« ABAUJ-TORNA VÁRMEGYE ÉS KASSA MUNKATÁRSAI | KEZDŐLAP Abauj-Torna vármegye és Kassa Tartalomjegyzék | KASSA »

Bevezetés
KASSA VÁROS RÉGI CZÍMEREI. (Rajzolta Richter Aurél.)
A magyar földnek isteni ereje van magyart teremteni. Magyarrá lesz, a ki erre a földre lép. A királyi városok nagy többsége germán alapítás volt; bejött az országba a kún, tatár, bolgár, jász, neugor, török, és száz év mulva már csak a faluk nevei emlékeztek eredetükről. Kiirtották a magyart csaknem a megsemmisülésig; három évig nyomta a tatár, százötvenig a török, megtámadta nyelvét, nemzetiségét a latin classicitás, a német tudományosság, s annyi száz esztendei folytonos olvasztás után nem fogyott, hanem szaporodott.
És szaporodik folyton folyvást, nő, mint a dagály.
Ennek az isteni erőnek egyik csodálatos tanusága Abauj-Torna vármegye, és érdekes, szép, régi dicsőségü fővárosa, Kassa.
Germán telepítvény volt Kassa és magyarrá lett nagy részében, magyarrá lesz teljesen nemsokára. Idegen ajkú lakosai beolvadnak a magyarba. Irtották a magyart a vármegyében a tatár, török, a német seregek, kegyetlen tábornokok bakói, irtották a vallási harczok: nem fogyott, hanem szaporodott. Oh be szomorú idők voltak, a mikor az egy haza fiainak, a kiket úgyis annyi csapás sujtott, egymást kellett üldözni a miatt, a mit hisznek.
Kiállotta a szomorú időket dicsőségesen.
*
Egy lelkes és bátor írói gárda óriási munkára vállalkozott. Megírja Magyarország történetét és jelenkorát vármegyénkint, városonkint, olyan kiterjedésben, olyan részletességgel, a minőre nincs példa a gazdag külföldi irodalomban.
Ez is legyen dicsősége Magyarországnak.
Ilyen magasra emelkedett a század elején még oly szegény, jelentéktelen magyar irodalom!
Abauj-Torna vármegyével kezdődik a nagy munka. A véletlen különös játéka, hogy éppen az első a betűrendben is ez a vármegye, mely az elsők közé tartozik Magyarországon, szépségénél, történelmi szereplésénél fogva. De az elsők sorába emelte kulturája is.
*
A magyar irodalom Kassáról küldte szét az újjáébredés korának első szózatát Kazinczy Ferencz által Magyarországba; a magyar szinészet előbb lelt otthont Kassán, mint az ország fővárosában.
Minő kicsiny, minő szegény volt az, ebben a gazdag Magyarországban!
De papjainak szíve volt ide nőve ebbe a földbe; gazdagság, dicsőség csábjai nem birták azt innen kitépni; részvétlenség, mostoha viszonyok, szenvedések nem birták kiszárasztani innen.
Tudták, hogy nélkülözés, nyomor vár reájuk, hogy a siker, a jutalom jeltelen sirjaikra sem fog már találni, hogy össze kell roskadniok alatta. Még sem tértek ki az útból.
Mind szent nevek még most is előttünk. Hőseink, kik a honfoglalókkal egy sorban állanak. Ah, minő munka volt az, a mit ők akkor véghez vittek! Magyar folyóiratot adni ki közönség nélkül, kiadó nélkül!
De mégis hatott. Minden mag, a mit ez a szent csoport elvetett, pálmává nőtt fel azóta s a forrás, a mit Mózes-vesszejük a sziklából fakasztott, ma terhes gályákat hord.
Valóban isteni ereje van ennek a földnek. Isten kertje ez is szép Magyarországon.
A látóhatár szélén a Kárpát bérczei ülnek hosszú sorban, mint ezüst koronás királyok átlátszó, kék trónusokban. Egy hosszú fehér felhő-vonal lebeg előttük, a bérczek felülemelkednek rajta.
Innen rajtok világoskék halmok, a felföld fenyvesei végtelen távolban. Még közelebb a gömöri hegyek, a tornai hegység, a csodás alkotásu szádelői völgy gigászi sziklafalaival, ködös lilaszínben; a tokaji hegyláncz, erdős zugaival, festői váromladékaival, árnyékban tartva egy fölöttük álló sötétkék felhőtől; az alacsonyabb halmok csíkos szalagokra szántva, a friss szántás feketéje közt és szerte a völgyekben elszórt falvak, fehér házaikkal, karcsú tornyaikkal; a nyugatnak fordult hegyoldalakban a világoszöld szőllők.
S az ékes zöld koszorúban, a Hernád szurdokában Felső-Magyarország legszebb, legnevezetesebb városa: Kassa.
Mennyi vér folyt ennek birtokáért ama veszedelmes napokban, a mikor három úr is parancsolt Magyarországon.
Az olyan három úr közé szorult városnak, mint Kassa, ugyan eszén kellett járni, ha azt akarta, hogy látszólag mind a háromnak eleget tegyen, de egyiknek se olyan nagyon, hogy a másik kettőt magára haragítsa.
A vallásháború és a békekötés következtében Kassa a magyar fejedelem hatósága alá tartozott; a magyar fejedelem pedig Erdélyben székelt, annak a fennura pedig a török szultán volt. A török szultán egri és váradi basái pedig, ha eszökbe jött, egész Kassáig, Tokajig elportyáztak, akkor aztán a kassaiak nem vártak, míg az angolok meetinget fognak tartani elszörnyedésük kifejezésére a Magyarországon elkövetett török kegyetlenségek fölött, hanem lóra ültek, fogták a kardot s ütötték az ő fejedelmök fejedelmének a hadait; még pedig akárhányszor egy társaságban az ő ellenségeikkel, a német császár magyar királyságához tartozó magyarokkal.
Ennélfogva nagy bölcsesség kellett annak a megitéléséhez, hogy a sok átkelő jövevény között melyik a jó barát, melyik az ellenség? Kinek kell igérni, kinek valósággal ajándékozni is? Kit kell fenyegetni a veréssel és kit igazában meg is verni?
KASSA. - A DÓM A RESTAURÁLÁS ELŐTT. (Letzter S. felvétele.)
A kassai polgárok kemény emberek voltak; ha egyszer azok valamire azt mondták, hogy "nem", hiába mondta a császár, szultán és a nagyfejedelem, hogy "igen", mert ha a potentátok egymás között olyan mappát festettek, a minek a határa oda esett, a hová a kassaiaknak nem tetszett, hát a kassai főbiró megnyálazta az ujját s letörlé a pergamenről. Aztán egy pár esztendei ostromoltatástól sem ijedtek azok meg: próbáját adták akárhányszor.
Megmutatták azt már századokkal előbb, Róbert Károly királynak, a ki végre is kénytelen volt ajándékon megszerezni a város barátságát.
Csák Máté, ki nyiltan ellenszegült Róbert Károlynak, a négyszer megkoronázott királynak, hegyei közül alárohanva, elfoglalta egész felső-Magyarországot; foglalása határait Komárom és Kassa képezék. Itt a szász polgárság lázadt fel a király ellen, elvett szabadalmaiért s a lecsillapításukra küldött Omodé nádort legyilkolá. Benne a király egyet veszíte leghatalmasabb hívei közül és Csák Máté hatot nyert vele. Omodé hat fia mind hozzá pártolt át.
A kardoknak össze kelle mérkőzni, el kellett végre dülni, egy ura legyen-e Magyarországnak, vagy kettő, vagy száz?
A király megindult pártjai seregeivel a trencséni párt ellen.
A tornai csatában előcsapatának vezére, Kompolthi László elesett, de győzött a király és Sáros várát vette ostrom alá. Demeter, a pártvezér, sokáig bátran védte azt, míg Aba vezér alatt tizenhétszáz pánczélos lovag tört elő felszabadítására s a király kénytelen volt levonulni a Tárcza mellé s elfogadni a nyilt csatát az egyesült pártcsapatokkal. Rozgony előtt ütött egymásra a két sereg. Magyar volt mindkét oldalon, híres jó vitézek itt is, ott is, kiknek egymás kardja által kelle elhullaniok.
A csata első hevében Csák Máté seregei győztek, a két szepesi gróf: Görgei és Jordán több jó bajnokkal halva feküdtek már a mezőn, futott a gyávább itt és amott, midőn hirtelen a Drugeth és Görgei fiuk, a király körül gyülekezve, kétségbeesett rohammal törnek ellenfeleik közé s a csatában az előharczoló pártvezéreket keresve föl, vad viadal közben leverik Abát és Demetert, utánuk hull két Omodé, utánuk a győzelem, a legdrágább, melyet valaha magyar kéz kivívott. A holtak mezején mindenütt csak magyar hevert.
De azért Róbert Károly csak a megsokszorozott szabadalomért hajthatta a maga kezére Kassát, mely azontúl is féltékenyen őrizte kiváltságait, ügyesen meg is növelte minden következő király alatt. Nagy hatalmat adott első emberének, főbirájának, élet-halál urává tette; de épp oly kérlelhetetlenül mondta ki rá is a halált, ha vétekben találta, hűtlenségen vagy áruláson kapta.
Ősi szokás szerint a főbirót minden esztendőben ujra szokták választani, három királyok napján.
KASSA A XVII. SZÁZADBAN. (Kassai városi levéltár.)
Nagy ünnepélyességgel ment ez végbe.
A főbiró választásánál a fürmendernek jutott a legnevezetesebb feladat. Kivált azután, hogy a kassai országgyűlésen a rendek törvénybe iktatták a vallásegyenlőséget s a hitujításkor majdnem egészen lutheránussá lett Kassára is ráparancsolt Bethlen Gábor fejdelem, hogy egyenlő jussa legyen a lutheránusnak, a pápistának, meg a kálvinistának ezentúl.
A fürmendernek kellett száz polgárt a legtekintélyesebbek közül kiszemelni a választási aktushoz. E száz polgár közül ötven magyarnak, huszonöt németnek és huszonöt tótnak kellett lenni, és pedig harmincznégy kálvinistának, harminczhárom lutheránusnak, harminczhárom pápistának, a mit azután így összeállítani: tekintély, nemzetiség és vallás szerint nem lehetett tréfadolog.
Mikor a száz polgár együtt volt, akkor bezártak minden kaput a város bástyafalain s idegennek nem volt szabad bejönni.
A száz választott polgár összegyült a városházánál és elvégezte, hogy ki legyen a megválasztandó főbiró.
Akkor kijöttek csendben a piaczra, a hol egy fekete bakacsinnal bevont mennyezetes szekér várakozott hat lóval; hasonlatos a halottas kocsikhoz. Arra a múlt évben szolgált és most leköszönt főbirót felültették és azután a többiek utána gyalog, csendesen kisérve megindultak, nemkülönben, mintha halottat kisérnének ki a temetőbe.
És csakugyan a temetőbe vitt ki az út, s az az utcza vastagon be volt hintve szalmával, hogy a szekér zöreje ne hallassék.
A temető előtt két sorban voltak felállitva a czéhek képviselői, kezeikben hosszú póznára feltűzve mesterségeik jelvényei. S ez ideig semmi lármának, zenének nem volt szabad hangzani a városban.
A menet a temetőbe is bevonult, az is be volt terítve szalmával s ott a kápolna előtt körbe állottak mind.
Itt a leköszönt főbiró felállt a gyászszekéren, mely tizennyolcz darab hosszú simára gyalult keményfa-deszkával volt megterhelve, s azt mondá a polgároknak:
"Uraim és biráim! Elbocsátjátok-e a ti szolgátokat?"
Mire a fürmender a többiek nevében azt felelé neki:
"Hűséges voltál, elbocsátunk békével."
Akkor a leköszönt főbiró leszállva a szekérről azt kérdezé:
"Kinek adjam ezt a tizennyolc szál deszkát?"
Mire a fürmender kimondá a megválasztott főbirónak a nevét.
Erre a hatlovas szekér megfordult és csendben, a mint jött, visszadöczögött a városba, most már a száz polgáron kívül a czéhek képviselői is kisérték.
A szekér megállt az újonnan megválasztott főbiró háza előtt, melynek kapuja és ablakai mind zárva voltak; valamint minden háznak az ablaka és ajtaja zárva tartozott lenni a jelt adó harangszóig.
A fürmender sürgetésére megjelent az uj főbiró és kérdésére tudatta vele ismét a fürmender, hogy elhozták a hagyományos tizennyolcz szál deszkát, hatot koporsónak, ha időközben meghalna a főbiró a város hű szolgálatában, tizenkettőt pedig máglyának, ha áruló lenne hazája és szülötte városa ellen.
Erre megnyilt a ház kapuja s bedöczögött rajta a nehéz szekér dörömbölve. A főbiró átvette a tizennyolc szál deszkát, melyből hat szál illeti a hűségest: koporsónak, tizenkét szál a hűtelent: tűzmáglyának.
Azzal felkisérték a megválasztott birót a városházához, ott a két legöregebb tanácsos kézen fogva fölvezette a tanácsterembe s a hosszú zöld asztal fejénél a birói karos székbe ültette; mire a négy legifjabb tanácsos a szék négy lábát megfogva, fölemelé a főbirót a vállára s úgy vitte őt ki a városház erkélyére, míg a teremben levő száz polgár háromszor kiáltá el a vivátot. A harmadik vivát szónál megdördültek a piaczon felállított mozsarak s egyszerre megkondult minden harang a tornyokban, a zenészek megfútták a tárogatókat, az öreg dobot a székesegyház homlokzatán pufogtatá a város dobosa, a párkányzatra felállított polgárőrség nehéz muskétáiból hármas sortüzet durrogatott a népriadal zaja közé, a szalmát egy pillanat alatt fölseperték az utczákról; úgy indult meg azután a városházától a díszmenet, a czéhek zászlóival, a polgár-katonasággal, középen a mennyezet a főbiróval, sorba járni minden felekezet templomait, annak tanuságául, hogy minden felekezet vallását, törvény és békekötés szerint tisztelni fogja az új tanácsfő. Ott magyar, német, tót nyelven imádkoztak s a körmenet végeztével a főbirót lóra ültették, kezébe adták a város pallosát, annak jeléül hogy harcz esetén a várost fegyverrel is meg fogja oltalmazni s kisérték hazáig vissza, folytonos harangzúgás, trombitaharsogás mellett. A megválasztott biró aztán az ünnepélyesség végeztével az egész tanácsot megvendégelte, nem feledkezvén meg annak legkisebb szolgájáról sem.
De már I. Lipót alatt csak az árnyéka maradt meg e nagy kiváltságnak. A hitfelekezetek jogegyenlőségét széttépték, a protestánsok ellen irtó hadjáratot indítottak, a magyar alkotmányos szabadságot egyenesen kivégzésre itélték a császár tanácsosai. Véres betűkkel irták meg ennek a szomorú korszaknak a történetét.
Kiáltó bizonysága az időknek, hogy e megsemmisítő önkény ellen elvégre maguk az ország legfőbb méltóságai voltak kénytelenek az összeesküvés végső módszeréhez folyamodni: olyan nevek, mint Zrínyi Péter, Frangepán Ferencz, Nádasdy Ferencz s mindezeknek vezetője: Wesselényi Ferencz, maga az ország nádora. Csak nemrég még mind hatalmas hadvezetők a király oldala mellett.
Mind katholikus főurak voltak. És ezek szövetkeztek épen a jogaikban eltiport protestáns rendekkel, a Thökölyekkel, a vakmerő Petrőczyvel. Az egész országon átszövődött az összeesküvés. Nem volt más segitség, mint a fegyveres ellenállás.
Ámde az egész összeesküvésnek a lelke elveszett Wesselényi elhunytával. Igaz, hogy minden beavatottnak a titkát is magával vitte a sirba; de homályban is hagyta őket, a melyben azok nem láttak oly tisztán, miként ő. Zrínyi, Frangepán, Nádasdy a Dunán túl, a Thökölyek, apa és fiú, a merész Petrőczy a felső megyékben, Rákóczy Ferencz a Tiszán túl elhamarkodottan nyúltak a fegyverhez. De már akkor a császáriak mindenütt körülfogták őket: mielőtt a harczhoz kezdtek volna, már meg voltak verve.
Ekkor az összeesküvés fejei: Zrínyi, Frangepán, Nádasdy, megrettenve saját rosszúl kezdett művűktől, eldobták a fegyvert s futottak Bécsbe, tisztára mosni a kezeiket. Az egész lázadást a protestáns főurakra hárították. Csak a Thökölyek és Petrőczy nem futottak el. Ők kitüzték a zászlókat sziklaváraikra s bevárták az ostromot. Dühös ellenállás volt, de megtöretett.
A császáriak csellel Wesselényi özvegyét, Széchy Máriát elfogva, bezárták Bécsben egy apáczakolostorba, Murány várát meg addig dúlták, bontották annak falait, míg ráakadtak arra a kőszekrényre, a mibe Wesselényi elrejté az összeesküvés okiratait. És ezzel eztán ki volt tárva előttük minden titok. Nádasdyt és Zrínyit ujra elfogták s osztrák rendkívüli törvényszék elé állíták. Lobkovitz, a mindenható miniszter, sem az egyiket, sem a másikat nem engedte a császár elé jutni. Épen úgy Frangepán töredelmes könyörgését sem. Elsikkasztá a magyar tanácsosok kérelmeit is, sőt még a római pápa intő levelét is, ki a katholikus főurakért engesztelő szavát közbeveté.
Nádasdy Ferenczet Bécsben, a városház egy földszinti termében fejezték le, Zrínyit és Frangepánt a bécsújhelyi fegyvertárban végezték ki.
A nagyok után következett a kisebbekre a sor. Háromszáz nemes urat és protestáns lelkészt fogdostak össze. Ezeket már Magyarországon magyar birák elé állították; a mi azonban rájuk nézve nem tett különbséget, mert ezek is halálra itélték őket. I. Lipót ugyan a halálitélet közül csak kettőt erősitett meg; a többit megkegyelmezték örök várfogságra, vagyonukat elkobozták, ingó birtokukon, a mit az elfogó katonatisztek meghagytak, osztoztak a bírák és közvádlók. A kinek fia, leánya volt, azokat bedugták a jezsuiták és az apáczák kolostoraiba.
Le volt már verve minden ellenállás Magyarországon. A ki csak fegyvert viselt, az mind meg volt zsibbasztva: lehetett minden erőszakos rendszabályt keresztül vinni. Neki rontottak a protestánsoknak. Elfoglalták templomaikat, iskoláikat. Kassán visszavették a székesegyházat a lutheránusoktól, elvették a templomokat és iskolákat a kálvinistáktól; a protestáns lelkészeket az egész Felső-Magyarországon összefogdostatták, kényszerítették maguk ellen bizonyságot tenni a lázadásban való részvételről, azután elküldték őket gályarabságra.
Ez az erőszakoskodás pedig csak ellenküzdelmet szült; a protestánsok szintén egész csapatokat képezve torolták vissza a hitfeleiken elkövetett sérelmeket, Petrőczy István, Kende Gábor, Szuhay Mátyás, Szepessy Pál fél Magyarországot bekalandozták, a pápistákat zaklatva.
Még akkor nem volt a "kurucz", "labancz" elnevezés; azt mondták e helyett "német vallás" - "magyar vallás".
A kegyetlen Kob, a kassai kapitány, legjobban értette az embertelen üldözést. Körleveleiben jelvényül véres bitófa és kerék volt ábrázolva.
A kassai piaczon huszonkét protestáns urat láttak az ő parancsára karóba huzatni s negyvennek fejét vétetni, négy protestáns nemest elevenen tűzbe vettetett s lófarkon hurczoltatott meg.
Ezt a kegyetlenkedést aztán a magyarok megint azzal torolták meg, hogy Kobnak egy ezredét elfogva, valamennyi tisztjét karóba húzták. Harminczheten voltak, csak egyet bocsátottak el hirmondónak.
Rettenetes hadjárat volt ez s mellette a kizsarolt köznép szenvedett legtöbbet, úgy hogy az érezte magát boldogabbnak, a ki a pogány török uralma alatt megpihenhetett a keresztény atrocitások elől.
A szabadság zászlaját kibontotta Thököly Imre. A zaklatott, sanyargatott magyar sietett a nemzeti zászló alá.
Thököly okosan kikerülte megelőző vezértársainak azt a hibáját, hogy a harczot a vallásháboru megtorló pusztításaivá tették; ő visszaadta annak szabadságharczi jellegét s ezzel a katholikus hazafi pártot is maga körül gyüjté.
Egyik vezére Józsa István tállyai plébános és egri kanonok volt. Ez ejtett legérzékenyebb csapást a császáriakon, kik Szikszónál döntő ütközetet vesztettek Thököly ellen.
Ekkor I. Lipót vissza kezdett hajolni az alkotmányos út felé. Országgyülést hívott össze Pozsonyba.
Thököly ez alatt maga is alkudozott I. Lipóttal a kibékülés iránt; de alkudozásainak egészen más alapja volt, mint a politika; szerelem volt az. Thököly szenvedélyesen szerette a korán elhunyt Rákóczy Ferencz ifjú szép özvegyét, Zrínyi Ilonát, ki azonban két kis gyermekével, Júliával és Ferenczczel együtt a császárnak keze közt vala.
Thököly békülékenynek mutatta magát, hogy szerelme tárgyát ellenségei kezéből kivehesse: a színlelés sikerült. Hogy a csalódás még elhihetőbb legyen, Thököly hugát, Évát ugyanakkor az újon választott nádor, Eszterházy Pál vette feleségül. Tűz és víz összeházasúlt már.
THÖKÖLY IMRE EGYKORÚ ARCZKÉPE. (Orsz. képtár.)
Csak egyet felejtettek ki a számításból. Azt, hogy ez a tündér szépségű hölgy - a lefejezett Zrínyi Péternek a leánya s hogy ez atyja és nagybátyja halálát nem felejté el oly könnyen. Hogy a midőn Zrínyi Ilona a kezét Thököly Imre kezébe teszi, annak a saját lelke erejét is általadja.
A vasvári béke által biztositott keservese fegyverszünet a törökkel vége felé járt. De Thököly nyerte meg a diván tanácsosait nem I. Lipót. A császár követének azt felelte a szultán a fegyverszünet meghosszabbításának ajánlatára, hogy állítsa vissza Magyarország alkotmányát úgy, a hogy 25 év előtt volt.
Minthogy pedig erről a bécsi kormány hallani sem akart, Thököly megizente a háborút I. Lipótnak.
Thökölynek egy ezredese, Szirmay Endre, egy éjjel megrohanta Kassát. Csak a fellegvárat foglalta el; de a sikerre ott termett maga Thököly is egész seregével, a várost vívni. A kassai polgárok maguk rohantak rá a császári sereg főtisztjeire s azokat elfogdosva, megnyiták a kapukat Thököly előtt. A császári ezred nagyobb része is átállt Thökölyhöz s annak seregében a német dandár magvát képezte később.
Majd újra a császáriak kezére került Kassa, a kik folytatták embertelenül a protestánsok üldözését. Még egyszer felgyújtotta a véres szabadságharcz tüzét II. Rákóczy Ferencz s a magzaklatott város készséggel nyitotta meg kapuit előtte. Elveszett a harcz. De nem volt gyümölcstelen. Megnyitotta az útját a kibékülésnek. Úgy mint egy század múlva a szabadságharczot követő gyászos korszak egyengette a kibékülés útját a király és a nemzet közt. Ez a dicső nap áldást hozott Kassára is. Azóta megy nagy lépésekkel előre a haladás, a kultúra mezején. Hajdan erős vára, kulcsa Felső-Magyarországnak, tüzhelye a harczi viadaloknak; ma a modern műveltség vára, a nemzeti élet tüzhelye Felső-Magyarországon.
Dr. Jókai Mór.
KASSA VÁROS RÉGI PECSÉTJE. (Kassai városi levéltár.)
Zárókép.

« ABAUJ-TORNA VÁRMEGYE ÉS KASSA MUNKATÁRSAI | KEZDŐLAP Abauj-Torna vármegye és Kassa Tartalomjegyzék | KASSA »