldozókehelylyel látta el, összesen 123 forint 30 krajczár költségen s ezt az összeget a községgel fizettette vissza magának. 1734-ben a tiszttartóság jelentése szerint tekintélyes összeget hagyott Parofszky özvegye az egyházra; ezt az összeget a templom tatarozására fordították. 1735-ben a templom új berendezést kapott; a felszerelést Bécsből hozatták és ára 50 forint volt. 1736 évi szeptember 9-én meghalt a nagybecskereki lelkész, Negotin Jakab; vagyonát az egyházközségre hagyta s azt a kápolna jókarban tartására fordították; utána Walser János Menyhért következett; alatta, az ő feljegyzése szerint, a hívek száma mindössze huszonhat volt - a pestis és a háború következménye ez. A mint Ortvay véli (I. 542.), templomul eleinte egy átalakított török mosét használtak; Mária Terézia 1758-ban templom építését rendelte el; ez a templom 1762-ben és 63-ban épült fel, a kincstár költségére, a városi lakosság hozzájárulásával. (Ortvay: I. 540.) Ekkor rendeztetett a parochia ellátása is. Mikor a görög keleti püspök Temesvárra költözött, Becskerek kath. főesperest kapott, kit a csanádi püspök küldött oda. (Griselini: Versuch einer pol. und natürl. descriptio I. Band, I. 124.) De ez a főesperes nem tartózkodott állandóan ott; lehet, hogy csak tanulmányúton járt arra. (Ortvay: I. 542. old.)
A becskereki plebánosok: 1752 február 3-án kelt levél szerint Preining János püspöki dísznök ideiglenesen, utána 1755-ig Sándor Pál, ki már 1753-ban itt 580volt, bár idejövetele idejét pontosan nem határozhatni meg. Utána Michaelis Ágoston következett, hihetőleg 1761-ig; Zimits József, volt becsei lelkész, ki őt követte, rövid ideig volt e parochián; még 1761. novemberében Hayne Antal költözött Becskerekre, alighanem csupán adminisztratori minőségben; halála után, 1763 április 28-tól 1764 januárig a pancsovai minorita atyák felváltva nyolczan látták el az egyházi teendőket, míg három pályázó közűl Streck Lőrincz a kinevezést meg nem kapta. Streck azelőtt csákovári plebános volt; utána Roginczicz Fabó következett 1765 november 1-én, ki már vele együtt pályázott a parochiára. A következő lelkészek: 1767 julius 1-től Frisch Gergely (administrator), deczember 1-én Elsek József plebános; 1770 szeptember 30-án bekövetkezett halála után Czilling Antal (administrator), majd Nits Antal plebános 1774 szeptemberéig; utána egy éven át részint supplensek, részint plebános-helyettesek látták el az egyház dolgait, míg Putnik György plebános meg nem kapta kineveztetését. Ő 1777 április 16-án meghalt, de Magdics Ádámot, utódját csak 1778 június 3-án terjesztették fel kinevezésre; a ki kinevezését megkapván, 36 évig marad egyháza élén. (Ortvay: I. 542-45.)
Egy ideig 1780 táján, hihetőleg egész a segédlelkészi hivatal szervezéséig, a temesvári szerzetesek is végeztek istentiszteletet Nagybecskereken, Magdicsnak állandó panaszára; a város katholikus híveinek száma azonban az 1787-iki bevándorlás következtében annyira megszaporodott, hogy segédlelkészi állást kellett szervezni. Az első segédlelkész Sork József volt. Magdics Ádámnak egy 1798 október 25-én kelt feljegyzése szerint Nagybecskerek anyaegyház híveinek száma 1187, fiókegyházaié pedig 429, összesen 1616. (Descriptio Ecclesiae parochialis Magno Becskerekiensis juxta intus insertos paragraphos, Anno 1898, VII) Mikor II. József az egyházi és vallási viszonyokat megszorította, Becskereken is bezárták a Szent Vendelről nevezett kápolnát; mikor viszont I. Lipót ezt a rendeletet visszavonta, a becskerekiek 1794-ben védőszentjük kápolnájának megnyitását kérték, ígérve, hogy mint eddig, ezután is gondoskodnak fenntartásáról. 1795-ben épült Szent Borbála kápolnája; 1789 november 1-én az újonnan felállított nagybecskereki új egyházkerületnek Magdics lett az esperese; 1808-ban a kincstár új parochia-épületet emeltetett. Magdics már rendszeresebben vezette az anyakönyvet; 1814-ben halt meg, 80 éves korában. Utóda Gróf József volt, kit 1805 május 16-án iktattak; ő rendszeresítette a tanítói állásokat, ő alatta működött először Becskereken két tanító, külön az I. és külön II. osztályban. Külön kántort is választatott, a kinek kötelessége volt 12 becskereki gyereket egyházi zenére oktatni. Alatta nagyobbították a kórust. Gróf után Rónai Pál következett, kit 1822-ben Várady János követett. 1823-ban a nagybecskereki egyházkerületet felső és alsó kerületre osztották és Nagybecskereken második káplánságot szerveztek. Első segédlelkész itt Schmiedlhauer György volt. Ma az egyházközségnek van két lelkésze, három segédlelkésze; van itt egy férfi (piaristák a főgimnáziumban) és két női szerzet (a Miasszonyunk a leányiskolában és a kórházban Szent Vincze-nővérek), egy templom, négy kápolna (a gimnáziumban, a leányiskolában, a római kath. árvaházban és a temetőben).
A többi felekezet történetére vonatkozólag nem állanak rendelkezésünkre ilyen részletes adatok; mikor Csernovics Arzén a görög keleti vallásúak szervezetét a Délvidéken megteremtette, Diakovics Izaiás lett a temesvári püspök és ő székhelyét 1733-ig Nagybecskereken tartotta. 1745 április 20-án a szerbek templomépítésre kértek engedelmet. Ma van Nagybecskereken egy görög keleti esperes; egy lelkész, egy segédlelkész a belvárosi templomban, egy lelkész a gradnuliczai templomban, három kápolna (egy a gradnuliczai templom mellett, egy a gradnuliczai és egy a tomaseváczi temetőben).
Az ág. hitv. evangélikusok 1821-ben nyertek templomépítésre engedelmet, egyházközségük akkor 289 lelket számlált. Ma van egy lelkészük, egy templomuk s a temetőben egy kápolnájuk.
A reformátusoknak van egy templomuk és egy lelkészük s végül van még Nagybecskereken egy izraelita imaház, egy lelkészszel és két segédlelkészszel.
Közoktatás.
Mária Terézia 1764-ben elrendelte, hogy a Bánság nagyobb helységeiben, így Becskereken is német iskola állíttassék; az iskola kiadásait a kincstár fedezte. Ezek az iskolák magasabb képzettséget adtak; czéljuk az volt, hogy az oláh és szerb ifjakból a német nyelvben is jártas bírákat (kenézeket), tanítókat és más kisebb tisztviselőket neveljen. (Bécsi titkos levéltár.) Ma a városban a 581következő tanintézetek vannak: Közigazgatási tanfolyam; ez az országnak leglátogatottabb ilynemű intézete, internátussal van egybekötve. Községi főgimnázium a piaristák vezetése alatt; állami felső kereskedelmi és polgári, róm. kath. polgári és elemi leányiskola a Miasszonyunkról nevezett szerzetesrend vezetése alatt; Messinger Karolin magán leánynevelő intézete, három állami, négy szerb elemi iskola, öt állami, egy szerb és egy nőegyleti magán kisdedóvó. Van iparos-tanoncziskola is. A város közoktatásának s tanintézeteinek történetéről a »Közoktatás« czímű fejezetben vannak részletes adatok.
Könyvtárak.
Nagybecskereken a következő könyvtárak vannak: a közigazgatási tanfolyam könyvtára (1900 óta) 2220 kötettel; a községi főgimnázium ifjúsági könyvtára (1877.) 3800, az állami felső kereskedelmi és polgári iskola ifjúsági könyvtára (1898.) 1609 kötettel, a központi állami elemi iskola tanítói könyvtára (1876.) 1231 művel 1520 kötetben, a központi állami elemi iskola ifjúsági könyvtára (1902.) 354, az Eötvös-utczai állami elemi iskola tanítói könyvtára (1902.) 323 és a Torontálvármegyei Magyar Közművelődési Egyesület nyilvános közkönyvtára (1885) 1763 művel 2215 kötetben.
Színház.
Nagybecskerek színészete már régebbi keletű. Fényes Elek is említi színházát 1839-ben. Eleinte német nyelvűek voltak az előadások, de a német színészetet mindinkább kiszorította a magyar. A nevezetesebb magyar szintársulatok között itt müködött Aradi Gerő, Szuper, Jakabffy, Gerőffy, Bogyó, Erdélyi Marietta, Halmay Imre, Deák Péter, Földesi Sándor, Füredi Károly, Somogyi Károly, Peterdi Sándor, Kiss Pál, Balla Kálmán, Polgár Károly. A magyar szinészet mellett közben eleinte minden évben, később csak minden második vagy harmadik évben szerb színtársulatok is működtek, a kik ma már egyre ritkábban jönnek Nagybecskerekre néhány heti vendégszereplésre. A mai állandó jellegű kőszínház még a mult század negyvenes éveiben épült és egy kincstári magtárépületből alakították át. Van benne 51 páholy 210 személyre, 240 számozott űlőhely és 200 állóhely. Az épület jelenleg a város tulajdona és a becsértéke 34.285 K. Nagybecskerek ez idő szerint a délvidéki színi kerületben van és jelenleg Mezei Béla rendes színtársulata játszik itt évente kétszer, még pedig október 1-től november 15-ig és márcz. 25-től május 1-ig. A város a helyiség díjtalan átengedésével, fűtéssel és villamos világítással támogatja a színtársulatot. Sőt legújabban tervbevették egy új és díszes kőszínház építését.
A városban élénk kulturális élet van, a melyet úgyszólván kizárólag a Torontálvármegyei Magyar Közművelődési Egyesület irányít. Az egyesület tizenegy év óta szabad liczeumot tart fönn, a melynek keretében évenként a téli hónapokban minden vasárnap ismeretterjesztő előadásokat tartat. Rendez azonkívül az egyesület irodalmi és művészeti estéket, országos nevű írók és művészek közreműködésével, műkiállításokat, társadalomtudományi előadásokat, hazafias ünnepélyeket, mesemondó délutánokat stb. Tavaly országszerte nagy figyelmet keltett az úgynevezett »nagybecskereki kulturhét«, a mikor egy héten keresztül műkiállítás keretében, országos nevű írók és művészek tartottak előadásokat.
A város kulturális mozgalmaiban, irányításában és rendezésében vezető szerepet visznek Jankó Ágoston alispán, úgyis mint a kulturegyesület alelnöke és a Magyar Társadalomtudományi Társaság nagybecskereki fiókjának elnöke, Vinczehidy Ernő dr. m. főjegyző, a kulturegyesület igazgatója, Grézlo János, kir. tanfelügyelő, a kulturegyesület gyermektanulmányi szakosztályának elnöke, Somfai János szerkesztő, Knyaskó Lajos felső keresk. és polgári iskolai igazgató, a szabad liczeum igazgatója, valamint a főgimnázium, a felsőkereskedelmi és polgári iskola tanárai.
Sajtó.
Nagybecskereken a következő lapok jelennek meg: Grossbecskereker Wochenblatt, társadalmi hetilap, keletkezett 1851-ben, szerkeszti: Mayer Rezső; Torontál, politikai napilap, keletkezett 1871-ben, szerkeszti: Somfai János; Unser Blatt, politikai hetilap, keletkezett 1906-ban, szerkeszti Hell Károly; Südungarische Rundschau, társadalmi hetilap, keletkezett 1907-ben, szerkeszti Kaufmann István; Torontáli Hiradó, 1911 óta szerkeszti: Kanizsa Ármin.
Van négy nyomda, 65 főnyi személyzettel.
Egyesületek.
Fényes Elek írja 1839-ben, hogy Nagybecskereken két kaszinó van. Mai egyesületei a következők: Kaszinó-Társulat (1842.) 195 taggal, Torontálvármegyei Magyar Közművetődési Egyesület (1901.) 160, Lloyd Társulat (1890.) 150, Nagybecskereki 582Jótékony Nőegylet (1860.) 215, Izr. Nőegylet (1858.) 195, Szerb Nőegylet (1886.) 269, Kath. Legényegyesület (1909.) 60, Kereskedő Ifjak Egyesülete (1893) 54, Kereskedelmi Alkalmazottak Szakegyesülete (1907.) 46, Munkásképző Egyesület (1880.) 50, Önkéntes Tűzoltó Testület (1872) 213, Hadastyán Egylet (1889.) 198, Torontáli Athletikai Club (1891.) 42, Filharmonikusok Egylete (1902.) 102, Szerb Egyházi Dalárda (1872.) 119, Polgári Dalkör (1898.) 28, Torontáli Evezős Egylet (1885.) 48 taggal, az Iskolagyermekbarát Egylet, Maskil el dol, Chewra Kadisa, Iparoskör, a Németvárosi Olvasókör, a Szerb Olvasókör, a Bauernverein és a legújabban alakult Sirály Evezős Egyesület.
Jótékonyság.
Van a városban római kath. felekezeti árvaház, városi menedékház (szegényház), továbbá a nagyszabású Torontálvármegyei József-közkórház.
Források: Bárány Ágoston: Torontál vármegye hajdana, 1845. - Ortvay T. dr. A kund kapitányság, 1875. - Kisléghi Nagy Gyula: Torontál vármegye őskora. - Ortvay Tivadar dr.: Csanád egyházmegyei okmánytár, 1874. - Szentkláray Jenő dr.: A becskereki vár, 1886. - Pesty Frigyes: Brankovics György rácz deszpota birtokviszonyai. - Csánki Dezső dr.: A Hunyadiak kora Magyarországon, 1894. - Horváth Mihály: Utyesenich Fráter György élete, 1882. - Kammerer-Velics: Magyarországi Török Defterek, 1886. - Baróti Lajos dr.: Adattár Délmagyarország XVIII. századi történelméhez, 1893. - Illésy János dr.: Vásárszabadalmak jegyzéke. - Fényes Elek: Magyar Országnak mostani állapotja, 1840. - Szentkláray Jenő dr.: Száz év Délmagyarország történetéből, 1896. - Gracza György: A magyar szabadságharcz története, 1896. - Szentiványi Ferencz: Nagybecskerek város, 1911. - A magyar kir. központi statisztikai hivatal kiadványai. - Helyszínén gyűjtött adatok.
Nagybecskerek város pecsétje.

« TORONTÁL VÁRMEGYE NEMES CSALÁDAI. Irta Reiszig Ede dr. történetíró, a közp. szerk. biz. tagja. | KEZDŐLAP Torontál vármegye Tartalomjegyzék | NAGYKIKINDA. Irta Fekete Gyula ref. lelkész. »