JACK LONDON

AZ ÉNEKLŐ KUTYA

REGÉNY

FORDÍTOTTA
HARSÁNYI ZSOLT

ELŐSZÓ.
Életemnek már igen korai szakában rossz szemmel kezdtem nézni az idomitott állatokkal való produkciókat. Talán a velemszületett és kielégithetetlen érdeklődési ösztönnél fogva. Ez az ösztön bélyegezte meg előttem a szórakozás e formáját, mert a szinpad mögé vezetett, hogy utána járjak, hogyan hozzák össze az ilyen előadásokat. És amit az előadás jóindulatu és pompás külső szine mögött találtam, az nem volt szép. Valami olyan borzasztó kegyetlenség volt, hogy meg vagyok győződve: nincs normális ember, aki, ha megtudja ezt, valaha is gyönyörüséggel tudjon szemlélni egy állatidomitási mutatványt.
Én már csak nem vagyok érzelgős ember. A kritikusok és az érzelgősök valami ősi bestiának tartanak, aki kedvét leli az erőszak és a borzalom kiontott vérében. Nem vitatkozom általános hirnevem e dolgáról, elfogadom kurrens tőzsdei értékét, de meg kell mondanom, hogy az életnek csakugyan igen durva iskolájába jártam és a hajófedélzet legénységi helyétől, a fogháztól, a rosszhirü városnegyedtől, a sivatagtól, a siralomháztól, a járványbarakktól kezdve a csatatérig és a hadikórházig több embertelenséget és kegyetlenséget láttam, mint az átlagos ember. Borzalmas meghalásokat és sebesüléseket láttam. Láttam nyomorultakat akasztófára kerülni, mert nyomorultak lévén, nem volt pénzük ügyvédre. Láttam erős férfiak testét-lelkét megtörni és láttam másokat, akiket a rossz bánásmód állandó és üvöltő őrjöngésbe kergetett. Tanuja voltam, hogyan haltak éhen fiatalok, öregek, még gyerekek is. Láttam férfiakat a korbácsok, dorongok és öklök csapásai alatt, láttam, mikor a fekete legények pucér törzsökére olyan alaposan vágódott a rinoceroszbőr-korbács, hogy minden csapás köröskörül hasitotta le róluk a bőrt. De hogy végül megjegyezzem, a világ kegyetlenkedése sohasem döbbentett és borzasztott meg ugy, mint a vidám, kacagó és tapsoló publikum körében, mikor a szinpadon állatidomitási számokat adtak elő.
Akinek erős a gyomra és kemény a feje hozzá, talán sokat elviselhet a világnak abból az öntudatlan és nem szándékos kegyetlenségéből és kinzásából, amit fellobbanó természet és korlátoltság követnek el. Nekem van hozzá gyomrom is, fejem is. De el kell forditanom a fejemet és émelyeg a gyomrom attól a hidegvérü, tudatos, szándékos kegyetlenségtől és kinzástól, amely száz állatidomitási szám közül kilencvenkilencnek rejlik a háta mögött. A kegyetlenség valóságos művészetté lett és legszebb virágait termi az állatidomitók világában.
Megpróbáltatáshoz, kegyetlenséghez, brutalitáshoz edzett erős gyomrom és koponyám van, mondom, mégis, mire férfi lettem, azon vettem észre magamat, hogy önkénytelenül védekezem az állatidomitási számok okozta rémes érzések ellen: valahányszor ilyen szám következett a szinpadon, én fölkeltem és kimentem. »Önkénytelenül«, mondom. Ezzel azt akarom mondani, hogy soha nem fordult meg a fejemben, hogy ez már programmszerü eljárás, amely megadhatja a halálos csapást az állatidomitási mutatványoknak. Én csak védekeztem a fájdalom ellen, amit olyan dolog látása okoz, amelyeket fáj végignézni.
De utóbbi időben olyannak ismertem ki az emberi természetet, hogy állithatom: nincs egészséges, normális emberi lény, aki eltürné az ilyen előadásokat, ha tudná azt az iszonyatos kegyetlenséget, amely mögöttük rejlik és lehetővé teszi őket. Ezért ezennel bátorkodom három inditványt tenni.
Először: ismerje meg minden ember azoknak az eszközöknek kikerülhetetlen és örökös lelketlenségét, amelyek alkalmazása nélkül lehetetlen elérni, hogy állatok fizető közönség előtt mutatványokat végezzenek. Másodszor, inditványozom, hogy mindenki, férfi, nő, fiu, leány, aki igy megismerkedett az állatidomitás művészetének eszközeivel, lépjen be a községi vagy országos emberbaráti és állatvédő egyesületek szervezetébe.
A harmadik inditványt nem mondhatom el, mielőtt valamit még meg nem jegyeztem. Mint az emberek egyéb százezrei, más tereken magam is fejtettem ki arra irányuló tevékenységet, hogy az emberiség tömegét a saját nyomoruságos helyzetének megjavitása céljából mozgalmakba szervezzem. Ha ezt nehéz elérni, még nehezebb az embereket rábirni valami szervezett erőfeszitésre azért, hogy az alsóbbrangu állatok súlyos helyzetét megkönnyitsék.
Kétségkivül mindnyájan véres könnyeket fogunk sirni és véres verejtéket fogunk izzadni, ha rájövünk arra az elkerülhetetlen kegyetlenségre és brutalitásra, amely az állatidomitási világnak léte és alapja. De valamennyiünk egy százalékának tizedrésze sem fog belépni bármilyen állatvédelmi szervezkedésbe, hogy a magunk szavaival, tetteivel és hozzájárulásaival is elejét vegyük az állatokon elkövetett kegyetlenségeknek. Ez már a mi emberi természetünk gyengesége. Ezt a természetet éppen ugy tudomásul kell vennünk, mint a hideget és meleget, az át nem látszó testek opacitását, vagy a gravitációs erő lefelé törekvő szándékát.
Mégis nekünk többinek, a megmaradt kilencvenkilenc és kilenctized százaléknak saját gyengeségünk könnyed helyzetében is marad egy roppant egyszerü mód kifejezni azt a célunkat, hogy a világból irtassék ki az a kegyetlenség, amelyet néhányan közülünk többi mindnyájunk mulattatására követnek el idomitott állatokon, akik elvégre a nagy világ felszinén csupán alsóbbrendü állatok nálunk. Roppant könnyü az egész. Ne tessék tagdíjakra, vagy levelező titkárokra gondolni. Csak arra tessék gondolni, hogy mihelyt orfeumban vagy egyéb szórakozóhelyen idomitott állatokat kezdenek produkálni előttünk, igen egyszerüen kifejezhetjük az ilyen számokról való elitélő véleményünket, ha felkelünk a székből, kimegyünk egyet sétálni a friss levegőre és ha a számnak vége van, visszajövünk megnézni a műsor további részét. Nem kell egyebet tenni, mint kiküszöbölni az állatidomitási számot minden nyilvános szórakozóhely műsorából. Mutassuk meg az igazgatóságnak, hogy az ilyen számok népszerütlenek, és egyszer csak egy szép napon az igazgatóság megszünik majd ilyen számokat feltálalni a közönségnek.
Jack London.
Glen Ellen, Sonoma kerület, Kalifornia, 1915. december 8.

Haggin urnak volt két ír terrierje, két kitünő, tiszta faju, drótszőrü állat. Boldog házasságban élt a kutya-pár, és frigyüket két pompás fiugyermekkel áldotta meg az ég. Haggin ur az egyiket elnevezte Jeromosnak, a másikat elnevezte Mihálynak.
Jeromos története nem e lapokra tartozik. Elég annyit elmondani róla, hogy rendkivül kalandos pályafutás után Jeromos kitünő és szeretett gazdát talált Kennan amerikai birtokosban, aki hosszu yacht-kirándulásáról most volt hazatérőben a feleségével Észak-Amerika felé.
Tulagi, a kis ausztráliai szigeti helység kikötőjében viszont kissé megállapodott Kellar kapitány, az Eugénia nevü cetvadász-hajóval. Ugy volt, hogy Mihályt ő viszi magával.
Itt kezdődik Mihály kalandos élete folyása.

I. fejezet.
Mihály, a néger faj esküdt ellensége, sohasem hajózott ki Tulagiból az Eugénia fedélzetén. A Makambo nevü gőzös ugyanis minden ötödik héten Tulagiban állott meg, mikor Uj-Guinea felől erre vitt az utja az ausztráliai kontinens irányában. Ezen az éjjelen elkésve futott be a kikötőbe és Kellar kapitány éppen ekkor felejtette a parton a kutyát. Ez még nem lett volna baj. Kellar kapitány éjfélkor visszament a partra, személyesen mászott fel a magas dombra az angol közigazgatási tisztviselő lakására, a yacht legénysége pedig a vidéket és a kenuházakat kutatta át eredménytelenül.
A baj az volt, hogy egy órával előbb, semmint a Makambo felszedte a horgonyát, ugyanakkor, mikor Kellar kapitány kifelé indult a partra, Mihály a kormányfél egy ablaknyilásán a Makambóra került. Mihály tudniillik kevéssé ismerte a világot és azt hitte, hogy ezen a hajón fogja Jeromost találni, hiszen mikor legutoljára látta ma a testvérét, az szintén egy hajón tartózkodott. Meg aztán Mihály barátságot is kötött valakivel.
Daughtry Dag a Makambo hajópincérje volt. Vihette volna többre is, vitte volna is szivesen, de volt egy saját külön hirneve, amelytől el volt ragadtatva. Szüleitől szerencsésen éles, de lassu elmét örökölt, viszont ragyogóan erős szervezetet, igy aztán ez a hirnév abból állott, hogy husz éve még egyszer sem mulasztotta el a napi munkáját és napi tiz üveg sörét, még akkor sem, - mint el szokta hencegni - mikor a német szigeteken minden üveg sörben tiz szem kinint oldott fel a maláriája ellen.
A Makambo kapitánya (mint előtte a Moresby, a Masena, a Sir Edward Grace és a Burns Philip gőzhajózási társaság egyéb furcsa nevü hajóinak kapitányai sorban) büszkén szokta mutatni az utasoknak a hajópincért, mint élő regényt, mint a tenger történetének unikumát. Daughtry Dag ilyenkor lenn a fedélzeten ugy ment a dolga után, mintha nem tudna semmit, de lopva oda-odapillantott a hidra, ahonnan a kapitány meg az utasok néztek le rá, és a melle büszkén dagadozott, mert tudta, hogy a kapitány ilyenkor igy szól:
- Nézzék, ez Daughtry Dag, az eleven hordó. Husz éve soha nem volt sem részeg, sem józan, és sohasem mulasztotta el a napi tiz üveg sörét. Hihetetlen. Én bámulom. Nem hinnék el, ha igy megnézik, de komolyan ilyen ember. Mindig elvégzi a munkáját, megtartja a másfél-munkaidős inspekciót, sőt egyfolytában három turnust képes végigcsinálni. Nekem? Egyetlen pohár sörtől már gyomorégésem van és a legközelebbi étkezésnél nincs étvágyam. De ő valósággal virul a sörtől. Nézzék. Nézzék csak meg.
Tudván, hogy mit beszél róla a kapitány, és büszkén a saját tehetségeinek tudatában, Daughtry Dag ilyenkor kettős tüzzel folytatta a munkáját és kitünő szervezetének jeléül aznap még két üveg sört itélt halálra. Furcsa hirnév volt ez, mint ahogy az emberek közt is sok furcsa akad. Daughtry Dag ebben találta meg létének igazolását. Energiáját, lelki erejét ennélfogva igyekezett is arra forditani, hogy a napi tiz üveges hirnevet csorbitatlanul fenntartsa. A munkaszünet tétlen perceiben ezért csinált teknőcből fésüket és hajékeket eladásra, és ezért volt könnyen kapható arra, hogy ellopja a más kutyáját. Valakinek meg kellett fizetni a tiz üveg sör árát, amely harminccal megszorozva, egy hónap leforgása alatt tetemes summává tudott növekedni. És mivel ez a valaki nem lehetett más, mint maga Daughtry Dag, szükségesnek találta, hogy Mihályt egy kormányfél-ablaklyukon át a Makambóra juttassa.
Mihály, aki a kikötőben felejtve tétlenül ődöngött a parton, itt találkozott a zömök, kövér, szürkehaju hajópincérrel. A barátság ugyszólván egy pillanat alatt meg volt kötve köztük. Mihály barátkozó természetü, nyájas fickó volt, pedig nagyon kevés fehér embert ismert eddig. Ismerte Haggin urat, továbbá Derbyt és Bobot, a Haggin ur gyerekeit, aztán Kellar kapitányt és az Eugénia matrózait, végül Kennan Harleyt, és yachtja, az Ariel tisztjeit. Kivétel nélkül mindről azt találta, hogy élvezetesen különböznek a fekete emberektől, akiknek lenézésére és megfékezésére tanitották.
Ez alól az általános megállapitása alól Daughtry Dag sem bizonyult kivételnek előtte. Daughtry meglátta és rákiáltott:
- Nini, te fehér ember kutyája, mit csinálsz itt szerecsenországban!?
Mihály a méltóságteljes tartózkodás hüvösségével próbált válaszolni, de ezt meghazudtolta fülének sóvár hegyezése és a szemében ragyogó jókedv. Daughtry Dag ezt nagyon jól észrevette. Első pillantásra minden kutyát kiismert. A cetvadászhajók kirakodásánál néger legények lámpásokat tartottak. Ezeknek fényénél vette szemügyre Mihályt.
Első látásra két dolgot mindjárt megállapitott Mihályról. Először, hogy nagyon kedves jószág, a rendkivüli értelem az arcára van irva. Másodszor, hogy értékes kutya. E két megállapitás után Daughtry Dag gyorsan körülnézett. Nem nézett oda senki. Ebben a pillanatban csak négerek álldogáltak a közelben, akik a tenger felé ügyeltek, mert evezőcsapások zaját hallották és készülődni kezdtek, hogy fogadják a megrakva érkező ujabb árucsónakot. Jobbra egy lámpás mellett egy kormányzósági hivatalnok alakja volt kivehető, aki hevesen veszekedett a Makambo rakományfelügyelőjével a fuvarlevél valami hibája miatt.
A hajópincér gyors pillantást vetett Mihályra és elhatározta magát. Tettetett közömbösséggel elindult és a rakodópart mentén kisétált a lámpák világitóköréből. Százhusz lépésnyire leült a fövényen és várt.
- Husz fontot ugy megér, mint egy gombot, - mondta magában - vagy ha legalább tiz fontot nem kapok érte, akkor csecsemő vagyok, aki nem tudja megkülönböztetni a terriert az agártól. Tiz font, hogyne, egész biztos. Sydney akármelyik kikötői csapszékében.
És a tiz font csupa tiz üveg sörré változott a fejében, mint valami sörgyár óriási és fényes látománya.
A homokon lépések neszét és halk szimatolást hallott, amitől hirtelen felfigyelt. Ugy történt, ahogy remélte. A kutya mindjárt megszerette és most utána jött.
Mert Daughtry Dagben megvolt az a bizonyos valami, amit Mihály is hamar megtudott, mikor az emberi kéz kinyult utána és megfogta, félig a torkánál, félig a füle alatt a nyaka szőrénél fogva. Ebben a kézmozdulatban nem volt semmi fenyegető, semmi próbálkozás vagy félénkség. Sőt lelkes és nyiltszivü mozdulat volt, amely Mihályban bizalmat ébresztett. Goromba volt, de nem fájt, biztos volt, de nem fenyegetett, gyakorlott volt, de nem hizelgett, Mihály számára mindenesetre a világon a legtermészetesebb dolognak látszott, hogy egy vadidegen ember ilyen nyájasan megragadja és megrázogatja.
- Jól van, kutyus. Gyere csak ide, gyere ide, kapsz valami nagyon jót.
Az biztos, hogy Mihály még nem találkozott emberrel, akit ennyire rögtön lehetett szeretni. Daughtry Dag, persze ösztönösen, tudta, hogy kell kutyával bánni. Természetéből hiányzott a kegyetlenség. Sem tulságosan makacskodó, sem tulságosan engedékeny nem volt. Nem volt nyájasabb most sem, mint Mihály. Nyájasnak nyájas volt a kutyához, de ebből a nyájasságból hiányzott a felkinálkozás. Éppen csak hogy megrázogatta bevezetőül a kutya nyakát, mindjárt el is eresztette és ugy látszott, hogy nem is törődik vele többet.
Pipára gyujtott és egymásután több gyujtót is elhasznált, mintha a szél oltotta volna ki mindet. De mig a gyujtószálak szinte a körmére égtek és mig rettentő pöfékelést mimelt, apró, okos, kék szeme a bozontos ősz szemöldök alól figyelmesen tanulmányozta Mihályt. Mihály pedig felcsapott füllel és figyelő szemmel nézte ezt az idegent, aki mintha egyáltalában nem is lett volna idegen.
Mihály leginkább csalódást érzett e pillanatban, hogy a pompás kétlábu isten ügyet sem vet rá többet. Pedig ő mag fel is szólitotta, hogy ismerkedjenek meg bővebben: játszani hivta, hirtelen felkapta a mancsait a földről és megint lecsapta, előrenyujtózkodott, a hátulját magasan tartotta és olyan görbében hajlitotta be a testét, hogy a melle szinte a földet érte, csonka farka a jó lélek jeleit csóválta, a torkán éles, hivogató ugatás szaladt ki. De az ember nem törődött vele, oktalanul igazitotta odébb a pipáját a sötétségben, amely a harmadik gyujtószálat követte.
A szó szoros értelmében flörtöltek egymással. A pincér ugy viselkedett, mint az udvarló, aki alattomosan lesi, hűtlen lesz-e hozzá a hölgy, aztán ügyes gavallér módjára visszacsábitja. Mihály nyilván észrevette, hogy az ember nemtörődömsége és közönye visszautasitást akar jelenteni: izgett-mozgott és fenyegetően mutatta, hogy elmegy. Ekkor a pincér gorombán rákiáltott:
- Gyere ide, hé, ide gyere!
És Daughtry Dag örömmel vigyorgott magában, mikor Mihály odajött és hosszasan és komolyan szimatolta a nadrágja szárát. Fel is használta a kutya közelségét, hogy még jobban megnézze. Megint pipára gyujtott és szemügyre vette a kutya pompás vonalait.
- Ezt aztán nevezem kutyának - mondta hangosan, elismerően, - hallod-e, kutya, első díjakat nyerhetnél akármilyen kiállitáson, mint valami fajkecske. Csak ez a kis baj van itt az egyik kajla füleddel, szinte ki szeretném vasalni. De majd megcsinálja az állatorvos.
Egyik kezével hanyagul odanyult a Mihály füléhez és az érzéki kellemességhez ösztönösen értő ujjahegyével elkezdte fogdosni a kutya fületövét, ott, ahol a porcogója be volt ágyazva a koponya feszes bőrébe. Mihálynak ez jól esett. Soha emberi kéz nem fogdosta meg még igy a fülét anélkül, hogy ne fájt volna. Ezek az ujjak pedig olyan erős fizikai gyönyörüséget okoztak neki, hogy a kéj elismeréséül egész testével forgolódott és igyekezett.
Az ujjak most lassan, hosszasan fölfelé huzták a fület, a fül lassan simult át az ujjak között egészen a leghegyéig, aztán puhán aláhullott. Ez igy ment hol az egyik, hogy a másik füllel. Közben az ember halkan beszélt, amit Mihály nem értett ugyan, de hozzá intézett beszéd gyanánt fogadott. Daughtry Dag végighuzta az ujjait a kutya fején, aztán megint gyujtót vett elő.
- A fej kitünő, erős és lapos. Semmi ránc. Az állkapocs pompás, jó és veszedelmes. Az arc egy hajszálnyival sem teltebb vagy szélesebb, mint ahogy dukál.
Aztán benyult a Mihály szájába, hogy a fogak erejéről és egyenességéről meggyőződjék. Megnézte a kutya vállának szélességét és melle mélységét. Felvette a kutya egyik lábát is. Aztán megint gyujtóval világitott és végigvizsgálta mind a négy lábát.
- Fekete, az hát, mindegyik köröm fekete, a lába olyan tiszta, hogy no, egyenes lábfej azzal a kis hajlással, ahogy kell; kicsi is, de nem kisebb, mint kellene. Fogadni mernék, hogy a papád meg a mamád első díjakat nyertek annak idején.
Mihályt már kezdte nyugtalanitani ez a fürkésző vizsgálat, de Daughtry, mikor a kutya combjainak vonalát és erejét tapogatta ki, megállt, varázslatos ujjai közé fogta a kutya farkát, kitapogatta töve körül a hátizmokat, megnyomta és megdöfködte a gerincoszlopot, aztán egészen különös és jártas módon elkezdte a kutya farkát körben forgatni. Mihály magánkivül volt, hol erre, hol arra nyomkodta a hátulját a dédelgető ujjakhoz. Ekkor az ember nyitott tenyérrel végigsimogatta az oldalát, a hasa alá nyult és hirtelen felkapta a földről. De még meg sem ijedhetett a kutya, már a földön volt megint.
- Tizenhárom kiló lehetsz, vagy talán egy kicsivel kevesebb. Fogadást ajánlok, százat egy ellen, hogy leszel te tizenöt kiló is, mikor eléred a teljes súlyodat. Különben az csak beszéd. Nem muszáj olyan pontosan ragaszkodni ahoz a szabályos tizenöt kilóhoz. Több is lehetsz és akkor majd ledolgozol magadról néhány grammot. Nagyszerü kutya vagy, a formád hibátlan. Megvan a futásra való formád és a verekedésre való súlyod. Igen, tisztelt barátom, kutya ur, a súlyod, az nyerősúly, a füledet pedig akármelyik mélyen tisztelt lódoktor ki tudja vasalni. Fogadni merek, hogy legalább száz ember akadna Sydneyben, aki szivesen kiguberálna husz sovereignt, vagy többet is, hogy az övé lehess.
És nehogy Mihály tévedésből azt gondolja, hogy tulságosan felvitte az Isten a dolgát, Daughtry felegyenesedett, pipára gyujtott és nyilván megfeledkezett róla, hogy a kutya a világon van. Nem akart kedveskedni a kutyának. Azt akarta, hogy a kutya kedveskedjen neki.
Mihály ezt meg is cselekedte. Hozzányomkodta az oldalát a Daughtry térdéhez, hozzáfurta a fejét a Daughtry kezéhez, igy kért még egy kicsit abból az áldott fülnyomogatásból és farkforgatásból. Daughtry azonban ehelyett állon kapta, ide-oda mozgatta a kutya fejét és igy beszélt hozzá:
- Ki kutyája vagy? Lehet, hogy egy néger kutyája vagy. Hát az nem helyes. Talán valami néger ellopott valahonnan. Rémes. Borzasztó dolgok történnek néha kutyákkal. Szégyen, gyalázat. A fehér ember nem szereti, ha a néger embernek olyan holmija van, mint neki. Én se nagyon szeretem. Hopp, megvan. Biztosan egy négeré voltál, aki nem tudja, hogyan tanitson. Persze hogy egy néger lopott el valahonnan. Na hát, ha most a szemem elé kerülne, szíjat hasitanék a hátából. Bizonyisten. Csak mutasd meg, melyik volt, majd meglátod, mit csinálok vele. Még csak rá gondolni is, hogy te egy négernek szolgáltad és hordoztad a holmiját és szót fogadtál neki! Nem, tisztelt barátom, ez most már nem igy lesz. Jössz velem. Gondolom, nem is kell nagyon biztatni.
Daughtry Dag felkelt és közömbösen elindult. Mihály nézett utána, de nem ment vele. Nagyon szeretett volna vele menni, de nem kapott meghivást. Végre Daughtry halkan cuppantott egyet a szájával. Olyan halk volt ez a cuppantás, hogy még ő maga is alig hallotta. Nem is a fülével tudta, hogy a cuppantás elhangzott, hanem az ajkán érezte inkább. Semmiféle élőlény ilyen távolságról nem hallotta volna meg. De Mihály meghallotta és nagyboldogan ugrott a távozó ember után.

II. fejezet.
Daughtry Dag a part mentén mendegélt, Mihály pedig a sarkában ment utána, vagy pedig annak a különös cuppantó nesznek minden megismétlődésére elragadtatva, körben szaladt körülötte. A lámpák fénykörén innen megállottak. Fekete alakok dolgoztak a cetvadászhajók kirakodásánál és a közigazgatási hivatalnok még mindig lármázott a Makambo rakományfelügyelőjével a fuvarlevél miatt. Mihály menni akart tovább, de az ember ugyanazzal az artikulátlan, szinte meghallhatatlan cuppantással visszatartotta.
Mert Daughtry nem ragaszkodott ahoz, hogy ennél a kutyalopási műveletnél meglássák. Azon tünődött, hogyan jusson észrevétlenül a gőzösre. Nagy ivben megkerülte a lámpák megvilágitott körét és a rakodópart mentén elment a bennszülöttek falujába. Mint ahogy előrelátta, minden épkézláb ember elment a rakodómunkához. A gyepházak között nem látszott semmi élet. Végre az egyik házból hang érkezett, olyan fisztulázó, panaszos, magas hang, mint az öreg négereké:
- Ki az?
A délnyugati Csendes-óceánnak van egy külön furcsa nyelve a »bčche de mer«, amelyen angolok és négerek érintkeznek. A szavak primitiv összerakása ez, nemzetközi nyelve ennek az óceánvidéknek. Daughtry ezen a nyelven válaszolt:
- Én megy nagyonsok már. Én övé gőzös. Ha te elvisz engem vasi-vasi (négerül: evezni) csolnak, én ad neked két rud dohány.
- Ha te ad nekem tiz rud, én jólvan.
- Én ad neked öt rud, - felelte a tizüveges pincér alkudozva - ha te nem szeret öt rud, te megy pokolba.
Csend következett.
- Te szeret öt rud? - unszolta Daughtry a vaksötétben.
- Én szeret, - felelt a sötétség, és a sötétségen át olyan különös nesszel közeledett a hang tulajdonosa, hogy a pincér világot gyujtott.
Nedvesszemü vén ember állt előtte, aki félmankóval bicegett. A szeme a beteg hártya lenövésétől félig hályogos volt, ami pedig még kinn volt a szemgolyójából, az véresen és betegen fénylett. Piszkos hajának itt-ott maradt meg egy kócos, őszes csomója. Arca csupa folt, sebhely és ránc és egészen furcsa szinü: olyan kék és olyan szürke, hogy festéknek lehetett volna gondolni, pedig kétségtelenül az arca eredeti szine volt.
»Félig kifejlődött lepra«, gondolta magában Daughtry s gyors pillantása már kutatta a néger kezét-lábát, nincsenek-e lerothadt ujjizületei. De e tekintetben az aggastyán még ép volt. Az egyik lába viszont térden felül hiányzott.
- Hé, hol neked láb? - kérdezte Daughtry és arra a helyre mutatott, ahol a láb lett volna, ha nem hiányzott volna.
- Nagy cápa elvisz nekem láb, - vigyorgott az öreg, egy fogatlan száj borzasztó nyilását mutatva meg. Aztán folytatta tremolázó, vékony hangon: - Én öreg-öreg nagyonsok. Én nagyonsok idő nem sziv dohány. Ha fehér gazda nekem ad előre egy rud dohány, én nagyonsok gyors vasi-vasi oda gőzös.
- És ha nem adok? - szólt türelmetlenül Daughtry.
Az öreg válasz gyanánt elfordult, meglenditette a levegőben csonka combját és kezdett bicegni befelé a gyepházba.
- Jól van no, - kiáltott gyorsan Daughtry - én ad gyorsan sziv.
Benyult kabátja oldalzsebébe, ahol a Salamon-szigetek e kedvelt valutáját tartotta, és a préselt dohányrudakból kihalászott egyet. Az öreg ember valósággal megdicsőült, mikor sóváran nyult érte és elvette. Kis nyöszörgő hangokat hallatott, közben félig elragadtatott, félig zsörtölődő kiáltásokban tört ki, amelyek valami fájdalomhoz hasonlitottak. Az átfurt fülcimpájából kivette a fekete agyagpipát és reszkető ujjakkal morzsolta és gyömöszölte bele a virginiai növényt.
A telitöltött pipa tartalmát jól lenyomkodta a hüvelykujjával, aztán hirtelen lekuporodott a földre, a mankóját maga mellé tette, a lábát maga alá huzta, ugy hogy valami lábatlan torzónak látszott. A nyakáról egy kis kókuszhaj-fonatu zacskó lógott fonnyadt és horpadt mellére. Abból acélt, taplót és kovát szedett elő és noha a türelmetlen matróz egy skatulya gyujtót kinált neki, ő szikrát csiholt, beleugratta a taplóba, fujással élesztette és növelte, aztán pipára gyujtott róla.
Az első mély szivással abba is hagyta nyögését és nyihogását. Az izgatottsága kezdett szünni. Daughtry megértően várt és nézte, hogy mulik el a keze reszketése, hogy szünik lelógó ajkának remegése, hogy tünik el szája sarkából a habzó nyál és hogyan költözik békesség a szeme égő maradványába.
Daughtry nem is próbálta kitalálni, milyen látomásokban gyönyörködött a vén ember a bekövetkezett csendben. Őt magát elfoglalta a saját látomása. Élénken felmerült előtte egy szegényház nyomoruságos, piszkos képe, ahol egy vén ember, amilyen majd ő lesz, esengve dadog és rimánkodik egy csipetnyi dohányért ócska agyagpipája számára és ahol a borzalmakat az tetőzi, hogy nemhogy tiz üveg sör nincsen, de nincs egy árva korty sem.
Mihály a pipatüz homályos világitásánál nézte a két öreg embert, az egyiket, aki ott kuporgott a sötétben, és a másikat, amint állott mellette. Mihály semmit sem érzett az öregség tragikumából, csak azt tudta, mégpedig lénye minden porcikájával tudta, hogy ez a kétlábu fehér isten mérhetetlenül szeretetreméltó, hogy varázslatos ujjai a füle, farka és gerince utján a szivét is meghóditották.
A vén néger kiszítta a pipát. Mankója segitségével hihetetlen ügyesen állott fel a féllábára és bicegve indult a kikötő felé. Mikor a kis csónakot a homokról be kellett tolni a vizbe, Daughtry is kénytelen volt kölcsönadni az erejét. Kis kenu volt ez, éppen olyan vén és rozzant, mint a gazdája. Daughtry igyekezett fel nem boritani beszállás közben. Vizes is lett egyik lába bokáig, a másik térdig. A vén néger is bemászott a kenuba és olyan gyorsan vetette át a testét a csónak szélén, hogy a rozoga jármű már-már felborult, de ő már akkor a kellő súlyponton volt és ügyesen visszaegyensúlyozta a csónakot.
Mihály a parton maradt és várta az invitálást. Még nem szánta el magát egészen, de már közel volt a döntéshez. Mindössze az a cuppantás hiányzott még hozzá. Daughtry Dag olyan halkan cuppantott, hogy az öreg néger nem is hallotta. Mihály a fövényről egyenesen a csónakba ugrott és száraz lábbal került a pincérhez. Daughtry még egyszer cuppantott, Mihály szembe fordult vele, leült és a fejét a pincér térdére fektette. A pincér pedig vigyorogva sugta Mihály fülébe:
- Akár a bibliára tett kézzel esküdhetem meg, hogy a kutya erőszakkal jött utánam.
Aztán rászólt a négerre:
- Gyors vasi-vasi.
Az öreg engedelmesen meritette le az evezőt és ide-oda kanyarogva, vesződve próbált körülbelül arrafelé jutni, ahol egy csoport fénypont a Makambo helyét jelezte. Csakhogy tulságosan gyenge volt, szakadatlanul zihált és lihegett a megerőltetéstől és minden evezőcsapás után megállott pihenni. A pincér türelmetlenül vette el tőle az evezőt és munkához látott.
Féluton az öreg kiszuszogta magát. A fejével Mihály felé intett és igy szólt:
- Kutya övé nagy fehér gazda cetvadászhajó...
Egy kicsit megállt, hogy a kijelentése elérje a kellő hatást, aztán hozzátette:
- Te nekem ad tiz rud dohány.
Daughtry nyájasan válaszolt neki:
- Én neked ad pofon fej tied. Cetvadászhajó fehér gazda nekem jóbarát nagyon-nagyon. Most ő éppen van Makambo rajta. Én visz kutya neki bele Makambo.
Az aggastyán nem beszélt többet és ámbár hosszu ideig élt még, soha senkinek sem tett emlitést az éjféli utasról, aki a csónakban Mihályt vitte magával. Ezen az éjszakán később látta és hallotta a zürzavart és lármát, mikor Kellar kapitány egész Tulagit tűvé tette Mihály után, de a féllábu öreg hallgatag és szótlan maradt. Kicsoda ő, hogy bajba keveredjék ezekkel az idegenekkel, a fehér gazdákkal, akik jönnek, mennek és uralkodnak?
Ebben a tekintetben a vén néger éppen olyan volt, mint sötétbőrü melanéziai fajának többi szülöttei. Előttük a fehérek utjai és céljai érthetetlenek és kitalálhatatlanok. Más világot alkotnak a fehérek. Mintha felsőbb lények valami fenkölt szinpadon játszanának, ahol abból a valóságból, amit a feketék valóságnak ismernek, nincs semmi, ahol a fehér emberek álombeli fantómok gyanánt mozognak, mintha a mindenség óriási és titokzatos függönyére vetett árnyak volnának.
A létra a hajó innenső oldalán volt. Daughtry Dag körülevezett a kormányfélhez és egy bizonyos nyitott ablaknyilás alatt megállt a csónakkal.
- Kvék! - szólt halkan kétszer is.
A második szólitásra az ablaknyilás világosságát egy felbukkanó fej sötétitette el. A fej vékony fisztulahangon suttogott le:
- Én itten, gazda.
- Én kutya ad neked, - sugta fel a pincér - te bezár ajtó. Te engem vár. Hopp. Most!
Gyorsan felkapta Mihályt és odatette a hajó vasfalából kinyuló láthatatlan kezekbe. Aztán előre evezett egy nyitott rakodóablakhoz. Benyult a zsebébe, találomra egy maréknyi dohányrudat vett ki, az öreg néger kezébe tette, aztán elrugta a csónakot. Nem gondolt vele, hogyan fogja a tehetetlen csónaktulajdonos elérni a partot.
Az öreg néger nem nyult az evezőlapáthoz. A sima oldalu gőzhajót sem bámulta meg, mikor a kenu a hajó mentén lassan siklott tova a sötét vizén. Nagyon el volt foglalva: igyekezett megszámlálni az áldást, amely dohányrudak alakjában csőstül hullott rája. Ez a számlálás nem volt kis munka. A számok fogalmát ötig ismerte. Mihelyt ötig jutott, elülről kezdte, és még egyszer ötöt olvasott. Összesen háromszor egymásután olvasott ötöt, és még ráadásul két rud maradt. Igy aztán végül pontosan elraktározta magában a dohányrudak mennyiségének azt a fogalmát, amelyet az átlagos fehér ember egyszerüen igy jelöl meg: tizenhét.
Több volt ez, sokkal több, mint amennyire a kapzsisága vágyott. Mégsem volt meglepetve. Ha nem tizenhét rud lett volna, hanem kettő, éppen igy nem lett volna meglepetve. A fehér emberek minden tette meglepő. A feketét csak az lepi meg, ha a fehér ember valami olyat csinál, ami nem meglepő.
Az öreg néger lassan haladt ki a part felé. Evezett, lihegett, minduntalan megállt, elfelejtette a fehér emberek árnyékvilágát, az elméjében nem volt semmi, csak a Tulagi-hegyek valósága, amelyeknek fésüs vonala feketén vésődött rá a csillagos égbolt sziporkázó homályára, a tenger valóságát tudta csak és a csónakét, amelyet olyan tehetetlenül igyekezett előrehajtani rajta, elöregedett erejének valóságát és a halálét, amely egészen biztosan el fog egyszer érkezni.

III. fejezet.
Ezalatt Mihály a levegőbe emelkedett és láthatatlan kezekbe került, amelyek egy szük rézkörön keresztül beemelték egy megvilágitott szobába. Körülnézett és testvérét, Jeromost, kutatta. Csakhogy Jeromos e pillanatban egy Kennan Harleyné nevü hölgy függőágya mellett heverészett az Ariel nevü yacht fedélzetén. Az Ariel pedig oldalt dőlt igyekezetében, ugy szaladt Uj-Guinea felé tizenegy csomónyi sebességgel. Jeromost tehát nem látta itt Mihály, pedig nemrégen egy hajón vált el tőle. Hanem ehelyett Kvéket látta.
Kvék? Ugy van, ez volt a neve: Kvék. Külön egyéniség, más emberekhez nem hasonló, amennyiben az emberek általában különböznek egymástól. Az élet utjain aligha bolyongott valaha nála furcsább állatja az istennek. Emberi időszámitás szerint tizenhétéves volt. De viszont ferde arcáról, ráncos homlokáról, homoru halántékáról és mélyen ülő szeméről száz esztendőt is le lehetett olvasni. A teste egy kövér ember teste volt, de ez a kövér törzs vékony, törékeny pipaszárlábak hitvány szárából eredt, melyeket fonnyadt bőr fedett, alatta az izmoknak semmi látható nyoma. Nagy, kidülledő hasát széles és szilárd csipők hordozták, a válla széles volt, mint egy Herkulesnek. Azonban ha oldalról nézte az ember ezt a termetet, a válla vékony volt és a melle horpadt. Szinte ugy látszott, mintha az anatómiája csak két dimenzióban épült volna ki. A karja ösztövér, vézna volt, mint a lába. Mihály ahogy először meglátta, olyannak találta, mint egy nagyhasu fekete pókot.
Kvék folytatta az öltözködést, ami mindössze pillanatokat vett igénybe: piszkos, viseltes vászonnadrágot és vászonbluzt kapott magára. Balkezének két ujja merev csomóba volt görcsösödve. Hozzáértő ember erről meg tudta volna mondani, hogy Kvék leprás. De a gazdája nem tudta, hogy az elpusztult idegeknek ez az érzéketlen összecsomósodása a félelmes betegséget jelenti, pedig Kvék annyira az övé volt, mintha ló-passzusa lett volna róla.
Ehez a birtokoláshoz Daughtry nagyon egyszerüen jutott. Kvék egyszer az Admiralitás-csoport Vilmos Király nevü szigetén egy kicsit kiszökött a partra. Partugrást csinált, mint arrafelé mondják. És leprásan, ugy ahogy volt, ugyszólván a Daughtry Dag karjai közé ugrott. A pincér, szokása szerint, sétált egy kicsit a szárazföldön, szétnézett az őserdőnek a kikötőig ugró nyulványában, hogy vajjon mit vághatna zsebre. És éppen Kvéket vágta zsebre és éppen a legutolsó pillanatban.
Kvéket két nagyon heves bennszülött fiatalember üldözte. Tüzben edzett dárdát lengettek a kezükben. Kvék hihetetlenül gyorsan szedte pipaszárlábait, kimerülten rogyott össze Daughtry lábai elé és olyan könyörgően nézett rá, mint a kutyától kergetett őzike. Daughtry azonnal meginditotta a vizsgálatot a fennforgó ügyben, mégpedig elég erőszakos módon. Mivel egészséges félelem lakozott benne minden csirával és bacillussal szemben, és mivel a két heves fiatalember piszoktól rothadó dárdákat akart beleverni, ő az egyik fiatalember dárdáját lefogta, a másikat pedig balököllel ugy szájonvágta, hogy az elájult. A következő percben a másik fiatalember, akinek lefogta a dárdáját, követte az elsőt.
De az öreg pincér nem elégedett meg a dárdákkal. Mialatt a megmentett Kvék tovább nyöszörögte és zokogta a háláját a földön, ő kezdte a másik kettőt levetkőztetni. Ruhafélét egyáltalán nem hordtak, de mindegyiknek a nyakáról leszedett egy-egy teknősbékafogból készült láncot, ami még cserekereskedelmi valutában is megért egy aranyat. Továbbá az egyik fiatalember gyapjus hajából kihuzott egy kézzel vésett, finoman fogazott fésüt, amelynek széles háta gyöngyházzal volt kidolgozva. Ezt később Sydneyben egy ritkaságkereskedőnek eladta nyolc shillingért. Ugyancsak elzsákmányolta orrukból és fülükből a teknőc- és csontdíszeket, valamint az egyiknek a mellén lógó, harmincöt centiméter széles gyöngyház-félholdat, amely tizenöt shillinget akárhol megért. A dárdákért öt-öt shillinget kapott Port Moresbyben a turistáktól. - Egy hajópincérnek nem olyan könnyü a tizüveges hirnevét csorbitatlanul megőrizni.
Végre elfordult a két heves fiatalembertől és elindult. Azok közben magukhoz tértek és fényes, gyors, állati pillantásokkal szemlélték. Kvék azonban követte megmentőjét és annyira a sarkában maradt, hogy a pincér rálépett a két másikra és megbotlott. Ennélfogva Kvékre rakta a zsákmányt és maga elé intette, hogy mutassa az utat ki a kikötőhöz. Egész uton a gőzösig nevetett és pukkadozott magában, mikor a zsákmányra és Kvékre nézett, aki fantasztikus hordó gyanánt csetlett-botlott és mendegélt előtte vézna lábszárain.
A gőzösön, amelynek Cockspur volt a neve, Daughtry rábeszélte a kapitányt, hogy irja be a jegyzékbe Kvéket mint tüzilegényt, havi tiz shilling fizetéssel. Egyszersmind megismerte Kvék történetét.
Mindennek egy disznó volt az oka. A heves fiatalemberek testvérek voltak. A szomszéd faluban laktak, és a disznó az övék volt. Igy mesélte el Kvék az ő borzalmas bèche-de-mer nyelvén. Ő a maga részéről soha nem is látta a disznót. A létezéséről is csak akkor szerzett tudomást, mikor a disznó megdöglött. A két fiatalember szerette a disznót. Hát aztán? Mit tartozott ez őreá, aki éppen ugy nem ismerte a disznó iránt táplált érzelmeiket, mint ahogy nem ismerte magát a disznót?
Szerinte az első, amit az egész dologról hallott, a falusiak suttogása volt, hogy a disznó meghalt és most valakinek meg kell érte halni. A pincér kérdésére Kvék azt felelte, hogy ez rendben is volt. Ez náluk igy szokás. Ha egy szeretett disznó elpusztul, a tulajdonosok kimennek és megölnek valakit, akárkit. Természetesen nagyon jó, ha azt ölik meg, akinek bűbájossága a disznó halálát okozta. De ha ez nincs meg, jó akárki más is. Ebben az esetben Kvéket szemelték ki a vérbosszu céljaira.
Daughtry Dag a történet hallatára még egy tizenegyedik üveg sört is megivott, annyira hatott rá ennek a sötét őserdei esetnek zord, furcsa romantikája, hogy emberek megölnek idegeneket, mert megdöglött a disznó.
Az ösvényekről - mesélte tovább Kvék - hirnökök jöttek, hogy közeledik a két elárvult disznótulajdonos. Az egész falu bemenekült az erdőbe és felmászott a fákra, csak Kvék nem, mert ő nem tud fára mászni.
- Én - fejezte be elbeszélését Kvék - nem csinál beteg neki disznó.
Daughtry Dag pedig azt felelte:
- Te disznó beszél gyanus nagyonsok. Te vagy mint ördög pokol. Te csinál beteg minden ami ránéz téged. Te csinál engem beteg nagyonsok.
A pincérnek ettől fogva az lett a szokása, hogy mikor megitta a tizedik üveg sört és be akart fordulni a falnak, előbb még felszólitotta Kvéket, hogy mondja el a történetet. Ez visszaringatta a gyerekkorába, mikor a távoli országokban lakó kannibálok történetei izgatták és néha álmában látta is őket. Most pedig azon nevetett magában, hogy ime: egy igazi kannibál a rabszolgája.
Kvék csakugyan rabszolga volt, mintha Daughtry Dag árverésen vette volna. Valahányszor a pincér hajót változtatott, mindig kikötötte, hogy Kvék is vele jöhessen és megkapja pontosan a maga tiz shillingjét. Kvék ebbe nem is szólt bele. Ha egyik-másik ausztráliai kikötőben kedve kerekedett volna is megugrani, nem volt szükséges, hogy Daughtry vigyázzon rá. Ausztrália a maga fehérpárti rendőrségével ugyis elintézte az effélét: feketebőrü lény, maláji, polinéziai, vagy sárgabőrü japáni nem szállhat partra Ausztráliában, mig le nem szur a kormányzóságnál száz font közbiztonsági kauciót.
És Kvéket a megugrás vágya más szigeteken sem fogta el, ahol a Makambo megfordult. Soha más földet, mint a Vilmos Király-sziget földjét, nem taposván, ez volt a mértéke, amellyel a többi szigetekről fogalmat alkotott magának. Mivel pedig a Vilmos Király-szigeten emberevők laktak, azt kellett következtetnie, hogy a többi szigetek is hasonló étrendi intézményeknek hódolnak.
Ami a Vilmos Király-szigetet illeti, a Makambo, amely a Cockspur járatát váltotta fel, minden tizedik héten érintette. És a legborzasztóbb fenyegetés, amit Daughtry kieszelhetett, az volt, hogy a partra teszi Kvéket azon a helyen, ahol a két heves fiatalember még mindig gyászolja a disznót. Azok csakugyan azt csinálták, hogy mikor a Makambo megjelent, csónakba szálltak, körülevezték a Makambót és vad arcfintorokkal rémitgették Kvéket, aki a korláton át hasonló fintorokkal válaszolt le nekik. Daughtry még igyekezett is uszitani ezeket a kölcsönös arcjátékokat, mert igy jobban el tudta venni a merszét Kvéknek attól, hogy valaha is partra akarjon szállani szülőfalujában.
Igy aztán Kvék nem nagyon vágyott otthagyni a gazdáját, aki még hozzá barátságos volt, igazságos és soha nem emelt rá kezet. A néger hamarosan tulesett a tengeri betegségen, aztán nem szállván le a hajóról, soha többet nem lett tengeri beteg. Meg volt győződve arról, hogy földi paradicsomban él. Sohasem kellett megbánnia, hogy nem tud fára mászni, mert itt sohasem fenyegette veszedelem. Megvolt mindene, rendes kosztja. És milyen koszt! A falujabeliek nem is álmodhattak olyan csemegéről, amilyeneket ő folyton evett. Mindezek folytán könnyen esett át a nosztalgia egy kisebb rohamán és végül nála boldogabb ember nem is hajózott a tengereken.
Ez a Kvék vette be az ablakon keresztül Daughtry Dag szobájába Mihályt, ő várta a szobában, hogy érdemes gazdája az ajtó körülményes utján szintén megérkezzék. Mihály először gyorsan körülnézett, megszagolta az ágyat, beszimatolt az ágy alá, aztán látván, hogy Jeromos nincs itt, Kvéknek szentelte figyelmét.
Kvék próbált barátságos lenni. Rokonszenve nyilvánitásául valami furcsa kotkodácsoló hangot adott. Mihály azonban a fogát vicsoritotta erre a feketére, aki őt a kezével merészelte érinteni. Mihály ugy tanulta, hogy ez megszégyenitő dolog. Még hozzá a fekete szólni is merészelt őhozzá, aki kizárólag fehér istenekkel érintkezett.
A néger buta, hápogó nevetéssel tette tul magát a kudarcon és közelebb akart lépni az ajtóhoz, hogy rögtön nyithassa, ha a gazdája jön. De abban a pillanatban, ahogy megmozdult a lába, Mihály rárohant. Kvék azonnal megáll ott, Mihály is visszavonult, de éber, őrködő figyelembe helyezkedett. Semmit sem tudott erről a feketéről, csak azt, hogy fekete és hogy a fehér gazda távollétében minden feketére ügyelni kell. Kvék próbálta lassan csusztatni a lábát az ajtó felé; de Mihály ismerte ezt a fogást. Felborzolódva és morogva megállitotta.
Daughtry éppen ennél a jelenetnél lépett be. Sokáig nézte Mihályt a fényes villamosvilágitásnál és közben megértette a helyzetet. Hogy megbizonyosodjék, ráparancsolt Kvékre:
- Kvék, csinál egy lépés láb tied!
Az a gyanakvó pillantás, amit a néger a kutyára vetett, eleget beszélt. De a pincér tovább biztatta. Kvék tétován engedelmeskedett, de alig mozdult meg a lába, Mihály már rárohant. A néger lába gyökeret vert. Mihály pedig még egy félkört csinált körülötte, hogy külön megfélemlitse. Daughtry kacagott.
- Oda vagy szegezve a padlóhoz, hé? Ezt aztán nevezem négerfogó kutyának, bizonyisten.
Aztán a négernek is érthető nyelvmodorban, parancsolóan szólt:
- Hé, Kvék, te nekem hoz kettő üveg sör, tesz bele jéghütő.
Kvék könyörgő pillantást vetett rá, de nem mozdult. Akkor sem mozdult, mikor a gazdája még hangosabban ismételte meg a parancsot. A pincér kiabált:
- Ha te nem hoz nekem kettő üveg sör, én téged megver borzasztó nagyon. Ha te nem hoz nekem kettő üveg sör, én téged tesz part ki Vilmos Király-sziget.
- Én nem tud, - motyogott Kvék gyáván, - kutya övé szem engem néz nagyonsok. Én nem szeret kutya engem kéké.
Kéké az ő nyelvén annyit jelent, hogy megenni.
- Te fél kutya? - kérdezte a pincér.
- Én fél kutya nagyon-nagyon.
Daughtry Dag el volt ragadtatva. Azonfelül szomjas is volt a parti sétától és nem akarta huzni-halasztani a dolgot. Rászólt Mihályra:
- Hé, kutya te, fekete fiu jólvan. Ért? Fekete jól van.
Mihály csóválta a farkát és hegyezte a fülét a beszédre, amelyet igyekezett megérteni. A pincér megveregette a néger vállát. Erre Mihály odalépett a lábakhoz, amelyeket ő szegezett a földhöz és megszagolta őket. Daughtry most a négernek szólt:
- Indul. Te indul lassan.
De az óvatosságra nem volt szükség. Mihály borzolta ugyan szőrét, de az első félénk lépésbe beleegyezett. A második lépésnél Daughtryra nézett, hogy megbizonyosodjék. A pincér megnyugtatta:
- Helyes. Néger fiu enyém. Ő jólvan neked.
Mihály mosolygó szemmel jelezte, hogy megértette. Aztán közömbösen odébb ment, hogy átfürkésszen egy nyitott ládát a padlón, amely teknőc-lemezeket, lombfürészt és smirglipapirt tartalmazott. Mikor aztán később megérkezett a sör, Daughtry Dag az üveggel a kezében hátradőlt a karosszéken és mialatt a lábánál térdelő Kvék kifüzte a cipőjét, fontoskodva igy szólt:
- Most pedig, tisztelt kutya barátom, név után fogunk nézni, amely méltó lesz a származásodhoz is, meg az én találékonyságomhoz is.

IV. fejezet.
Az ír terrier, ha megnő, nevezetes kutya. Nemcsak bátorságával, hűségével és ragaszkodásával tünik ki, hanem azzal is, hogy rendkivül hidegvérü és önuralma kivételes. Nem könnyü kihozni a sodrából. A marakodás harcában és dühében meghallja a gazdája hangját és szót fogad neki: sosem esik olyan ideges hisztériába, mint mondjuk a foxterrier.
Mihályban nyoma sem volt a hisztériának, ámbár a vérmérséklete izgékonynak mutatkozott. Roppant játékos és hancurozó kutya volt. Csordultig telt temperamentuma állandóan azon a ponton volt, hogy a legkisebb alkalomra kirobbanjon, és mint ahogy később megmutatta, akármelyik kölyökkutyát ki tudta fárasztani játék közben. Röviden szólva: vidám kedélyü lélek volt.
A »lélek« szó szándékosan áll itt. Akárminek tartsuk is az emberi lelket: éltető szellemnek, egyéniségnek, énnek, tudatnak, - ez a megfoghatatlan valami egész bizonyosan megvolt Mihályban is. Az ő lelke csak alsóbbrendü volt, de ugyanazokkal az alaptulajdonságokkal volt felruházva, mint az emberi lélek. Ismerte a szeretetet, bánatot, örömet, haragot, büszkeséget, önérzetet, humort. Az emberi lélek három főjellemvonása az emlékezet, az akarat és az értelem. Mihályban megvolt az emlékezet is, az akarat is, az értelem is.
Mint az ember, ő is öt érzéke utján érintkezett a külvilággal. Mint az ember számára, az ő számára is ezek az érintkezések érzékeléseket eredményeztek. Mint az embernél, nála is ezek az érzékelések alkalmilag emóciókat váltottak ki. Mint az ember, ő is tudomásul vette értelmével a jelenségeket, amiből az agyában fogalmak fogamzottak. Persze, nem olyan mélyek, nagyok és elvontak, mint az emberi fogalmak, de mégis csak fogalmak.
De ha kissé mérsékelni akarjuk a legfontosabb és legelőkelőbb életműködések e sértő azonosságát, akkor el kell ismerni, hogy a Mihály érzékelései nem voltak olyan határozottak, mint az emberi érzékelések. Ha a kutya lábát tűvel megszurjuk, ez az érzékelés kétségkivül nincs olyan pontos, mint ha egy ember tenyerét szurjuk meg. És ha az öntudata valami gondolatot szült az agyában, el kell ismerni, hogy ez a gondolat homályosabb, kószább valami volt, mint az emberi agyban született gondolat. Azt is el kell ismerni, hogy Mihály, ha milliószor él is, soha nem tudott volna bebizonyitani egy euklidesi tételt, vagy megoldani egy másodfoku egyenletet. Azonban minden kétséget kizáróan meg tudta állapitani, hogy három csont több a két csontnál és hogy tiz kutya jelentékenyen félelmesebb sereg, mint két kutya.
Viszont volt olyasmi, amiben állta a versenyt az emberi lényekkel: nem lehet kétségbe vonni, hogy tudott szeretni olyan odaadóan, teljes szivvel, önzetlenül, rajongóan, önfeláldozóan, mint egy ember. Igy is szeretett. Nem, mert Mihály volt, hanem mert kutya volt.
Kellar kapitányt jobban szerette, mint az életét. Egy pillanatig sem habozott volna, hogy Kellar kapitányért kockára tegye az életét. Pedig alig ismerte még. És mikor mult az idő és rájött, hogy Kellar kapitány ugyanugy eltünt a semmibe, mint az ausztráliai szülőföld, akkor az volt a végzete, hogy ugyanilyen tökéletesen szeresse a tizüveges hajópincért, aki olyan ügyesen tudott vele bánni és olyan megragadóan tudott cuppantani. Kvéket azonban nem szerethette, mert Kvék fekete volt. Kvéket csupán tudomásul vette, elfogadta, mint tartozékot, mint az emberi világ szerves részét, mint Daughtry Dag birtokát.
Uj istenét azonban nem Daughtry Dag néven ismerte. Kvék ezt az istent ugy szólitotta, hogy »gazda«. De Mihály hallotta, hogy a feketék más fehér embereket is igy szoktak szólitani. Kellar kapitányt is ugy szólitották a feketék, hogy »gazda«. Viszont Duncan kapitány ugy szólitotta Daughtryt, hogy »pincér«. Mihály észrevette, hogy nemcsak a kapitány, hanem a tisztek és az utasok is ugy szólitják, ennélfogva Mihály számára az isten neve az volt, hogy Pincér. Ezután mindig ugy élt a tudatában és ugy gondolt rá, hogy Pincér.
Hátra volt azonban az ő nevének kérdése is. A hajóra érkezte után másnap este, lefekvés előtt Daughtry Dag ezt meg is beszélte vele. Mihály leült a hátsó lábára, állát rátette a Daughtry térdére, a szeme felváltva kitágult, összeszükült, felragyogott, a füle hol felcsapott, hol lekonyult a nagy figyelem közben, csonka farka lelkesen kopogott a padlón.
- Hallgass ide, fiam. Apád, anyád ír kutyák voltak. Ne is tagadd, te csirkefogó...
Mihályt felbátoritotta a gazdája hangjának félreismerhetetlen kedvessége és gyengédsége. Egész testében megrázkódott és gyönyörüségében kettőt koppantott a farkával a földön. Nem mintha egy szót is értett volna az egészből, de megértette a szavak mögött azt a valamit, ami a hangok csengését a fehér isten titokzatos szeretetreméltóságával töltötte meg.
- Ne szégyeld az őseidet. Isten szereti az íreket. Hé, Kvék! Te nekem hoz kettő üveg sör, tesz jéghütő bele... Hiszen rá van irva a pofádra, hogy ír volt az öregapád is.
Mihály farka kopogott a padlón.
- Nekem ne hizelegj. Ismerem azt a szineskedő, kedveskedő, alamuszi természetedet. Engem nem fogsz meghóditani. Az én szivem hosszu évek óta sörbe van pácolva. Azért loptalak, hogy eladjalak, nem azért, hogy szeresselek. Volt idő, mikor szerettelek volna. De az akkor volt, mikor én meg a sör még nem voltunk egymásnak bemutatva. Husz aranyért most azonnal odaadnálak, persze készpénzért, ha arra kerülne a sor. Nem fogok belédszeretni, afelől nyugodtan alhatol. Hanem azt akartam mondani, mikor olyan neveletlenül félbeszakitottál...
Itt megállt, hogy a szájához vigye a kinyitott sörösüveget, amit Kvék nyujtott neki. Sóhajtott egy kéjeset, megtörölte a száját a kezefejével és folytatta:
- Furcsa dolog ez fiam, ezzel a fene sörrel. Ez a Matuzsálem-arcu majom, aki itt vigyorog mellettünk, az enyém. Hát én megesküszöm, hogy én meg a söré vagyok. Annyi söré, hogy üveg üvegre, és még üveg, és még, hogy akár egy hajó elsüllyedhet benne. Bizonyisten irigyellek, ahogy kényelmesen itt ülsz a testeddel, amiben nincsen egy csöpp alkohol sem. Lehetsz az enyém, lehetsz azé, aki husz aranyért megvesz tőlem, de sohasem lehetsz a söré. Szabadabb ember vagy, mint én, tisztelt barátom, nem is tudom, hogy szólitsalak. Erről jut eszembe...
Felhajtotta a sört, odanyomta az üveget Kvéknek és jelt adott neki, hogy nyissa ki a másikat.
- Meg kell hogy kereszteljelek, fiam. Nem könnyü dolog. Ir névnek kell lenni, de mi az ördög legyen? Paddy? Igazad van, ha nem tetszik. Nagyon közönséges név, nincs benne semmi finomság. Csak nem foglak ugy hivni, mint egy zsákhordót? Ballymena, az szép, finom név volna, de az inkább nőknek való, nem ilyen fickónak. Hopp, ez egy ötlet! Fickó! Lássuk csak. Banshee Fickó? Rossz. Irlandi Fickó? Inkább.
Helyeselve bólogatott magának és nyult a másik üvegért. Ivott, gondolkozott és megint ivott. Végre ünnepélyesen megszólalt:
- Megvan. Killeny, az nagyon szép név. Killeny lesz a neved. Hogy izlik ez a név méltóságodnak? Előkelő, méltóságos hangzásu, mint valami grófé, vagy... vagy meggazdagodott sörfőzőé. Van sok olyan, akinek egész életemben segitettem meggazdagodni.
Kiüritette az üveget, hirtelen mind a két kezével megkapta a Mihály fejét és hozzádörzsölte az orrát a kutya orrához. Aztán hirtelen eleresztette. Mihály kopogó farkkal és izgatott szemmel nézett fel a gazdája arcába. Állati nézése mögött felismerhető lélek, vagy egyéniség, vagy szellem derengett, amelyet már hatalmába keritett az imádat ez iránt a szürkehaju isten iránt, aki beszélt hozzá, nem tudta ugyan, mit, de a beszéd mindenképpen gyönyörüséges és megfejthetetlen dolgokat mondott a szivének.
- Hé! Te Kvék!
Kvék, aki maga alá huzott lábbal üldögélt a földön, abbahagyta annak a teknőcfésünek a csiszolását, amit gazdája rajzolt és vésett ki, és mohón leste a parancsot.
- Te most megtanul kutya övé név. Név övé Killeny. Most te beletesz fej tied bele kutya övé név. Mindig, ha te beszélsz kutya neki, te mond Killeny. Ért? Ha te nem tud, én téged pofoz nagyonsok. Killeny! Ért? Killeny! Killeny!
Kvék aztán lehuzta a gazda cipőjét és vetkőzni segitett neki. Daughtry álmos szemmel nézegette Mihályt. Mikor felállt és az ágyhoz indult, megszólalt:
- Na. Hát most már neved is van, hékás. Aztán most magamban meg is csináltam a hivatali minősitésedet. »Nagyon tüzes, de józan.« Ez az. Ugy illik rád, mint a tapéta a falra.
És mikor Kvék besegitette az ágyba, még mindig mondogatta:
- Nagyon tüzes, de józan. Az vagy, Killeny. Nagyon tüzes, de józan.
Kvék folytatta a fésü-csiszolást. A mély tünődéstől összeráncolta a szemöldökét, aztán ijedten, remegő ajakkal, halkan kérdezte:
- Gazda! Mi név kutya övé?
- Killeny, te boglyas emberevő te. Killeny, Killeny. Te fekete vérszopó, te szalad és hoz nekem egy üveg sör és tesz jéghütő bele.
- Én nem hoz, gazda, - szólt elszántan a fekete, fürge szemmel nézve, hogy nem repül-e feléje valami - tiz üveg már vége gazda mind.
A pincér már nem is felelt. Horkolt.
A néger, akinek görcsbe fonódtak az ujjai a leprától és akinek a homlokán a két szeme között a bőrt ugyanez a betegség vastagitotta meg egy alig látható helyen, a csiszolás fölé hajlott és hangtalanul, mozgó ajakkal szakadatlanul mondogatta magában:
- Killeny... Killeny...

V. fejezet.
Néhány napig Mihály nem is látott mást, mint Pincért és Kvéket. Ugyanis internálva volt a pincér kabinjába. Senki sem tudta, hogy Mihály a hajón van és Daughtry Dag teljes tudatában annak, hogy ellopta egy fehér ember kutyáját, remélte, hogy a kutya jelenlétét mindvégig titokban tudja tartani és mikor majd a Makambo kiköt Sydneyben, partra tudja csempészni.
A pincér csakhamar kitapasztalta Mihály bámulatos tanulékonyságát. Maga etette és néha egy-egy csirkecsontot is odavetett neki. Összesen két leckét vett igénybe, amig Mihály megtanulta, hogy a kabin sarkában az ajtó mellett van az a hely, ahol meg szabad ennie a csirkecsontot. Leckéknek sem igen lehetett ezeket nevezni, mert nem tartottak egy-egy félpercnél tovább és öt percen belül lezajlott mind a kettő. Ezután már habozás nélkül, magától értetődően a sarokba vitte, ha csontot kapott. Mert az értelme is megvolt hozzá, hogy kapiskálja, mit akar tőle Pincér, a szive is megvolt hozzá, amely boldoggá tette, ha szolgálhatott neki. Pincér isten volt, aki jó volt, aki beszéddel és cuppantással, simogatással, orrdörzsöléssel, sőt öleléssel szerette őt. Minden szolgálatkészség a szeretet földjében virul igazán. Igy volt Mihálynál is. Ha Pincér azt parancsolta volna neki, hogy a sarokba vitt csontot hagyja ott, szivesen állott volna szolgálatára azzal, hogy otthagyja. A kutya az egyetlen állat, amely vidáman, boldogan, örömében ugrándozva képes ott hagyni az eledelét, hogy az embert kövesse vagy szolgálja.
Daughtry Dag rendesen minden szabad idejét a bezárt Mihállyal töltötte, aki hamarosan megtanulta, hogy parancsszóra abba kell hagyni a szükölést, meg az ugatást. És az együttlét ez órái alatt Mihály még sok egyebet is tanult. Daughtry rájött, hogy Mihály már ért és megfogad számos parancsot. Mint például:
- Nem!
- Igen!
- Kelj fel!
- Feküdj le!
Ezekhez most ujak járultak hozzá. Daughtry megtanitotta a következőkre is:
- Eredj az ágyba és feküdj le!
- Eredj az ágy alá!
- Hozd el az egyik cipőt!
- Hozd el mind a két cipőt!
Szinte minden fáradság nélkül megtanitotta a szokott kutya-dolgokra: bukfencet vetni, imádkozni, halottat tettetni, kalappal a fején ülve pipázni és a hátsó lábán nemcsak megállni, hanem járni is.
Aztán következett a »szabad« és »nem szabad«. Daughtry odatett az ágy peremére, Mihály orrával egy vonalban, holmi jószagu, orrcsiklandozó hust vagy sajtot és igy szólt:
- Nem szabad!
És Mihály nem nyult hozzá addig, mig meg nem kapta a várva-várt szót:
- Szabad!
Daughtry ennek a nemszabadnak az erejével megtehette volna, hogy kimenjen a kabinból, elmaradhatott volna egy óra hosszat, vagy akár öt óra hosszat: visszatérvén, érintetlenül találta volna az élelmet, Mihályt pedig alva az ágy sarkában, ahol a hálóhelye volt kijelölve. Mikor a pincér egyszer kiment a szobából és Mihály orra csak egy ujjnyira volt valami megtiltott csemegétől, Kvék játékos kedvében odanyult az ételért, hogy elvegye. A kezét Mihály gyors fogának fájdalmas nyomával kapta vissza.
Amit Pincérnek sóváran igyekezett megcsinálni, azt Kvéknek sohasem csinálta meg, pedig Kvékben nyoma sem volt a durvaságnak vagy rosszaságnak. Csakhogy Mihályt öntudata első derengésétől fogva arra tanitották, hogy a fehér ember és a fekete ember között különbséget tegyen. A fekete emberek mindig a fehér emberek szolgái voltak. Legalább is ő ezt tapasztalta. Mindig gyanusak voltak, mindig valami gonoszságban sántikáltak és mindig vigyázni kellett rájuk. A kutya elemi kötelessége az volt, hogy minden fekete ember megfigyelésével szolgálja fehér istenét.
Mindenesetre megengedte Kvéknek, hogy ennivalót, vizet adjon és más szolgálatokat is tegyen neki. Eleinte csak akkor engedte meg, mikor Pincér a hivatalos dolgát végezte a hajón, de később mindig megengedte neki. Mert anélkül hogy ezen gondolkozott volna, megállapitotta, hogy akármit csinált és adott neki Kvék, az valójában nem Kvéktől ered, hanem a Kvék gazdájától, aki az ő gazdája is. Kvék nem neheztelt Mihályra. Maga is annyira odavolt az ura kényelméért, - hiszen az ura azon a borzasztó napon a Vilmos Király-szigeten az életét mentette meg a két gyászbaborult disznótulajdonostól, - hogy az ura kedvéért még dédelgette is Mihályt. Látván, hogy gazdája egyre jobban szereti Mihályt, benne is hasonló érzelmek támadtak. Általában a pincér minden holmiját imádta: imádta a cipőt, amit kipucolt neki, a ruhát, amit kefélt és tisztogatott neki, még a tiz üveg sört is imádta, amit mindennap betett a gazdája számára a hütőbe.
A dolog lényege az, hogy Kvékben nem volt semmi uralkodó vonás, Mihály pedig arisztokratának született. Szeretetből hajlandó volt vakon szolgálni Pincérnek, de a gyapjashajunál nagyobb ur volt. Kvékben tultengett a rabszolga-természet, Mihályba pedig ebből a rabszolga-természetből alig szorult több mint amennyiről az északamerikai indiánok tettek tanuságot, mikor hiábavaló kisérletek történtek, hogy a kubai ültetvényeken rabszolgákká tegyék őket. Ami sem Kvéknek nem volt személyes hibája, sem Mihálynak személyes érdeme. Mihály öröklött természete, amelyet az emberek nemzedékeken át gondosan kitenyésztettek, főleg büszkeségből és hűségből rakódott össze. A büszkeség és hűség házasságából mindig önérzet származik. Az önérzet pedig követeli a maga megbecsültetését, a megbecsültetés pedig követeli az alantabb álló megbecsülőket.
Mihály sikereinek koronája Daughtry vezetése alatt az volt, hogy a kabinban mindjárt az első napok folyamán megtanult ötig olvasni. Akármilyen rendkivül értelmes volt, ehez mégis sok-sok órai munkára volt szükség. Mert először meg kellett tanulnia a számok nevét, ahogy Daughtry kimondotta. Másodszor meg kellett tanulnia, hogy a szemével lássa és az agyával megkülönböztesse az egyes tárgyat a több tárgy csoportjától. Ezt fel egészen ötig bezárólag. Harmadszor meg kellett tanulnia, hogy az elméjében az egyes tárgyat, vagy több tárgy bizonyos csoportját, szoros összefüggésbe hozza a számnak Pincér által kimondott nevével.
A tanitáshoz Daughtry Dag cérnával összekötözött papirgombócokat használt. Bedobott az ágy alá öt gombócot és megparancsolta Mihálynak, hogy hozzon elő hármat. És Mihály nem kettőt, nem négyet, hanem hármat hozott ki és adott a kezébe. Mikor Daughtry három gombócot dobott az ágy alá és négyet követelt, Mihály előhozta a hármat, eredménytelenül kereste a negyediket, aztán könyörögve, farkacsóválva, ugrándozva táncolt Pincér körül, végre felugrott az ágyra és mégis csak előhozta a negyediket a párna alól vagy a takarók közül.
Ugyanigy történt más ismert tárgyakkal. Ötig, akár cipőről, akár ingről, akár párnaciháról volt szó, Mihály elhozta a kivánt számot. És Mihály matematikai elméje között, aki ötig tudott számlálni, és a tulagii vén néger elméje között, aki a dohányrudakat ötös egységekben számolta, kisebb volt a különbség, mint Mihály és Daughtry Dag között, aki tudott szorozni és osztani. A matematikai képességek ugyanezen alapján még nagyobb különbség választotta el Daughtry Dag-et Duncan kapitánytól, aki matematikai számitások alapján vezette a Makambo utját. És a legnagyobb matematikai különbség volt Duncan kapitány esze és a csillagász esze között, aki letérképezte az eget, százmillió kilométerekre hajókázott a csillagok között és akitől Duncan kapitány a matematikai tudásnak egy morzsányi részét kapta csak meg, mikor napról-napra megállapitotta a Makambo helyét a tengeren.
Csak egy dologban tudott Kvék fölébe kerekedni Mihálynak. Kvéknek volt egy dorombja. Valahányszor a világ meg a pincér szolgálata tulnehéznek tetszett, a néger a Vilmos Király-szigetre ringatta magát: szájába fogta a kezdetleges hangszert és az ujjával földöntuli hangokat brúgatott ki belőle. Mikor igy tulemelkedett téren és időn, Mihály énekelt. Talán inkább vonitott, de a vonitásában megvolt ugyanaz a lágy zengés, mint a Kvék muzsikájában. Mihály nem akart vonitani, de lényének vegyi összetétele olyan volt, hogy éppen olyan kényszerüen reagált a zenére, mint ahogy az elemek reagálnak egymásra a laboratóriumban.
Amig Mihály internálva ült Pincér kabinjában, a hangja nem volt szabad hogy hallható legyen. Ezért Kvék a dorombja vigaszát a kazán feletti rácsozat tikkasztó hőségében volt kénytelen megtalálni. Ez azonban nem tartott sokáig. Akár vak véletlenből történt, akár azért, mert a sors könyvében ez már akkor igy iratott meg, mikor a világnak még magva sem volt, Mihályt olyan kalandba sodorta végzete, amely nemcsak az ő sorsát volt hivatva mélyen érinteni, hanem a Daughtry Dag és a Kvék sorsát is, sőt hivatva volt eldönteni majdani haláluk és sirjuk helyét is.

VI. fejezet.
Az a kaland, amely a jövőt annyira megváltoztatta, ugy történt, hogy Mihály, igen határozott módon, mindenkinek tudtul adta a Makambón való jelenlétét. Az egész dolgot Kvék gondatlanságának a számlájára kell irni. Kvék ugyanis nem zárta be jól a kabin ajtaját. Ahogy a Makambo ingott a Csendes-tengeren, az ajtó kicsapódott, visszacsapódott, és időközönként nyitva maradt, mert a hajó ingása nem volt elég erős ahoz, hogy egészen becsapódjék.
Mihály azzal az ártatlan szándékkal lépte át a magas küszöböt, hogy csak a közvetlen szomszédságot fogja áttanulmányozni. De alig lépett ki, hirtelen nagyot lendült a hajó: az ajtó végérvényesen becsapódott mögötte. Az engedelmesség érzése igen erősen élt benne: a szive szolgálni vágyott ura akaratát. És a pár napi rabságból érezte, sejtette vagy kitalálta, ha nem gondolkozott is róla, hogy Pincérnek ez a szándéka: neki benn kell maradni a kabinban.
Sokáig üldögélt a bezárt ajtó előtt. Hallgatagon nézte. Annál már sokkal okosabb volt, semhogy ilyen élettelen tárgyat megugasson vagy szüköléssel megszólitson. Kölyökkorabeli neveltetésének egyik tárgya az volt, hogy megtanulja: csak az eleven dolgok indithatók meg könyörgéssel vagy fenyegetéssel. Az élettelen tárgyak tudnak ugyan mozogni, mint ahogy az ajtó is mozgott, de nem maguktól. Süketek minden iránt, amit élőlény csak szóval közöl velük. Olykor végigment a kis keresztfolyosón, amelyből a kabin is nyilott, és végigbámult jobbra-balra az innen eredő nagy folyosón.
Majdnem egy óra hosszat csak ezt csinálta. Minduntalan visszatért az ajtóhoz, amely csak nem akart megnyilni. Végül határozott gondolat született meg benne. Mivel az ajtó nem nyilik ki, viszont Pincér és Kvék nem jönnek vissza, ő fogja őket megkeresni. Mikor a cselekvésnek ez a formulája tisztázódott a fejében, a habozás és határozatlanság minden félénksége nélkül lépkedett végig a hosszu folyosón. A végén követte a folyosó derékszögü fordulatát és egy szük lépcsőjárattal találkozott. Számos szag között felismerte itt Pincér szagát és Kvék szagát. Most már tudta, hogy erre mentek.
A lépcsőn és a főfedélzeten már szórványos utasokkal találkozott. Mivel fehér istenek voltak, a hozzá intézett megszólitásokat nem utasitotta vissza, de nem sokat töltötte az időt és kiért a nyitott fedélzetre, ahol a hajószékeken számosan heverésztek a fehér istenek közül. De sem Pincér, sem Kvék nem voltak sehol. Egy másik szük lépcsőjárat hivogatóan tárult eléje, ezen át aztán egy harmadik fedélzetre jutott. Itt már sokkal több fehér isten volt a nagy vászontetők alatt, sokkalta több, mint amennyit ő egész életében látott eddig.
Ennek a fedélzetnek az elülső vége a hidban végződött, amely azonban nem emelkedett ki a szintjéből, hanem része volt a fedélzetnek. Mihály megkerülte a kormányházikót és odaért az árnyékos oldalára. Itt találkozott a végzetével. Meg kell itt mondani ugyanis, hogy Duncan kapitánynak két foxterrieren kivül még egy perzsa macskája is volt a hajón, a macska nemrégen kölykezett és a kormányházikót választotta ki gyermekszobának, Duncan kapitány pedig még azzal is tetézte a kedvét, hogy egy ládát tett oda a kicsinyeinek és a kormánymatrózokat a legválogatottabb borzalmakkal fenyegette meg, ha valamelyik kis cicára rá találnak lépni.
Mihály persze ebből nem tudott semmit. Ő még nem értesült a nagy perzsa macska létezéséről, de az már észrevette az övét. Mihály már csak azon vette észre magát, hogy a macska a kormányházikó nyitott ajtaján át ráugrik. Abban a pillanatban, mikor észrevette a hirtelen veszedelmet, de még nem is tudta, miről van szó, hirtelen oldalt ugrott és megmenekült. Az ő szempontjából ez a támadás provokálás nélkül történt. Felborzolta a szőrét, megbámulta a támadót. Mikor az megint ugrott, karnagyságu farka lengett utána, a karmai kinyultak, sziszegéséből düh és bosszu hangzott, akkor Mihály megismerte, hogy ez macska.
Ez már sok volt egy önérzetes ír terrier számára. Ahogy a macska másodszor ugrott, ő is megharagudott. Először oldalt ugrott, hogy kikerülje a támadót, aztán rögtön visszaugrott, hogy közel jusson hozzá. A macska félig még a levegőben volt, mikor Mihály fogai egyetlen odakapással összeszorultak a gerincén. A következő pillanatban a törött gerincü macska vonagolva és vivódva feküdt a fedélzeten.
De ez csak a kezdet volt Mihály számára. Nem is ugatás, hanem éles üvöltés jelezte, hogy uj ellenség közeledik. Mihály sürgősen megfordult. De nem elég gyorsan. Két felnőtt, nagy foxterrier oldalról rontott rá. Elsodorták. Mihály elhemperedett a fedélzeten. Ez a két kutya egyébként éppen a Daughtry Dag kabátzsebeiből került már régebben a hajóra. Daughtry a maga rendes módja szerint szerezte őket valahol Sydneyben és darabonként egy aranyért eladta őket a kapitánynak.
Mihály, aki megint talpra állott, most már igazán megharagudott. Az égből a szó szoros értelmében kutyák és macskák hullottak rá az angol példaszó szerint. Ő nemhogy nem provokálta ezt a harcias záport, de még a létezésükről sem tudott, mig meg nem támadták. A foxterrierek, noha a hisztériás düh erőt vett rajtuk, igen derekasan viselkedtek. Alig állt a lábára, már megint nekimentek. Az egyiknek az agyara összecsattant az övével, szétmarták egymás ajkát és a könnyebb foxi visszahőkölt a lökéstől. A másik azonban sikeresen megtámadta oldalról, vérző és fájó sebet vájva belé a fogaival. Hirtelen, szinte görcsös görbüléssel Mihály lerázta magáról a beleharapó kutyát, amelynek a szájában ott maradt egy csomó az ő szőréből. És a következő pillanatban már addig nyomta bele egy fülbe fogait, mig azok a fülön keresztül találkoztak. A foxi fájdalmasan felüvöltött és olyan hevesen ugrott vissza, hogy Mihály összeszoritott fogainak fésüjéből a füle szalagokban szakadt ki.
Most megint az első foxi hátulról támadta meg. Ő körben forogva próbált vele szembe kerülni. De most ujabb és megint érdemtelen támadás szakadt rá. Ez Duncan kapitány volt, aki feldühödött a macskája döglődésének láttán. A cipője Mihálynak pont a melle alá rugott. Mihály elvesztette a szusszát és a levegőbe repült az erőteljes rugástól. Teljes súlyával zuhant az oldalára. A két foxi azonnal rá. A szájuk nyomban tele lett a Mihály egyenes, drótszerü szőrével, ahogy a fogukat belemélyesztették. Nagy üggyel-bajjal kapálódzva igyekezett talpra állni, de még fektében jól beleharapott az egyik kutya lábába, amely kinjában vonitva, három lábon sántikálva, egyik első lábát feltartva vonult vissza. Mihály fogai összeroppantották a csontját.
Mihály kétszer boritotta fel a másik foxit, aztán közben üldözni kezdte. Ő utána pedig Duncan kapitány rohant. Az üldözés szabályos körét azonban Mihály nem tartotta meg: kiragadta magát a körből, egyenesen átvágott ezen a körön, utolérte a rohanó ellenséget és belevágta a fogát annak a nyakába. A kisebbsúlyu foxi rohanás közben nem birta el a nehezebb test rázuhanását: nehéz koppanással vágódott végig a fedélzeten. Ezzel egyidőben Duncan kapitány második rugása érte Mihályt és arra inditotta, hogy fogait kirántsa a foxi husából. Igaz, hogy azért nem nyitotta szét a fogait.
És nekifordult a kapitánynak. Hiába volt fehér isten a kapitány. Mihály elvégre békésen kereste Pincért és Kvéket. Ennyi ellenség ennyi támadása ugy dühbe hozta, hogy nem mérlegelte többé a dolgokat. Különben is ez a fehér isten idegen volt, akit eddig sohasem látott.
Eddig még morgott és hörgött. De egy istent megtámadni, ez már komolyabb valami. Most már egészen némán ugrott neki annak a lábnak, amely már megint közelgett feléje, hogy még egyet rugjon rajta. Mint ahogy a macskával is csinálta, ennek sem ugrott neki egyenesen. Először oldalt kitérni, aztán mikor a támadás elsuhant, begörbitett testtel neki: ez volt az ő harcmodora. Amig felnőtt, sok négeren volt alkalma ezt kitanulni. Most már ott tartott, hogy legalább annyiszor sikerült a trükköt alkalmaznia, mint nem. Ezuttal a fogai sikeresen vágódtak bele a fehér vászonnadrág szárába és találkoztak egymással. Duncan kapitány lábának fájdalmas mozdulata pedig azt eredményezte, hogy a mérges tengerész elvesztette egyensúlyát. Kevés híján hasra esett. Nagy erőfeszitéssel maradt a lábán, ügyetlenül csetlett-botlott Mihály fölött, aki másodszor is készült harapni. És bizony a kapitány, miután hadonászva tántorgott egy darabig, végül letottyant a fedélzetre.
Hogy meddig ült volna itt kiszuszogni magát, azt nem lehet megmondani. Mert olyan gyorsan, ahogy elhizottsága csak megengedte, talpra ugrott megint: Mihály foga máris a válla husába mélyedt. Mikor a kapitány felkelt, Mihály a lábszárát próbálta megcsipni, de nem tudta, csak a nadrág másik szárát tépte széjjel és olyan rugást kapott, hogy egy lépésnyire bukfencezett odébb és hanyatt fekve terült el a padlón.
Eddig a kapitány volt a vadul támadó fél és éppen megint rugni készült, mikor Mihálynak sikerült felállni. A kutya szinte felröppent a levegőben. Az embernek most már nem a lábaszárát vagy a combját kereste, hanem a torkát. Ez tulmagas volt neki. Csak a lobogó fekete nyakkendőt tudta lekapni a fogával. Ronggyá is tépte, mikor saját testének súlyától visszaesett a földre.
Duncan kapitány nem annyira ezért ment át defenzivába és nem annyira ezért kezdett hátrálni. Inkább Mihály némasága hökkentette meg, Ez a némaság olyan végzetesnek tetszett, mint a halál. Sem vicsorgást, sem hörgést, sem morgást nem lehetett hallani. Mihály egyenesen néző és nem hunyoritó szemmel ugrott és ugrott egyre. Mikor támadott, nem hörgött, mikor rugást kapott, nem vonitott. Az ütéstől való félelem hiányzott belőle. Haggin Tamás gyakran mondta büszkélkedve, hogy Terentius és Brigitta, Mihály szülei, telivét örökség gyanánt adták át fiuknak ezt a tulajdonságot. Azoknak is az volt a szokásuk, hogy nyitott szemmel nekiugrottak a feléjük mért ütésnek és igy közelitették meg a támadót. Olyan némasággal szoktak támadni és ujra támadni, amelyben a halál komolysága rejlett.
Mihály szintén. A kapitány rugdosódva hátrált, ő pedig ugorva és nekirugaszkodva támadott. Duncan kapitányt egy matróz mentette meg, aki egy bot végére törlőrongyot kötözött. Ezt ügyesen belenyomta a Mihály szájába és ugy próbálta odébb taszitani a kutyát. Mihály önkénytelenül bele is harapott, de aztán kiköpte és nem harapta tovább, mert rájött, hogy amit harapna, az élettelen tárgy, amelynek a fogával ugysem tud fájdalmat okozni.
A matróz sem érdekelte, csak annyiban, hogy igyekezett kikerülni. A Mihály célja Duncan kapitány volt, aki most hanyatt dőlt a korlátnak, nehezen lélekzett és törölte arcáról a verejtéket. Amilyen soká tartott elmondani az egész háboruságot a perzsa macska pusztulásától kezdve egészen a Mihály szájába nyomott törlőrongyig, éppen olyan gyorsan zajlottak le az események. Az utasok, akik felugráltak a nyugvószékekről és odasereglettek, éppen akkor értek oda, mikor Mihály egy ügyes szökéssel kikerülte a matróz törlőrongyát és ráugrott Duncan kapitányra. Ezuttal olyan vadul nyomta bele a fogát a kapitány egyik lábikrájába, hogy az összefüggéstelen káromkodásba és a dühös meglepetés orditásába tört ki.
Egy szerencsés rugás elröpitette Mihályt és alkalmat adott a matróznak, hogy a törlőronggyal megint közbelépjen. Ekkor ért oda Daughtry Dag, hogy ott lássa kapitányát, megrémülten, vérezve, görcsösen lihegve, Mihályt kisérteties némasággal dühöngve egy törlőrongyon, a nagy perzsa anyamacskát pedig törött gerinccel elnyulva a földön. A pincér parancsoló hangon kiáltotta:
- Killeny!
Akármilyen méltó harag tartotta hatalmában Mihályt, a gazdájának a hangja azonnal megérintette az öntudatát. Szinte egy pillanat alatt lehült, a füle lekonyult, felborzolt szőre lesimult és a szája lefödte a fogát, amint válaszul odaforditott fejjel pillantott fel.
- Gyer ide, Killeny!
Mihály szót fogadott. Nem meglapulva sompolygott, hanem büszkén és örömmel futott Pincér lábához.
- Feküdj le!
A kutya félig körben fordult, amint a megkönnyebbülés mély lélekzetével telepedett le. Aztán piros nyelvével megcsókolta Pincér lábát.
- A maga kutyája ez, pincér? - kérdezte Duncan kapitány elfuló hangon, amelyben a harag küszködött a kurta lélekzettel.
- Igen, kérem. Az én kutyám. Mit akart a kutya kérem?
Hát bizony, amit a kutya akart, az teljesen kifullasztotta a kapitányt. Csak néma kézmozdulatokkal tudott utalni hol a döglődő macskára, hol a maga tépett ruháira és vérző sebeire, hol a foxterrierekre, amelyek a lábánál nyifogva nyalták a maguk sebeit.
- Hát ez nagyon kellemetlen, kérem... - kezdte a pincér.
- Nagyon kellemetlen, a pokolba is, - szakitotta félbe a kapitány. - Hé, hajómester! Dobja ezt a kutyát a tengerbe!
- A kutyát a tengerbe, kérem, igenis, kérem, - felelt a hajómester. De habozott.
Daughtry Dag arca öntudatlanul megkeményedett akaratának attól a merevségétől, hogy ellenállást fog kifejteni, mégpedig a maga csendes és nyugodt módján, de a legvégsőkig. Elég tisztességtudó hangon válaszolt, mialatt arckifejezését mindenáron a megszokott szolgálatkészségbe kényszeritette vissza:
- Jó kutya ez, kérem szépen, ártalmatlan kutya. Nem tudom elképzelni, mitől veszithette el igy a béketürését. Bizonyosan volt valami oka kérem...
Az egyik utas, shortlandi kókusz-ültetvényes, itt közbeszólt:
- Persze hogy volt.
A pincér hálás pillantást vetett rá, aztán folytatta:
- Jó kutya ez, kérem szépen, roppant engedelmes kutya, kérem, tessék csak meggondolni, hogy észbekapott a szavamra a háboruság kellős közepén és hogy ide jött és hogy lefeküdt. Olyan szófogadó, mint csónak a láncon. Akármit mondok neki, megteszi. Mindjárt barátkoztatni fogom. Tessék csak idenézni...
Odament a két hisztériás foxihoz, aztán odahivta Mihályt. Egyik kezét rátette Mihályra, másik kezét a foxi egyikére. Aztán éneklő hangon mondta:
- Ez a kutya jól van, Killeny, érted? Jól van.
A foxi szükölt és erőnek erejével Duncan kapitány lábához huzakodott vissza, de Mihály lassu farkcsóválással szeliden lekonyuló füllel odalépett hozzá, biztonság okáért még egyszer felnézett Pincérre, aztán megszimatolta volt ellenségét, sőt még kedveskedett is neki: a füle szélét megcsókolta a nyelvével.
- Tetszik látni, kérem, - diadalmaskodott Daughtry - nem rosszindulatu kutya ez. Tudja ez, mit kell, mit nem. Nagyon derék kutya, olyan, akár az ember. Hé, Killeny! Itt a másik. Ez is jól van, érted? Csókold meg és béküljetek össze. Erről van szó.
A másik foxi, amelyiknek meg volt harapva a csontja, türte a Mihály szaglászását, csak mélyen a torkán reszketett valami hisztériás morgás. De mikor Mihály kinyujtotta a nyelvét, ez már sok volt neki. A megsebesitett kutya kitört, dühösen hozzákapott Mihály nyelvéhez és orrához. Daughtry gyorsan intette:
- Nem szabad, Killeny. Ez a kutya jól van, érted?
Annak jeléül, hogy megértette, Mihály csóválta a farkát. Aztán a harag legkisebb jele nélkül felemelte az egyik mellső lábát. Mintha tréfásan meglökné, kissé ránehezkedett a foxi nyakára, és feldöntötte. A foxi elesett és dühösen hörgött. De Mihály nyugodtan elfordult és felpillantva kereste Pincér arcán a helyeslést.
A foxi felboritását és Mihály derék, jóindulatu nyugalmát az utasok hangos kacagása jutalmazta. De nemcsak ezen nevettek. Ugyanekkor Duncan tulfeszitett idegei felmondták a szolgálatot. Magánkivül felugrott és kiegyenesedett. A pincér pedig éppen ekkor folytatta növekvő önbizalommal:
- Kérem szépen, kapitány ur, fogadni merek, hogy holnapra a kapitány urral is össze tudom barátkoztatni...
- Öt perc mulva - felelte a kapitány - a kutya a vizben lesz. Hajómester! Tengerbe dobni!
A hajómester habozva indult a kutya felé. Az utasok zugolódni kezdtek. A kapitány kiáltott:
- Gyerünk!
De ekkor megszólalt az ültetvényes.
- Legyünk igazságosak ezzel a kutyával. Én láttam az egész dolgot. Nem a kutya kereste a verekedést. Először is neki esett a macska. Kétszer is nekiesett, mig a kutya megtámadta. Hiszen kikaparta volna a kutya szemét. Aztán ez a két foxi esett neki, pedig ő nem bántotta őket. Aztán jött a matróz a törlőronggyal. Az is nekiesett. Most pedig ön azt kivánja, hogy még a hajómester is essen neki és dobja ki a tengerbe. Legyen csak igazságos a kutyával. Elvégre csak védte magát. Mit csináljon egyebet egy kutya, ha igazán kutya? Feküdjön le és eresszen magára minden arra menő idegen kutyát-macskát? Legyen igazságos, kapitány. Hiszen alaposan belerugott egy párat. És a kutya csak védekezett.
Duncan kapitánynak kezdett visszatérni a lelki egyensúlya. Gyöngéden nyomogatta vérző vállát, fájdalmasan nézett le széttépett vászonnadrágjára, de aztán elmosolyodott:
- Hát védeni tudja magát, azt meg kell adni. Nem bánom, pincér, rendben van. Ha meg tudja csinálni, hogy öt percen belül összebarátkozzék velem a kutya, akkor megkegyelmezek neki. De a nadrágomat megtériti.
- Boldogan, kérem, - kiáltott Daughtry - nagyon szépen köszönöm. Még a macskát is megtéritem, kérem szépen. Killeny, gyere ide. Ez a fehér gazda jól van. Értetted?
Mihály figyelt. Nem azzal az elfulladó, görcsös, esztelen hisztériával figyelt, amelyből a foxik még mindig nem ocsudtak fel, sem a tulfeszitett idegek remegésével vagy az izmok izgatott vonaglásával, hanem józanul, nyugodtan, mintha nem is az imént folyt volna le egy hatalmas verekedés és mintha a harapások és rugások nyomai nem is fájtak és égtek volna még mindig a testén.
De mikor megszagolta azt a nadrágot, amit csak az imént tépett széjjel, a szőre önkénytelenül felborzolódott.
- Tessék rátenni a kezét, kérem szépen, - mondta Daughtry.
És Duncan kapitány, aki most már teljesen lecsillapodott, szilárdan és határozottan rátette a kezét a Mihály fejére. Sőt mi több, megfogdosta a fülét és megnyomkodta a füle tövét. És a derék, vidám Mihály, aki ugy harcolt, mint egy oroszlán, most ugy bocsátott meg és ugy felejtett, mint egy férfi. Nyakán a szőr lesimult, csonka farka ide-oda mozgott, szeme, füle, szája mosolygott, és a nyelve megcsókolta azt a kezet, amellyel rövid ideje még háboruban állott.

VII. fejezet.
Az ut hátralevő részén Mihály szabadon járt-kelt a hajón. Mindenkihez nyájas volt, de a szeretetét csak Pincér számára tartotta fenn. Ámbár sokszor méltatlanul leereszkedett hancurozni a foxterrierekhez.
- Életemben ez a legjátékosabb kutya, mégsem léha, - mondta bölcsen Daughtry Dag az ültetvényesnek, akinek éppen most adott el egy teknőcfésüt. - Tetszik tudni, némelyik kutyának csak a játékon jár az esze, egyébre aztán nem is jó. De Killeny más. Ő egy pillanat alatt vissza tudja kapni a mosolygását. Mindjárt megmutatom. Azt is meg fogom mutatni, hogy milyen esze van: ötig tud számolni és ismeri a drótnélküli távirót is. Tessék csak idefigyelni.
A pincér cuppantott a szájával, mégpedig olyan halkan, hogy ő maga sem hallotta; szinte szerette volna tudni, hogy adott-e csakugyan valami hangot, vagy nem. Az ültetvényes meg éppen nem is álmodhatott ilyesmiről. Mihály e pillanatban hat lépésnyire feküdt onnan, hempergett a hátán, a két foxi pedig jól játszott vérszomjusággal fojtogatta. Egyszerre az oldalára fordult, gyorsan felült és vizsga szemmel, hegyező füllel nézett és fülelt. Daughtry megint cuppantott, az ültetvényes megint nem hallhatta, nem is találhatta ki, és Mihály lábra állott és odainalt a gazdájához.
- Ez aztán a kutya, mi? - hencegett a pincér.
- De honnan tudta a kutya, - kérdezte az ültetvényes - hogy maga hivja? Hiszen nem szólitotta.
A pincér rejtélyes arcot vágott.
- Mentális telepátia, az egyforma hogyhivják harmóniára hangolt lelkek rokonsága. Tetszik tudni, Killeny meg én ugyanabból a lelki anyagból vagyunk teremtve, de különböző alakot kaptunk. A testvérem kellett volna hogy legyen, vagy nekem kellett volna az ő testvérének lenni, tetszik tudni, valami kisiklás a teremtés műhelyében. De most megmutatom, hogy mennyit ért a matematikához.
Elővette a zsebéből a papirgombócokat és a körben álló utasok nagy bámulatára és tetszésére bemutatta Mihály ötig számoló tudományát. Előadását igy fejezte be:
- Tetszik tudni, ha például partra szállnék és a kocsmában rendelnék négy pohár sört és szórakozott volnék és nem venném észre, hogy a pincér csak hármat hozott, Killeny azonnal lármát csapna.
Mivel Mihálynak a Makambón való jelenléte most már tudott dolog volt, Kvék nem volt kénytelen a dorombjával a kazánház rácsozatára vonulni. Sőt olykor a kabinban lopva maga is kisérleteket végzett Mihállyal. Mihelyt a doromb barbár melódiái elkezdtek bongani, Mihálynak vége volt. Muszáj volt eltátania a száját és önkénytelen, áradó vonitást kiadni a torkán. De ez nem volt puszta vonitás. Inkább az énekléshez hasonlitott. Nemsokára Kvék már alacsonyabbra vagy magasabbra tudta vinni a kutya hangját, egészen kezdetleges ritmusban és dallamban, persze, egy bizonyos regiszter határain belül.
Mihály nem nagyon lelkesedett ezekért az énekórákért. Ő lenézte Kvéket és nagyon nem szerette, hogy bármilyen mértékben a Kvék hatalmában áll. Mindez azonban megváltozott. Daughtry Dag egyszer rajtakapta őket az énektanuláson. Előszedte harmonikáját, amivel kikötői kocsmákban a sörözés idejét szokta eltölteni. Fölfedezte, hogy Mihályt a moll-hangnemekkel lehet leghamarabb éneklésre birni. Ha egyszer rákezdte a kutya, sosem hagyta abba addig, amig a zene szólt. Sőt hangszer híján a Daughtry hangja is elég volt, hogy Mihály elkezdjen énekelni. Pincér ilyenkor elnyujtottan és szomoruan ugatni kezdett, majd valami régi nótába csapott át. Kvékkel nem szeretett énekelni Mihály, de Pincérrel nagyon szeretett. Még akkor is, ha Pincér felvitte a fedélzetre és énekelőadást rendezett a kacagástól könnyező utasoknak.
Az utazás vége felé a Pincér két komoly tanácskozást folytatott le. Az egyiket Duncan kapitánnyal, a másikat Mihállyal.
Egy este Mihály ott nyugtatta a fejét ura térdén és imádattal tekintett fel gazdája arcára. Egy szót sem értett abból, amit Pincér beszélt neki, de boldog volt attól a kedvességtől, amit a beszéd elárult. A Pincér ezeket mondta:
- Igy van ez, Killeny. Elloptalak, hogy legyen pénzem sörre. Mikor megláttalak ott a kikötőben éjszaka, rögtön tudtam, hogy tiz tallért föltétlen be fogsz hozni nekem. Tiz tallér, az rettentő sok pénz. A jenkik ugy mondják, hogy ötven dollár. A kinaiak ugy mondják, hogy száz mex. Hát szóval ötven dollárért rettentő sok sört lehet venni. Ha fejjel beleesnék, megfulladnék. Hát most kérdezek tőled valamit. Elfogadok én érted öt tallért? Na? Beszélj! Elfogadok?
Mihály farka kopogott a padlón. Fennen és hangosan elugatta magát annak jeléül, hogy bármiről van szó, azzal ő lelkesen egyetért.
- Vagy mondjuk, akár husz tallért. Ami már nagyon szép ár. Elfogadok? Mi? Elveszem én érted azt a pénzt? Soha ebben az életben. Vagy mit szólnál ötven tallérhoz? Ez már szeget ütne a fejembe. Száz tallér még nagyobb szeget ütne a fejembe. Tudod, száz tallér ára sör, az már annyi, hogy ez a rozoga vén hajó egészen jól elsüllyedhetne benne. De ki az ördög kinálna nekem száz tallért? Szeretném én azt az embert látni, csak azt mondom. Tudod, miért szeretném látni? Rendben van. Megsugom neked. Azért szeretném látni, hogy megmondhassam neki: menjen a pokolba. Bizony, Killeny, oda irányitanám, tudod, ahol sose kellene fázni neki.
Mihálynak Pincér iránt való imádata olyan mély volt, hogy szinte esztelen, de tartós őrületnek lehetett mondani. És hogy a Pincér ezt hogyan viszonozta, az a Duncan kapitánnyal folytatott következő társalgásból látszik meg legjobban:
- Igy van, kérem, ahogy elmondtam: valószinüleg utánam jött a hajóra. Én soha nem is ismertem. Legutoljára a kikötőben láttam. Aztán legközelebb már itt láttam, éppen aludni kezdett a vackomban. Hát mármost hogyan került oda, kérem? Hogy szimatolta ki éppen az én kabinomat? Nem is töröm rajta a fejemet. Csoda ez, kérem, egyszerüen csoda.
Duncan kapitány elnevette magát:
- Hiszen a lépcső tetejénél matróz őrködik! Mintha nem ismerném én a maga kis játékait, pincér. Nincs itt semmiféle csoda. Egyszerü kis lopás az egész. Maga után jött a hajóra? Azt mondom én magának, hogy ez a kutya nem mászhatott fel a hajó oldalán. Ez a kutya valamelyik ablaknyiláson került beljebb, mégpedig nem a saját jószántából. Esküdni mernék, hogy az a maga néger legénye segitett neki. De hát ne csépeljünk üres szalmát. Adja nekem a kutyát és én nem beszélek többet macskáról.
Daughtry szemöldöke makacsul összehuzódott. Innen lehetett látni, hogy milyen irányban határozta el magát:
- Ha azt tetszik hinni, amit tetszik hinni, akkor a kapitány ur bünrészes lenne a kutyával. Én csak egy szegény hajópincér vagyok. Nálam nem sokat jelent, ha kutyalopásért becsuknak. De a kapitány ur egy finom gőzös kapitánya. Hogy nézne az ki, ha a kapitány urat becsuknák. Nem, nem, sokkal okosabb lesz, ha megtartom magamnak azt a kutyát, amelyik én utánam jött a hajóra.
- Adok ráadásul tiz fontot.
- Nem, tessék elhinni, az nem vezetne jóra, - mondta lankadatlanul a pincér, mély komolysággal ingatván a fejét - nem, mit tetszik gondolni, egy előkelő hajókapitánnyal ilyen szégyen... Különben pedig tudok egy helyet Sydneyben, ahol van egy gyönyörü angora-macska. A gazdája elment vidékre és nem törődik vele többet. Igazi jótétemény volna, kérem, olyan rendes otthont adni annak a macskának, mint a Makambo.

VIII. fejezet.
Volt még egy mutatvány, amire Daughtry Dag tanitotta Mihályt. Ettől a mutatványtól ugy megnőtt a kutya Duncan kapitány szemében, hogy indittatva érezte magát tizenöt fontot kinálni érte, a macskát pedig vigye el az ördög. Ezt a mutatványt Daughtry először zárt körben műveltette a kutyával a főmérnök és az ültetvényes társaságában.
- Most tegyük fel, - mondta Daughtry az első és harmadik tisztnek - hogy az urak rendőrök vagy detektivek, én pedig valami rettentő bünténynek a tettese vagyok. Azt is tegyük fel, hogy Killeny az egyetlen nyom és az urak megfogták Killenyt. Mihelyt felismeri a gazdáját, már tudniillik engem, az urak megtalálták a tettest. Most tessék őt a zsinórnál fogva levezetni a fedélzetről. Akkor ugyanezen az uton tessék majd vele visszajönni, mintha ez volna itt az utca, és mikor a kutya megismer engem, akkor letartóztatnak. De ha nem ismer meg, akkor engem nem lehet letartóztatni, ez nyilvánvaló, ugy-e?
A két tiszt elvezette Mihályt, majd néhány perc mulva visszatértek a fedélzetre. Mihály feszesre huzta a zsinórját, olyan nagy igyekezettel tolta előre a nyakát, Pincért keresvén.
Mikor közel értek hozzá, Daughtry megszólalt:
- Hogy ez a kutya?
Ez volt a jelszó, amelyre Mihály meg volt tanitva. És Mihály, tovább huzva a zsinórt, elhaladt mellette, meg se billentette a farkát, rá se nézett. A tisztek megálltak Daughtry előtt és Mihályt visszacibálták maguk közé.
- Találtuk ezt a kutyát, - mondta az első tiszt.
- Keressük a gazdáját, - tette hozzá a harmadik tiszt.
- Ez aztán kutya, - mondta Daughtry, érdeklődő szemmel vizsgálgatván Mihályt, - mennyiért adják? Nem harapós?
- Próbálja meg, - felelték neki.
A pincér odanyult, hogy tenyerével megveregesse a kutya fejét, de hamar visszarántotta, mert Mihály felborzolta a szőrét, morgott és mérgesen vicsoritotta a fogát.
- Próbálja csak, nem harap, - biztatták az elragadtatott utasok.
Daughtry megpróbálta, de Mihály ugy hozzákapott, hogy alig tudta elrántani a kezét; Mihály vadul ugrott neki, amennyire a zsinór engedte.
- Vigyék el ezt a kutyát! - kiabált Daughtry mérgesen. - Hamis bestia! Akkor se kell, ha ingyen adják!
Azok tovább vitték, de Mihály a düh tetőpontján rángatta magát visszafelé a zsinóron, rövid ugrásokat csinált a megfeszült zsinór végén és példátlan gőggel és lenézéssel morgott és vonitott vissza a pincérre. Daughtry pedig diadalmasan kérdezte:
- Mi? Ki merné mondani, hogy ez a kutya valaha látott engem életében? Ez olyan mutatvány, amit én magam sohasem láttam még, de hallottam, mikor valaki elmondta. Régen az angliai orvvadászok tanitották igy ki a vadászkutyájukat. Ha valaki megcsipte a vadorzó kutyáját, abból a kutyából ugyan ki nem szedte semmiféle vadőr vagy zsandár, hogy melyik a gazdája. Mondok az uraknak valamit. Tud még ez a kutya egyebet is. Angolul is tud. A kabinomban most nyitva van az ajtó és hozzáférhető helyen van cipő, papucs, sapka, törülköző, hajkefe, dohányzacskó. Tessék mondani egyet. Killeny ide fogja hozni.
Az utasok azonnal mondtak egy-egy tárgyat. De egyszerre beszéltek és mindegyik mást kért.
- Csak egy ur szóljon, - mondta a pincér - az urak válasszák ki, hogy ki legyen az.
A társaság Duncan kapitányt jelölte ki, aki a papucsot választotta.
- Egyiket vagy mind a kettőt? - kérdezte Daughtry.
- Mind a kettőt.
Daughtry erre a kutyához fordult, lehajlott hozzá, de rögtön vissza is ugrott; a kutya kevés híján beleharapott az orrába.
- Ó bocsánat, - mondta a pincér - még nem szóltam neki, hogy a másik mutatványnak vége. Most tessék idefigyelni. Ki vesz észre valami jelet, amit most adok neki?
Senki sem hallott, látott semmit, de Mihály sóvár és boldog szüköléssel, nevető szájjal és rángatódzó testtel odaugrott a pincérhez, nyalta a kezét, mint egy bolond, a teste vonaglott és kigyózva tolakodott bele azoknak a kezeknek a dédelgetésébe, amelyeket az imént még meg akart harapni. Kurta kis ugrásokkal próbálta elérni a gazdája arcát, hogy megcsókolja. Mert Mihály számára nagyon kemény munka volt és az elme és idegek legkegyetlenebb megfeszitésébe került annyira erőt venni magán, hogy haragot és támadást tudjon mimelni az ő imádott Pincérje ellen. Daughtry simogatta és igy szólt:
- Beletelik egy kis időbe, mig az ilyesmi után rendbe jön. Na most, Killeny! Menj és hozd el nekem a papucsot! Várj! Hozz nekem egy papucsot! Hozz nekem két papucsot!
Mihály hegyes füllel nézett fel rá. A szemében, amelyet intelligens öntudata elöntött, benne ült a kérdés.
- Két papucsot! Eredj és hozzad frissen!
A kutya ugy elrohant, hogy szinte hozzálapult a fedélzethez, és mikor a házikónál befordult a lépcsőhöz, a két hátsó lába kicsuszott alóla a sima padlón.
Pár pillanat mulva már jött is vissza, szájában a két papuccsal. Lerakta a gazdája lábához.
Ezen az éjszakán lefekvés előtt Daughtry Dag felhajtotta a negyedik üveg sört és ugy beszélt magában, mintha az ültetvényessel diskurálna.
- Mennél jobban megismerem a kutyákat, annál meglepőbbek és csodálatosabbak nekem. Itt van ez a Killeny. Ő nem gépiesen csinálja nekem a dolgokat, mintha csak azért tenné, mert megtanulta. Többről van szó. Azért csinálja, mert szeret engem. Nem tudom ezt pontosan kifejteni, de érzem. Tudom. De mégis talán megpróbálom. Killeny nem tud beszélni. Tudniillik, ahogy uraságod meg én most beszélünk. Éppen ezért nem is tudja megmondani, mennyire szeret, pedig csupa szeretet, minden szál szőre csupa szeretet. Mármost: minden szónál szebben beszél a tett. Ő ugy adja tudtomra a szeretetét, hogy ezeket a dolgokat megcsinálja nekem. Mutatvány? Lehet. Trükk? Lehet. De szebben beszél minden ilyen trükk, mint a legnagyszerübb emberi ékesszólás. Ez is beszéd, kérem, tessék elhinni. Igy beszél a kutya, mert a nyelvét nem tudja használni. Ezt egészen biztosan tudom. Amilyen igaz, hogy megszülettem erre a nyavalyás világra, amilyen igaz a csillag az égen, olyan igazán tudom, hogy őt boldoggá teszi, ha nekem megcsinálhat valamit... mint ahogy az embert is boldoggá teheti, ha megsegiti a bajba keveredett cimboráját, vagy mint ahogy a legényt boldoggá teszi, ha rátakarja a lányra a maga kabátját, mikor hideg van. Azt mondom én, kérem, hogy...
Itt Daughtry Dag megakadt. Képtelen volt kifejezni a sörrel itatott, sörtől izgatott agyában uszkáló gondolatokat. Dadogott egyet-kettőt, aztán megint nekikezdett.
- Tetszik tudni, minden a beszéden fordul meg és Killeny nem tud beszélni. Van ugyan gondolat a fejében neki, hiszen kilátszik abból a kedves barna szeméből, de nem tudja nekem elmondani. Néha látom: olyan nagyon-nagyon akarja elmondani, hogy majd beleszakad. Közte és köztem egy nagy szakadék van, kérem, és ezen a szakadékon nincs más hid, csak a beszéd. És ő nem tud ezen a hidon átjönni, pedig éppen ugy megvan neki is a mindenféle gondolata, megértése, mint nekem. De mi a legszebb? Akkor jutunk legközelebb, legszorosabban egymáshoz, mikor én elkezdek harmonikázni, ő pedig vonit. A muzsika még a legjobb hidat tudja csinálni. Rendes nóta az, kérem, ha mindjárt szava nincs is. És... én nem tudom, hogy is van ez... de mikor az éneklést befejezzük, mindig érzem, hogy sok minden olyant elmondtunk egymásnak, amihez nem kellenek szavak. Tetszik tudni, mikor én muzsikálok, ő meg énekel, az egész rendes karének, amire azt lehetne mondani, hogy olyan, mint a vallás. Igen, mikor együtt éneklünk, feljön bennem a vallás és közel jutok az istenhez. Nagyszerü dolog ez, tessék elhinni. Nagyszerü, mint a föld, mint a tenger, mint az ég és mint a csillagok. Szinte ugy rémlik nekem, hogy homályosan megcsillan bennem valami érzés: mindnyájan ugyanabból a masszából valók vagyunk: uraságod, én, Killeny, a hegyek, a sósviz, a férgek, a szunyogok, a nap, a kis csillagok meg a pusztitó üstökösök...
Daughtry Dag tulhaladta a saját beszélőképességét. Le is szállott a felhők közül. Könnyed zavarát azzal palástolta, hogy elkezdett hencegni a kutyájával:
- Tessék elhinni, ilyen kutya nem terem minden bokorban. Loptam, persze hogy loptam. Arra való kutyának néztem. És most már, hogy tul vagyok rajta és egészen kiismertem, ellopnám megint, még akkor is, ha ott kellene hagynom a féllábamat. Mert ez olyan kutya.

IX. fejezet.
Aznap reggel, mikor a Makambo befutott a sydneyi kikötőbe, Duncan kapitány megint megpróbálkozott. A kikötőorvos csónakja jött a hajó oldalához. A kapitány ott állt és felintett Daughtrynak, aki a fedélzeten őgyelgett.
- Pincér, adok magának husz fontot.
- Nem, köszönöm szépen. Nem tudnék tőle megválni.
- Hát akkor adok huszonöt fontot. De többet aztán nem. Hiszen akad még ír terrier a világon.
- Én is igy gondolkozom, kérem. Keritek is egyet a kapitány urnak. Épp itt vagyunk Sydneyben. Kapitány urnak egy fillérbe se fog kerülni.
- De nekem éppen Killeny kell.
- Az a baj, hogy nekem is, kérem szépen. És most az enyém.
- Huszonöt arany sok pénz ám egy kutyáért, hallja.
- Ez a Killeny is sok kutya ám a pénzért. Hiszen, kérem, ha az érzelmekről nem beszélünk is, a mutatványai többet érnek huszonöt fontnál. Az, hogy nem ismer meg, ha nem akarom, maga megér ötven dollárt. Aztán itt van a számolótudománya, meg hogy énekel, meg mind a többi, amit tud. Most már nem is fontos, hogyan jutottam hozzá. Ezeket nem tudta. Amit tud, az mind az enyém. Én tanitottam. Ő már nem az a kutya, mint amelyik a hajóra jött. Belőlem van benne egy darab. És ha eladnám, az olyan volna, mintha magamból adnék el egy darabot.
- Harminc font, - mondta a kapitány a beszélgetést bezáró hangon.
- Nem, kapitány ur, megint csak nem, köszönöm, - felelte Daughtry.
És Duncan kapitány kénytelen volt otthagyni, hogy üdvözölje a kikötőorvost, aki már jött fel a hajó oldalán.
Alig esett át a Makambo a ragály-vizsgálaton, már indult a kikötőbe a rakodópart felé, mikor egy valóságos haditengerészeti csónak futott neki az oldalának és egy valóságos tengerésztiszt mászott fel a létrán. A küldetése hamar tisztázódott. Az Albatross, másodosztályu brit cirkáló, amelynek ő volt a negyedik tisztje, az angol Déli-tengervidék főkormányzójától hozott volt postát Tulagiba. Az ő érkezése és a Makambo kifutása között pontosan tizenkét óra volt a különbség és mivel a Salamon-szigetek kormányzója és Kellar kapitány ugy vélekedtek volt, hogy az eltünt kutyát csak a Makambo vihette el, mivel továbbá tudták, hogy az Albatross a sydneyi kikötőben el fogja csipni a Makambót, az Albatross kapitánya vállalta a kérésükre, hogy a Makambón szétnéz a kutya után. A tiszt tehát feljött megkérdezni: van-e a hajón egy ír terrier, amely Mihály névre hallgat?
Duncan kapitány becsületesen kijelentette, hogy van, de viszont jobb tudomása ellenére falazott Daughtry Dagnek, mikor ez hosszu mesét talált ki arról, hogy a kutya magától jött a hajóra. De már most hogy kellene visszajuttatni a kutyát Kellar kapitánynak? Az Albatross nem vállalhatta, mert Uj-Zéland felé volt folytatandó az utját. Duncan kapitány intézte el a kérdést.
- A Makambo - mondta a tisztnek - nyolc hét mulva megint Tulagiban lesz. Vállalom, hogy a kutyát magam juttatom vissza a gazdájának. Addig is jó gondját fogjuk viselni. A stewardunk ugyszólván örökbe fogadta, a kutya jó kezekben lesz.
Mikor Duncan kapitány elmagyarázta a helyzetet Daughtry Dagnek, ez beletörődve válaszolta:
- Ugy látszik, egyikünké sem lesz a kutya.
De mikor hátat forditott Daughtry és tovább indult a fedélzeten, veleszületett konokságától ugy összehuzódott a szemöldöke, hogy az ültetvényes, aki meglátta, kiváncsivá lett, vajjon miért szidta össze a kapitány a pincért.
Napi tiz üveg söre és könnyelmü hajlandóságai ellenére tisztességes indulatok is voltak Daughtry Dagben. Lelkiismeretének rebbenése nélkül tudott kutyát, macskát lopni, de viszont olyan fából való volt, hogy a mesterségét képtelen volt elhanyagolni. Nem tudta felvenni a hajópincéri fizetést anélkül, hogy hűségesen meg ne feleljen hajópincéri kötelességeinek. Bár a Makambónak a sydneyi kikötőben való pár napi veszteglése alatt, mikor a hajó a Burns Philip-cég dokkja mentén állott, ő már keményen elhatározta magát valamire, gondosan utánanézett a legkisebb apróságnak is, mikor kitakaritott a leszálló utasok serege után és mikor előkészítette azoknak a felszálló utasoknak a helyét, akik messze utakra a Korall-tengerek és a Hannibál-szigetek felé váltottak jegyet.
Kötelessége ez ájtatos tudata közepette szabadságot kért egy éjszakára és két délután egy-egy részére. A szabad éjszakát matrózok által látogatott kocsmáknak szentelte, ahol megtudhatta a legfrissebb pletykákat a hajókról és mostanában tengeren járó emberekről. Számos üveg sörön felül annyi adatot szedett igy magába, hogy másnap délután kibérelt tiz shillingen egy kis csónakot és felment rajta a Jackson-öböl kikötőjébe, ahol a magasszálfáju, jó vonalu háromárbocos amerikai szkúner, a Mary Turner állott.
Mikor fenn volt a hajón és előadta, mi járatban van, levitték a főkabinba, ahol össze-vissza kérdezgették egymást, ő meg négy ember, akiket Daughtry magában rumosbandának nevezett.
Mind a négyet rögtön megismerte, mert sokáig beszélt volt azzal a pincérrel, aki ezen a hajón felmondott és elment. Az egyik nyilván a Vén Tengerész volt (egy hires angol regény cime), aki félrevonulva távolabb üldögélt és akinek olyan világoskék volt a szeme, hogy szinte fakófehérnek látszott. Ezüstös, fésületlen hosszu hajcsomók ugy keretezték be az arcát, mint valami dicsfény. A girhességig sovány volt, az arca üreges; a bőre ráncokban türemlett rajta, sem hus, sem izom nem lévén már alatta, furcsán lógott le a nyakára, és ugy elfedte az ádámcsutkáját, hogy az csak alkalom adtán, véletlen nyelő mozdulatoknál kukucskált ki a bőr mumiaburkolatából, aztán megint eltünt a szem elől.
»Ez aztán a tőrülmetszett vén tengerész, - gondolta magában Daughtry. - Lehet ugy hetvenötéves, ámbár éppen ugy lehet százöt, vagy akár százhetvenöt is.«
Az aggastyán jobb halántékán ijesztő forradás kezdődött, elmetszette az arccsontját, elveszett a beesett ábrázat mélyében, átvágódott az alsó állkapcson, aztán végleg eltünt a nyak bámulatos bőrlebernyegei között. Mind a két fülének fonnyadt cimpáját olyan kis arany körök lyukasztották át, amilyet a cigányok hordanak. Jobbkeze csontvázszerü ujjain nem kevesebb mint öt gyürü ékeskedett, nem férfigyürük, nem is női gyürük, hanem furcsa gyürük, amik Daughtry néma becslése szerint »hoznának valamit a konyhára«. A balkezén nem volt gyürü, mert a balkezén ujja sem volt, amire huzhatta volna. Csak hüvelykujja. A kezének jórésze hiányzott, mintha ugyanaz a hasitó él metszette volna le, amely végighasitotta a halántékától az álláig és bőrlógós nyakán még isten tudja meddig.
A Vén Tengerész vizes szeme ugy látszott hogy keresztülfurja Daughtryt (legalább Daughtry igy érezte) és olyan kellemetlenül érintette, hogy a pincér egy lépéssel mintegy véletlenül odább állott. Ez nem is volt feltünő, mert alkalmazott lévén, aki állást keres, állnia kellett és szembenézni a másik néggyel, mintha azok birák volnának a tárgyalóteremben, ő pedig a vádlott. De a vén ember nézése követte tovább, mignem Daughtry figyelmes vizsgálódás után elhatározta, hogy az aggastyán nem is lát ilyen messzire. Az az érzése volt, hogy ezeket a vizes, sápadt szemeket valami álmodozás hályoga vonja be és hogy az öntudat, az a valami, ami a koponyán belül lakik, csak az álomhályogig remeg és lüktet, és tovább nem.
- Mit kérne? - kérdezte a kapitány, Daughtry véleménye szerint nem nagyon tengerész-külsejü, inkább afféle skatulyából kihuzott, hübelebalázs kis üzletembernek, vagy kinyalt járdakoptatónak látszott.
- Részt ne kapjon, - szólt bele egy másik a négy közül, hatalmas, nagycsontu, középkoru férfi. Daughtry ráismert a sonkaszerü kezéről a távozó pincér leirása nyomán: ez a kaliforniai buzafarmer.
- Bőven jut mindenkinek - rémitette meg Daughtryt a Vén Tengerész éles hápogása - annyi, mint a pelyva, uraim, hordóban meg ládában, hordóban meg ládában, egy fonálnyira a homok alatt.
- Részt... miből, kérem? - kérdezte Daughtry, noha nagyon jól tudta, mert a másik pincér bőven átkozta előtte azt a napot, mikor vaktában való bérre szerződött San-Franciscóban és nem fix-fizetésre.
- Nem mintha ez fontos volna, kérem, - tette hozzá sietve - végigcsináltam én egyszer egy cetvadász-utat három évvel ezelőtt és kiszurták a szememet egy dollárral. Kérek fizetést inkább, még pedig csak hatvan aranyat havonta, mert látom, hogy csak négyen tetszenek lenni.
- Meg egy kormányos, - tette hozzá a kapitány.
- Meg egy kormányos, - ismételte Daughtry - nagyon helyes, kérem. És részt nem kérek.
- De várjon csak! - szólalt meg a negyedik ember, szélesmellü, hatalmas termetü, piszkos kinézésü hustömeg, a sanfranciscói zálogházas, örmény zsidó, akitől a távozó pincér óva intette Daughtryt. - Vannak papirjai, bizonyitványai, amiket majd visszakap, ha megkapja a bérét a hajózási biztos jelenlétében?
- Én is kérhetném uraságod papirjait, - felelte Daughtry Dag szemtelenül. - Ez nem reguláris rakományszállitás vagy személyszállitás, mint ahogy az urak sem rendes hajótulajdonosok, akiknek rendes irodájuk van és rendes üzletet visznek. Honnan tudjam én, hogy a hajó csakugyan az uraké, hogy az engedélyük már rég le nem járt, hogy nem éppen most fosztották-e meg az urakat a hajózási jogosultságtól, vagy hogy valahol valami régi kikötőben nem fogják-e kitenni a szürömet egy garas nélkül?
A zsidó haragja kitörőben volt. Daughtry látta ezt és megelőzte.
- Különben pedig itt vannak a papirjaim...
Hamar benyult a kabátja belső zsebébe és kihalászott onnan a kabin asztalára rengeteg pecsétes és bélyeges papirost, mind amit negyvenöt esztendei utazás alatt összeszedett. A legutolsó okmány öt évvel ezelőttről kelt.
- Én nem kérem az urak papirjait, - folytatta, - én csak egyet kérek: minden hónap elsején készpénzben a fizetésemet, hatvan dollárt aranyban.
A vén tengerész jóságos krákogással nyugtatta meg:
- Mint a pelyva! Arany, arany, arany és még értékesebb holmi, hordókban és ládákban, hordókban és ládákban, egy fonalnyira a homok alatt. Királyság, uralom, hatalom, mind urak leszünk az utolsó emberig. Még több, uraim, még ennél is több. A hosszuságot és szélességet én tudom, csak én tudom az iránytű-másodperceket a sekély részen Oroszlánfő felé, csak én tudom a keresztező másodperceket attól a ponttól, amelyet nem akarok megnevezni. Csak én maradtam életben abból a derék, bolond, haszontalan hajó-kompániából...
A zsidó félbeszakitotta a vén tengerész ábrándjait:
- Aláirja igy a szerződést?
- Milyen kikötőbe tart a hajó? - kérdezte Daughtry.
- San-Franciscóba.
- Hát akkor most aláirom és San-Franciscóban kilépek.
A zsidó, a kapitány, meg az ültetvényes bólintottak. Daughtry folytatta.
- De van még egy s más, amit tisztázni kell. Elsősorban kérek tiz üveg italt naponta. Megszoktam és sokkal vénebb szamár vagyok, semhogy most kezdjem megváltoztatni a szokásaimat.
- Persze pálinkát? - kérdezte gunyosan a zsidó.
- Nem. Sört. Jó angol sört. Akármilyen hosszu utat teszünk a tengeren, azt jó előre tisztázni szeretném, hogy a hajó elégséges sörrakománnyal induljon.
- Akar még valamit? - kérdezte a kapitány.
- Igen, kérem. Van egy kutyám. Annak velem kell jönni.
- Hát még? - kérdezte a farmer. - Felesége, vagy családja is talán?
- Nem, kérem, se feleségem, se családom. Hanem van egy négerem, igen kitünő jó néger, annak is velem kell jönni. Havi tiz dollárért egész idő alatt lehet dolgoztatni a hajón. De ha nem az uraknak dolgozik, hanem nekem segit, akkor aláirhatja a szerződést havi két és fél dollárért.
A vén tengerész, Daughtry nagy ijedelmére, megint felhördült:
- Tizennyolc napig a mentőcsónakban! Tizennyolc nap a mentőcsónakban, tizennyolc napi égő pokol!
- Szavamra, - mondta Daughtry - az öreg ur alaposan megrémiti az embert. Itt nagyon sok sörre lesz szükség.
- Ezeknek a hajópincéreknek nagyon furcsa modoruk van, azt ki kell jelentenem, - szólt a farmer, nem is figyelve a vén tengerészre, aki még mindig fejtegette, milyen hőség volt a mentőcsónakban.
A zsidó szines selyemzsebkendővel megtörölte a gallérja belső felét és igy szólt:
- Mi volna, ha nem volnánk hajlandók aláirni a szerződést egy ilyen modoru pincérrel?
- Akkor sohasem fogják megtudni, - felelte Daughtry könnyedén - milyen kitünő pincért mulasztottak el.
- Azt hiszem, - mondta nyersen a kapitány - akad még elég pincér a sydneyi kikötőben. Én még nem felejtettem el a hajdani időket, mikor annyi pincért kaptam, mint a szemét. Igen bizony, mint a szemét, annyian voltak.
- Köszönöm, pincér ur, hogy felkeresett bennünket, - kapta fel a gondolatot a zsidó sértő édeskés hangon - végtelenül sajnáljuk, hogy nem tudjuk teljesiteni a kivánságait abban a...
- És én láttam, mikor lement a homok alá, egy fonálnyira a homok alá, azon a földrajzi ponton, melyet nem nevezhetek meg, ahol a mangrove-fák elritkultak és a kókusz kezd nőni és a föld meredeken emelkedik az öböltől az Oroszlánfő felé.
- Lassan a testtel, - szólt kissé türelmetlenül a farmer nem a vén tengerész, hanem a kapitány és a zsidó felé. - Ki fizeti itt az expediciót? Az én véleményemet talán nem kell megkérdezni? Nekem tetszik ez a pincér. Azt hiszem, érti a dolgát. Ugy látom, van olyan udvarias, mint minden pincér, és ugy látom, hogy vitatkozás nélkül fogja csinálni, amit meghagynak neki. És nem is olyan ostoba.
- Éppen ez a vicc a dologban, Grimshaw, - szólt közbe kapacitálóan a zsidó - mert tekintetbe véve a különösséget a mi... az expedicióban, nekünk jobban megfelelne egy olyan pincér, aki igenis ostoba. Azonkivül igazán nagyon lekötelezne, ha nem felejtené el, hogy maga ebbe a dologba egy huncut rézgarassal sem fektetett bele többet, mint én.
- És mi lenne mind a kettőjükkel, - kérdezte sértődötten a kapitány - ha én nem volnék itt az én tengeri tapasztalataimmal? Nem is beszélek arról a jelzálogkölcsönről, amit felvettem a lakóházamra és a bérházamra, ami a legszebb és legjobban fizető épület San-Franciscóban a földrengés óta.
A farmer előrehajlott és a csuklóját rányugtatta a térdére, ugy hogy az ujjai lelógtak hosszu lábszárain, Daughtry becslése szerint legalább a lábszára közepéig. Hevesen beszélt:
- De hát ki fizet itt? Kérdem mindnyájukat! Maga, Doane kapitány, már egy fülesgombot se tud felhajszolni az ingatlanaira. Az én földem pedig tovább termi a buzát és hozza a készpénzt. Maga, Nishikanta Simon, egy hajitófát sem akar már beadni a dologba, pedig a piszkos zálogházai ugyanugy nyuzzák tovább a részeg matrózokat isten tudja hány százalékra. És megakasztja az egész expediciót ebben a kutyaszoritóban és várja, hogy az emberem még többet kábelezzen ide a buza árából. Hát kérem, itt nincs egyéb hátra, mint megkötni a szerződést ezzel a pincérrel havi hatvan dollárra, meg belemenni a kikötéseibe, mert különben a legnagyobb hidegvérrel felrakom magukat a legközelebbi gyorsgőzösre San-Francisco felé...
Hirtelen felkelt és olyan magasra toronylott óriási termetével, hogy Daughtry szinte várta, hogyan fogja beleverni a feje tetejét a mennyezetbe. A farmer tovább kiabált:
- Unom mindnyájukat, a könyökömön jönnek már ki. Gyerünk, gyerünk. Ne késleltessenek. Holnapra itt lesz a pénz. Készüljünk fel az indulásra és ha ez az ember pincér, akkor szerződtetni kell pincérnek. Tőlem akár két családot is hozhat magával.
Nishikanta Simon csendesiteni kezdte:
- Azt hiszem, Grimshaw, hogy magának igaza van. Az egész ut már mindegyikünknek az idegeire megy. Ha tullőttem a célon, ne vegye rossz néven. Ha maga akarja, a pincért nagyon természetesen felvesszük. Én azt hittem, hogy maga nagyon ügyes-bajosnak fogja találni a mindenféle kikötéseit.
Aztán Daughtryhoz fordult:
- Mindenesetre jól teszi, ha a parton mennél kevesebbet beszél rólunk.
- Hogyne, kérem. Be tudom én fogni a számat. Ámbár elárulhatom az uraknak, hogy a kikötőben máris mindenféle furcsa pletyka kering az urakról.
- Az expedició céljáról? - kérdezte gyorsan a zsidó.
Daughtry bólintott.
- Ezért akar velünk jönni? - kérdezte a zsidó még gyorsabban.
Daughtry rázta a fejét.
- Amig mindennap ki tetszik adni a sörömet, kérem, nekem semmi közöm az urak kincskereséséhez. Nem uj dolog ez nekem. A Déli-tengereken mindig akad kincskereső.
Daughtry szinte meg mert volna esküdni, hogy azon az álomhályogon, amely a vén tengerész szemét elfátyolozta, az aggodalom egy villanását látta átsuhanni. Folytatta tehát és olyat mondott, amit nem mondott volna, ha a vén tengerésznek ezt az aggodalmas megrezzenését nem gyanitotta volna:
- Merem mondani, kérem, hogy a Déli-tengerek csakugyan tele vannak elásott kincsekkel. Itt van például a Tőgerendás-Kókusz. Van ott font sterlingben millió meg millió, csak akadjon szerencsés, aki odatalál.
Daughtry ezuttal arra mert volna megesküdni, hogy a vén tengerész, akinek szeme visszaesett az elfátyolozott álmodozásba, valami megkönnyebbülésen ment keresztül.
- De hát engem a kincsek nem érdekelnek. Engem a sör érdekel. Az urak kereshetik a kincsüket, nem bánom én, akármeddig, csak mindennap megkapjam a tiz üveg sörömet. De egyet az urak figyelmébe ajánlok, mielőtt aláirom a szerződést: mihelyt kiapad a sör, elkezdek az urak dolga után érdeklődni. Az én jelszavam: tiszta munka.
- Azt akarja, - kérdezte Nishikanta - hogy a sörét is külön mi fizessük?
Daughtry számára ez előnyösebb volt, semhogy az igaz uton maradt volna. A zsidó éppen igyekezett helyrehozni a barátságot a farmerrel, akinek az embere még mindig küldte a pénzt, ha kellett. Ebből a helyzetből hamar előnyt kellett huzni.
- Persze, ez egyik pontja a megállapodásunknak, kérem. Hány órakor volna alkalmas holnap délután elmenni a hajózási tiszthez aláirni a szerződést?
- Hordószámra és ládaszámra! Hordószámra és ládaszámra! Mint a pelyva! Egy fonálnyira a homok alatt.
- Az urak mind meg vannak kótyagosodva egy kicsit, - vigyorgott Daughtry Dag - de ehez nekem semmi közöm addig, amig kiadják a sörömet, pontosan és hiánytalanul kifizetik minden elsején a járandóságomat, San-Franciscóban pedig megfizetik a felmondást. Amig a dolgukat el nem végzik, megyek az urakkal tüzön-vizen keresztül és vigyázok, mikor majd izzadva szedik ki a homok alól a hordókat meg a ládákat. Ha az urak óhajtják a segitségemet annyira, hogy megadják, amit kérek, akkor én az urakkal akarok menni.
Nishikanta Simon körülnézett. Grimshaw és Doane kapitány bólintott. Erre a zsidó is belement:
- Tehát holnap délután háromkor a hajózási biztosnál. Mikor akar beállni?
- Mikor tetszenek indulni, kérem?
- A legközelebbi tiszta reggelen korán.
- Akkor a holnapi éj folyamán a hajón leszek és munkába lépek.
És mikor felment, még mindig hallotta a vén tengerész fecsegését:
- Tizennyolc nap a mentőcsónakban, tizennyolc napi égő pokol...

X. fejezet.
Mihály éppen ugy került el a Makambóról, mint ahogy odakerült: az ablaknyiláson keresztül. A dolog megint éjszaka folyt le és megint Kvék keze nyult érte. Gyors és vakmerő munka volt az esti szürkület homályában. Daughtry kötelet csavart egy rudra és igy eresztette le leprás inasát a csónakba.
Mikor Daughtry előre indult kifelé a hajóról, találkozott Duncan kapitánnyal, aki jónak látta figyelmeztetni:
- Hallja, pincér, nekem semmi görbe dolgot ne csináljon azzal a kutyával. A kutya visszajön velünk Tulagiba.
- Hogyne, kérem, persze. A szobámba zártam, biztonság okáért ott tartom. Akarja látni kapitány ur?
A felszólitás feltünő készsége gyanut ébresztett a kapitányban. Az ötlött az eszébe, hogy hátha Killenyt már el is dugta valahol kinn a parton a kutyatolvaj pincér.
- Igen, csakugyan látni szeretném. Meg akarom tőle kérdezni, hogy van.
És nagyon meglepődött, mikor belépve a pincér kabinjába, ott látta Mihályt, amint feltápászkodott álmából a padlóról, mert felverték. De ha távozása után keresztülláthatott volna a bezárt kabin-ajtón, még jobban meglepte volna, ami odabenn azonnal elkezdődött. Daughtry a nyitott ablaknyiláson keresztül gyors egymásutánban adogatta ki a kabinban lévő tárgyakat. Minden kikerült, ami az övé volt, beleértve a kagylóhéjakat és a falra akasztott fényképeket és naptárt is. Mihály, akire az a parancs súlyosodott, hogy maradjon csendben, utolsó volt a sorban. A szobában nem is maradt egyéb, mint egy hajóláda és két ruhaszekrény, amik nem férhettek át az ablaknyiláson, de viszont nem maradt bennük semmi.
Mikor Daughtry néhány perccel később végigbandukolt a fedélzeten és a levezető lépcsőnél megállt egy kicsit beszélgetni a vámhivatalnokkal és egy kormányos matrózzal, Duncan kapitány nem is álmodta, hogy hajópincérjén ezuttal a legutolsó pillantását nyugtatja. Látta, hogy a pincér üres kézzel, kutya nélkül megy le a hajó oldalán és eltünik a rakodópart villamos lámpái mentén.
Tiz perccel azután, hogy Duncan kapitány utoljára látta a pincér széles hátát, Daughtry minden holmijával együtt már csónakban ült és a Jackson-öböl felé igyekezett. Mihály fölé hajolva, simogatta a kutyát. Kvék nyögdécselt a boldogságtól, hogy együtt van mindazzal, ami drága neki a világon. Ujra és ujra megtapogatta vedlett kabátja oldalzsebét, hogy megbizonyosodjék: csakugyan nem hagyta-e a hajón szeretett dorombját.
Daughtry Dag fizetett Mihályért, mégpedig bőven. Többek között nem vette fel a Burns Philip-vállalatnál hátralékos járandóságát, hogy gyanut ne keltsen. A neki járó husz fontot ott hagyta veszni. Azon az éjszakán Tulagi kikötőjében éppen ennyire becsülte volt azt az összeget, amit a kutyáért kaphat majd. Azért lopta a kutyát, hogy eladja. Most tehát megfizette érte azt a vételárat, amely akkor kisértésbe vitte.
Mert, mint ahogy valaki nagyon jól mondta: a ló lealjasitja az aljast, de megnemesiti a nemeset. Éppen ugy a kutya. Kutyát lopni, hogy eladja, - ez volt a becstelenség, amit Mihály kiváltott Daughtry Dagből. És tiszta szeretetből, amely semmi árat nem talál drágának, fizetni a kutyáért - ez volt a nemes cselekedet, amit szintén Mihály váltott ki belőle. És mig a csónak végiglocsogott a csendes kikötőben a déli csillagok alatt, Daughtry Dag baj esetén még az életét is kockára tudta volna tenni, hogy tovább is a magáénak mondhassa és foghassa a kutyát, amelyet eredetileg bizonyos mennyiségü üveg sör váltóértékének tekintett.
A Mary Turner, miután egy vontatóhajó a nyilt tengerre vitte, kevéssel pirkadás után elvitorlázott. Daughtry, Kvék és Mihály utoljára néztek vissza a sydneyi kikötőre.
A vén tengerész ott nézelődött mellettük és fecsegett.
- Hát megint csak meglátta az én öreg szemem ezt a szép kikötőt...
Daughtry észrevette, hogy a farmer meg a zálogházas hogyan fülelnek erre a beszédre és hogy váltanak egymással jelentős pillantásokat.
- Ötvenkettőben volt, igen, ezernyolcszázötvenkettőben, olyan napon, mint ez a mai. Az Éber fedélzetén hagytuk el Sydneyt. Mindenki ivott és énekelt a fedélzeten. Pompás hajó volt az, uraim, ó milyen okos, pompás hajó volt az. És a legénység, egytől-egyig fiatal legények, egyikünk sem volt még negyvenéves, derék kompánia, csupa bolondos, vidám fickó. A kapitány huszonnyolcéves öreg ur volt, a harmadik tiszt tizennyolc, borotva még nem érte az arcát, a pehely olyan volt a képén, mint a bársony. Ő is meghalt a mentőcsónakban. A kapitány pedig a pálmafák alatt adta ki a lelkét. A lányok ott sirdogáltak körülötte és hajtották legyezővel a levegőt a kapkodó, elszáradt tüdejébe.
Tovább nem hallotta Daughtry Dag, mert lement, hogy belekezdjen uj szolgálatába. De amig tisztába huzta az alvó-kóját és Kvékkel felsepertette az elhanyagolt padlókat, megrázta a fejét és ezt morogta magában:
- Ez egy okos ember. Nagyon ravasz ember. A többi hülye.
A Mary Turner finom vonalainak az volt a magyarázata, hogy a hajó eredetileg fókavadászat céljaira épült. Ugyancsak ezért bőségesen és kényelmesen volt rajta hely. Ott, ahol tizenkét ember számára lehetett ágyazni, kényelmesen hált a nyolc skandináv matróz. A három kincskeresőnek, a vén tengerésznek és a kormányosnak öt kabin állott a rendelkezésére. Ezt a kormányost, aki hatalmas termetü, jólelkü oroszországi finn ember volt, Jackson urnak hivták a többiek, mert azt a nevet, amelyet a szerződés alá irt, nem tudták kimondani.
A fedélköz ott volt elhelyezve a kabinok mellett. Nagy választófal állott közben. A főfedélzeten, ahová innen járás vezetett, a fedélközre meg a hajó farához vezető lejáratok között állott a hajókonyha. A fedélközön, amely sokkal nagyobb területet foglalt el, mint a kabinok csoportja, hat tágas fekvőhely sorakozott, mindegyik kétakkora, mint a matrózoké, mindegyik függönyös és egyik felett sem volt másik ágy.
Bámulta mindezt a tizenhétéves barnabőrü pápua, akinek hervadt százesztendős arca, élő csontváz-lába és vénülő japáni atlétára emlékeztető nagyhasu törzse volt. Daughtry rászólt:
- Szép lakás, mi, Kvék? Mi? Mi te gondol?
Kvéket annyira lesujtotta a hely nagyszerüsége, hogy csak a szemét forgatta nagy ékesszólással.
- Akarja ezt a kicsi ágyacskát? - kérdezte a pincért mohó alázatossággal az apró vén kinai szakács és egy karmozdulattal odakinálta a fehér embernek a maga fekvőhelyét.
Daughtry azonban fejét rázta. Korán megtanulta, hogy bölcs dolog jól bánni a hajószakácsokkal, mert a hajószakácsok nevezetesek arról, hogy hirtelen meg szoktak bolondulni és olyankor a legkisebb sérelem emlékére konyhakéssel és husszeletelővel szokták döfni és vagdalni társaikat. Aztán meg a fedélköz végén volt egy éppen olyan jó fekvőhely, mint a kinaié. Ennélfogva azt az ágyat, amely a tatbalon a kinaié után következett, kijelölte Kvéknek és neki adta az utána következőt is. A maga és Mihály számára pedig megtartotta az egész jobboldali felet mind a három ággyal. A saját ágya melletti fekvőhelyet kinevezte a kutya ágyának és felszólitotta Kvéket és a szakácsot, hogy ezt vegyék tudomásul. Az volt ugyan a benyomása, hogy a szakács, akiről hamar kiderült, hogy A-Maj a neve, nem volt nagyon elragadtatva ettől az elrendezéstől, de ezzel nem sokat gondolt és hamar napirendre tért a furcsa kinai fölött, aki lógatta az orrát, mert a kutya egy teremben alszik vele.
Mikor egy félóra mulva rendbehozván a kabinokat, visszatért a fedélközre, hogy Kvékkel egy üveg sört adasson magának, észrevette, hogy A-Maj minden cókmókjával együtt átköltözött a jobboldali sor harmadik ágyába. Igy egy oldalra került Daughtryval és Mihállyal, a másik oldalt pedig teljesen átengedte Kvéknek. Daughtrynak ez most már szeget ütött a fejébe. Megkérdezte Kvéket:
- Csink (Kinai) mi akar? Csink nem szeret te és ő kettő együtt mellett. Miért? Én nagyon haragszik csink!
Kvék igen ritkán tréfált. De most vigyorogva mondott egy viccet:
- Talán csink gondol én övé test kéké!
- Majd tisztázom én ezt a dolgot, - határozta el Daughtry és ráparancsolt Kvékre: - te átjön bele ágy enyém, én átmegy bele ágy csink övé!
Ez meg is történt. Most Kvék, Mihály és A-Maj foglalták el az egész jobboldalt és Daughtry egyedül jutott a baloldalra. A pincér aztán felment a fedélzetre a dolga után. De mikor visszajött, azt látta, hogy A-Maj visszaköltözött a baloldalra, de ezuttal a legutolsó ágyba.
- Ugy látszik, ez a szerencsétlen belém szeretett, - dörmögte nevetve magában.
De hogy A-Maj miért nem akart Kvékkel egy oldalon feküdni, azt nem tudta kitalálni. Egyenesen megkérdezte. A kis öreg szakács aggódó szemében meglátszott az engesztelő és nyájaskodó törekvés, mikor felelt:
- Én költözöm. Én mindig igy költözöm. Folyton. Tudja?
Daughtry azonban nem értette az egészet és csóválta a fejét. A kinai ferde szemei most bezzeg nem árulták el Daughtry előtt azt a rettegést és aggodalmat, amely akkor ült ki bennük, mikor titokban szemlélték Kvék balkezének állandóan begörbült két ujját, továbbá a homlokát, a szeme között, ahol a bőr egy árnyalattal megsötétedett, picikét megvastagodott és már magán hordta az első jeleit három rövid függőleges vonalnak vagy ráncnak. Ezek a ráncok már megadták neki azt a furcsa, oroszlánszerü arckifejezést, amit a lepra szaktudósai és kezelőorvosai »facies leonina«-nak neveznek.
Ahogy a napok multak, a pincér, a napi adag ötödik üveg sör után mindig különféle tréfás okokat keresett, hogy össze-vissza rendezgesse a maga meg Kvék ágyhelyét. És a kinai változatlanul költözködött mindig. Csak azt nem vette észre Daughtry, hogy a kinai soha sem költözött olyan ágyba, amely azelőtt a Kvéké volt. És azt sem érte fel ésszel Daughtry, hogy mikor Kvék már mind a hat ágyat végigfeküdte, a kinai fogta magát és kanavászból függőágyat varrt magának, azt a tetőgerendákra akasztotta és ettől fogva háboritatlan távolságban békésen lógadozott benne éjszakánként.
Daughtry az egésszel nem sokat törődött. Napirendre tért fölötte, mint ujabb jelensége fölött annak, milyen kifürkészhetetlen valami a kinai kedély. Azt azonban észrevette, hogy Kvéknek tilos volt belépnie a konyhába. Egyebet is észrevett, amit a maga szavaival igy fejezett ki:
- Ennél az ördögadta csink embernél soha életemben tisztább valakit nem láttam. Tiszta a konyhán, tiszta a fedélzetközön, tiszta minden dolgában. A tányérokat zubogó forró vizben mosogatja folyton, mikor nem a ruháját vagy az ágynemüjét mossa, vagy saját magát. Bizonyisten minden héten megforrázza a vánkosait.
Daughtrynak azonban volt egyéb megfigyelni valója. Sokáig tartott, mig megismerkedett a kabinsor mind az öt lakójával, mig felépitette magában az általános helyzetképet és mig tisztázta mind az ötnek az általános helyzethez és egymáshoz való viszonyát. Aztán ott volt a Mary Turner utiránya is. Nincs a világon olyan öreg tengerész, aki nem akarja folyton tudni, hol fut a hajója és mi a legközelebbi kikötő.
- Alkalmasint valami olyan vonalon haladunk, ami körülbelül északon érinti Uj-Zélandot...
Igy morfondirozott magában Daughtry, miután titokban százszor is beleesett az iránytű-bódéba. De ennél több adatot a hajó utirányára vonatkozólag nem tudott lopni, mert Doane kapitány maga végezte a megfigyeléseket, még a kormányost sem avatta be, és rendszeresen lakat alatt tartotta a térképet és a műszereket. Hogy a kabinokban heves viták folytak, amelyek folyamán csak ugy röpködtek a levegőben a hosszusági és szélességi fokok, azt Daughtry tudta. De többet nem is tudhatott meg, mert idejekorán értésére adódott, hogy az ilyen tanácskozások alkalmával az egyetlen hely, ahol nem kell tartózkodnia, a kabinsor. Csak következtetni tudta, hogy ezek a tanácskozások valóságos csaták, mikor is Doane, Nishikanta és Grimshaw urak hol egymásra orditozva verik az asztalt, hol pedig türelmesen és roppant udvariasan faggatják a vén tengerészt. A pincér elég hamar eldöntötte magában, hogy a vén tengerész azt csinál a többiekkel, amit akar, ő azonban, hiába próbálta, nem tudott azt csinálni a vén tengerésszel, amit akart.
A vén tengerészt Stough Greenleaf Károlynak hivták. Daughtry annyit kiszedett belőle, hogy a nevén kivül nincs egyebe, mint a mentőcsónakban kiállott hőségről és a homok alatt egy fonálnyira elásott kincsről szóló eszelős mondatai és álmai.
Egy szép napon megpróbálkozott a pincér. Megszólitotta az öreget:
- Van, aki nagy dolgokat csinál. Aztán van olyan, aki csak nézi és bámulja a másikat, aki a nagy dolgot csinálja. Amit én most itt nézek, az, azt hiszem, nem kis dolog. Mennél jobban nézem, annál jobban bámulom.
A vén tengerész fénytelen, kifejezéstelen tekintettel, álmodozva meredt vissza a pincér szemébe.
- Az Éber fedélzetén - morogta maga elé - a pincérek mind fiatalok voltak, ugyszólván gyerekek.
- Igenis, - sietett Daughtry nyájasan beleegyezni - mindabból, amit az Éberről, meg a fiatal legényekről tetszik mondani, ugy látom, hogy az az Éber nem volt megvetendő hajó. Nem olyan társaság lehetett az, mint mi öregek ezen a lélekvesztőn. De azért, kérem, nem hiszem, hogy azok a fiatalok olyan nagy fába vágták volna a fejszéjüket, mint amilyenről most ezen a hajón szó van. Egyre jobban bámulom, milyen nagyszerüen csinálódik itt ez a dolog.
A vén tengerész erre olyan bizalmas arcot vágott, hogy Daughtry szinte közelebb hajlott hallgatózni.
- Mondok én magának valamit. Az Éber fedélzetén egyetlenegy pincér sem akadt, aki olyan kedvemre való szódás-pálinkát tudott volna nekem keverni, mint maga. A cocktaileket akkor még nem ismertük, nem is volt egyebünk, mint sherry, meg keserü. Nagyszerü étvágyat csinál az is, nagyszerü étvágycsináló.
Ugy látszott, hogy többet nem is akar mondani. De mikor Daughtry éppen harmadszor is bele akart kezdeni, hogy kipiszkáljon valamit a Mary Turner dolgainak igazi valóságából és a vén tengerésznek ebben való szerepéről, az öreg hirtelen megelőzte:
- Mondok én magának valamit. Mindjárt öt óra. Nagyon megköszönném, ha egy olyan jó, gusztusos cocktailt csinálna nekem, mielőtt leülök az asztalhoz enni.
Ez után az epizód után a vén tengerész még gyanusabb lett Daughtry előtt. Azonban multak a napok és a pincér megint csak arra a következtetésre jutott, hogy Stough Greenleaf Károly nem más, mint gyengeelméjü vén ember, aki komolyan hisz valami elásott kincsben valahol a Déli-tengereken.
Egyszer Daughtry, mikor a lejáró karfájának a rézfogóját fényesitette, kihallgatta a vén embert, aki Grimshawnak és az örmény zsidónak magyarázta a borzasztó sebhelye és hiányzó ujjai történetét. Azok ketten külön italokat hozattak neki, hogy megoldják a nyelvét és ravaszul kiszedjenek belőle egyet-mást.
Az öreg ember hangja kihallatszott a folyosóra, amint mesélt:
- A mentőcsónakon történt. A tizenegyedik napon tört ki a baj. Akik ott voltunk a farvitorlakötelek között, szemben állottunk egymással. Őrület volt az egész. Nagyon ki voltunk éhezve, de egy kis vizért egyenesen megőrültünk. Az egész a viz miatt kezdődött. Tudniillik az ugy volt, hogy az evezőlapátokról le szoktuk nyalni a harmatot, lenyaltuk a mellvédről, az evezőpadokról, meg a belső bordázatról is. Lassanként kifejlődött magától, hogy a harmatgyüjtő felületek közül melyikhez kinek van tulajdonjoga. Igy lett a harmadik tiszté a kormány, a kormányfő és a kötélfutó deszkájának a fele. Mindegyikünkben volt annyi tisztesség, hogy tiszteltük a tulajdonjogát. Fiatal fickó volt ez a harmadik tiszt, összesen tizennyolc éves, bátor és kedves kölyök. A belső bordázat felületét azon a részen ketten birták a második tiszttel. Hogy az elosztás pontos legyen, vonalat huztak és mikor felnyalogatták azt a kevés kis nedvességet, ami az éjszakai órák alatt lecsapódott, egyiknek sem jutott eszébe, hogy megcsalja a másikat. Sokkal tisztességesebbek voltak. De a matrózok, az más. Azok folyton marakodtak egymással a harmat-felületek miatt és éppen előző éjjel késeltek meg egyet, mert harmatot lopott. És ezen az éjszakán, mikor vártam, hogy az a kevés harmat az én területrészemen egy kicsit még nőjön, egyszer csak hallom a neszt, amint valaki nyaldosva közeledik a jobboldali mellvédhez, amely a vezérevezőskeresztléccel együtt az enyém volt. Éppen lidérces álmaim voltak kristályos szökőkutakról és hömpölygő folyókról. Felriadtam és némán figyelni kezdtem az éjszakai ivót, mert tartottam tőle, hogy átpákosztoskodik abba, ami az enyém. Az illető közeledett az én területem határvonalához és hallottam a halk nyögését és nyöszörgését, amint nyalja a nyirkos deszkát. Olyan volt ez, mint mikor az ember éjszaka a mezőn hallgatja a legelő állatot és hallja, amint közeledik. Véletlenül éppen egy csónakfeszitőt tartottam a kezemben, hogy azt a kis harmatot is elcsipjem, ami megesi. Nem tudtam, hogy ki az, de mikor nyögve és nyöszörögve áttört a határvonalon és nyalt tovább, rávágtam. A léc éppen orron találta. A csónakmester volt. Kitört a zendülés. A csónakmester kése hasitotta végig a képemet és metszette le az ujjaimat. A harmadik tiszt, a tizennyolc éves gyerek, keményen verekedett mellettem. Ő mentette meg a bőrömet. Már majdnem elájultam, mikor én elülről, ő hátulról, közrefogtuk a csónakmester testét és oldalt ledobtuk.
Egymásra rakott lábak és szék-mozdulások zaja hirtelen visszaijesztette Daughtryt a rézfényesitéshez, amit közben elfelejtett. Dörzsölte tovább a rezet és magában morgott:
- Az öreg egy kicsit elvetette a sulykot. Még hogy ilyesmi történhessék.
Odabenn a vén tengerész egy kérdésre felelvén, folytatta a mondókáját. Vékony, elaggott fejhangon mesélte tovább:
- Nem, nem a sebek miatt vesztettem el az eszméletemet, hanem az erőlködés miatt, amit kifejtettem a küzdelemben. Tulgyönge voltam már. A szervezetemben már olyan kevés volt a nedvesség, hogy alig véreztem. És ami ilyetén körülmények között egyenesen megdöbbentő volt: roppant gyorsan meggyógyultam. A második tiszt varrt meg másnap egy tűvel, amit az elefántcsont-fogpiszkálójából csinált, és egy fonállal, amit egy elrongyolódott vitorlavászon szálaiból sodort.
Daughtry hallotta, amint Nishikanta Simon most ez kérdezte:
- Szabad tudnom, Greenleaf ur, voltak gyürük azokon az ujjain, amelyeket elvesztett?
- Voltak. Többek között egy nagyon szép. Később megtaláltam a csónak fenekén és odaadtam ajándékba annak a szandálfakereskedőnek, aki gondjaiba vett. Nagy gyémántgyürü volt. Száznyolcvan aranyat fizettem érte Barbados-szigetén egy angol tengerésznek. Ő lopta valahol. A gyürü persze többet ért. Gyönyörü volt a köve. A szandálfa-ember nemcsak az életemet mentette meg érte. Ráadásul kerek száz fontot fizetett ki mindenféle holmira, ami hiányzott nekem és azonkivül megváltotta a jegyemet Csütörtök-szigettől Shanghaiig.
Ezen az estén még valamit kihallgatott Daughtry. Nishikanta Simon a szélfogónál ezt mondta a sötétben Grimshawnak:
- Azok a gyürük, amiket hord, nem mennek ki a fejemből. Manapság nem látni ilyen gyürüket. Régiek ezek, nagyon régiek. Ezek nem férfigyürük, mint ahogy csak az a régi elnevezés, hogy »uri gyürü«, illik rájuk. Igazi urak, nagy urak hordtak ilyen gyürüket régente. Sokért nem adnám, ha ugyanilyen fajtáju gyürük egyszer a boltomba kerülnének. Az értékük nagyon nagy.
Ezen az éjszakán lefekvéskor, miközben Kvék már lehuzta a gazdája cipőjét, az abbahagyta egy kicsit a vetkőzést a tizedik üveg kedvéért és Daughtry ekkor bizalmasan igy szólt a kutyához:
- Csak azt akarom mondani neked, Killeny, hogy mielőtt az utazásnak vége lesz, esetleg meg fogom bánni, hogy nem haszonrészre szerződtem, hanem fix fizetésre. Én mondom neked, Killeny, hogy ez az öreg uriember tudja, mit beszél. A maga idején legény lehetett a talpán. Az emberek nem vágatják le az ujjukat és nem hasittatják végig a képüket csak ugy semmiért. És nem hordanak ok nélkül olyan gyürüket, amiktől egy zsidó zálogosnak összefut a nyál a szájában.

XI. fejezet.
Mielőtt a Mary Turner az ut végéhez közeledett volna, Daughtry Dag, lenn üldögélve az ivóvizes raktárban a hordók sorai között, nagyot nevetett magában és elkeresztelte a szkúnert a Bolondok Hajójának. De eddig el kellett néhány hétnek telni. Addig olyan mintaszerüen végezte a dolgát, hogy még Doane kapitánynak sem akadhatott a legcsekélyebb kifogása sem.
Különösen figyelt a pincér a vén tengerészre, aki iránt rendkivüli bámulat, sőt vonzódás kezdett ébredni benne. A vén fickó egészen más volt, mint kabinos társai. Azok imádták a pénzt, minden csak a dollárok hajszolásává alacsonyodott a bensőjükben. Daughtry, akinek jellemét holmi gavallérosan könnyelmü vonások tették kevésbé rideggé, csak megértéssel adózhatott a vén tengerész bőkezü gesztusainak, aki mindig hangoztatta, hogy a kincset, amit keresnek, el kell osztani.
Mikor Daughtry olykor-olykor kedveskedett és szineskedett neki, gyakran biztositotta a pincért:
- Maga is megkapja a mutyi-részét, pincér, ha mindjárt a rám eső részből is. Van ott annyi, mint a pelyva. Nekem pedig semmiféle pereputtyom nincs a kerek világon és olyan kevés van már hátra az életemből, hogy nem sokra és nem sokáig lesz szükségem.
Igy vitorlázott előre a Bolondok Hajója, amelyen kiki bolond vagy bolonditó volt, kezdve a tisztatekintetü, jólelkü finn kormányoson, aki orrában a kincs izgató szagával, álkulcsot szedett elé és azzal lopta ki Doane kapitány iróasztaláról a hajó mindennapi földrajzi helyét, és végezve A-Majon, a kinai szakácson, aki állandóan három lépésnyi távolságra tartotta magától Kvéket, de azt már nem tette meg, hogy csendesen figyelmeztesse a többieket, mit kockáztatnak, mikor a borzasztó betegség fejlődő példányával állandóan érintkeznek.
Kvék maga nem gondolt és nem vesződött a bajával. Az egészet ugy raktározta el elméjében, mint valamit, ami olykor megesik az emberi lényekkel. Ami a fájdalmat illeti, az egész alig is bántotta, gyapjas fejében pedig meg sem fordult a gondolat, hogy a gazdája nem tud a betegségéről. Éppen azért sohasem gyanitotta, miért tartja A-Maj állandó távolságban magától. Kvéknek különben sem volt gondja, semmi. Imádta a maga istenét minden vizi és erdei istenek felett, és mivel megengedtetett neki, hogy állandóan istene meghitt közelségében tartózkodjék, minden hely paradicsom volt a számára, ahol csak az istene, a pincér, meg ő tartózkodtak.
Mihály hasonlóképpen volt vele. Szinte pontosan ugy imádta a maga tizüvegsörös bálványát, mint Kvék. Mihály és Kvék számára a Daughtry naponkénti, sőt óránkénti felismerése és szemlélése egyenlő értékü volt az Ábrahám kebelében való állandó tartózkodással. Doane, Nishikanta és Grimshaw urak istene elásott isten volt, a neve Arany. De Kvék és Mihály istene eleven isten volt, akinek ölelése mindig meleg tudott lenni, akinek szive lüktetését millió mozdulatban és érintésben mindig meg lehetett érezni.
Nem volt nagyobb gyönyörüség Mihály számára, mint órákhosszat együtt ülni Pincérrel és énekelni vele mindazokat a dalokat és nótákat, amiket az dalolt vagy dudolt. A Pincér által kiválasztott mindegyik melódiát, amely hangterjedelmét nem haladta tul, Mihály lassanként megtanulta elvonitani, sőt elénekelni, mert lágy és tudatos vonitása nyugodtan éneknek volt mondható. Sőt segitség nélkül is hibátlanul el tudott énekelni olyan egyszerü kis melódiákat, mint »Otthon, édes otthon«, »Isten tartsd meg a királyt«, »Édesen, lassan«. Sőt még a »Shenandoah« és az »Evezz le velem a folyón« cimü dalokat is el tudta énekelni egyedül, mikor Pincér tiz lépésnyi távolságból parancsot adott neki. Mihály ilyenkor égnek szegte a száját és rágyujtott a nótára.
Mikor Pincér nem volt jelen, olykor Kvék is előszedte a dorombját és ezzel a primitiv hangszerrel rá tudta venni Mihályt, hogy vele énekelje a Vilmos Király-sziget barbár és titokzatos danáit. De akadt egy nála jobb énekmester, akit Mihály jobban szeretett. Ezt az énekmestert Cockynak hivták. Igy mutatkozott be Mihálynak, mikor legelőször találkoztak. Mihály, amint megpillantotta, rögtön ki akarta végezni. De ő a félelem vagy menekülés legcsekélyebb rezzenése nélkül bátran elkiáltotta magát:
- Cocky!
És az emberi, tehát isteni hangtól, amely az apró hófehér madár torkából eredt, Mihály megdöbbenve hátrált. Szemével, orrlyukával kutatta, hol az az ember, aki szólt. De ember nem volt sehol, csak egy kis kakadut látott, amely szemtelenül, oldalvást nyujtotta feléje a fejét és még egyszer kiáltotta:
- Cocky!
A csirkék tabujára Mihályt már szülőföldjén igen korán kioktatták. Már akkor tudta, hogy a csirkéket, amelyeket Haggin ur és fehér isten-társai sokra becsülnek, a kutyának nemhogy bántani nem szabad, hanem egyenesen kötelessége megvédelmezni. De ez a valami itt, ami nem volt csirke, sőt olyanféle erdei szárnyasvadnak látszott, ami jogos falatot képez minden kutya számára, - ez egy isten szavával szólt hozzá.
- Mars odébb a lábaddal! - parancsolta ekkor a madár olyan határozott, olyan emberi hangon, hogy Mihály megint megdöbbent és megint szimatolni kezdte, hol van hát az az emberi torok, amely most beszélt.
- Mars odébb a lábaddal, vagy hozzádvágom a Mózes csontját! - parancsolta megint a kis tollas micsoda.
Ezután pedig kinai fecsegés következett, ami annyira hasonlitott A-Maj hangjához, hogy Mihály, ezuttal utoljára, megint csak a beszélő ember irányát kémlelte, Mire Cocky olyan vad és fantasztikusan harsogó kacagásba tört ki, hogy Mihály, fülét hegyezve és fejét kissé oldalt hajtva, felismerte a kacagás hangrezgéseiben azokat a különféle hangokat, amelyeket eddigelé hallott.
És a kis Cocky, a néhány grammnyi, félfontnál is kevesebb csöppség, maroknyi tollazattal boritott törékeny kis csontváz, amelynek belsejében volt olyan forró a sziv, mint akárki másé a Mary Turner fedélzetén, szinte azonnal a cimborája, jóbarátja lett Mihálynak. Sőt zsarnoka. A vakmerőség és bátorság e maroknyi aprósága az első pillanattól kezdve kivivta a Mihálytól járó tiszteletet. És Mihály, aki egyetlen erősebb láblegyintéssel kitörhette volna a Cocky gyenge nyakát és szeme bátor ragyogását örökre kiolthatta volna, kezdettől fogva is nagyon vigyázott Cockyra. És ezer meg ezer olyan apró szabadosságot elnézett neki, amit Kvéknek semmi esetre sem engedett volna meg.
Mihály öröklött tulajdonságai között, mióta csak négylábu kutyák élnek a földön, élesen meg volt rögződve az élelem védelme. Ezen Mihály sohasem gondolkozott. Mihelyt a mancsát rátette az ennivalójára és a fogát belemélyesztette, attól kezdve ez a védelmi ösztön éppen olyan önkénytelen s öntudattalan volt nála, mint a szive dobogása vagy a lélekzetvétele. Pincérnek is csak akarata és önuralma végső megfeszitésével tudta megengedni, hogy hozzányuljon az élelemhez, ha egyszer ő is hozzányult. Még Kvék is, aki Pincér rendelkezései szerint legtöbbször enni adott a kutyának, jól tudta, hogy ujja csak akkor marad ép, ha egyáltalában nem piszkálja többet azt az ételt, amit Mihály egyszer már birtokba vett. De Cocky, ez a maroknyi tollpihe, ez az istenszavu morzsája a fénynek és életnek, vakmerő szemtelenséggel és bátorsággal gázolt bele Mihály tabujába, az élelem szent védelmébe.
Ez a kis fehérlő csekélység, aki a semmiség sötétjéből csakugy kalandszerüen bukkant ki az élet napjára, mint egy darab fehér semmi, ez, mikor ott gubbasztott a Mihály lábasának a peremén, mikor felborzolta lazacszinü bóbitáját, mikor hirtelenül hihetetlen nagyra tágitotta gyöngyfekete pupilláját és mikor olyan parancsoló, érdes kiáltást hallatott, mintha minden istenek a torkában lakoznának, képes volt Mihályt odébb riasztani és kényére kedvére finnyásan kiválogatni a leginyencebb falatokat a kutya elemózsiájából.
Mert Cocky nem volt ám csak olyan akármilyen madár. Zsarnoki akaratának érvényesitésében olyan volt, mint a kifent és vert acél, ugy tudott hencegni és szájhősködni, mint a messziről jött részeg matróz, viszont ugy tudott kétségbeesett nyafogással hizelegni, mint a paradicsom legelső asszonya, vagy mondjuk, az asszonyi faj legutolsó leszármazottja. Mikor az egyik lábán tartotta magát, a másikkal belemarkolt a Mihály nyakába és a kutya füléhez hajolva siránkozott, Mihály nem tudott mit tenni, haragosan felborzolt nyakszőre szépen lesimult és az elragadtatás hülye kifejezésével a szemében, belement mindenbe, amit a Cocky akarata vagy szeszélye kivánt.
Cocky annál nagyobb barátságba keveredett Mihállyal, mert A-Maj egy szép napon megtagadta a madarat. A kinai a sydneyi kikötőben egy matróztól vette Cockyt tizennyolc shillingért és egy álló órát eltöltött az alkudozással. De mikor egyszer meglátta, hogy Cocky a Kvék balkezének meredt ujján ül és repes, hirtelen ugy megutálta a madarát, hogy tizennyolc shilling, ha Cocky birtokához és esetleges megérintéséhez volt kötve, hirtelen nem ért neki semmit.
- Szereti? Akarja? - kinálta rögtön Kvéknek.
- Cserébe? - kérdezte feleletül Kvék, aki ezt üzleti ajánlatnak tekintette és élt a gyanuperrel, hogy a kis öreg szakács szemet vetett az ő drága dorombjára.
- Nem cserébe. Ha akarja akarja, rendben van, a magáé.
- Én nem ért. Nekem semmi nem van tárgy kinai szeret.
- Nem cserébe! Nigger akar madár, én madár odaad nigger övé, jólvan, bizonyisten.
Igy került ez a derék darabka tollas élet, ez a forró szivü csekélység, amelyet az emberek és ő maga Cockynak neveztek, amely az Uj-Hebridákon Santo szigetének őserdejében született, amelyet hurokkal megfogott egy kétlábu fekete emberevő, amelyet ez eladott hat rud dohányért és egy kőbaltáért egy súlyosan maláriás skót kereskedőnek, amely aztán kézről-kézre adódott tovább négy shillingért egy madárkereskedőnek, aztán egy teknősbéka-fésüért, amit egy angol szénhordó csinált egy régi spanyol rajz után, aztán hat shilling és hat penny ellenében elnyerték kártyán egy fütőházban, aztán eladták egy használt harmonikáért, amely megért legalább husz shillinget, végül megvette tizennyolc shilling készpénzért egy apró, töpörödött, vén kinai, - szóval igy került Cocky, halandó, vagy halhatatlan lénye e világnak, mint a többi, az egyik lénytől, A-Maj hajószakácstól - aki alapos oknál fogva megölte ifju feleségét Makaó szigetén, aztán tengerre szökött - a másik lényhez, Kvék nevü leprás fekete pápuához, rabszolgájához annak a Daughtry Dag nevünek, aki maga is szolgája volt másoknak, akikhez alázatosan igy szólt: »igenis, kéremalássan«, vagy »nem, kéremalássan«, vagy »köszönöm alássan«.
Talált még egy cimborát Mihály, de ezt a barátságot Cocky már nem osztotta meg vele. Ez Ráadás volt, a bumfordi ujfundlandi-kölyök, amely nem volt senkié, legfeljebb a Mary Turner szkúneré, mert senki sem tartott rá igényt sem előbb, sem utóbb, a hajón pedig mindenki tagadta, hogy a fedélzetre hozta volna. Ezért nevezték el Ráadásnak és mivel nem volt senki kutyája, ennélfogva mindenki kutyája volt. Annyira, hogy Jackson ur megigérte A-Majnak, hogy beveri a fejét, ha Ráadást nem eteti rendesen, Halvorsen Sigurd matróz pedig csakugyan beverte a Gjersten Henrik fejét, mikor ez el merészkedett rugni utjából a kutyát. Sőt mi több: mikor a nagytestü, hatalmas Nishikanta Simon, aki örökösen finomkodó, izléstelen, nőies akvarell-képeket festett, hozzávágta a tábori széket Ráadáshoz, mivel a kutya felboritotta sutaságában a festőállványt, Grimshaw sonkaszerü keze olyan hirtelen és olyan súlyosan csapódott a zálogos vállára, hogy megingott, szinte végigvágódott a fedélzeten és napokig kék-zöld maradt és sajgott utána.
Mihály, a felnőtt és érett kutya, olyan vidám kedélyü valaki volt, hogy roppant örömet talált a Ráadással való végnélküli hancurozásokban. A játékos ösztön olyan erősen élt benne, viszont a szervezete olyan erős volt, hogy Ráadást állandóan a végkimerülésig kifárasztotta. Ráadás ilyenkor csak feküdt a fedélzeten, lihegett, tátott ajkakkal vigyorgott és erőtlen első lábaival ügyetlenül nyult egyet-egyet a levegőbe, mikor Mihály még mindig vadul megjátszott megrohanásokkal illette. Pedig Ráadást már háromszor legyürte és felboritotta és most éppen ugy nem vett tudomást a Mihály lábainak súlyáról és vállának erős taszitásáról, akárcsak valami elefántkölyök, amelyik a réten heverész, a testét érintő kis virágokról. De mikor Ráadás kiszuszogta magát és megint kész volt az ujabb bolondériára, Mihály is éppen olyan kész volt, mint ő. Mindez pompás tréninget nyujtott Mihálynak, egyaránt kitünő formában tartván meg fizikai állapotát és szellemi egészségét.

XII. fejezet.
Igy vitorlázott előre a Bolondok Hajója. Mihály játszott Ráadással és respektálta Cockyt, énekelt Pincérrel és imádta őt. Cocky zsarnokoskodott Mihály felett és hizelgett neki. Daughtry mindennap megitta a maga tiz üveg sörét, minden elsején felvette a fizetését és bámulta Stough Greenleaf Károlyt, mint a legkitünőbb embert a hajón. Kvék szolgálta és szerette gazdáját, a homloka pedig vastagodott, feketedett és dagadt, amint a leprás beszürődés haladt előre. A-Maj ugy kerülte a fekete pápuát, mint magát a pestist, folyton mosdott és az ágynemüjét minden héten kifőzte. Doane kapitány vezette a hajót és san-franciscói bérháza felett tépelődött. Grimshaw óriási térdén nyugtatta sonkaszerü két kezét és szidta a zálogost, hogy az is adjon bele annyit a vállalkozásba, mint amennyit ő ad a buzájából. Nishikanta Simon a piszkos selyemkendővel törölgette izzadó nyakát és végnélküli akvarell-képeket festegetett. A kormányos az álkulccsal türelmesen kilopta mindennap a hajó hosszusági és szélességi helyét. A vén tengerész pedig skót szódás-pálinkával üditette magát, a vállalkozás terhére irt jószagu harmincöt centes havannákat pöfékelte és örökösen a mentőcsónakban átélt pokoli hőségről, az el nem mondható iránytű-másodpercekről és a homok alatt egy fonálnyira heverő kincsről fecsegett.
És jött egy olyan óceán-rész, mely Daughtry előtt olyan volt, mint az óceán minden más része, és amelyet más óceáni tájaktól nem tudott többé megkülönböztetni. A látóhatár szélét föld sehol sem törte meg. A horizont volt a világ egyhangu és örökös köre, középpontja a hajó. Az iránytű mágneses mutatója volt az a tengely, amely a Mary Turner mozdulatait adta. A nap pontosan Keleten kelt fel és pontosan Nyugaton nyugodott le, persze a deklináció, deviáció és variáció számainak helyesbitésével. A csillagok és csillagképek éjszakai utja egyhanguan folyt az égbolton.
És ezen az óceán-részen hajnalban figyelők ültek fel az árbockosarakba és ott maradtak egész estig, mikor a Mary Turnert a matrózok ugy szerelték, hogy az éjszakán át megtartsa a helyzetét. Teltek a napok és a vén tengerész egyre erősebben szimatolta a kincs szagát. A vállalkozás három tőke-befektetője egyre több időt töltött a vitorlák magasában. Grimshaw még csak megelégedett azzal, hogy állandóan a főárboc keresztfáin álldogált. Doane kapitány már feljebbmászott a főárboc tetejére és lovagolva leült az előfelsudár-árboc gombjára.
Nishikanta Simon otthagyta a mennybolt és tenger ama szingyönyöreit, amiket intézeti lányok szoktak meglátni és lefesteni; két vigyorgó, karcsu matrózlegény tolta és gyömöszölte felfelé óriási testét a középkötélzet vászonerdejéig, ott az árboc-szárhoz kötözték és ott hagyták, hogy az arany vágyától tüzelő szemmel meredjen végig a napsütötte tengeren azon a pompás messzelátón keresztül, amelynél finomabbat soha nem csaptak még be a zálogházába és soha nem hagytak kiváltatlanul ott veszni.
- Furcsa, - szokta morogni magában a vén tengerész - furcsa, nagyon furcsa. A hely egész biztosan ez. Tévedés lehetetlen. Arra a fiatal harmadik tisztre bárhol rábiztam volna magam. Még csak tizennyolc éves volt, de jobban értette a hajózást, mint maga a kapitány. Hiszen tizennyolc napi küszködés után el tudta érni a mentőcsónakkal a korallszigetet. Normál-iránytű nem volt, és az urak megérthetik, mit jelent nyilt tengeren egy kis csónak látóhatára egy szextáns számára. Ő meghalt, de az az irány, amit haldokolva adott nekem, bevált. Másnap, hogy a testét bedobtam a tengerbe, el is értem a zátonyt.
Doane kapitány ilyenkor vállat vont. Hitetlen tekintete találkozott az örmény zsidó bizalmatlan oldalpillantásával. A vén tengerész pedig tapintatosan kimentette a helyzetet a kellemetlen szünetből.
- Nem süllyedhetett el, az bizonyos. Hiszen nemcsak homokpadokból és lapos helyekből állt a sziget. Az Oroszlánfej például megvolt ezerszázhatvanhárom méter magas. Magam láttam, mikor a kapitány meg a harmadik tiszt megháromszögelték.
- Ugyan kérem, - tört ki ilyenkor Doane kapitány - ugyszólván végiggereblyéztem, sőt végigfésültem már a messzelátóval a tengert. És ez a fésü olyan sürü volt, hogy a fogai között nem csuszhatott ki egy ezer méter magas földrész.
A vén tengerész félig tünődő lelkének, félig hangosan a kincskeresőknek megint csak ezt mondta:
- Furcsa, furcsa.
De aztán, mint akiben hirtelen világosság gyult ki, minden alkalommal hozzátette:
- Hát persze, Doane kapitány! Hiszen a variáció megváltozott! Belevette a számitásokba azt a változást, amin a variáció egy fél évszázad alatt átment? Hiszen ez nagy különbséget tesz ki! Meg aztán ha nem vagyok is tengerész-ember, de annyit tudok, hogy abban az időben a variáció-számitás még nem volt olyan pontos és fejlett, mint ma.
- A hosszuság hosszuság volt, - szokta erre rávágni a kapitány - és a szélesség szélesség volt akkor is. A variációt és a deviációt csak iránymegállapitási és a hozzávetőleges számitásoknál szokás használni.
Mindezt Nishikanta Simon ugy hallgatta, mint a tyuk az ábécét. De rendesen a vén tengerész pártjára szokott állani viták alkalmával. Viszont a vén tengerész nagyon ügyesen tudott vitatkozni. Ami előnyt adott az egyik pillanatban a zsidónak, azt a következő pillanatban kiegyensúlyozta a kapitány javára.
- Kár, - mondta olykor Doane kapitánynak, - hogy csak egy kronométerje van. Bizonyosan az egész bajt a kronométer csinálja. Miért kelt utra csak egy kronométerrel?
- Maga a tanum, Grimshaw, - mondta ilyenkor a zsidó - hogy én kettőt akartam.
A farmer kedvtelenül bólintott, a kapitány pedig felhorkant:
- Igen, kettőt. De nem hármat akart.
- Ugyan kérem, ha két kronométer jobb, mint egy, mint ahogy maga mondta és Grimshaw is emlékezhetik rá, akkor három kronométer nem lett volna jobb, mint kettő, csak arra való lett volna, hogy több legyen a kiadás.
- De nézze, - mondta minden ilyen vita alkalmával Doane kapitány - ha két kronométerje van az embernek, honnan tudja megmondani, melyik jár rosszul és melyik jól?
- Ugyan, kérem, - felelte erre mindig a zálogos, hitetlenül vállat vonva - ha kettő közül nem tudja megmondani, melyik jár rosszul, akkor mennyivel nehezebben tudja megmondani huszonöt közül! Ha csak kettő van, akkor ötven-ötven százalék az eshetőség, hogy egyik jó, a másik rossz.
- De hát nem látja be...
- Belátom, hogy ez egy nagy marhaság, ez az egész nagyképü vitatkozás a tengerészeti maszlagokról. Vannak az üzletemben tizennégyéves alkalmazottaim, akik zsebreteszik magát a tengerészeti tudományával együtt. Kérdezze meg azokat, hogy ha két kronométer nem jobb, mint egy, akkor lehet-e jobb akár kétezer kronométer, mint egy? Azok majd egy-kettőre és találóan azt fogják felelni magának, hogy ha két dollár nem ér többet, mint egy dollár, akkor kétezer dollár sem ér többet, mint egy dollár. Ez a józan ész.
- Éppen az, - csapott le Grimshaw - hogy magának az alapelvekben nincs igaza. Már annak idején megmondtam, hogy Doane kapitányt csak azért vesszük be az üzletbe, mert szükségünk van egy hajózási szakemberre, és mert magának meg nekem sejtelmünk sincs az efféléről. Maga akkor azt mondta, hogy persze, hogyne. De mindjárt adta a nagy bölcset vele szemben, mikor arról volt szó, hogy három kronométert veszünk. Tudniillik az volt a maga baja, hogy fájt magának a kiadás. A kiadás, az körülbelül akkora eszme, mint amekkorára hely van az agyában. Körüljár és lesi, hogy áshatna ki tizmillió dollárt egy uraságoktól levetett ásóval, amit megvehet hatvannyolc centért.
Daughtry Dag természetesen kihallgatott egyet-mást azokból a társalgásokból, amik inkább veszekedések voltak, mint tanácskozások. A vége minden alkalommal az lett Nishikanta Simon számára, amit a tengerészek tengeri haragnak szoktak nevezni. A mérges zsidó órákig nem szólt egyikhez egy szót sem, és aki szólt hozzá, azt nem vette tudomásul. Próbált festeni, de hiába; hirtelen pokoli düh tört ki rajta, elszaggatta a vázlatot, a fedélzetre taposta, aztán eléhozta nagykaliberü ismétlőfegyverét, felkuporodott a hajó orrára és minden kószáló disznócápába vagy delfinbe bele próbált lőni. Látnivaló volt, hogy nagy könnyebbségére szolgál, ha golyót küldhet egyik-másik felszökő, tarka hal testébe, hogy pompás, cikázó mozgását örökre megállitsa, a hal lassan oldalára forduljon és elsüllyedjen a tenger halálos mélyébe.
Olykor, ha egy raj cet hancurozva haladt el mellettük, mindegyik tekintélyes nagyságu állat, Nishikanta magánkivül volt a kéjtől, hogy szórhatja a fájdalmat. Huszat is kicélozott a rajból. Golyói mint az ostorpattintások csiptek bele a tenger leviatánjaiba. A hatalmas cetek, mint a csikó, melyet megugrasztott a lovaglóostor, felszökkentek a viz fölé, vagy vadultan nyargalták keresztül-kasul az óceánt, mig rohanásuk habzó vonala eltünt a szem elől.
A vén tengerész ilyenkor komoran csóválta a fejét. Daughtry, akit szintén kinosan érintett, ha védtelen állatoknak fájdalmat okozott valaki, együtt érzett vele és kéretlenül hozott neki egyet a harmincöt centes drága szivarokból, hogy idegességét lecsillapitsa. Grimshaw ajkai pedig eltorzultak a megvetéstől, mikor igy mormogott magában:
- Hitvány fráter. Piszkos dög. Senki, aki félig-meddig emberséges ember, nem csinál ilyet szegény ártatlan állatokkal. Olyan ember ez, aki annak, akit nem szeret, vagy aki megkritizálja a helyesirását vagy a számolását, belerug a kutyájába, vagy még meg is mérgezi. A régi jó időkben odafenn Colusában az ilyet egyszerüen felakasztottuk csak azért, hogy tisztán és egészségesen tartsuk a levegőt.
Doane kapitány meg éppen egyenesen megmondta a magáét. Az arca belesápadt és az ajka beleremegett a felháborodásba, mikor igy szólt:
- Nézze, Nishikanta, maga bajt csinál ezeknek az állatoknak és csak bajt kaphat érte. Tudom, hogy mit beszélek. Nincs joga igy kockáztatni az életünket. Hát nem tudja, hogy az Anniem pilótahajót egy cethal süllyesztette el az Aranykapu kellős közepén? Mikor én fiatalkoromban másodkormányos voltam a Berncastle briggen, egy cethal belénkszaladt és ugy futottunk be Hakodatébe, hogy két váltás ember dolgozott a szivattyuknál. És az Essex cetvadászhajó, amelyik teljesen ujonnan volt felszerelve, elsüllyedt Dél-Amerika nyugati partjánál és a kis csónakoknak ezerkétszáz tengeri mérföldet kellett átkinlódni a legközelebbi szárazföldig, mert egy nagy nőstény cet nekiment a hajónak és forgáccsá törte.
Nishikanta Simon haragos volt, nem méltatta feleletre a kapitányt és néhány golyóval az utolsó cetet is elkergette abból a körből, amelyet a tengerből át tudtak tekinteni.
- Emlékszem erre a Essexre, - mesélte a vén tengerész Daughtry Dagnak - egy borjas nőstény cet végzett vele. A hordói kétharmadrészben tele is voltak. Nem egészen egy óra alatt süllyedt el. Az egyik mentőcsónak sohasem került elő többet.
- Kérném szépen, - kérdezte Daughtry roppant tisztességtudóan és alázattal - valamelyik másik mentőcsónak nem került Hawaiiba? Tudniillik, mikor én harminc évvel ezelőtt Honoluluban voltam, megismerkedtem ott egy emberrel, aki azt állitotta, hogy szigonyos volt egy cetvadászhajón, amelyet Dél-Amerika partja mellett elsüllyesztett egy cethal. Többet nem is hallottam róla mostanig, hogy most tetszik emliteni. Ugyanaz a hajó lehetett, nem tetszik gondolni?
- Hacsak ott a nyugati parton - felelte a vén tengerész - két különböző hajó nem süllyedt el. Az egyik az Essex volt, ez nem vitás. Ez történelmi tény. Nagyon valószinü, hogy az az ember, akit maga, mond, pincér, az az Essexról való volt.

XIII. fejezet.
Doane kapitány keményen dolgozott. Követte azt az utat, amit a nap irt le az égen, de az időekvációval helyesbitette azokat az eltéréseket, amelyeket a Földnek a maga nagy világa körül való forgása okoz. Megszámlálhatatlan Sumner-vonalat rajzolt fel, a legkülönbözőbb szélességeket vette alapul a számoláshoz, mig bele nem kábult.
Nishikanta Simon a kapitány munkáját tehetetlen hajóvezetésnek bélyegezte és ezt nyiltan is kimondta. Ha egykedvü volt, tovább festette akvarelljeit, ha pedig rossz kedve volt és utálta a tengert attól a csalódástól, hogy még mindig nem látja a vén tengerész kincses szigetének Oroszlánfőjét, akkor lövöldözte a cethalakat, tengeri madarakat és mindent, amire csak lőni lehetett.
Egy napon, mikor öt óra hosszat sült fenn az árbockosárban, hogy fürkéssze a tengert, lejött és igy szólt:
- Hát én most megmutatom, hogy nem nézem a garast. Mondja, Doane kapitány, mennyiért vásárolhattunk volna külön kronométereket San Franciscóban? Már tudniillik jó állapotban levő használtakat?
- Mondjuk száz dollárért, - felelte a kapitány.
- Jó. Hát én ajánlok valamit. Egy ilyen kronométer árát felosztottuk volna hármunk között. Viselem az egész összeget. Mondja meg a matrózoknak, hogy én, Nishikanta Simon, száz aranydollárt fizetek annak, aki a Greenleaf által megadott hosszuság és szélesség alatt először látja meg a földet.
De a matrózok, akik ellepték az árbocokat, csalódásra voltak kárhoztatva, mert csak két napjuk maradt, hogy a kitüzött jutalomért lessék a tenger tükrét. És ez nem teljesen Daughtry Dagen mulott. Ámbár az, amit ő óhajtott és tett, az magában véve is elég lett volna ahoz, hogy a matrózok igyekezete kárba vesszen.
Történt ugyanis, hogy Daughtry lement abba a helyiségbe, ahol a sör volt beraktározva. Kicsit megdézsmálta azokat a ládákat, amelyeket az ő személyes céljaira hajóztak be. Megolvasta a ládákat, nem hitt a szemének, még több gyujtót elgyujtogatott, megolvasta a ládákat még egyszer, aztán az egész helyiséget tűvé tette, hogy talán másutt talál még sörösládákat. De hiába.
A kabinokhoz felvezető ajtó lépcsőjének az alján leült és egy álló óra hosszáig gondolkozott. Ez megint a zsidó volt, gondolta magában, a zsidó, aki két kronométer erejéig hajlandó volt költségbe verni magát a Mary Turnerért, de már háromig nem; a zsidó, aki aláirta azt a megállapodást, hogy Daughtry naponkénti tiz üveg sörének fedezésére elegendő sörmennyiséggel fog elindulni a hajó. A pincér, hogy megbizonyosodjék, még egyszer megolvasta a ládákat. Nem volt több háromnál. És mivel egy láda negyven üveg sört tartalmazott, az ő napi része pedig tiz üveg volt, ennélfogva az a három láda, amellyel farkasszemet nézett, összesen még tizenkét napra volt elegendő. Már pedig tizenkét nap alatt erről az ismeretlen nyilt óceán-részről nem igen érhetik el a legközelebbi kikötőt, hogy sört vegyenek fel.
A pincér, miután határozott, nem vesztegette az időt. Háromnegyed tizenkettőt mutatott az óra, mikor felmászott a raktárból, betette az ajtót és sietett asztalt teriteni. Az ebédlő társaságot rendesen kiszolgálta, bár a leveses tálat az áttört borsólevessel együtt legjobban szerette volna Nishikanta Simon fejére boritani. Csak az tartotta vissza, amit az imént a raktárban elhatározott: valamit még a délután el fog intézni az ivóvizes hordók körül.
Három órakor, mikor a vén tengerész kétségkivül szundikált a kabinjában, Doane kapitány, Grimshaw és a soros matrózok fele pedig fent rajzottak az árbocok tetején, hogy a zafirszinü tengeren megpróbálják kivenni az Oroszlánfő feltünését, Daughtry Dag a nyitott bejáró létráján lesettenkedett oda, ahol dolga volt, ahol hosszu sorokban, a sorok közt járásokkal, hasukra fektetve, szilárdan aláékelve a vizeshordók sorakoztak.
Az inge alól egy francia furót szedett elő a pincér, aztán elővett a nadrágzsebéből egy tizenkét milliméteres furóhegyet és rásrófolta. Majd letérdelt és megfurta az első hordó szembenéző fenekét, mignem a viz kiszökkent a padlóra és elárasztotta a feneket. Hordót hordó után furt meg, gyorsan dolgozott és haladt végig a járás homályba vesző vége felé. Mikor az első hordósor végéhez érkezett, megállt egy pillanatra, hogy hallgassa a tiz milliméteres lyukakon át pocsékba menő viz bugyogását. Ekkor éles füle hasonló neszt fogott el a legközelebbi járás jobboldala felől. És mikor jobban odahallgatott, meg mert volna esküdni, hogy valami furónak a fába hatoló recsegését hallja.
Gondosan eldugta a maga szerszámát. És egy perc mulva a keze egy ember vállára tapintott, akit a homályban nem tudott megismerni és aki térdelve és szuszogva keményen furta a hordó fenekét. A bünös nem is próbált menekülni és mikor Daughtry gyujtót gyujtott, a vén tengerész arca meredt feléje.
- Ejha, - dadogott halkan és megdöbbenve a pincér - mi a manónak ereszti ki a vizet?
Látta, hogy a vén ember teste heves izgalomban reszket. Megesett rajta a szive:
- Rendben van, jól van, - mondta sugva, - ne féljen. Hányat furt meg?
- Ebben a sorban mindet, - hangzott a suttogó válasz, - de mondja, nem fog elárulni a... a többieknek?
- Elárulni? - nevetett halkan Daughtry. - Én megmondom önnek nyiltan, hogy magam is ebben a járatban vagyok, ámbár nem értem, hogy ön miért csinálja. Én éppen most furtam meg az utolsót a baloldali sorban. Hát csak annyit mondok, szedje az irháját most mindjárt, amig jól van dolga. Mindenki a kötélzeten van, senki sem fogja észrevenni. Én majd csinálom tovább és befejezem ezt a kis munkát. Nem hagyok több vizet, mint amennyi... mondjuk... tizenkét napra elég.
- Szeretnék magával beszélni, - sugta a vén tengerész - hogy bizonyos dolgokat megmagyarázzak.
- Hogyne, kérem, persze. Megmondom nyiltan, hogy nagyon furdal a kiváncsiság. Tiz perc mulva megkeresem önt a kabinban, aztán kibeszéljük magunkat. Azt előre is megmondom: akármi a szándéka, én benne vagyok. Mert véletlenül az én célom mennél hamarább kikötőbe jutni, aztán meg rendkivül kedvelem és nagyrabecsülöm önt, kérem alássan. De most menjen. Tiz perc mulva ott leszek.
- Maga nagyon tetszik nekem, pincér, - mondta az öreg.
- Ön is nekem, kérem, mégpedig százszor jobban, mint azok a pénzhajhászok odafenn. De erről most ne beszéljünk. Ön csak ugorjon meg innen, én azalatt kilyukasztom a többi hordót.
Egy negyedóra mulva, mikor a három aranyhajhász még lenn volt az árbocon, Stough Greenleaf Károly ott üldögélt a kabinjában és szódáspálinkát szopogatott, Daughtry pedig ott állt vele szemben az asztal tulsó végén és üvegsört ivott.
- Maga bizonyosan nem tudja, - mondta a vén tengerész - de ez nekem már a negyedik utam a kincs után.
- Szóval...? - kérdezte Daughtry értelmesen.
- Ugy van. A kincs egyszerüen nincs. Soha nem is volt. Oroszlánfő sem volt, mentőcsónak sem volt és titkos hosszusági és szélességi adatok sem.
Daughtry zavarában kócos ősz haját tapogatta:
- Én bizony beugrottam, kérem. Egész komolyan beugrottam. Elhittem a kincset.
- Beismerem, pincér, hogy ezt jól esik hallanom. Ugy látszik, maradt még egy kis ravasz eszem, ha be tudok csapni egy olyan embert, mint maga. Könnyü olyanokat becsapni, akiknek csak a pénzen jár az eszük. De maga más. Maga nem él-hal a pénzért. Megfigyeltem magát a kutyájával. Megfigyeltem a néger inasával. Megfigyeltem a sörével. És éppen azért nehezebb becsapni magát, mert nem veszti el az eszét egy halom elásott arany kincsért. Akik elvesztik, azokat hihetetlen könnyü bolonddá tartani. Könnyü legények. Ha az ember olyan üzletet ajánl nekik, amelyben egy dollárral százat kereshetnek, ugy kapnak utána, mint a csalétek után a csuka. Ha pedig az ember egy dollárra ezret kinál nekik, vagy tizezret, akkor egyenesen megőrülnek. Én öreg ember vagyok már. Nagyon öreg. Szeretek élni, amig meg nem halok... tudniillik szeretek rendesen, kényelmesen, jól élni.
- És szereti a hosszu utazásokat? Kezdem érteni, kérem. Éppen mikor közelednek ahoz a ponthoz, ahol a kincs nincsen, akad valami kis baleset, például elfolyik az ivóvizkészlet és ők szaladnak egy kikötőbe, aztán rohannak vissza hajhászni a kincset.
A vén tengerész bólintott és szintelen szeme hunyorgott egyet.
- Ott volt például az Emma Lujza. Több mint másfél esztendeig tudtam uton tartani ivóvizkalamitásokkal, meg más ilyen balesetekkel. Azonfelül négy álló hónapig fizették a számlámat New-Orleans egyik legjobb szállójában, mielőtt az utazás elkezdődött, és roppant bájosan bántak velem, igen, mondhatom: bájosan.
- Csak tessék tovább mondani, kérem, roppantul érdekel, - mondta Daughtry Dag, miközben sommásan végzett a sörrel - nagyon jó trükk. Megtanulnám öreg fejemmel, de annyi biztos, szavamra mondom, hogy nem ártanám bele magam az ön dolgába. Majd csak akkor, szavamra, ha ön már abbahagyta. Nagyszerü trükk.
- Hát először is embereket kell felhajszolni, jó nehézpénzü embereket, akiknek nem árt a veszteség. Az ilyeneknek az érdeklődését is könnyebb felkelteni.
- Mert az ilyenek mohóbbak, - vetette közbe a pincér. - Mennél több pénzük van, annál többet akarnak.
- Nagyon helyes, - folytatta a vén tengerész - és legalább nem fizetnek rá. Mert az ilyen tengeri ut roppantul használ az egészségüknek. Mindent összevéve, én nem is csinálok nekik vagy velük semmi rosszat, csak jót és hozzájárulok az egészségükhöz.
- De hát ezek a forradások, ami végighasitotta az arcát, meg az ujjai, amik hiányzanak a kezéről? Ezeket, fogadni merek, nem a mentőcsónakon szerezte verekedés közben, mikor a csónakmestert végigvágta. Hát akkor hogy a csodában jutott hozzájuk? Tessék csak várni egy pillanatig, kérem, előbb megtöltöm a poharát.
És frissen megtöltött pohár mellett Stough Greenleaf Károly elmondta sebhelyeinek történetét.
- Először is tudnia kell, pincér, hogy én... hát igen, uriember vagyok. A családi nevem szerepet játszott az Egyesült-Államok történetében, már abban az időben is, mikor még nem voltak Egyesült-Államok. Mikor elvégeztem azt az egyetemet, amelynek a neve nem fontos, második voltam abban az évfolyamban. Az a név sem az igazi nevem, amelyen ismernek. Én magam állitottam össze gondosan más családok neveiből. Sok kellemetlenségen és csapáson mentem keresztül. Fiatalember koromban csakugyan egy fedélzetet tapostam, de nem az Éber fedélzetét. Ezt a hajót én találtam ki, ez a hajó öreg napjaim kenyérkeresete. A sebhelyeimet kérdezte, meg a hiányzó ujjaimat? Hát az a következőképpen történt. Jó késő reggel volt egy Pullman-kocsiban, mikor a baleset megesett. A vonat zsufolva volt és kénytelen voltam beérni egy felső ággyal. Csak a minap történt az egész. Néhány évvel ezelőtt. Öreg ember voltam már. Floridából utaztunk felfelé. Összeütközés történt egy magas töltésen. A kocsik egymásba szaladtak, néhány közülük felfordult és lezuhant a hat méter mély, kiszáradt folyómederbe. Ki volt száradva, csak éppen egy helyen volt valami kevés tócsa, lehetett három méter széles és lehetett benne a viz negyven centiméter mély. Köröskörül száraz kavics volt mindenütt, és én pontosan megcéloztam ezt a tócsát. Mindjárt elmondom. Éppen felkeltem, cipőt, nadrágot, inget huztam és le akartam szállni az ágyról. Ott ültem az ágy szélén, a lábam lógott lefelé, mikor a két mozdony összeütközött. A fülke másik oldalán a kalauz éppen egy kicsivel azelőtt vetette be a felső, meg az alsó ágyat, szóval ott ültem, a lábam lógott lefelé és nem tudtam, hol vagyok, magas töltésen-e, vagy sik pályán. Ekkor történt a dolog. Annak rendje és módja szerint lerepültem a felső ágyról, mint a madár kirepültem a fülkéből, fejjel előre átütöttem az ablaküveget, többször bukfenceztem a levegőben a hat méteres esés alatt, mint amennyire vissza tudok emlékezni, de valami isteni csoda folytán pont akkor laposan voltam a levegőben, mikor a testem belecélozódott a tócsába. Annyi bizonyos, hogy laposan estem bele és olyan pontosan beleestem, hogy a viz gyengitette a zuhanás erejét. Az én kocsimból csak magam maradtam életben. A kocsi tőlem mintegy tiz-tizenkét méternyire az oldalára zuhant. Csak a halottakat lehetett már kiszedni belőle. Mikor engem kiszedtek a tócsából, én a legkitünőbben életben voltam. És mikor a sebészek elkészültek velem, az egyik kezemről hiányoztak az ujjak, az arcomon végig itt volt ez a sebhely. Azonfelül, amit aligha gondolt volna, azóta három bordával kevesebbet hordok magamban, mint más, rendes ember. Ó, nem panaszkodom. Elég azokra gondolni, akik a kocsiban meghaltak, sajnos, szabadjeggyel utaztam és nem követelhettem semmit a vasuttársaságon. De most itt vagyok, mint az egyetlen ember, aki hat méterről fejest ugrott negyven centiméter vizbe és életben maradt, hogy elmesélhesse. Nézze, pincér, töltse meg a poharamat...
Daughtry Dag töltött és érdeklődésének izgalmában magának is kinyitott még egy üveg sört.
- Folytassa, kérem, folytassa, - mondta rekedten, megnyalva a szája szélét - és mondja el a kincskeresési dolgot is. Olyan kiváncsi vagyok, hogy azt se tudom, mit csináljak. Egészségére!
- Annyit mondhatok magának, pincér, - folytatta a vén tengerész - hogy ezüstkanállal a számban születtem, de az ezüstkanál elolvadt a számban és én ugy maradtam, mint a tékozló fiu. De viszont olyan kemény, büszke gerinccel is születtem, amely nem akart megpuhulni. A családom kitagadott, nem ilyen akármilyen kis vasuti balesetért persze, hanem mindenféle dolgokért, amik azelőtt is történtek, azután is... én meg hagytam magam kitagadni. Ennyi volt az egész. Hagytam a rokonokat élni. Különben nem is a családom volt a hibás. Magam pucoltam el, amim volt... belevesztettem déli tengeri gyapjuba, tongai kakaóba, yukatáni kaucsukba és mahagoniba. És tudja, a végén bizony Newyorkban Bowery-utcai fogadókban háltam, maradékot ettem külvárosi lacikonyhákon, éjfélkor sorba álltam ingyenkenyérért és azon gondolkoztam, hogy evés előtt ájuljak-e el, vagy csak azután.
- És sose ment el siránkozni a családjához, - mondta csodálattal Daughtry Dag a beállott csöndben.
- Nem, én nem siránkoztam soha. Bementem a szegényházba, vagy ahogy ott hivják: a kerületi szegény-farmra. Ott éltem a legaljasabb sorban. Mint az állat. Egy félesztendeig ugy éltem, mint az állat, aztán megcsináltam a tervemet, hogy kikerüljek. Elhatároztam, hogy megépitem az Ébert. És épitettem minden gerendáját külön, rákalapáltam a rezet, kiválasztottam az árbocait és minden bordáját, személyesen szerződtettem a teljes személyzetet, tiszteket és legénységet, fölszereltem a zsidóknál és elvitorláztam vele a Déli-tengerre, a kincshez, amely egy fonálnyira van elásva a homok alatt. Tudja, ezt mind képzeletben csináltam, mert egész idő alatt a letört emberek szegény-farmjának a bennlakója voltam.
A vén tengerész arca hirtelen sötét és vad kifejezést öltött, a jobb keze megragadta Daughtry csuklóját és acél-ujjakkal kapcsolódott rá.
- Kemény, nehéz munka volt kijutni a szegényházból és pénzügyileg megoldani az én kicsi, nyomoruságosan kicsi kalandomat az Éberrel. Tudja-e, hogy két esztendeig dolgoztam a szegényház mosókonyháján heti másfél dollár fizetésért az egyik használható kezemmel és azzal a kevéssel, ami hasznát a másiknak tudtam venni: válogattam a szennyest, hajtogattam lepedőket és cihákat, és közben ezerszer is azt hittem már, hogy szegény öreg hátam kettészakad, és milliószor éreztem a mellemben a hiányzó bordáim minden centiméternyi helyének minden porcikáját?
- Hiszen még fiatal tetszik lenni... - mondta Daughtry, végigsimitva kócos, ősz haját.
- Maga pincér, igen, maga még fiatalember, - válaszolta a vén tengerész látható bosszusággal - maga még sohasem volt kitaszitva az életből. A szegényházban az életből van kitaszitva az ember. Ott nincs becsülete... nem, nem is a kornak, hanem általában az emberi életnek. Hogy magyarázzam ezt meg magának? Az ember nem halott. De nem is él. Az ember ott valami olyan, ami valaha élt, de már halad a halál felé. Valahogy igy bánnak a leprásokkal. Meg az őrültekkel. Tudom. Mikor fiatalkoromban a tengert jártam, egy tiszttársam megőrült. Néha dühöngeni kezdett. Ilyenkor dulakodtunk vele, kicsavartuk a karját, összenyomorgattuk a testét és lehetetlenné tettük, lihegve, ugy megkötöztük, hogy kárt ne tegyen bennünk, magában vagy a hajóban. És ő, aki még élt, a mi számunkra meghalt. Nem érti? Nem volt többé közülünk való, hozzánk hasonló. Valaki más volt. Ez az: más. A szegényházban is, akiket még nem földeltek el, ilyen mások vagyunk. Hallhatta, mikor a mentőcsónakban átélt pokolról szoktam fecsegni. Hát az kellemes szórakozás az életben a szegényházhoz képest, az élelméhez, a mocskosságához, a szitkaihoz, az orditozásához, a... a szemenszedett állatiságához képest! Két esztendeig heti másfél dollárért a mosókonyhán dolgoztam. Képzeljen el engem, pincér, aki elpucolta a vagyonát, nagyon csinos vagyont, a sajgó vén csontjaimat, a fiatalkori gyönyörüségekre emlékező öreg hasamat, az agg ínyemet, amely még csiklandós volt és a hajdani napok boszorkányos inyencségeire még tudott emlékezni, képzeljen el engem, pincér, engem, aki mindig könnyükezü és pénzszóró voltam, amint zsugorgatom azt a másfél dollárt, mint a koldus, soha nem adok ki belőle egy rézpénzt sem dohányra, soha nem szerzek egy kis kellemességet valami nyalánksággal a beteg gyomromnak, amely tiltakozott a nyomoruságos koszt izetlensége és emészthetetlensége ellen. Dohányt, büdös olcsó dohányt koldultam szegény reszkető vén fickóktól, akik a sir szélén dideregtek már. Igen. Mikor Merrivale Sámuelt reggel halva találtam, első dolgom volt kiforgatni nyeszlett vén nadrágzsebeit azért a fél darab préselt dohányért, amiről tudtam, hogy összes hátramaradt vagyona. Csak azután kiáltottam ki az ujságot, hogy meghalt. Hej, pincér, nagyon vigyáztam én arra a másfél dollárra. Érti? Fogoly voltam, aki reszeli az ablakot a kis acélráspollyal. És ki is reszeltem.
A hangja a győzelem éles rikácsolásává erősödött:
- Érti, pincér? Kireszeltem!
Daughtry Dag magasra emelte a sörösüveget, ünnepélyesen és őszintén mondta:
- Isten éltesse!
- Én pedig köszönöm magának... érti már... - felelt a tósztra a vén tengerész hasonló méltósággal, hozzákoccintva poharát a sörösüveghez és erősen a pincér szemébe nézve. Kiitták mind a ketten.
- Százötvenhat dolláromnak kellett volna lenni, - folytatta az aggastyán - mikor otthagytam a szegényházat. De két hetet elvesztettem az influenzám miatt, egyet pedig az átkozott mellhártyagyulladás miatt. Igy aztán csak százötven dollár ötven centtel bukkantam elő az élőhalottak birodalmából.
- Értem, kérem, - szólt közbe Daughtry őszinte csodálattal - a kis ráspolyból feszitővas lett és ezzel tetszett visszamenni, hogy betörjön az élet birodalmába.
Stough Greenleaf Károly egész sebhelyes és vizenyős tekintete helyeslést fejezett ki, mikor magasra tartotta a poharát:
- Isten éltesse, pincér! Maga ért engem. Nagyon jól mondja. Mentem vissza, hogy betörjek az élet birodalmába. Feszitővas volt ez, ez a nyavalyás kis összeg, amit két esztendei kinszenvedés rakosgatott össze. Képzelje csak el. Ekkora összeget azelőtt, mikor még nem pucoltam el a vagyonomat, pillanatnyi szeszélyek hangulatában könnyedén odadobtam egy kártyára. De amint maga mondja: betörő gyanánt, hogy betörjek az életbe, Bostonba mentem. Magának kitünő kifejezései vannak, pincér, Isten éltesse!
Üveg és pohár megint összecsendültek. Farkasszemet néztek, ugy ittak megint és mind a két ember tudta, hogy a tekintet, amelybe néz, becsületes és megértő.
- Csakhogy kicsi volt ám a feszitővas, pincér. Nem mertem egész súlyommal ránehezedni, hogy egy kis nyilást csináljak. Szobát vettem egy kisebb, de elegáns szállóban, az európai részben. Ez Bostonban történt; gondolom, ezt mondtam már. Jaj de vigyáztam a feszitővasra! Alig tettem eleget, hogy fenntartsam a porhüvelyem életét. De fizettem italt másoknak, akiket gondosan megválogattam, fizettem italt a jómód olyan arckifejezésével, amely hitelessé tette a mesémet. És mámoromban, tudniillik látszólagos mámoromban, elkezdtem mesélni az Éberről, a mentőcsónakról, a titkos földrajzi adatokról és a kincsről, amely egy fonálnyira van a homok alatt. »Egy fonálnyira a homok alatt«, ez már irodalom volt, ez már lélektan volt. A sósviznek az izét adta meg, vakmerő kalózokra és a spanyol tenger zsákmányára emlékeztetett. Látta ezt az aranyrögöt, amit itt hordok az óraláncomon? Abban az időben még nem állt módomban ilyet szerezni. Ahelyett beszéltem az aranyról, kaliforniai aranyról, sok aranytömbről, mint a pelyva, amik a negyvenkilencediki meg ötvenediki ásásokból származnak. Ez irodalom volt. Ez szint adott. Később, a Bostonból kiindult első utazásom után már voltam abban az anyagi helyzetben, hogy aranyrögöt vásárolhassak. Csalétek volt, ami után ugy kaptak az emberek, mint a halak. És be is kapták, mint a halak. Ezek a gyürük itt szintén csalétkek. Most már nem is látni efajta gyürüket. Mihelyt forgótőkéhez jutottam, ezeket is beszereztem. Vegyük például ezt a rögöt. Beszélek. Szórakozottan játszom vele, mialatt elmondom a kincset, amit elástunk egy fonálnyira a homok alá. Az aranyrögre nézek és ettől hirtelen uj emlékek támadnak az agyamban. Elkezdek beszélni a mentőcsónakról, az éhezésről, a szomjazásról, a harmadik tisztről, a bájos kamaszról, akinek állát még nem érte beretva, és elmondom, hogy a harmadik tiszt használta nehezéknek ezt a rögöt, mikor halat próbáltunk fogni. De szavamat ne felejtsem, Bostonnál tartottunk. Mikor látszólag becsiptem, hosszu lére eresztve adtam elő a mesémet látszólagos kebelbarátaimnak, akiket mint hájfejü szamarakat mélyen lenéztem. De a kimondott szó terjedt. Egy szép napon jött egy fiatalember, egy riporter, és interjut kért tőlem a kincsről és az Éberről. Méltatlankodtam, haragudtam. Ó, nem haragudtam én olyan nagyon: a szivem belül ujjongott, mikor megtagadtam a fiatal hirlapiró kérését, mert tudtam, hogy éppen elég részletet tud a cimboráimtól. A reggeli lap kéthasábos cimmel két kolumnát irt a dologról. Kezdtek vendégeim jönni. Ezeket jól kitanulmányoztam. Nagyon sokan utána eredtek volna a kincsnek, akiknek maguknak sem volt pénzük. Ezeket leráztam és visszautasitottam és vártam tovább. És amint a kis tőkém fogyatkozott, most már még kevesebbet ettem. És akkor jött ő, az én jókedvü fiatal doktorom. A filozófia doktora volt ugyanis, mert nagyon gazdag ember volt különben. A szivem elkezdett énekelni, mikor megláttam. Már csak huszonnyolc dollárom volt. Ha ez is elmegy: a szegényház, vagy a halál. Már döntöttem is: inkább meghalok, semhogy visszamenjek abba az irtózatos társaságba, a szegény-farm élőhalottjai közé. És nem mentem vissza közéjük és nem haltam meg. A jókedvü fiatal doktort nagyon izgatta a Déli-tenger; belecsöpögtettem az orrába a távoli világrész virágtól részeg levegőjének minden szagát, a szeme előtt felépitettem a kedvező szelet hozó felhők, monszumos égbolt, a pálmaszigetek és koralltengerek gyönyörü látomásait. Olyan volt, mint egy jókedvü, bolondos kölyökkutya, a vagyonával nagyszerüen tudott bőven bánni, bátor volt, mint a fiatal oroszlán, szép és hajlékony volt, mint a leopárd, és egy picikét kótyagos volt azoktól a bogaraktól és szeszélyektől, amik az okos fejében motoszkáltak. Hallgasson ide, pincér. Mielőtt elindultunk volna a Gloucester nevü halász-szkúneren, amelyet ő vásárolt, amely olyan volt, akár egy yacht, sőt a legtöbb yachtot szégyenben hagyta, a doktor elvitt a lakására, hogy a személyes felszerelése dolgában tanácsokat adjak neki. Éppen a garderobe-szobában keresgéltünk, mikor egyszerre azt mondja: »Vajjon mit fog szólni hozzá a babám, hogy ilyen hosszu időre elmegyek? Mit gondol? Vigyem magammal?« Én részemről addig nem tudtam róla, hogy házas ember, vagy babája van. Ő látta a meglepetésemet és a hitetlenségemet. »Most már csak azért is, mert nem hiszi, őt is elviszem a hajóra. Jöjjön, bemutatom.« Bolondosan, huncutul nevetett a meglepetésemen. Vezetett egyenesen a hálószobájába, egyenesen az ágyához, felhajtotta a takarót és megmutatta azt a hölgyet, aki ott aludt, mint ahogy aludt már sok ezer éve: egy vézna egyiptomi lány mumiáját. És a mumia csakugyan velünk jött a hosszu, hiábavaló utra a Déli-tengerre és visszajött, és higgye el nekem, pincér, hogy a drága kislányba magam is egészen beleszerettem.
A vén tengerész álmodozva nézett a poharába. Daughtry Dag felhasználta a szünetet, hogy megkérdezze:
- Hát a fiatal doktor? Hogy esett neki, hogy nem találta meg a kincset?
A vén tengerész arcán felcsillant a vidámság.
- Mikor rájött, akkor átölelte a vállamat és kedves öreg csirkefogónak nevezett. Tudja, pincér, én ugy megszerettem ezt a fiatalembert, mintha az édes fiam lett volna. Ott állt átölelve a vállamat és ebben az ölelésben több volt a puszta pajtásságnál és megmondta, hogy alig értünk a River Platehez, ő már tudta, hogy hányadán vagyunk. Nevetett, vidáman, de még több szeretettel megveregette a vállamat és kimutatta a mesémben az ellenmondásokat. (Azokat kijavitottam azóta, hála legyen neki, mégpedig jól javitottam ki.) Szóval kijelentette, hogy az utazás fényesen sikerült és ő örökké le lesz nekem kötelezve. Mit tehettem volna? Megmondtam neki az igazat. Neki még az igazi nevemet is megmondtam, sőt elmondtam neki azt a szégyent is, amely miatt ezt a nevet letagadom. Rátette a kezét a vállamra és...
Itt a vén tengerész elhallgatott, mert a torka elfult és mind a két szeméből nedvesség szivárgott le az arcán. Daughtry Dag némán koccintott feléje. Az öreg ivott és összeszedte magát:
- ...és azt mondta, hogy menjek és éljek vele. És még aznap, mikor kikötöttünk Bostonban, elvitt a maga óriási magányos házába. Kijelentette azt is, hogy megbeszél valamit az ügyvédjeivel, ez az ötlet nagyon csiklandozta a fantáziáját: »Adoptálni fogom magát«, mondogatta mindig, »adoptálni fogom magát Istharral együtt.« Isthar volt a neve a kislánynak, a kis mumiának Most tehát azon a ponton voltam, hogy visszakerültem az életbe és törvényesen adoptálni fognak. De az élet bolond csaló ám, pincér. Nem egész egy nap mulva, másnap reggel, holtan találtuk az ágyában, mellette a kis mumia-lány. Szivszélhüdés, valami agyvéredény megpattanása, sohasem tudtam meg. Könyörögtem, veszekedtem a családdal, hogy kettőjüket együtt temessék el. De azok rideg, kemény északkeleti népek voltak, unokatestvérek és nagynénik. Isthart a muzeumnak adták, nekem pedig egy hetet adtak, hogy elhagyjam a házat. Elhagytam egy órán belül és ők előbb kikutatták a kis cókmókomat, csak ugy hagytak elmenni. Newyorkba mentem. Ugyanazt csináltam megint. De most már több pénzem volt és jobban tudtam játszani a dolgot. Éppen igy csináltam Uj-Orleansban és éppen igy Galvestonban. Aztán elmentem Kaliforniába. Ez most az ötödik utam. Sokáig tartott, mig ennek a három embernek az érdeklődését meg tudtam fogni. Minden kis tőkémet kiadtam már, mikor aláirták a megállapodást. Nagyon komiszak voltak. Előleget adni nekem? Már a gondolattól is megijedtek. Én azonban kivártam a magam idejét, igen csinos összegü szállodai számlát csináltam, a végén ráadásul még megrendeltem a magam bőséges likőr- és szivar-fölszerelését, és a számlát elküldtem a szkúnerra. Na, mi volt itt! Majd megpukkadtak. A hajukat tépték szinte. Sőt szinte az enyémet. Azt mondták, hogy ez nem megy. Erre rögtön megbetegedtem. Azt mondtam, hogy tönkretették az idegeimet és megbetegitettek. Mennél jobban dühöngtek, annál betegebb voltam. Akkor beadták a derekukat. Rögtön jobban lettem. Most itt állunk viz nélkül és minden valószinüség szerint hamarosan a Marquesas-szigetek felé fogunk fordulni, hogy megtöltsük a hordókat. Akkor megfordulnak és kezdik elülről.
- Azt tetszik gondolni?
- Sokkal fontosabb dolgokat is tudok ennél, - mosolygott a vén tengerész - egész biztos, hogy visszafordulnak. Ó, én jól ismerem őket. Száraz, korlátolt, kapzsi bolondok ezek.
- Bolondok! Mind bolond! A bolondok hajója! - ujjongott Daughtry Dag, ismételve, amit akkor mondott, mikor odalenn megfurta az utolsó hordót, hallgatta, hogyan bugyog le a fenékre a jó viz, és magában mulatott azon a felfedezésen, hogy a vén tengerész abban a malomban őröl, amelyben ő.

XIV. fejezet.
Másnap korán reggel a soros reggeli matróz, akinek kötelessége volt felhordani a konyhába és a kabinokba a napi vizszükségletet, felfedezte, hogy a hordók üresek. Jackson ur ugy megdöbbent, hogy rögtön fellármázta Doane kapitányt, néhány pillanat mulva pedig Doane kapitány huzta ki az ágyból Grimshawt és Nishikantát, hogy a csapást közölje velük.
A reggeli nagy izgalomban folyt le. Különösen a vén tengerész és Daughtry Dag voltak izgatottak, mialatt a három üzlettárs dühöngött és sopánkodott. Különösen sopánkodott Doane kapitány. Nishikanta Simon pedig roppant találékonysággal szinezte ki, hogy milyen utolsó gazember, aki ezt elkövette és hogy ő mit csinálna vele, ha megcsiphetné. Grimshaw ezzel szemben minduntalan görcsösen összeszoritotta nagy kezeit, mintha valakinek a torkát fojtogatná.
- Emlékszem, - fecsegte a tengerész - negyvenhétben történt... nem, negyvenhatban, persze, negyvenhatban. Hasonló helyzet volt az is, még rosszabb. Nekimentünk a Világos Sziklának. Mi neveztük el igy a zátonyt, mert a mi kis hajónk fedezte fel egy sötét éjszakán, de össze is törött rajta. A zátony különben fel van tüntetve az Admiralitás-szigetek térképén. Doane kapitány megmondhatja...
Senki sem hallgatott rá, csak Daughtry Dag, aki hódolattal szolgálta fel a forró süteményt. De Nishikanta Simon, aki hirtelen annak tudatára ébredt, hogy az öreg ember megint előad, vadul kitört:
- Csend! Fogja be a száját! Már unom magát azzal az örökös visszaemlékezéssel!
A vén tengerész naivul meglepődött, mintha valahol ellovagolta volna magát az elbeszélésben.
- Nem, igazán, - folytatta - csak szegény öreg nyelvem botlott egyet. Nem az Éber volt az, hanem a Világos brigg. Azt mondtam, hogy Éber? Nem, a Világos volt, elegáns kis brigg, igazán mint valami kis játékhajó, a feneke rezes, a hajlása mint valami delfinnek, csakugy hasitotta a tengert, csakugy falta a szelet. Szavamra mondom, uraim, mind a két őrnek komoly dolgot adott, ha megváltoztatta az irányát. Én voltam a rakományfelügyelő. Newyorkból indultunk, állitólag az északnyugati part felé, lepecsételt menetlevéllel...
- Az isten szerelmére, - kiáltott fel Nishikanta ideges fájdalmában, amely igazi volt, hogy reszketett bele - hallgasson, hallgasson! Öregur, legyen szive! Mit törődöm én a maga Világosával, meg a maga lepecsételt menetlevelével!
- Ah, lepecsételt menetlevelek... - folytatta a vén tengerész felragyogó arccal - varázslatos szó ez, lepecsételt menetlevelek!
Ájtatosan, kenetteljesen mondta ki a szót és beszélt tovább:
- Abban az időben, uraim, a hajók lepecsételt menetlevelekkel utaztak. És mint rakományfelügyelő, mivel hozzájárultam a vállalkozáshoz és részem járt a nyereségből, én rendelkeztem a kapitány felett. És a lepecsételt menetlevelet nem nála tették letétbe, hanem nálam. Komolyan mondom, magam sem tudtam, mi van benne. Csak mikor a jó öreg fokot megkerültük és ötven-ötvennél jártunk, sőt ötven percnyire már benn jártunk a Csendes-óceánban, akkor törtem fel a pecsétet és megtudtam, hogy a Van Diemen-földre kell mennünk. Abban az időben ugy hivták, hogy Van Diemen-föld...
Ez a nap különben is a felfedezések napja volt. Doane kapitány rajtakapta a kormányost, hogy álkulccsal kilopja a hajó hely-adatait az iróasztalból. Nagy veszekedés lett belőle, de több nem, mert a finn ember tulhatalmas termetü volt ahoz, hogy bátorságos lehetett volna testi összetüzést kockáztatni vele. Igy aztán Doane kapitány csak az olyan szólamok folytonos ismételgetésével tudta a kormányos eljárását megbélyegezni, hogy »Igen, kérem«, meg »Nem, kérem«, meg »Sajnálom, kérem«.
De talán a legfontosabb felfedezés, ámbár ő ekkor nem volt még vele tisztában, a Daughtry Dagé volt. A hajó irányt változtatott, a vitorlák rendben voltak és miután a vén tengerész titokban közölte vele, hogy a Marquesas-csoportbeli Taiohae felé futunk, Daughtry jókedvüen nekiállt borotválkozni. Valami ugyan zavarta egy kicsit. Nem volt egészen biztos benne, hogy egy olyan isten háta mögötti helyen, mint Taiohae, lehet-e majd jó sörről gondoskodni.
Mikor nekikészült, hogy az első huzást csinálja a beretvával és az egész arca fehér volt a habtól, észrevette, hogy a homlokán, a két szemöldök között valamivel feljebb egy kis helyen megfeketedett a bőre. Mikor megborotválkozott, megérintette az ujjával ezt a fekete helyet és furcsállotta, hogy egy ilyen kis helyen lesütötte a nap. De ahogy hozzányult, semmiféle érzés nem felelt az érintésre. A sötét hely érzéketlen volt.
- Furcsa, - gondolta magában, megtörülközött és elfelejtette az egészet.
És ahogy nem tudta, milyen borzalmat jelent ez a fekete folt, éppen ugy nem tudta, hogy A-Maj fürge szeme ezt már régen észrevette és napról-napra növekvő titkos irtózattal szemlélte tovább.
A Mary Turner tehát a kedvező délkeleti szél szárnyán megkezdte hosszu utját a Marquesas-csoport felé. A legénység örült. Matrózok voltak, matrózzsoldon éltek és kitörő ujjongással fogadták a hirt, hogy egy tropikus sziget felé tartanak megtölteni a vizeshordókat. A három üzlettársnak azonban rossz volt a kedve. Nishikanta nyiltan lenézte Doane kapitányt és kétségbevonta a képességét, hogy oda tud találni a Marquesas-szigetekhez. A fedélközön jó volt a hangulat. Daughtry Dag jókedvü volt, mert a fizetését rendesen megkapta és a sörkészlet pótlásában bizonyos volt; Kvék örült, mert ha gazdája örült, ő is örült; A-Maj örült, mert közeli alkalom igérkezett, hogy megszökjék a szkúnerről és a két leprástól, akikkel össze volt zárva.
Mihály is résztvett a fedélköz általános jó hangulatában és mohón nekifogott Pincérrel megtanulni az ötödik nótát is. A »Vezess, drága fény« volt ez. Mihály az énekléssel, amely elvégre nem volt egyéb idomitott vonitásnál, határozatlanul keresett valamit, maga sem tudta, mit. Valójában ez a valami nem volt más, mint az elvesztett falka, az ősi idők falkája, mikor a kutya még nem csatlakozott az ember tüzhelyéhez, mikor az ember még nem is épitett tüzhelyet, mikor az ember még nem is volt ember.
Mihály még nemrégen született és még csak két éve élt a világon, ugyhogy sajátmagának már nem lehetett személyes tapasztalata az elvesztett falkáról. Sokezer nemzedéken keresztül távol esett már tőle; de mélyen lent, az ész földalatti legfenekén, minden idegébe belefonódva és minden izmába beleevődve, ott élt a vadonban töltött ama napok eltörölhetetlen emléke, mikor homályos ősei falkában éltek és tovább plántálták magukat is, a falkát is. Mikor Mihály aludt, akkor megesett, hogy ezek a falka-emlékek felbukkantak az öntudata alatti eszméletének a felszinére. Ezek az álmok valóságok voltak, amig tartottak, de mikor felébredt, nem nagyon emlékezett rájuk. Ha azonban aludt, vagy Pincérrel énekelt, akkor érezte az elvesztett falka után való vágyat és kénytelen volt keresni a falkához vezető elfelejtett utat.
Ébren más és valóságos falkája volt Mihálynak. Ez a falka Pincérből, Kvékből, Cockyból és Ráadásból állott és ő beletartozott ebbe a falkába, mint ahogy ősei együtt vadásztak a maguk falkájával. Ennek a falkának a fedélköz volt a vadona, sőt a fedélközön tul magába foglalta azt az egész világot, amit az állhatatlan tengeren örökösen bukdácsoló, himbálózó Mary Turner jelentett.
De a fedélköz és a fedélközi társaság többet jelentett Mihály számára, mint puszta falkát. Ez maga volt a mennyország, ahol az Isten lakozott. Az ember már korán megalkotta magának az istent, néha kőből, tuskóból vagy tüzből, - és fákba, hegyekbe vagy a csillagok fölé helyezte. Mégpedig azért, mert észrevette, hogy az ember mulandó és elvész a törzsből vagy családból, vagy bárhogy nevezzük azt a csoportot, amely nem volt más, mint az emberi falka. És az ember nem akart a falkájából elveszni. Ennélfogva kitalált a képzeletével egy uj falkát, amely örökkévaló és amelyhez ő örökké tartozni fog. Attól a sötétségtől való rettegésében, amelyben valamennyi társát tünni látta, a sötétségen tul szebb birodalmat épitett, boldogabb vadászterületet, vigabb és hangosabb lakoma-csarnokot és ivóhelyet, és ezt különböző nyelveken égnek nevezte el.
Mihály azonban sosem gondolt arra, hogy sajátmagának az öntudatára vetett árnyékát isten gyanánt imádja, mint valami legősibb és legalacsonyab foku ősember. Mihály nem imádott árnyakat. Ő igazi is kétségbevonhatatlan istent imádott, nem olyat, aki saját négylábu, szőrrel fedett képére teremtetett, hanem husból és vérből álló valakit, kétlábut, szőrtelent, egyenesen járót: Pincért.

XV. fejezet.
Ha a szél, amely eleinte a Marquesas-csoport irányának feküdt, a második napon abba nem maradt volna; ha Doane kapitány az ebédnél megint nem dörmögött volna, hogy csak egy kronométerrel van felszerelve; ha erre Nishikanta Simon nem gurult volna gyilkos dühbe és nem ment volna a fedélzetre, hogy néhány tengeri lényt megpróbáljon leölni; ha az a tengeri lény, amely a hajó oldalánál felbukkant, tinhal lett volna, vagy delfin, vagy tengeri malac, vagy akármi más, csak ne az a nagy, huszonötméteres nőstény cet, amelyet szopós borja követett; - ha ez események láncolatából bármelyik szem hiányzott volna: akkor a Mary Turner kétségtelenül elérte volna a Marquesas-szigeteket, megtöltötte volna hordóit és visszaindult volna kincset vadászni és Mihály, Daughtry, Kvék és Cocky sorsa is egészen másként és talán kevésbé borzasztóan alakult volna.
Csakhogy a láncolatnak ezuttal minden szeme megvolt. A szkúner halálos nyugalomban ringott a messzi, sima vizeken, szálfavásznai és huzókötelei belepattogtak nagy vitorláinak öblös dörgésébe, mikor Nishikanta Simon golyót lőtt a kis cet testébe. Szinte a csodával volt határos, hogy a golyó megölte az állatot. Annyi volt ez, mint seréttel megölni egy elefántot. A kis cet nem is halt meg rögtön. Először csak hirtelen megszünt szökdécselni és egy darabig ott vonaglott az óceán felszinén. Az anya abban a pillanatban, ahogy a lövés érte, ott termett mellette és azok fenn a hajón, akik szinte függőlegesen néztek le rá, nagyon jól láthatták haragját és megdöbbenését. Bökdösni kezdte a borját óriási vállával, folyton körötte uszkált, aztán megint melléje sietett és tovább lökdöste és bökte.
Fenn a Mary Turneren mindenki odagyült a mellvédhez és rosszat sejtve nézett le a leviatánra, amely olyan hosszu volt, mint a szkúner.
- Jaj, ha azt csinálja velünk, - jegyezte meg Daughtry Dag a vén tengerésznek - amit az a másik csinált az Essexszel...
- Nagyon rendjén volna, - hangzott a felelet - ez nem járja, ez könnyelmü és kegyetlen dolog volt.
Mihály hallotta az izgalmat odafenn, de a rács miatt nem láthatott semmit. Felugrott a kajüt tetejére és a bálna megpillantásakor bátran elkezdett ugatni. Minden szem rémülten fordult feléje és Pincér suttogó parancsszóval hallgattatta el.
- Ez most történt utoljára, - mondta Grimshaw halk, haragtól feszült hangon Nishikantának. - Ha ezen az uton még egyszer belelő egy cethalba, kitekerem azt a pisztolyos nyakát. Ezt jegyezze meg magának. Komolyan mondom. Kivágom a két szemét.
Az örmény savanyuan mosolygott és bátortalanul hebegte:
- Nem fog itt történni semmi. Hogy az Essexet cethal süllyesztette volna el, azt én nem hiszem.
A haldokló cetborju az anyja biztatására görcsös erőfeszitéssel próbált uszni, de hiábavaló kinlódásában csak csapkodott és vergődött egyik oldaláról a másikra.
Amint a borja körül kerengett, az anyaállat véletlenül megsurolta a vállával a Mary Turner oldalának kiálló részét és a Mary Turner jobbra billent és a hajó fara vagy egy métert emelkedett. És ez a véletlen, gyenge kis érintés nem volt minden. Abban a pillanatban, ahogy a válla a hajóhoz ért, megijedt a cet és olyanformát csapott a farkával, mint a cséphadaró. A csapás éppen az előcsarnok előtti rácsot érte, nyilást tört rajta, mintha csak szivarskatulya volna és betörte a fedélzet padlóját.
Egy hajó egész legénysége és utas-társasága meredt le csendben és félelemben a haldokló sarja felett bánkódó tengeri szörnyetegre.
Egy óra leforgása alatt, amig a hajó meg a két cethal lassanként mind messzebb kerültek egymástól, a borju többizben megpróbált uszni, de hiába. Akkor aztán nagyon elkezdett hánykolódni, végül vadul dobálta magát és ide-oda csapkodott a farkával.
- Agonizál, - mondta csendesen a vén tengerész.
És öt perccel később Doane kapitány igy kiáltott fel:
- Az ördög vigye el, megdöglött! Ki hinné? Egyetlen puskagolyó! Szivből kivánnék egy félórai szelet, hogy kijussunk ebből a szomszédságból.
- Érthető óhajtás, - mondta Grimshaw.
Doane kapitány ingatta a fejét: aggódó szeme felpillantott a lógó vitorlákra, aztán végigfürkészte a tengert abban a reményben, hogy széltarajokat láthat. De a viz sima és nyugodt volt, mindenik hullám, a nagy hullámok szabályos, sorakozó rendjében gömbölyüen, szélesen omlott a másikba, mint a kéneső.
- Nincs baj, - bátoritotta Grimshaw - ott megy ni, rohan ellenkező irányba.
- Persze hogy nincsen baj, nem is volt, - hencegett Nishikanta, miközben letörölte arcáról és nyakáról a verejtéket és a többiekkel nézett a távozó cet után - szép kis bátor emberek maguk, mondhatom, egy haltól a nadrágjukba száll a bátorságuk.
- Észrevettem, - mondta gunyosan Grimshaw - hogy a maga arca sem olyan sárga, mint máskor. Ugy látszik, szivére vette a dolgot.
Doane kapitány mélyen felsóhajtott. A megkönnyebbülése sokkal nagyobb volt, semhogy a feleselésbe elegyedhetett volna.
- Magának nemcsak az arca sárga, - folytatta Grimshaw - hanem a belseje is. A vére is sárga.
Itt a fejével a vén tengerész felé mutatott.
- Látja, az ott ember a talpán. Meg sem rebbent a szeme, pedig fogadni mernék, hogy jobban tisztában volt a veszedelemmel, mint maga. Ha választanom kellene, hogy kinek a társaságában kerüljek egy puszta szigetre, ezerszer inkább őt választanám, mint magát. Ha...
De a szavait a tengerészek hirtelen felkiáltása akasztotta meg.
- Irgalmas isten! - szólt halkan Doane kapitány.
A nagy anyacet megfordult és a viz felszinén egyenesen feléjük tartott vissza. Olyan gyorsan jött, hogy az orra magasra hasitotta a vizet, mint ahogy egy dreadnought vagy egy atlanti hajó előtt hasitódik kétfelé a tenger.
- Mindenki kapaszkodjék meg! - orditott Doane kapitány.
Kiki támasztékot keresett a rázkódtatás ellen. Gjertsen Henrik, a kormánymatróz, szétvetette a lábát, lekuporodott és vállát és karjait nekifeszitette a kormánykerék ellenkező küllőin ülő fogantyukhoz. Néhányan a középfedélzetről a hajó farára menekültek, mások az alattság közé ugrottak. Daughtry félkezével a korlátot fogta, másik kezével a vén tengerész derekát karolta át.
Mindenki kapaszkodott. A cet éppen az előcsarnok mögött ment neki a Mary Turnernek. És egyszerre egész sor dolog történt, amit szem nem foghatott át egyszerre. Egy matróz azok közül, akik a kötélzetre ugrottak, két kezében egy darab kötéllel hanyatt-homlok lezuhant, a bokájánál fogva azonban fennakadt és egy társa szabaditotta ki fejjel lefelé lógó helyzetéből. A szkúner recsegett és remegett, tatbalja megemelkedett és jobboldala ugy lesüllyedt a vizbe, hogy az óceán átáradt a mellvédjén. Mihály a kajüt sima tetejéről leszánkózott a meredeken a kormányfélre és körmével kapaszkodva, fogát vicsorgatva beleesett a fedélzetre benyomuló vizbe. Az előárboc baloldali kötelei nekivágódtak mindennek és a főárboc részegen dülöngött jobbfelé.
- Szavamra mondom, - szólt a vén tengerész - ezt megéreztük.
- Jackson ur, - adta ki Doane kapitány a parancsot a kormányosnak - mérje meg a vizet.
A kormányos engedelmeskedett, bár aggodalmas szemmel nézte a bálnát, amely hirtelen elfutott és keleti irányban füstölgött tova.
- Itt van, ezt megkapta, - mondta Grimshaw dühösen Nishikantának.
Nishikanta bólintott, letörölte az izzadságot és igy szólt:
- Meg is vagyok elégedve. Csak ezt akartam tudni. Nem hittem, hogy egy bálna csakugyan képes erre. Többet nem teszem.
- Lehet, hogy nem is lesz többé alkalma, - felelt erre a kapitány - mert ezzel itt még nem vagyunk készen. Az a cet, amelyik nekiment az Essexnek, egyik nekifutást a másik után csinálta. És attól tartok, hogy a cethalak természete nem változott meg azóta.
- Teljesen száraz, - jelentette Jackson a mérőólmozás eredményét.
- Ott jön vissza, - kiáltott fel Daughtry.
A cethal körülbelül fél mérföldnyi távolságban élesen megfordult és rohant visszafelé.
- Jöjjön el onnan alulról! - kiáltott rá Doane kapitány az egyik matrózra, aki éppen ekkor bukkant elé az előfedélzeti vék nyilásán, kezében a motyójával és aki fölött veszedelmesen ingott az előárboc.
- Már bepakolt a meneküléshez, - mondta Daughtry csendesen a vén tengerésznek - mint a süllyedő hajó patkánya.
- Mindnyájan patkányok vagyunk, - volt a felelet - ezt megtanultam, mikor magam is patkány voltam a szegényház piszkos patkányai között.
Ekkorra már a fedélzet minden emberén látta Mihály az izgalom és rettegés jeleit. Visszamászott a kajüt tetejére, hogy láthasson. Onnan vicsorgatta a fogát a cet felé, miközben az emberek uj megmarkolható támaszpontokat kerestek a fenyegető rázkódtatás ellen és ő láthatta, hogy a cet már egészen közel rohanva jön.
A Mary Turner a keresztcsarnokok mögött kapta a lökést. Mialatt jobboldalára dőlt, ahová Mihályt is szégyenletesen leröpitette a lökés, tisztán lehetett hallani a roppanó bordák reccsenését. Mivel a kormánylapát lendülete nagyot forditott a kormánykeréken, Gjertsen Henrik, aki teljes erejével markolta a kereket, lendülve fordult egyet egész testével a levegőben. Nekizuhant Doane kapitánynak, aki nem birta megfogva tartani a korlátot. Mind a ketten elakadt lélekzettel bukfenceztek végig a fedélzeten. Nishikanta káromkodva dőlt neki a kajüt oldalának. Mikor a lökés leszakitotta markoló kezeit a korlátról, letörtek a körmei.
Daughtry kötéllel a keresztkötélzethez erősitette a vén tengerészt és maga fogta a kötél végét, Doane kapitány pedig lihegve a mellvédhez mászott és ott feltápászkodott.
- Ez megadta a hajónak, - lihegte a kormányos felé és nyögve tapogatta sajgó oldalát - mérje megint a vizet és mérje állandóan tovább.
Több matróz felhasználta a szünetet, hogy a düledező előárboc alá rohanjon, lefusson a legénységi helyre és lóhalálában összekapkodja a cókmókját. Mikor A-Maj előbukkant a fedélközről a maga akkurátosan bepakolt holmijával, Daughtry leszalasztotta Kvéket, hogy mind a kettőjük tárgyait szedje össze.
- Egészen száraz, - szólt a kormányos jelentése.
- Csak mérje tovább, Jackson ur, - rendelkezett a kapitány, akinek a hangja fokozatosan erősödött, amint összeszedte magát a Gjertsennel való összeütközés következményeiből - mérje állandóan tovább. A cet itt jön megint és a szkúner nem ugy épült, hogy kibirhatná ezt a sulykolást.
Ezalatt Daughtry a hóna alá fogta Mihályt, a másik kezével pedig felkészült, hogy a kötélzeten lebegve előzze meg a következő lökést.
Az anyacet, mikor megfordult, hogy visszatérjen, egy kissé elvesztette a pontos egyenes irányt. A nekifutása, amely a hajó farának volt szánva, vagy hat méternyire száguldott el a cél mellett. De rohanásának sodra igy is szépen megemelte a hajó farát és a hajó orra lesüllyedt a tengerbe, mintha hajbókolni akarna.
- Ha nekünk jött volna... - kezdte mondani Doane kapitány, de abbahagyta.
- ...akkor szervusz világ, - fejezte be helyette Daughtry - a hajó farát egyszerüen elsodorta volna tőlünk, kérem.
A cethal megint megfordult, ezuttal alig kétszáz méternyiről futott neki a hajónak. De nem csinálta meg a teljes félkört, ugyhogy a kormányfélen a hajó orrának vágódott neki. A háta megcsapta a hajóhomlokot és ugy látszott, hogy a hajófőt egyszerüen lemetszi. Azonban a Mary Turner egészben maradt, csak a tatkorlát süllyedt le a viz szinéig a megingás miatt. De ez még nem volt minden. Kötél és szálfa szakadt és tört. A kormányfélkötélzet nekivágódott az ormányárbocnak, maga az ormányárboc pedig egyenes szögben kivágódott balra és felemelkedett a megmaradt előárbockötelek kusza hálójáig. Az előárboc felugrott a levegőbe, aztán recsegve végigvágódott a fedélzeten, magával törte a kormányárbocot, amely összezuzta az előfedélzetet és gombjával belecsapódott a vizbe.
- Hallgattassa el azt a kutyát, - orditott Nishikanta vadul Daughtryra - mert különben...
Mihály félelmesen morgott és vonitott Pincér karjaiban, nemcsak a cet miatt, hanem az egész ellenséges és fenyegető mindenség miatt, amely az ő uszó világának kétlábu isteneit pánikkal töltötte el.
Daughtry visszadühöngött:
- Csak azért is hagyom vonitani! Ezt a táncot maga csinálta. És ha kezet mer emelni a kutyámra, nem éri meg a végét annak a bajnak, amit okozott, maga piszok zálogos.
- Nagyon helyes, nagyon helyes, - bólogatott helyeslően a vén tengerész. - Mondja pincér, nem tudna keriteni egy darab vásznat, vagy egy vánkost, vagy valami puhát és széleset, amit ennek a kötélnek a helyére tehetnék? Nagyon vág azon a helyen, ahol három bordám hiányzik.
Daughtry áttette Mihályt az öreg ember karjaiba.
- Tessék tartani, kérem. És ha ez a zálogos csak a kezét is megmozditja a kutya ellen, köpjön a szeme közé, harapja meg, csináljon vele mindent. Visszajövök azonnal, kérem, egyik lábam itt, a másik ott, még mielőtt ez az ember megtámadhatja önt, és még mielőtt a cethal megint nekünkszalad. Killeny pedig csak lármázzon, ahogy akar. Egy szál szőre többet ér, mint ezer ilyen uzsorás.
Daughtry eltünt a véken, aztán vánkossal és három lepedővel jött vissza. A lepedőkre fürge ujjakkal csomókat kötött, jól átkötözte a vánkost, a vén tengerész mellén puhára csinálta a kötést és visszavette Mihályt a maga karjába.
- Vizet találtam, - jelentette a kormányos, - kilenc centiméter, nem, már tizenkét centiméter.
A matrózok az előárboc roncsain át hanyatt-homlok futottak a legénységi helyre, hogy összeszedjék a holmijukat.
- Oldozza le a kormányfél-csónakot, Jackson ur, - rendelkezett a kapitány, mialatt merően nézte az anyacet füstölgő utját, amely elrohant, hogy uj lendületet vegyen a nekiszaladáshoz. - De ne eressze le. Tartsa csak oldalt a csigákon, mert ez az átkozott hal még összetöri. Csak kösse ki, hogy készen legyen és várjon, az emberek szedjék össze a holmijukat, aztán rakjanak élelmet és vizet a csónakba.
A mentőcsónak köteleit kioldozták és előkészitették a csigát. Az emberek futottak kapaszkodó alkalmatosságokat szerezni, mert a cet éppen közeledett. Egyenesen középen találta a Mary Turnert, baloldala legszélesebb részén. A kajütből egészen jól lehetett látni, de hallani is, amint a hajó hosszu oldala behorpadt és visszaugrott, mint valami ruganyos tárgy. A hajó ugy megbillent a lökéstől, hogy jobboldalon a kormányfél-mellvéd a tenger alá merült és mikor a hajó erőszakos szökkenéssel visszaegyenesedett, a fedélzeten végighuzó viz a matrózok térdéig csapott és a tatbal kerek nyilásain forrásszerüen özönlött ki.
- Leemelni! - vezényelt Doane kapitány a kajütből. - Fel! Kiemelni! Sorban! Megkötözni!
A csónak kinn lebegett az óceán felett, mellvédje nekitámaszkodott a Mary Turner korlátjának.
- Huszonöt centiméter és mindig nő, - jelentette a kormányos, mikor megnézte a mérőkészülék mutatóját.
- Megyek a szerszámjaimért, - mondta Doane kapitány és indult a kabinjába.
Félig már lenn volt a véken, de megállt a Nishikanta kedvéért, hogy odavesse neki:
- És az egy kronométeremért.
A kormányos utánakiáltotta:
- Egy fél méter. És folyton nő!
Grimshaw indult a kapitány után és odaszólt Nishikantának:
- Jobb lesz, ha mi is megyünk pakkolni.
- Pincér, - szólt Nishikanta - menjen le és csomagolja össze az ágynemümet. A többit majd elintézem magam.
- Kedves Nishikanta ur, - felelt a pincér nyugodtan, bár még erősebbet akart mondani, - menjen a pokolba azzal a többivel együtt.
Aztán tisztelettudóan és megnyugtatóan a vén tengerészhez fordult:
- Tessék fogni a kutyát. A holmiját majd elintézem én. Van valami különösebb, amit meg akar menteni?
Jackson lent csatlakozott a négy emberhez, és mikor mind az öten sietve és rettegve javában szedték össze azokat a tárgyakat, amelyek értéket vagy kényelmet képviseltek, a Mary Turnert megint ütés érte. Az ütés váratlanul kapta őket idelenn. Mind vadul vágódtak balfelé. Nishikanta Simon kabinjából jajgató káromkodás jelezte, hogy a bordáit fájdalmasan nekivágta az ágya szélének. De ezt elnyomta a fedélzet rettentő recsegése és ropogása.
- Faforgács... egyéb nem marad belőle, - jelentette ki Doane kapitány a bekövetkező csendben, amint óvatosan mászott fel a lépcsőn a fedélzetre, mert a keblén ott dédelgette a kronométert.
A fontos jószágot egy matróz őrizetére bizta, aztán visszament. A szekrényét hozta fel, a pincér segitett neki. Viszonzásul ő segitett a pincérnek felhozni a vén tengerész szekrényét. Aztán, óvatos matrózi segitséggel ő meg Daughtry a kabinsor padlóján át leereszkedtek az éléstárba és elkezdték feltörni és feladogatni a dolgok egész sorát: lazacos dobozokat, huskonzervet, lekvárt, kétszersültet, vajat, kondenzált tejet és minden egyéb fajtáját a préselt, száritott, kivonatolt táplálóanyagoknak, amik a modern időkben a tengerre kerülnek, hogy táplálják az embert.
Daughtry és a kapitány legutolsóknak jöttek fel a kabinsorból és mind a ketten felnéztek egy pillanatra az égre csonkán rajzolódó törött szálfatövekre, amelyek pár perccel azelőtt még árbocok voltak. Másik pillanatot a fedélzetre zuhant törött árbocoknak szenteltek; az egyik fennakadt a vitorla nagy vásznán és a vászon csapkodásával együtt törötten ingott ide-oda, a másik pedig a fedélközhöz levezető lépcsőfő rommá törött halmazán feküdt keresztben.
Az anyacet, az erőszak és pusztitás szavaival fejezvén ki gyászát, ment visszafelé, hogy az uj nekifutáshoz szükséges távolságra érjen. A Mary Turner fedélzetén pedig minden ember a viz felett lebegő, leeresztésre készen álló jobboldali mentőcsónakhoz gyülekezett. Konzervdobozokból, kis vizeshordókból és cókmókból tekintélyes halom állott felrakva a korlát mentén. Elég volt egy pillantást vetni erre a halomra és a sok emberre: a csónak veszedelmesen kicsi volt mindezeknek a befogadására.
- A tengerészek mindenesetre velünk kell hogy jöjjenek, - mondta Nishikanta Simon - azok tudnak evezni.
- De kell-e magának velünk jönni? - kérdezte sötéten Grimshaw - maga a nagy testével tulsok helyet foglal el. Aztán meg maga egy bestia.
- Azt hiszem, kell! - felelte a zálogos, feltépte az ingét, ugy hogy négy gombot leszakitott róla hevességében és látni engedte a negyvennégyes Colt-forgópisztolyt, amely a bal hóna alatt tokjával együtt a meztelen bőrére volt szíjazva, az agya pedig a jobb keze minden gyors mozdulatának éppen kézügybe esett.
- Azt hiszem, kell! De éppen ezért lekapcsolhatjuk a nem kivánatos elemeket.
- Legyen ugy, ahogy akarja, - ment bele kényszeredetten a farmer, de nagy kezei önkénytelenül görcsbe szorultak, mintha egy torkot fojtogatna - annyit tudok, hogy mikor majd szükre fogjuk az élelmi-adagokat, magát elég kivánatosnak fogjuk találni. Tudniillik ha majd megesszük. De hát szóval kit tart most nemkivánatosnak? A négert? Annak persze nincs fegyvere.
De gunyolódásait félbeszakitotta a cet legujabb támadása. Hatalmas csapás volt ez a hajó farára, amely leszakitotta a kormánylapátot és elpusztitotta a kormányszerkezetet.
- Mennyi a viz? - kérdezte Doane kapitány a kormányostól.
- Egy méter, kérem, - felelt a kormányos - éppen most mértem. Tanácsosnak tartanám, kérem, kezdeni a dolgot a csónakkal. Rögtön, mikor a cethal megint nekünkszalad, leereszteni gyorsan, bedobálni a még hátralevő holmit, magunknak is beleugrani, aztán igyekezni tovább.
Doane kapitány bólintott.
- Kemény munka lesz, - mondta - álljon készen minden ember! Pincér, maga fog legelőször beugrani a csónakba, aztán a kronométert rögtön odaadom magának.
Nishikanta harciasan lépett neki óriási testével a kapitánynak, felnyitotta az ingét és látni engedte a fegyvert.
- Tulsokan vagyunk ehhez a csónakhoz, - mondta - és a pincér azok közé tartozik, akik itt maradnak. Punktum. Ezt jegyezze meg magának. A pincér itt marad.
Doane kapitány hüvösen rápillantott a nagy revolverre. Az agyában felvillant sanfranciscói bérházának a képe. Vállat vont.
- A csónak ezzel a sok mindennel tul volna terhelve, az igaz. Menjen maga előre, ha olyan nagyon akar. De kettőt jegyezzen meg magának. Először: itt én vezetem a hajózást. Másodszor: ha valaha viszont akarja látni a zálogházait, akkor vigyázzon rá, hogy nagyon szépen beszéljen velem. Pincér!
Daughtry odalépett.
- Itt nincs elég hely magának... meg még egy vagy két embernek, akárhogy sajnálom.
- Hála istennek, - mondta Daughtry - éppen attól féltem, hogy engem is visznek. Kvék! Te megfog ágynemü enyém és beletesz másik csónak, bele másik oldal hajó.
Mialatt Kvék végrehajtotta a parancsot, a kormányos utólszor is megmérte a vizet és jelentette, hogy a viz egy méter tiz centi magas. A matrózok a könnyebb rakományt már behajigálták a mentőcsónakba.
Egyik matróz azután Kvékhez csatlakozott és segitett neki. Hosszu, cingár skandináv fiu volt ez, lógó vállu, majdnem kétméteres, karcsu, mint a léc, a szeme a legvilágosabb sápadt-kék, haja, arcszine ezzel összehangzó.
- Hé, János, - kiáltott rá a kormányos - itt a maga csónakja. Maga itt dolgozik!
A hosszu legény mosolygott zavarában és mentegetődzve felelt:
- Köszönöm, én a szakáccsal szeretnék menni.
- Helyes, hagyja csak, - intézkedett Nishikanta - menjenek csak, mennél többen, annál könnyebb nekünk. Akar még valamit?
- Ugy van, - nézett Daughtry Dag elszántan a szeme közé - ugy gondolom, hogy ami sör megmaradt, az az én csónakomra jön... hacsak ön nem emel kifogásokat.
- Hallja, én rögtön... - orditott Nishikanta tajtékzó haragjában.
- Mit rögtön? Nem rögtön, de soha nem merne maga velem kikezdeni, maga uzsorás! Maga becsapta őket, de én rájöttem a turpisságára! Nem merne maga a világ minden kincséért sem annyira bosszantani, hogy most rögtön elmondjam! János! Vigye csak át ezt a másfél láda sört és ezt az élelmet az én csónakomba. És most, Nishikanta, kezdjük, ha van mersze hozzá!
Nishikanta Simon nem mert kiállni a pincérrel. Nem tudta, mit csináljon. De zavarából kimentette a kiáltás:
- Leereszteni! Hamar! Gyerünk!
Mindenki hamar kapaszkodni próbált és kapaszkodott is, mig a cet eltört egypár ujabb bordát és a Mary Turner nehézkesen billent oldalra és vissza.
Doane kapitány parancsát gyorsan teljesitették. A matrózok gyorsan eresztették le a kormányfél csónakját. A csónak a hajó mellett belecsapott a vizbe. A cókmókok és élelmiszerdobozok zápor gyanánt kezdtek hullani beléje.
- Talán nyujtsa a kezét, kapitány ur, látom, hogy siet már, - mondta Daughtry, átvette Doane kapitánytól a kronométert és ott állt, várva, hogy leadja neki, mihelyt a kapitány benn van a csónakban.
- Jöjjön, Greenleaf! - kiáltott fel Grimshaw a vén tengerésznek.
- Nem, nem, nagyon szépen köszönöm a kedvességét, de azt hiszem, több hely lesz a másik csónakban.
- A szakácsra szükségünk van! - kiáltotta Nishikanta a hátsó kötélzet irányából. - Sárga majom, egy-kettő beugrani!
A kis ráncos vén A-Maj ellenkezett. Láthatatlan gondolatokba merült, ámbár senki sem ismerte igazi gondolatait, mikor ránézett a kövér zálogos revolverére, ránézett Daughtry és Kvék leprájára, mérlegelte magában a két eshetőséget és a két csónak különböző terheltségét is mérlegre tette.
- A másikkal megyek, - mondta végre és nekiindult, hogy poggyászát átcipelje a fedélzet másik oldalára.
- Gyerünk! - rendelkezett Doane kapitány.
A nagy ujfundlandi kölyökkutya, Ráadás, aki játszott és futkosott az egész izgalom folyamán, a Mary Turner emberi lényei közül ennyit látván egyszerre lent a csónakban, átugrott a korláton, amely mélyen lesüllyedt már a vizig és egy halmaz málhára és konzervdobozra esett.
A csónak megingott és Nishikanta, kezében a revolverrel, elkiáltotta magát:
- Vissza vele! Feldobni a hajóra.
A matrózok szót fogadtak és a megszeppent Ráadás, miután rövid utat röpült a levegőben, azon vette észre magát, hogy a hátával a Mary Turner fedélzetére esett. De az egészet azért nem tekintette egyébnek, mint goromba tréfának és már előre elragadtatva azoktól a játékos gyönyörüségektől, amelyek most várnak rá, elkezdett magánkivül hemperegni és kaparászni, mint a hátára esett bogár. A jópajtásság csábitó vakkantásával fordult Mihály felé, aki most szabadon állt a fedélzeten, de mord és elutasitó morgást kapott feleletül.
- Ugy látom, ezt is hozzávesszük a gyüjteményünkhöz, ugy-e, kérem? - szólt Daughtry, aki megállt egy pillanatig, hogy megnyugtatásul megveregesse a kölyökkutya fejét és viszonzásul kedveskedő kézcsókot kapott a kölyökkutya boldog nyelvétől.
Az elsőrendü steward nem boldogulhat, ha nincs meg benne az átlagon jóval felüli szerénység és ügyesség. Daughtry Dag elsőrendü steward volt. A vén tengerészt elhelyezte egy védett sarokban, Jánost odaállitotta, hogy oldozza le a másik csónakot és akassza rá a csigákra, aztán elküldte Kvéket, hogy a készlet szükös maradványából töltsön meg vizzel néhány átalagot, aztán elküldte A-Majt, hogy az élelmiszereket, amik a konyhában vannak, hozza ki.
A jobboldali csónak, amely roskadozott az emberektől és élelemtől és amelyet rohanva hajtottak el az evezők a veszedelmes középponttól, a Mary Turnertől, alig ért száz méternyire, mikor a cethal, elhibázva a hajó elleni lökését, roppant sietséggel éles szögben visszafordult, és a futásától habzó vizen hajszál híján nekiment a csónaknak. Olyan közel ment el a csónak mellett, hogy a cet felőli oldalon ülő evezősök behuzták a lapátokat. A hullámverés, amit okozott, felbillentette a megterhelt csónakot, ugy hogy mellvédje a viz alá került és mire visszabillent, nagy tömeg viz maradt a csónakban. Nishikanta a csónak hátulján állt revolverrel a kezében azon a jó helyen, amit kiválasztott magának. A billenéstől most ő is megingott és az egyensúlyozás görcsös, ösztönös kapálódzásában eleresztette a revolvert. A revolver beleesett a tengerbe.
- Hahaha! - kacagott le a hajóról Daughtry. - Mi van most, Nishikanta? Most aztán mehet rákászni! Hé ti többiek! Most már a kezetekben van! Könnyü zsákmány lesz, az bizonyos! Ha arra kerül a sor, hogy megegyétek egymást, először őt egyétek meg! Olyan fösvény, mint a görény, olyan ize is lesz, mint a görényhusnak. De sok tisztességes ember evett már végszükségében görényhust. Mindenesetre jobb lesz, ha előbb egész éjszaka sósvizben pácoljátok.
Grimshaw, akinek a csónak hátulján nem a legjobb ülés jutott, Daughtryval együtt azonnal átlátta a helyzetet. Hirtelen felpattant és visszakézzel megragadván a zálogos nyakát hátul, nem nagyon gyengéden félig a levegőbe pöndörtette és arccal előre oduzuhantotta a csónak fenekére.
- Hahaha! - hangzott Daughtry kacagása az óceán száz méterjén át.
Aztán Grimshaw szép nyugodtan lefoglalta a jó ülést sajátmagának.
- Nem akar velünk jönni? - kiáltott át Daughtrynak.
- Nem, kérem, köszönöm. Mi nagyon sokan vagyunk és a másik csónakban jobban megleszünk.
Néhányan meregették ki a vizet a csónakból, mások nekifeküdtek az evezőknek és a csónak őrülten sietett tovább. Daughtry pedig levitte A-Majt a raktárba a kabinsorok alá. Ott tovább törte fel a ládákat és adogatta fel az élelmiszereket.
Lenn volt még, mikor az anyacet a középen innen érintette a szkúnert, nagyot csapott hatalmas farkával és egyszerüen elsöpörte azon a részen a korlátot, meg a fedélzet egyéb részeit. Az óriási hullámzó viz következő ingásától a középárboc eldőlt.
- Ez aztán cethal, szavamra, - mondta Daughtry A-Majnak, mikor felbukkantak a lejáró lépcsőjén és meglátták a legfrissebb rombolást.
A-Majnak megint a konyhában akadt tennivalója, mikor Daughtry, Kvék és János nekifeküdtek a csigaköteleknek meg a csónaknak és kiemelték a csónakot a csigákra a viz fölé.
- Megvárjuk a következő lökést, akkor leeresztjük, mindent beledobálunk és elhordjuk az irhánkat, - mondta a pincér a vén tengerésznek, - van idő bőven. Mihelyt a hajó eléri a viz szinét, nem fog gyorsabban süllyedni, mint most.
Mikor ezt mondta, az óceán már majdnem a fedélzetig ért és a hajó nehezen, lustán ingott a nagy vizen.
De Daughtrynak hirtelen eszébe jutott valami. Az egyre növekvő távolságon át odakiáltott Doane kapitánynak:
- Hahó! Mi a Marquesas-csoport iránya? Jól megyünk? És milyen messze van?
- Észak-északkelet egy negyed igazitással keletre, - hangzott távolról az alig hallható válasz, - Nutta Hivába fogunk érni! Körülbelül kétszáz mérföld! Manipuláljon a délkeleti passzátszéllel, teljes vászonnal, ugy majd boldogul!
- Köszönöm szépen, - kiáltotta vissza a pincér, leszaggatta az iránytűszerkezetet és visszaszaladt vele a csónakhoz.
Mivel a cethal még mindig nem intézett a hajó ellen uj támadást, már-már azt hitték, hogy elmult az egész. És mialatt ott vártak és figyelték a cet uszását egy kilométernyire tőlük, a Mary Turner állandóan süllyedt.
- Szinte meg lehetne kockáztatni, - mondta Daughtry Jánosnak, mikor a társalgásba uj hang vegyült.
- Cocky! Cocky! - hangzott panaszosan a fedélközi lejáró felől.
Majd ingerülten és haragosan ez következett:
- Egye meg a fene! Egye meg a fene! Egye meg a fene!
- Ja igaz! - gondolta magában Daughtry. Átvergődött a fedélzeten, nagy üggyel-bajjal átmászott a lezuhant árboc és a sok árbockötél tömkelegén, amely elzárta az utat, végül a kis fehér életkét megtalálta egy ágy szélén, amint borzolta a tollát, felemelte és tátogatta rózsaszinü csőrét és becsületes emberi szavakkal átkozta a tengeri világ, a hajók és az emberek balsorsát.
A kakadu ráugrott Daughtry kinálkozó mutatóujjára, egy-kettőre feljebbment az inge ujjára, onnan a vállára, mignem a karmai belemélyedtek az ing vékony vásznába, sőt szinte az ember testébe is. Itt oda támasztotta a fejét a pincér fülének és hálásan, megkönnyebbülve és a maga személyazonosságát bizonygatva mondta:
- Cocky! Cocky!
- Te csirkefogó! - mondta kedveskedve Daughtry.
- Nagyon helyes! - válaszolta Cocky a Daughtryéhoz annyira hasonló hangon, hogy a pincér megijedt.
- Te csirkefogó! - ismételte Daughtry, odasimitva arcát és fülét a kakadu tollas fejéhez. - És még vannak emberek, akik azt hiszik, hogy csak az emberek számitanak a világon.
A cethal még mindig késlekedett. A fedélzeten az óceán már a lábukat nyaldosta. Daughtry tehát ugy rendelkezett, hogy a csónakot le kell ereszteni. A-Maj sóváran és mohó sietséggel ugrott a csónak orrába. Daughtry helytelenül gondolta magában, hogy a kis kinai ember azért siet, mert fél a süllyedő hajón maradni. Az igazság az, hogy A-Maj a csónakon a Kvéktől és a pincértől legtávolabb eső helyet kereste.
Ellökték magukat, az élelmiszerek és ágynemük halmazait elrugdosták az evezőpadok utjából és kiki elfoglalta a helyét. A-Maj fogta az evezőt a csónak orrán, aztán következtek János és Kvék, aztán Daughtry, akinek a vállán állandóan ott ült Cocky. Hátul az ágynemü tetejéről Mihály bámult némán a Mary Turnerre, közben rendreutasitóan mordult rá Ráadásra, aki ostobaságában mindenáron játszani akart. A vén tengerész odaállt a kormányevezőhöz és mikor minden kész volt, kiadta a vezényszót az evezők bemártásához.
Mihály felmordulása és szőrborzolása tette őket figyelmessé, hogy a cethal nemcsak közeledik, hanem már ott is van. De most nem ment neki a szkúnernak. Inkább lassan keringett körülötte, mintha fürkészné az ellenséget.
- Azt hiszem, fáj a feje ettől a sok nekicsapástól, és most kezdi érezni, - mondta tréfásan Daughtry, inkább csak azért, hogy bátorságot öntsön a társaiba.
Alig tettek tiz evezőcsapást, mikor János felkiáltott. Mind követték a tekintetét: a szkúner előfedélzetének legkiállóbb pontján a macska cikázott ide-oda, mert egy nagy patkányt üldözött. Más patkányokat is lehetett látni. Ezeket nyilván az emelkedő viz szoritotta ki a fészkükből.
- Végre is - mondta Daughtry rábeszélő hangon - nem hagyhatjuk itt ezt a macskát.
- Persze hogy nem, - felelte a vén tengerész, s teljes súlyával ránehezedett az evezőjére és visszaforditotta a csónakot.
A cethal, ahogy könnyedén keringett a hajó körül, kétszer is megingatta őket a hullámverésével. Végre bemárthatták az evezőt és megint indulhattak el a hajótól. A cethal, ugy látszik, nem vett róluk tudomást. A halál arról a nagy valamiről, a szkúnerről, csapott le a magzatára, ennélfogva gyászának haragos bosszuját a szkúneren töltötte ki.
Éppen mikor elindultak, a cet is megfordult és vágtatott végig az óceánon. Egy kilométernyi távolságban körben kanyarodott és vágtatott vissza.
- A szkúner már ugy megtelt vizzel, - mondta Daughtry - hogy a cethal maga is jól megcsapja magát, ha nekimegy. Szent isten, hagyják abba az evezést, nézzenek oda!
Ez volt a legsúlyosabb ütés, amit eddig a Mary Turner kapott. Éppen középen találta. Kötelek és korlátforgácsok repültek a levegőbe és a hajó ugy felbillent, hogy rézveretének fele kilátszott és nedvesen megcsillant a napon. Nehézkesen billent helyre. Utolsó szálfája részegen ingott a levegőben, de nem zuhant le.
A cet céltalan, gigantikus csapkodásokkal verdeste a vizet. És Daughtry, amint nézte, igy szólt:
- Valóságos döntő box-ütés volt. Mind a kettőjüket jól megcsaphatta.
- Szkúner egészen már van hamar vég, - jegyezte meg Kvék, mikor a Mary Turner korlátai eltüntek.
A hajó gyorsan elsüllyedt. Csak pár percig tartott, mikor utolsó árbocának csúcsa is a viz alá merült. A tenger szinén csak az uszkáló, csapkodó bálna maradt ott.
- Nincs mivel hencegni, - mondta Daughtry a Mary Turner halotti beszéde gyanánt - ezt nem fogja nekünk elhinni senki. Egy ilyen erős kis hajót elsüllyesztett egy nőstény cet! Nem, kérem, én egy szót se hittem Honoluluban annak a vén moszatoshátunak, mikor kijelentette, hogy csak ő menekült meg az Essex süllyedéséből. Most már nekem nem fog hinni senki.
- Szegény kis szkúner, szegény szép, okos kis szkúner, - bánkódott a vén tengerész - háromárbocos szkúnernek nem is volt még soha ilyen elegáns és kedves előárboca. És soha nem láttam még szkúnert, amelyik ilyen boszorkányos ügyesen dolgozott volna, ha jó szelet kapott a hátába.
Daughtry Dagnek sohasem volt otthona, sohasem házasodott meg. Most végigszemlélte azt a csónakrakományra való embert, akikhez a felelősség horgonya láncolta: Kvéket, a fekete pápua szörnyet, akit ő mentett ki honfitársai hasából; A-Majt, a vén kis hajószakácsot, akinek korát tiz évnyi különbséggel sem lehetett megmondani; a vén tengerészt, a nagyrabecsült, szeretett és tisztelt vén tengerészt; a nyurga Jánost, az óriásmarku, gyermeklelkületü fiatal skandináv legényt; Killenyt, a kutyák csodáját; Ráadást, a gyalázatosan ostoba és elhizott kölyökkutyát; Cockyt, a fehértollu kis életet, aki zsarnokoskodó, mint az acélpenge, de hizelgően megvesztegető, mint a bájos kisgyerek; és még a hajó macskáját is, a patkányok hajlékony, sárgásbarna gyilkosát, amely A-Maj lába alatt keresett menedéket. És a Marquesas-csoport a passzátszél teli vitorláival is kétszáz mérföldnyire volt innét, és a szél ugyan megállt, de olyan biztosan meg kellett indulnia megint, mint ahogy a nap reggel megindul az égen.
A pincér mélyet sóhajtott és szeszélyesen föltünt az öntudatában egy gyermekkori képeskönyvének az egyik ábrája: a vénasszony, aki egy cipőben lakik. Kezefejével megtörölte izzadó homlokát.
- Hát gyerekek, evezéssel nem igen jutunk el a Marquesas-csoportig. Szükségünk van jó, alapos szélre. De most az a fő, hogy legalább egy mérföld legyen köztünk és a megveszekedett öreg cethal között. Lehet, hogy visszajön, lehet, hogy nem. Mindenesetre kényelmetlenül érzem magam a közelében.
És mialatt ezt mondta, homályosan tudomásul vette, hogy van egy tompaérzésü kör a homlokán a szemöldökei között s a kör középpontja teljesen érzéketlen. Homályosan eszébe jutott valami efféle, mikor izzadó homlokát végigtörölte.

XVI. fejezet.
Két nappal később, mikor a Mariposa gőzös fujtatott a maga rendes utján Tahiti és San-Francisco között, az utasok abbahagyták a fedélzetén a korongvető játékot, a dohányzóban a kártyázást, a regényeket és a nyugvószékeket és a korlát mentén csoportokba verődve nézték a kész csónakot, amelyet a tengeren könnyü szél hajtott feléjük. Mikor János az A-Maj és Kvék segitségével bevonta a vitorlákat és kivette az árbocot, kacarászás és nevetés hangzott fel az utasok körében. A látvány ellenkezett mindama fogalmakkal, amiket hajótörött tengerészeknek a nyilt óceánon a mentőcsónakból való felszedéséről eddig alkottak maguknak.
A furcsa mentőcsónakot a Noé bárkájának lehetett nézni a felrakodott ágynemüivel, konzervdobozaival, sörösládáival, macskájával, két kutyájával, fehér kakadujával, a kinaival, a gyapjashaju feketével, a nyurga, hirtelenszőke óriással, az ősz Daughtry Daggel és a vén tengerésszel, aki pompásan odaillett a csónakba. Egy jókedvü, vakációzó épitészeti hivatalnok el is nevezte Noénak és igy is szólitotta meg:
- Adjon isten, öreg Noé. Ez aztán özönviz, mi? Nem találják az Ararát-hegyét?
- Fogtak halat? - kiabált le a korlát mögül egy másik ifjonc.
- Szent isten! Nézzék azt a sört! Jó angol sör! Hadd megyek le egy ládáért!
Soha még a tengeren nem szedtek fel ilyen vidáman ilyen népszerü hajótörötteket. A fiatalság ragaszkodott hozzá, hogy igenis, maga az öreg Noé került a hajóra az elveszett fajok maradványaival. Az idősebb hölgyutasoknak hajmeresztő történeteket adtak elő arról, hogy vulkáni és földrengési alapon egy teljes tropikus sziget süllyedt el.
- Én pincér vagyok, - mondta Daughtry a Mariposa kapitányának - és nagyon boldog és hálás volnék, ha együtt tanyázhatnék itt a pincérekkel. Ez a hosszu János itt matróz és nagyon jól ellesz az előfedélzeten. A csink ember hajószakács, a néger az enyém. De Greenleaf ur, az kérem uriember és a legjobb utaskabin és a legszebb díszterem sem elég jó neki.
Mikor pedig elterjedt a hire, hogy ezek a Mary Turner nevü háromárbocos szkúner hátramaradottai közül valók, amelyet egy cethal apró darabokra forgácsolt és elsüllyesztett, az öreg hölgyek ezt éppen ugy nem hitték el, mint az elsüllyedt sziget meséjét. Egyikük meg is kérdezte:
- Mondja, Hayward kapitány, el tudná süllyeszteni a Mariposát egy cethal?
- Eddig még nem történt meg vele.
- Na ugy-e mondtam. A hajók nem szoktak csak ugy cethalaktól elsüllyesztődni, nem igaz?
- Persze, hogy nem. De annyi bizonyos, hogy mind az öt ember a legkomolyabban állitja.
- A tengerészek hires hazugok, ugy-e? - vonta le a nyilvánvaló következtetést az öreg hölgy a tapogatódzó kérdés formájában.
- A legutolsó hazugok a világon, kérem. Tetszik tudni, negyven éve járom a tengert, és most már eskü alatt sem hiszek saját magamnak sem.
Kilenc nap mulva a Mariposa áthaladt az Aranykapun és horgonyt vetett San-Franciscóban. A helyi lapokban az elemi iskolából most jött zöld riporterek megszokott buta, viccelődő hangján megirt másfélhasábos cikkek egy futó pillanatra megcsiklandozták San-Francisco fantáziáját annak történetével, hogy a Mariposa gőzös felszedett valami tengeri csavargókat, akiknek fantasztikus dajkameséjét maguk a riporterek sem hitték el. A buta riporteri légbőlkapottság rendesen igy szokta a szokatlan igazságot hazugságnak bélyegezni. A zöld riporterek, helyi ujságok és bérkaszárnya-lakók mentalitása ez, akik a moziban kapják lelki szenzációikat és fogalmuk sincs az igazi világról és annak minden messzeségéről. Az átlagos bérkaszárnyai olvasó igy szólt:
- Cethal süllyesztette el? Marhaság, punktum. Tisztára képtelen marhaság. Hanem az »Eleanor kalandjai«-ban, ami egy nagyszerü film, ott láttam ám valamit, hallgasson ide...
Daughtry és csapata tehát hősi hirnév és dicsőség nélkül szállt partra Friscóban, dicséretüket senki sem énekelte, mert már második nap reggelre a riporterek a legkülönbözőbb dolgozatokat szerkesztették arról a támadásról, amelyet egy rendkivüli nagyságu tengeri meduza intézett egy olasz rákász ellen. A nagy János rögtön eltünt a látóhatárról egy matróz-vendéglőbe, egy hét mulva belépett a Tengerész-Egyesületbe és beállott egy gőz-szkúnerre, amely vörösfenyő-rakományt vitt az oregoni Bandonbe. A-Maj nem jutott messzebb a szárazföldön, mint a Szövetséges Bevándorlási Bizottság feltartóztató telepe, onnan aztán a legközelebbi Csendes-óceáni postagőzössel Kinába toloncolták. A Mary Turner macskája tanyát kapott a Mariposa első fedélzetén és a Mariposán hajókázott visszafelé a tahitii járaton. Ráadást egy kormányos-matróz vitte partra magával és otthon hagyta családja kebelében.
És Daughtry Dag is partraszállott, csekély megmaradt holmijával, hogy két olcsó szobát béreljen magának és megmaradt gondozottjainak, vagyis Stough Greenleaf Károlynak, Kvéknek, Mihálynak, nemkülönben Cockynak. De nem sokáig engedte, hogy a vén tengerész vele lakjék.
- Ez nem helyes dolog igy, kérem. Nekünk tőkére van szükségünk. Fel kell keltenünk a tőke érdeklődését és az érdeklődés felkeltése az ön dolga. A teendő tehát az, hogy még ma tessék venni két bőröndöt, tessék beleülni egy kocsiba és odahajtani a Bronx-szálló főbejáratához, mint valami jó gazdag pasas. A Bronx igazán nagyon finom szálló, de meg lehet jutányosan, okosan csinálni. Jó kis udvari szobát venni, az európai részben persze, és lehet ügyes beosztással kinn is étkezni.
- Csakhogy nincsen ám pénzem, pincér, - ellenkezett a vén tengerész.
- Nem baj, kérem, majd én kisegitem, amennyire birom.
- Csakhogy, drágám, maga jól tudja, milyen vén csirkefogó vagyok. Magát nem vághatom meg, mint a többieket. Maga... elvégre... maga barátom nekem, nem gondolja?
- De bizony gondolom és nagyon köszönöm, hogy ezt tetszik mondani. Hiszen ezért vagyok önnel. És ha majd megint megnyergel egy kincsvadászó társaságot és a hajó felkészült, majd elvisz engem is pincérnek Kvékkel, Killenyvel és a családunk többi részével együtt. Vegyük ugy, hogy adoptálni tetszett engem, most már én az ön felnőtt fia vagyok, ennélfogva rám kell hogy hallgasson. A Bronx önnek való hotel, jól hangzik a neve, nem? Ez bizonyos légkört ad. Az emberek félig fognak csak önre hallgatni és sokkal inkább a hotelre. Azt mondom én, kérem, hogy ha ön majd kényelmesen hátradől a bőrkarszékben, a szájában szivarvéggel, az asztalon huszcentes itallal, hát ez lehetővé teszi a kincset. El kell nekik hinni. És ha most velem tetszik jönni, mindjárt mehetünk és megvehetjük a bőröndöket.
A vén tengerész derekasan odahajtatott a bérkocsival a Bronxhoz, öreges betükkel beirta a Stough Greenleaf Károlyt és ismét elkezdte azt a tevékenységet, amely már évek óta megmentette a szegényháztól. Daughtry nem kevésbé derekasan vette a nyakába a várost, hogy munkát keressen. Erre nagy szükség volt, mert fedezni kellett drága fényüzéseit. Kvékből, Mihályból és Cockyból álló családjának élelem és lakás kellett. Még ennél is többe került a vén tengerésznek az előkelő szállóban való fenntartása. Ehez járult még napi tiz üvegre rugó szomjusága.
A város azonban a gazdasági pangás idejét élte. A munkátlanok problémája a szokottnál is jobban nyomta San-Francisco polgárait. Ami a gőzhajókat és vitorlásokat illette, minden hajópincéri állásra három pályázó esett. Daughtry semmi állandó jövedelemhez nem tudott jutni, alkalmi kereseteiből pedig nem futotta a mindenféle napi kiadásokra. Még kisegitő városi utcaseprő is volt három napig, de aztán át kellett adni a helyét a pártatlan közigazgatási rend szerint a következő munkátlannak, akiben ez a három nap tartotta valamivel tovább a lelket.
Daughtry Kvékkel is dolgoztatott volna, csakhogy Kvék nem tudott dolgozni. A fekete soha életében nem járt városban, Sydneyt is csak a gőzös fedélzetéről látta. A világból mindössze gőzhajókat, isten háta mögötti tropikus szigeteket ismert, s ezek között Melanéziában a maga Vilmos Király-szigetét. Igy aztán otthon maradt a két szobájában, főzött és takaritott a gazdájára és gondját viselte Mihálynak és Cockynak. Mihály számára, aki a hajók, korallszigetek és ültetvények szabad futkosásához volt szokva, mindez a börtönt jelentette.
De esténként Mihály kisétált Pincérrel. Olykor, pár lépésnyi távolságban Kvék is követte őket. A tolongó gyalogjárón az ember-istenek sokasága igen kellemetlenül érintette Mihályt. Az ember-istenek értéke általában erősen alább is szállt előtte. De hűségének és imádatának saját tárgyát, Pincért, még többre értékelte. Ennyi sok isten között megfélemlitettnek érezte magát, és Pincér ábrahámi kebele még inkább az egyetlen biztos révvé vált, ahol gorombaság és veszedelem nem zavarta soha.
A huszadik század városi életének modern figyelmeztetője ez: vigyázz a lábadra! Mihály hamar megtanulta ezt: meg tudta óvni a maga lábát az emberek bőrcipős lábainak megszámlálhatatlan ezrei között, amelyek folyton csak siettek és sohasem figyeltek az alacsony, négylábu ír terrier létezésére és a járáshoz való jogára.
A pincérrel való esti kirándulások örökösen kocsmáról-kocsmára vezettek, ahol hosszu bárok mentén a fürészporos padlón álldogálva, vagy asztaloknál üldögélve, emberek ittak és diskuráltak. Mégpedig sokat. Pincér is sokat ivott és sokat beszélt, mig napi tiz üveges adagját bekebelezvén, hazafelé nem indult nyugovóra. Sok ismeretséget kötött Pincér, és vele Mihály is. Facér tengerészek és kikötött matrózok voltak ezek többnyire, ámbár akadt közöttük sok kikötő-munkás és efféle is.
Ez ismerősök egyike, egy folyami szkúnerkapitány, aki a kikötő és a Szent-Joákim, meg Sacramento folyók között járt fel s alá, megigérte Daughtrynak, hogy szerződteti szakácsnak és matróznak a Howard szkúnerre. A fedélrakományt is beleértve, tizennyolc tonnát szállitott, és Jorgensen kapitány, a szakács és a két másik matróz, a legdemokratább beosztással ugy rakodtak be és rakodtak ki a nap bármely órájában, ugy vezették a hajót az éj és nap minden szakában és minden vizállásánál, hogy egy ember kormányzott, a többi három pedig aludt és erőt gyüjtött. Tartottak munkaidőt, külön inspekciót, sőt túlidőt is, de az élelem elsőrangu volt és a fizetések nagysága havi negyvenöt és hatvan dollár között mozgott.
- Egészen nyugodt lehet, - mondogatta Jorgensen kapitány - ezt a szakácsot, ezt a Hansont, rövidesen megpofozom és kirugom. Akkor aztán maga beléphet. Meg a kutyus is.
Ilyenkor derék, kérges, munkás kezét gyengéden rátette a Mihály fejére.
- Finom kutyus ez. Kell ez a hajón, mikor minden legény alszik a dokkok mentén, vagy a horgony-őrségen.
- Rugja ki Hansont most, - sürgette Daughtry Dag.
De Jorgensen kapitány lassan ingatta lassu észjárásu fejét.
- Előbb megpofozom.
- Hát akkor pofozza meg most és rugja ki. Éppen ott van a bár-asztal sarkánál.
- Nem. Előbb okot kell hogy adjon rá. Okom volna bőven, de nekem olyan ok kell, amit mindenki lát. Azt akarom, hogy muszáj legyen kirugni és mindenki azt mondja, hogy éljen, éljen, Jorgensen kapitány, nagyon jól tette. Akkor aztán megkapja az állást, Daughtry.
Ha Jorgensen kapitány nem huzta-halasztotta volna ezt a kilátásba helyezett kirugást, és ha Hanson nem késlekedett volna elegendő okot adni a kirugásra, akkor Mihály elkisérte volna Pincért a Howard szkúnerre, és Mihály következendő tapasztalatai teljességgel mások lettek volna, mint amelyek a sors könyvében elvégeztettek felőle. De elvégeztettek, olyan véletlenek, s a véletleneknek olyan összejátszása utján, amelyek nem állottak Mihály hatalmában és amelyekkel éppen ugy nem volt tisztában, mint maga Pincér. Ebben az időben a Mihályra várakozó szinpadi pályát és borzasztó szenvedést a legvadabb jövendölés vagy sejtelem sem tudhatta még előre. Daughtry Dag és vele együtt Kvék jövendő sorsának megjóslását pedig a legbolondabb álomlátás sem közelithette volna meg.

XVII. fejezet.
Egy este Daughtry Dag ott ült a Cölöpverő Otthonának nevezett kocsma egyik asztalánál. A helyzete nem volt rózsásnak mondható. Munkát kapni nehezebb volt, mint valaha, és a megtakaritott pénze a végét járta. Még ez este kevéssel előbb telefonon tanácskozott volt a vén tengerésszel, aki mindössze annyiról tudott beszámolni, hogy éppen ma rettentő nehezen végre bele tudott haraptatni a horogba egy nyugalomba vonult kuruzsló orvost.
- Hadd csapom be a gyürüimet, - sürgette telefonon a vén tengerész, immár nem első izben.
- Nem kérem, - felelte Daughtry Dag - a gyürükre szükség van az üzletnél. A gyürük képezik a forgótőkét. Bizonyos légkört adnak. Ez az, amit ugy hivnak, hogy biztos modor. Valamit majd kitalálok ma este és holnap reggel majd beszélünk. Csak tessék fenntartani azokat a gyürüket és mikor azzal a doktorral beszél, csakugy véletlenül mutogassa. Hagyja, hogy ő közeledjék. Ez az egyetlen módja a dolognak. Az a fő, hogy jó uton van, a többi mindegy, a többit egye meg a fene. Csak fel a fejjel, kérem. Daughtry Dag még sohasem bukott meg.
Azonban most, hogy ott üldögélt a Cölöpverő Otthonában, ugy látszott, hogy bukása még sincsen nagyon messze. A zsebében pontosan csak a jövőheti lakbér csörgött, amire már három nappal ezelőtt előpénzt kellett volna adni és a szigoru arcu háziasszony már három napja lármásan követelte is. A két szobában annyi eleség volt, amennyivel szükösen még egy napot át lehetett evickélni. A vén tengerész szerény hotelszámláját már két hete nem fizették, ami, lévén a hotel elsőrangu, a jelen körülmények között súlyos összegre rugott. A vén tengerésznek pedig alig egypár dollár volt a zsebében, amivel a gazdagot adhatta a nyugalomba vonult, kincsvadászatra vágyó doktor előtt.
De mindezeknél is katasztrofálisabb volt az a tény, hogy Daughtry Dag napi adagjából öt üveg sör hiányzott, a lakásbérhez pedig nem mert nyulni, mert őt és családját csak ez mentette meg a hajléktalanságtól. Ezért ült a sörösasztalnál Jorgensen kapitánnyal, aki éppen most tért vissza a Petaluma-sikságról egy szkúner-rakomány szénával. Már kétszer rendelt sört a kapitány, de több szomjuságot már nem mutatott. Sőt több órai munkájától fáradtan ásitozott már, el-elbóbiskolt és az óráját nézegette. És Daughtrynak öt üveg söre hiányzott! Hanson különben még mindig nem kapta meg a fölmondást, a szkúner szakácsi állása tehát még mindig a jövő homályos távolában lebegett.
Kétségbeesésében Daughtry kiizzadt egy ötletet, amivel még egy kis csapossört szerezhetett. A csapossört nem szerette, de hát ez olcsóbb volt, mint az ászoksör.
- Nézzen ide, kapitány, - mondotta - nem is sejti, milyen kitünő kutya Killeny. Ugy tud számolni, akárcsak maga, vagy én.
- Hohó, - kiáltott Jorgensen kapitány - láttam én ilyesmit a cirkuszokban. Az csupa trükk. Kutyák és lovak nem tudnak számolni.
- Ez a kutya tud, - folytatta nyugodtan Daughtry - nem lehet becsapni. Akár mindjárt ajánlok egy fogadást. Rendelek két sört, hangosan, hogy ő hallja és megjegyezze, aztán sugva azt mondom a pincérnek, hogy hozzon csak egyet. Ha jön az egy sör, Killeny lármát fog csapni a pincérrel.
- Mennyibe akar fogadni?
A pincér megtapintott a zsebében egy tizcentes pénzdarabot. Ha Killeny cserbenhagyja, hozzá kell nyulni a lakbérhez. De Killeny nem hagyhatja cserben és nem fogja cserbenhagyni. És kis gondolkozás után kimondta:
- Fogadjunk a két sör árába!
A pincért odahivták és mikor megkapta a titkos instrukciót, Mihályt eléhítták a sarokból, ahol Kvék lábánál feküdt. Mikor Pincér odatett neki egy széket az asztalhoz és odaültette, Mihály fülelni kezdett. Pincér várt tőle valamit, mutogatni akarta őt. És nem azért volt buzgó, mert mutogatni akarták, hanem Pincér iránt való imádatából. Mihály elméjének egyszerü működésében a szeretet és a szolgálat egyet jelentett. Mint ahogy Pincér kedvéért akár a tüzbe is beleugrott volna, most szolgálatára igyekezett lenni Pincérnek, ahogy csak Pincér kivánja. A szeretet nála ezt jelentette. Ez volt minden, amit a szeretet jelentett nála: szolgálatot tenni.
- Pincér, - szólt Daughtry, és mikor a pincér közvetlen melléjük lépett, folytatta - két sört. Értetted, Killeny? Két sört!
Mihály fészkelődött a széken, egyik lábát izgatottan az asztalra tette és a nyelvét izgatottan odaöltötte Pincér közel hajló arcához.
- Emlékezni fog rá, - mondta Daughtry a folyami kapitánynak.
- De ha beszélünk, akkor nem, - felelte a kapitány - és most elbolonditjuk a kutyust. Én majd azt mondom, hogy az állás a magáé, ha Hansont kirugom. Maga erre azt mondja, hogy hát akkor csak rugjam ki mindjárt Hansont. Erre én azt mondom, hogy Hansonnak először okot kell rá adni, hogy kirugjam. Ezen aztán ugy fogunk vitatkozni, mint két bolond, tele szájjal, nagy hangosan. Kész van?
Daughtry bólintott és most hangos szóváltás következett, amely hol egyik, hol másik beszélőre vonta Mihály odaadó figyelmét.
- Nyertem, - jelentette ki Jorgensen kapitány, mikor látta a pincért az egyetlen korsó sörrel közeledni, - a kutyus elfelejtette, ha ugyan egyáltalában megjegyezte. Azt hiszi, hogy veszekszünk. Az agyából el van söpörve az egy sörnek, meg a két sörnek a nyoma, mint ahogy a parton a hullám elsöpri a homokba irt betüket.
- Én pedig fogadok, hogy csaphat maga akármilyen lármát, - vitatkozott Daughtry a saját fogyatkozó hite ellen - ő nem felejti el a számokat. És én nem fogom elveszteni a fogadást. Figyelje csak.
A nagy korsó sör odakerült a kapitány elé, aki gyorsan megfogta és lefoglalta. És Mihály feszülten, mint a kifeszitett hur, tudatában annak, hogy valamit most várnak tőle, felállva, hogy szolgáljon, visszaemlékezett hajdani leckéire a Makambón. Pincér mozdulatlan arcán hiába keresett utbaigazitást. Körülnézett tehát és nem két korsót látott, hanem egyet. Olyan jól megtanulta az egy és kettő közötti különbséget, hogy rájött: két korsót rendeltek és csak egy van itt. Hogy hogyan jött rá, azt a legmélyebb lélekbúvár éppen ugy nem tudja megállapitani, mint azt, hogy micsoda voltaképpen a gondolat. Mihály hirtelen felugrott, mind a két első lábát az asztalra tette, a torka félig rekedt volt a haragtól, ugy ugatta a pincért.
Jorgensen kapitány az öklével rávágott az asztalra.
- Nyert! - üvöltötte. - Fizetem a sört. Pincér, hozzon még egyet!
Mihály Pincérre nézett helyeslésért. És Pincér keze, megsimogatván a fejét, meg is adta a választ. A kapitányt pedig roppantul érdekelni kezdte a dolog. A keze fejével letörölte bajuszáról a sörhabot.
- Próbáljuk még egyszer, - mondta. - Mondjuk, hogy az egyet, meg a kettőt ismeri. De hogy állunk a hárommal? Meg a néggyel?
- Ugyanugy, kapitány. Ötig tud számolni. Azt is tudja, hogy ami több mint öt, az több, mint öt, ámbár ötön felül a számok nevét már nem ismeri.
- Hé, Hanson! - orditott Jorgensen kapitány a kocsma szobáján át a Howard szakácsa felé. - Hé, maga tökfejü! Jöjjön ide, igyék egyet.
Hanson odajött és széket huzott az asztalhoz.
- Az italt én fizetem, - mondta a kapitány, - de maga rendelje, Daughtry. Idenézzen, Hanson, ez milyen tudós kutyuska. Jobban tud számolni, mint maga. Hárman vagyunk. Daughtry három sört fog rendelni. De én igy két ujjamat mutatom majd a pincérnek. A pincér kettőt fog hozni. A kutyus pedig rémes zenebonát fog csapni a pincérrel. Mindjárt meglátja.
Minden igy is történt. Mihály boldogan ugatott, mig a rendelést pontosan nem teljesitették.
- Nem tud számolni - volt Hanson véleménye, - hanem látja, hogy egyikünknek nincs söre. Ez az egész. Tudja, hogy mindenkinek meg kell hogy legyen a söre.
- Dehogy, - hencegett Daughtry - ez még semmi. Hárman vagyunk, ugy-e? Rendelni fogunk négy sört, de hármat tétetünk az asztalra. Akkor mindenkinek meglesz a söre és Killeny mégis igy fog lármázni a pincérrel.
Mihály most már teljesen tisztában volt a feladatával és ahogy kellett, addig ugatta a kiszolgálót, mig a negyedik sör is meg nem érkezett. Ekkorra már sokan álltak az asztal körül, mindenki sört akart hozatni és kipróbálni Mihályt.
- Nem rossz, - mondta magában Daughtry Dag - ilyen az élet. Egyik pillanatban szomjan vész az ember, a másik pillanatban éppenséggel sörbe akarják fullasztani.
Néhányan meg éppen meg akarták venni Mihályt. Tizenöt dollárt, husz dollárt, meg más nevetséges összegeket kináltak.
- Mondok magának valamit, - szólt Jorgensen kapitány Daughtry Dagnek, akit odahuzott egy sarokba - adja nekem a kutyust, én rögtön kirugom Hansont, maga megkapja az állást és reggel már munkába állhat.
A Cölöpverő Otthonának a tulajdonosa egy másik sarokba huzta Daughtryt és ott ezt sugta neki:
- Nézzen el ide minden este ezzel a kutyával. Forgalmat csinál. Adok magának ingyen sört és esténként ötven cent készpénzt.
A nagy eszmét ez az ajánlat villantotta fel Daughtry agyában. Mikor otthon Kvék kifüzte neki a cipőjét, ő igy beszélt Mihályhoz:
- Igy áll a dolog, Killeny. Ha megérsz egy csomó sört, meg ötven cent készpénzt egy estére a kocsmárosnak, akkor nekem is megérsz annyit. Még többet is, fiam, még többet is. Mert ő még keres is az üzleten. Ezért árul sört. És te szivesen fogsz értem dolgozni, Killeny, azt én tudom. Kell a pénz. Itt van Kvék és Greenleaf ur és Cocky, rólad és magamról nem is beszélek, és mi rettentő sokat megeszünk ám. A lakásbért nagyon nehéz megkeresni, állást kapni még nehezebb. Mit szólnál hozzá, fiam, ha holnap este elmennénk kettecskén körülnézni, hogy mennyi aprópénzt szedhetnénk össze?
Mihály ott ült Pincér térdén, szemtől-szembe, orruk is szembe egymással, Pincér kezei fogták a fejét kétoldalt, és ő vergődött és vonaglott a gyönyörüségtől, a nyelvét minduntalan kiöltötte, a farkát csóválta a levegőben. A beszédet nem értette. De akármi volt, jó volt, mert Pincér mondta.

XVIII. fejezet.
Az ősz hajópincér és a drótszőrü ír terrier csakhamar feltünő alakjai lettek a Berber-part nevü sanfranciscói városrész éjszakai életének. Daughtry tökéletesitette a számolási mutatványt, belevette Cockyt is. Ezentul mikor nem a kivánt mennyiségü sört hozták, Mihály nyugton maradt, mignem Cocky a pincértől kapott titkos jelre féllábra állt, a másik karmával megragadta Mihály nyakát és láthatóan belemondott valamit a Mihály fülébe. Erre aztán Mihály ránézett a poharakra és rákezdett a szokásos követelődző veszekedésre.
De a pálmát akkor vitte el igazán, mikor Daughtry és Mihály először énekelték el együtt az »Evezz velem a folyón« cimü dalt. Ez egy matróztánchelyiségben történt a Pacific-utcában. A táncolók mind megálltak, s a matrózok ráadást követeltek az éneklő kutyától. A tulajdonos nem fizetett rá, mert nem ment el senki, sőt lassanként megtelt az egész terem, mialatt Mihály végigénekelte az »Isten tartsd meg a királyt«, »Édesen, lassan«, »Vezess, drága fény«, »Otthon, édes, otthon« és »Shenandoah« cimü dalokból álló műsorát.
Ez már többet jelentett Daughtrynak az ingyensörnél, mert mikor készülődött elmenni, a tulajdonos három ezüst dollárt csusztatott a markába és arra kérte, hogy másnap este megint jöjjön oda a kutyával.
- Ennyiért? - kérdezte Daughtry, rápillantva a megvetésre méltó összegre.
A tulajdonos hamar adott még két dollárt és Daughtry megigérte.
- Csakis, - mondta aztán lefekvéskor Mihálynak - azt gondolom én, Killeny fiam, hogy te meg én többet megérünk előadásonként öt dollárnál. Hiszen hozzád hasonlót eddig nem lehetett látni. Igazi éneklő kutyát, aki el tud énekelni szinte minden nótát velem, sőt magától is énekel vagy hatot. Azt mondják, Caruso ezret is megkap egy estére. Jó, jó, Caruso nem vagy, de az egész világ kutya-Carusója, az te vagy. Fiam, én leszek a te ügynököd. Ha nem tudunk esténként legalább egy huszdolláros aranyat keresni, hát akkor, fiam, elnézünk innen jobb vidékre. És az öregur ott a Bronx-szállóban majd átköltözik egy utcai szobába. És Kvéket tetőtől-talpig felöltöztetjük uj ruhába. Jaj, Killeny fiam, olyan gazdagok leszünk mi, hogy ha az öregur nem tud bolondot fogni, majd belenyulunk mi a zsebünkbe magunk és veszünk neki egy szkúnert és a saját hajóján küldjük el kincset vadászni. Majd mi leszünk a bolond tőkések, te meg én, mégpedig csakugy szerelemből.
A sanfranciscói Berber-part, amely eredetileg vén matróz-negyed volt abban az időben, mikor San-Francisco még a hét tengerek legrosszabb kikötőjének számitott, tovább fejlődött a várossal együtt és megélhetésének legalább a felét a külvárosi sétákra csatangoló jó társaságok adták, amelyek felkeresték és bőven osztogatták a pénzt. Bevett szokás volt, hogy a társadalom jobb osztályaiból sokan, különösen ha kiváncsi külföldieket akartak szórakoztatni, felkerekedtek vacsora után, autóba ültek és a tánchelyiségeket és olcsó kocsmákat sorra járták egy-két óra hosszat. Egyszóval a »Part« éppen olyan látványos szórakozóhely volt, mint Chinatown, vagy a Oliff-ház.
Daughtry Dag nemsokára megkapta két huszperces előadásért a maga esti husz dollárját és több sört öntött le a torkán, mint amennyit tiz hozzá hasonlóan szomjas ember el tudott volna intézni. Soha életében ilyen jól nem ment neki. És Mihály tagadhatatlanul örült az egésznek. Örült neki, de főként Pincér miatt. Szolgálta Pincért és a szivének legfőbb vágya éppen az volt, hogy igy szolgálhassa.
Valójában Mihály kereste a kenyeret az egész családnak, amelynek minden tagja nagyon jól élt. Kvék ragyogóan kivirágzott: sárga cipőt hordott, zsokésapkát és szürke ruhát, amelynek a nadrágja kifogástalanul élesre volt vasalva. Azonkivül mozirajongó lett belőle, naponta legalább husz-harminc centet kiadott mozira és a műsor ismétlődő részeit is rendületlenül végigülte. A Daughtry kiszolgálására kevés időt kellett forditania, mert az elkezdett vendéglőben étkezni. És a vén tengerész nemcsak hogy drága utcai szobába költözött át a Bronxban, hanem Daughtry erőnek-erejével több zsebpénzt adott ki neki, ugyhogy alkalomadtán egy-egy csinos ismerősét szinházba, hangversenyre is meghivhatta és autotaxin kisérhette haza.
- Ezt nem fogjuk ám örökké igy csinálni, Killeny, - mondta Pincér Mihálynak - csak éppen addig, mig az öregur megint talál valami duzzadózsebü, szimat-szaglászó, kincskereső bandát, tovább nem. Akkor aztán ihaj-tyuhaj, ki a kék tengerre, a lábunk alatt jó kis hajó fog ingadozni, a hullám felloccsan a fedélzetre és a csatornalyukakon ki-kiszökken majd a viz. Egyelőre még »evezünk le a folyón« és énekelgetünk ilyesmit a tökfilkóknak. De megeheti a fene az ő városaikat. Nekünk a tenger az igazi életünk, neked, meg nekem, Killeny fiam, meg az öregurnak, meg Kvéknek, meg Cockynak is. Mi nem születtünk városi életre. Nem egészséges. Tudod, talán nem fogod elhinni, de én kezdem elveszteni a ruganyosságomat. Azelőtt olyan voltam, mint a gumi, de már nem. Már kezdek beleposhadni, hogy estéről-estére ne csináljak semmit, csak végigüldögéljem a kocsmákat. Majd kiugrom a bőrömből arra a gondolatra, hogy az öregurat megint hallom mondani: »Azt hiszem, pincér, egy olyan jóféle elsőrangu cocktail nem volna rossz igy vacsora előtt.« Tudod, a legközelebbi utra viszünk magunkkal egy kis jégmasinát és kitünő cocktailt csinálunk neki. Aztán nézd meg ezt a Kvéket, Killeny fiam. Ez nem az ő klimája. Egész komolyan beteg. Ha sokat ül nekem a moziban, egész biztosan beszerez egy tüdővészt. Az ő egészsége miatt, meg az enyém miatt, meg a tied miatt, meg mindnyájunké miatt nagyon fontos, hogy mennél hamarabb felszedjük a horgonyt és nekivágjunk a viznek a passzátszelek hazája felé, amik olyan édesen át- meg átitatják az embert sóval, meg a tengeri élettel.
Kvék, noha sosem panaszkodott, csakugyan nagyon beteg volt. A jobb hóna alatt daganat támadt, amely először kicsi volt és érzéktelen, de aztán könnyü és állandó fájdalmat kezdett okozni. Az éjszakát most már nem tudta végigaludni. A baloldalán szokott feküdni, a fájó daganat mégis felköltötte legalább kétszer, de néha háromszor, sőt négyszer is egy éjszaka. A‑Maj, ha a bevándorlási hatóságok már rég vissza nem toloncolták volna Kinába, megmondhatta volna neki, hogy mi ez a daganat, mint ahogy Daughtry Dagnak is megmondhatta volna, hogy mi az az egyre növekvő érzéktelen folt a szeme között, ahol a kis függőleges oroszlán-vonalak egyre élesebben kivehetők lettek. Azt is megmondhatta volna neki, mi lelte a balkeze kisujját. Daughtry diagnózisa eleinte az volt, hogy idegficamodás. Később ugy döntött, hogy idült reuma, amint a nedves és ködös sanfranciscói éghajlat okozott. Egy okkal több volt, hogy elkivánkozzék innen a tengerre, ahol a tropikus nap majd kisüti belőle a reumát.
Pincér lévén, Daughtry hozzá volt szokva, hogy előkelő urakkal és hölgyekkel érintkezzék. De életében itt történt először, San-Francisco alvilágában, hogy uri személyekkel egyenrangu alapon beszéljen. Sőt mi több: még azok keresték az ő ismeretségét. Megkeresték, ahol volt. Kedvében jártak, hogy odaültesse őket az asztalához és sört rendeltessen velük, akármilyen hirhedt csapszékben végezte a mutatványait Mihály. Még bort is hozattak volna neki, akármilyen rengeteg sokat, ha nem ragaszkodott volna csökönyösen a sörhöz. Akadtak olyanok is, akik meghivták házukhoz. »És hozza el ezt a bámulatos kutyát is egy-két nótára«. De Daughtry, büszkén Mihályra, akinek ezeket a meghivásokat köszönhette, kifejtette, hogy a kenyérkereső élet sokkal keményebb, semhogy ilyen szórakozásokat megengedhetne magának. Mihálynak pedig azt fejtette ki, hogy ha az ilyen meghivó csak egyszer is kinálna ötven dollárocska fellépti díjat, akkor mennének ők eszük nélkül.
A kocsmázó élet folyamán szerzett ismerőseik között kettő volt olyan, aki arra volt hivatva, hogy igen hamar, igen fontos szerepet játsszék Daughtry és Mihály eletében. Az első közéleti férfiu volt és orvos, teljes nevén Emory Walter Merritt. Több izben ülhetett Daughtry asztalánál, ahol szokás szerint Mihály is ott ült egy széken. Az ilyen figyelmességek viszonzásaképpen Emory doktor többek között odaadta Daughtrynak a névjegyét és magának kérte a szerencsét, hogy ingyen kezelhesse akár a gazdát, akár a kutyát, ha valamelyikük megbetegszik. Daughtry véleménye az volt róla, hogy dr. Emory Walter Merritt eszes, ügyes ember, aki kétségtelenül jól érti a mesterségét, de szenvedélyesen önző, akárcsak egy éhes tigris. Azzal a nyers szókimondással, amit a változott körülmények közepette már megengedhetett magának, meg is mondta neki:
- Doktor, maga bámulatos ember. Vak, aki nem látja. Ami kell magának, azt egyszerüen fogja és elveszi. Semmi sem biztos magától, csak...
- Csak?
- Ó, csak ami oda van szegezve, vagy lakatolva, vagy rendőr áll mellette és őrzi. Nem szeretném, ha volna valamim, amit maga megkiván.
- Hát pedig van, - mondta az orvos, a fejével Mihály felé intve, aki ott ült kettőjük között a széken.
- Brrr... - mondta borzadva Daughtry - a hideg végigszalad a hátamon. Ha tudnám, hogy ezt komolyan mondja, két percig sem maradnék San-Franciscóban.
Egy pillanatig szótlanul meredt a söröspohárba, aztán elnevette magát:
- Ezt a kutyát senki el nem vehetné tőlem. Higgye el, én azt az embert megölném. Egyszerüen azt mondanám neki, mint ahogy most megmondom magának: megölöm. És az illető éppen ugy elhinné ezt nekem, mint ahogy most maga elhiszi. Maga tudja, hogy komolyan mondom. Az illető is tudná. Tudja kérem, ez a kutya...
Daughtry Dag teljességgel képtelen volt felindulásának mélységét kifejezni. Abbahagyta a mondatot és belefojtotta a söröspoharába.
A másik sorsdöntő személy egészen másféle ember volt. Del Mar Harrynek mondotta magát. Del Mar Harry néven szokott megjelenni a műsoron, mikor valamelyik orfeumban »dolgozott«. Daughtry nem tudta, mivel Del Mar szabadságon volt, hogy ez az ember állatidomitási mutatványokkal kereste a kenyerét. Ő is rendelt sört a Daughtry asztalánál. Fiatal ember volt még, nem több harmincnál, az arcbőre sötétbarna, a két szeme nagy, fekete, hosszu pilláju, amely szemekről nagyon szerette azt hinni, hogy mágneses erejük van, szája, arcvonásai angyalian szépek. Erre a megjelenésre rácáfolt, mert rögtön üzletről beszélt, mégpedig a legridegebb üzleti hangon.
- Nincs magának annyi pénze, hogy megvegye, - felelte neki Daughtry, mikor Del Mar első ötszázdolláros ajánlatáról ezer dollárig rugtatott fel.
- Ezer dollárom van, ha igy érti.
- Nem. Ugy értem, hogy ez a kutya semmi pénzért nem eladó. Különben is minek magának?
- Tetszik nekem, - felelte Del Mar. - Mért jövök én ebbe a kocsmába? Mért jár ide annyi nép? Mért vesznek az emberek bort, versenylovat, szinésznőt? Mért mennek el az emberek papnak, meg könyvmolynak? Mert az tetszik nekik. Mit feleljek egyebet? Mindnyájan azt tesszük, ami tetszik, ha tehetjük, és megyünk az óhajtott dolog után, akár megkaphatjuk, akár nem. Nekem a maga kutyája tetszik. Akarom. Akarom ezer dollár erejéig. Nézze amott annak a nőnek a kezén azt a nagy gyémántot. Tetszik neki, akarta és megszerezte, nem törődött az árával. Az ára nem jelentett annyit neki, mint a gyémánt. Mármost ez a maga kutyája...
- Nem szereti magát, - vágott közbe Daughtry Dag - ami nagyon különös. Többnyire mindenkit szeret, nem nagyon nézi, ki micsodás. De mikor magát először meglátta, rögtön felborzolta a szőrét. Az ember nem kiván olyan kutyát, amelyik nem szereti.
- Nem erről van szó, - állapitotta meg nyugodtan Del Mar - arról van szó, hogy én szeretem a kutyát. Hogy ő szeret-e vagy sem, azt majd nekem kell elintézni. Meg vagyok győződve, hogy rendbe jövök vele.
Daughtry a másik ember beszédmódjának angyali simasága alatt valami acélos kegyetlenséget vélt sejteni vagy érezni, amely annál mélyebbnek és borzasztóbbnak tünt fel, mert józan és intelligens volt. Nem ilyen szavakban gondolta el Daughtry a benyomását. Érzés volt ez főként, és az érzéseknek nincs szükségük szavakra ahoz, hogy észrevegyük vagy felismerjük őket.
- Van itt a közelben egy bank, - folytatta a másik - amely éjszaka is nyitva van. Átszaladhatunk, kiállitom a csekket és egy félóra mulva a kezében van a pénz.
Daughtry rázta a fejét.
- Még üzleti ajánlatnak is rossz, nem lehet róla beszélni. Nézze. A kutya itt husz dollárt keres esténként. Mondjuk, hogy havonta huszonöt napot dolgozik. Ez havonta ötszáz dollár, vagyis évente hatezer. Most vegyünk öt százalékot, hogy könnyebb legyen számolni. Akkor ez az összeg megfelel százhuszezer dollár tőke egy évi kamatának. Most vegyünk az én kiadásaimra és fizetésemre huszezer dollárt. Akkor a kutya megér százezer dollárt. Nem bánom, vágjuk ketté. Akkor is megér ötvenezret. És maga ezret kinál érte.
- Maga, ugy látszik, azt hiszi, - mondta Del Mar nyugodtan mosolyogva - hogy a kutya örökké fog élni, mintha kőből volna.
Daughtry azonnal megértette a megjegyzés lényegét.
- Mondjuk, hogy öt évig fog dolgozni, az harmincezer. Mondjuk, hogy csak egyetlenegy évig fog dolgozni, az is hatezer. És maga ezer dollárt kinál nekem hatezer dollárért. Ez nekem nem üzlet. Meg neki sem. Aztán meg, ha már nem tud többet dolgozni és nem ér meg egy centet sem, nekem akkor is meg fog érni egy kerek milliót, és ha valaki ennyit fog kinálni érte, felemelem az árát.

XIX. fejezet.
- Viszontlátásra! - mondta Daughtrynak Del Mar Harry a negyedik tárgyalás után, amelyet Mihály megvételéről folytatott.
De ezzel a szóval Del Mar Harry tévedett. Sohasem látta viszont Daughtryt, mert Daughtry előbb találkozott Emory doktorral.
Kvék a jobbhóna alatt keletkezett daganattól olyan nyugtalan lett éjszakánként, hogy Daughtry is kezdett felébredni. Mikor ez már megtörtént egypárszor, Daughtry lefolytatta a vizsgálatot és ugy döntött, hogy Kvék eléggé beteg ahoz, hogy orvoshoz lehessen vinni. Ennélfogva egy szép délelőtt tizenegy órakor fogta Kvéket, elment vele Emory Walter Merritt rendelőjébe és várta a sorsát a népes előszobában.
Mikor Kvék aztán levetette a ruháját és az ingét, Daughtry igy szólt:
- Azt hiszem, doktor ur, rákja van neki. Sose panaszkodott, tudja, sosem nyafogott. Ilyenek a négerek. Addig nem is jöttem rá, mig fel nem kezdett ébreszteni éjszakánként a hánykolódásával és a nyögésével. Látja? Mit szól hozzá? Rák, vagy vadhus. Valamelyik a kettő közül, mi?
De Emory Walter Merritt fürge szeme észrevette közben Kvék balkezének meredt ujjait. És a szeme nemcsak fürge volt, hanem jó szem volt a leprára. Fiatal korában önkéntes orvos volt a Filippini-szigeteken. Ott alaposan tanulmányozta a leprát és annyi leprás beteget figyelt meg, hogy első látásra megismerte a leprás embert, hacsak a betegség nem volt a kezdet legelső stádiumában. A merev ujjakról, amelyeken megismerte a betegségnek az idegfeloszlásból eredő anesztéziás alakját, a szeme egyenesen a rothadó oroszlánhomlokra szegeződött (ugyancsak anesztézia), onnan pedig a jobbhón alatti daganatra, és fejében már meg is volt a daganat diagnózisa: a lepra tuberkulotikus formája.
Ugyanilyen gyorsan két gondolat suhant át az agyán. Először az az alaptétel, hogy az ember akárhol és akármikor leprás embert talál, keresse rögtön a másik leprást. Másodszor a hőn óhajtott ír terrier, annak a Daughtrynak a kutyája, akivel Kvék már régóta együtt élt. Itt aztán megszünt Emory Walter Merritt pillantásainak biztos gyorsasága. Nem volt vele tisztában, mennyit tud a hajópincér a lepráról általában, és nem szeretett volna gyanut ébreszteni benne. Mintegy véletlenül megnézte az óráját, hogy mennyi az idő, aztán Daughtryhoz fordult:
- Azt mondhatnám, hogy vére nincs rendben. Tönkrement. Nem volt szokva ehez a legujabb életmódhoz, sem ehez a táplálkozáshoz. Hogy biztos legyek a dologban, majd megvizsgálom rákra is, mirigydaganatra is, ámbár egyikre is, másikra is nagyon kevés a valószinüség.
És mialatt beszélt, a tekintete egy szempillantásig odaszegeződött Daughtry homlokára, arra a bizonyos helyre a szemek köze fölött. Ez elég is volt. Az orvos gyakorlott lepra-szeme észrevette a lepra »oroszlán«-jegyét.
- Tönkreteszik magukat, - folytatta nyugodtan. - Gondolom, nem szándéka még beadni a kulcsot.
- Nem mondhatnám, - felelte Daughtry. - Vissza akarok menni a tengerre, a trópusokra, hogy kinapozzam magamból a reumát.
- Hol a reuma? - kérdezte Emory doktor. Roppant ügyesen játszotta a közömböst. A kérdése szinte szórakozottnak tetszett, mikor közben visszafordult Kvékhez, hogy a daganatot tüzetesebben megvizsgálja.
Daughtry kinyujtotta a balkezét és egy kicsit megbillegette a kisujját, hogy megmutassa a beteg helyet. Emory Walter Merritt a közömbösen lusta szemhéjak alól látszólag közömbösen látta a kissé megdagadt, kissé megmerevedett kisujjat, amelynek sima, majdnem fényesen selymes szinü lett a bőre. És mikor megint Kvék felé fordult, a szeme egy pillanatig megint megállott Daughtry szemöldökének oroszlán-vonalain. Aztán mintha azért fordult volna vissza, mert ez eszébe jutott, visszafordult Daughtryhoz:
- A reuma még mindig titokzatos dolog. Szinte egyéni dolognak lehetne mondani, annyiféle van belőle. Mindenkinek megvan a saját fajtáju reumája. Nem tapasztalta, hogy merev az ujja?
Daughtry nehezen mozgatta a kisujját.
- De igen. Nem olyan mozgékony, mint azelőtt volt.
Emory Walter Merritt a bizalom és megnyugtatás legmelegebb hangján kiáltott fel:
- Ah! Kérem, üljön le ebbe a nagy székbe. Lehet, hogy nem tudom kigyógyitani, de feltétlenül utba tudom igazitani a legjobb helyre, ami a maga betegségének való. Judson kisasszony!
A gyakorlott ápolónőre valló megjelenésü fiatal nő beültette Daughtry Daget az emailirozott orvosi székbe és az orvos felszólitására hanyatt támasztotta. Emory doktor beletapintotta az ujját a rendelőjében található legerősebb fertőtlenitőbe, a szeme mögött pedig, benn a fejében, kigyult egy vágyva-vágyott ír terrier képe, amely előadásokat tart a matróz-negyed kocsmáiban, drótszőrü kutya és a Killeny névre hallgat.
- Magának másutt is van reumája, - mondta Daughtrynak - nemcsak a kisujjában. Itt van például egy pont, fogadni merek, a homlokán. Várjon csak egy pillanatig. Ha fáj, szóljon. Különben pedig csak maradjon nyugodtan, nem szándékozom fájdalmat okozni. Csak látni akarom, hogy a diagnózisom helyes-e. Itt van, ez az. Ha érez valamit, mozduljon meg. A reumának furcsa szeszélyei vannak. Figyeljen ide, Judson kisasszony, fogadni mernék, hogy ilyen reumát maga még nem látott. Látja? Érzéketlen. Azt hiszi, hogy még nem kezdtem...
És mialatt állandóan, szórakoztatóan beszélt, valami olyat csinált, amit Daughtry Dag nem is álmodott, és amiről Kvék, aki látta, azt hitte, hogy álmodja, olyan képtelen és lehetetlen valami volt. Emory doktor egy nagy tűvel próbára tette a függőleges oroszlán-vonalak közötti hely kellős közepét. És nem is csak ezt az egy helyet tette próbára. Oldalról, a bőrrel párhuzamosan a tű egész hosszát beleszurta az érzéketlen, beszürődött részbe. Kvék dülledt szemmel bámulta ezt, mert a gazdáján egyetlen moccanás, rezzenés, visszahőkölés nem látszott attól, ami történt.
- Mért nem kezdi már? - kérdezte Daughtry Dag türelmetlenül. - Különben a reumám nem sokat számit. A néger fiu daganatáról van szó.
- Magának bizonyos kezelésre van szüksége, - mondta Emory doktor. - A reuma nem tréfadolog. Nem szabad hagyni, hogy krónikussá váljék. Majd megállapitom a kellő kezelést. Most pedig, ha lesz szives felkelni, megnézzük a maga fekete legényét.
De mielőtt Kvék hátradőlt, Emory doktor egy lepedőt csapott a székre, amelynek szagáról lehetett érezni, hogy szinte a lángralobbanásig hevitették. És mikor hozzáfogott, hogy Kvéket megvizsgálja, az órájára pillantott, mintha hirtelen eszébe jutott volna valami. Mikor meglátta hány óra, nagyon meghökkent, szemrehányó arccal fordult az orvosnő felé és hangsúlyozottan megszólalt:
- Judson kisasszony, ez komoly mulasztás. Itt van ni, mindjárt háromnegyed tizenkettő. Hiszen tudja, hogy pont féltizenkettőkor konzultálnom kell Hadley doktorral arról az esetről. Képzelem, hogy átkoz. Ismeri, milyen mérges természetü.
Judson kisasszony bűnbánóan és meghunyászkodva bólintott, mintha minden eszébe jutott volna, pedig valójában eddig a pillanatig egy szót sem hallott a féltizenkettes találkozóról, noha főnöke minden dolgát ismerte.
- Hadley doktor rendelője itt van szemben, a hallból nyilik, - magyarázta Emory doktor Daughtrynak. - Az egész nem fog tovább tartani öt percnél. Egy dologban tudniillik nem értettünk egyet. Ő az esetet krónikus appendicitisnek diagnosztizálta és operálni akarja. Én azonban pyorrheát diagnosztizáltam, ami a szájon át inticiálta a gyomrot és a gyomorbaj gyógyitására szájöblögetést hoztam javaslatba. Persze, ezt maga nem érti. Mindegy. A lényeg az, hogy rávettem Hadley doktort, hogy hozza el Granville doktort, aki fogorvos és pyorrhea-specialista. És már tiz perce várnak. Rohanok.
A hallba vezető ajtóban még visszaszólt:
- Öt percen belül itt vagyok. Judson kisasszony, kérem, szóljon ki a várakozóknak, hogy legyenek türelemmel.
Aztán bement Hadley doktor szobájába, ahol semmiféle pyorrhea vagy appendicitis nem várta. Ehelyett két számot hivott fel a telefonon. Először a közegészségügyi bizottság elnökét. Aztán a rendőrfőnököt. Szerencsésen mind a kettőt ott találta a hivatalában. Baráti hangon a keresztnevükön szólitotta őket és roppant bizalmasan és nyomatékosan beszélgetett velük.
Mikor visszament a rendelőjébe, szemmelláthatólag nagyon meg volt magával elégedve. Judson kisasszonyhoz beszélt, de barátságának széles jókedvében Daughtryt ölelte meg.
- Mondtam, ugy-e? Granville doktor nekem adott igazat. Rendes pyorrhea, nagyon természetes. Ez kizárja az operálást. A foghusát és a gennytömlőket már öblitik is azzal a szerrel, amit felirtam. Mi? Az embernek jól esik, ha igaza van. Megérdemlek egy szivart. Megengedi Daughtry ur?
És mialatt a pincér rábólintott, Emory doktor rágyujtott egy vastag havannára és hangosan tovább élvezte képzelt diadalát a másik orvos felett. Beszéd közben elfelejtette szivni a szivarját és hanyagul nekitámaszkodva a karosszéknek, tétova vigyázatlansággal hagyta, hogy a szivarja végének izzó tüze hozzányomódjék Kvék egyik meredt ujjának a hegyéhez. Titkos intéssel figyelmeztette Judson kisasszonyt, az egyetlent, aki észrevette, mit csinál, hogy figyeljen, itt történni fog valami. A pincér nézését fogva tartotta a maga nézésével, és a szivar izzó vége állandóan rajta volt a Kvék ujján. És Emory doktor nagy hangon csak beszélt:
- Tudja, Daughtry ur, mennél öregebb leszek, annál jobban meg vagyok győződve, hogy nagyon sok a helytelenül alkalmazott és elsietett sebészi beavatkozás.
A tüz meg a hus még mindig összeért. És Kvék ujja hegyéről vékony, keringő füstfonál kezdett felszállani, amely egész másszinü volt, mint maga a szivarfüst.
- Itt van most például Hadleynek ez a betege. Megkiméltem nemcsak a vakbéloperáció kockázatától, hanem az operáció honoráriumától és a szanatóriumi költségtől is. De azért nem fogok neki felszámitani semmit. A Hadley számlája se lesz komoly. Viszont Grandville házi kezelésben rongyos ötven dollárért meg fogja gyógyitani a pyorrheáját. Igen bizony, egész komolyan. Ezt az embert nemcsak az életveszedelemtől meg a kényelmetlenségtől kiméltem meg, hanem orvosi, ellátási és ápolónői költségben legalább kerek ezer dollárját mentettem meg.
És mialatt igy beszélt a Daughtry szeme közé nézve, égett hus szaga kezdett terjedni a levegőben. Emory sóváran szimatolta. Judson kisasszony is észrevette, de ő megkapta már a figyelmeztetést és nem árult el semmit. Nem is nézett oda, ahol a szivar meg az ujj összeértek, csak a szaglása révén tudta, hogy még mindig összeérnek.
- Mi ég? - kérdezte hirtelen Daughtry, beleszaglászva a levegőbe és körültekintve.
Emory doktor elvette a szivart a Kvék ujjáról és kritikus fejcsóválással szemlélte. Odatartotta az orrához és az arca utálatot árult el.
- Micsoda piszok büdös szivar! Nem mondom, hogy káposztalevél, hanem azt mondom, hogy nem is akarom tudni róla, micsoda. Ez a baj. Kitalálnak egy uj, jó szivarfajtát, bereklámozzák, a legjobb dohánylevelet nyomják bele, és mikor a közönség már bevette, akkor rosszabb dohányt tesznek bele és visszaélnek a népszerüségével. Na, de az én szivarommal nem bánnak el többet, köszönöm szépen. Még a mai szent napon áttérek egy másik fajtára.
Igy szólt és a szivart beledobta egy köpőcsészébe. És Kvék, aki hátradőlve ült élete legkényelmetlenebb székében, nem tudta, hogy az a szivar megégette és egy centiméter mélyen lepörkölte az ujja végét. Őt csak az érdekelte, hogy mikor hagyja már abba az orvos a beszédet és mikor kezdi már megvizsgálni azt a daganatot, amely a karja alatt az oldalát fájdalmassá teszi.
Daughtry Dag pedig életében először és utoljára megbukott. A bukás visszavonhatatlan volt. Itt veszett el számára a szabad élet, a szabad jövés-menés, a hullámzó tenger, az ingó fedélzet, a kikötők közötti oda-vissza hajókázás, ez mind itt veszett el számára az Emory doktor rendelőjében, mialatt a nyugodt tekintetü Judson kisasszony nézte és csodálkozott, hogy valaki semmit ne vehessen észre abból, hogy a husa ég.
Emory doktor csak beszélt tovább, megkóstolt egy uj szivart, és noha a várószoba tömve volt, nemcsak hosszasan, hanem élénken és érdekesen csevegett a szivarokról, a dohánylevelekről, a töltelékdohányról, termesztéséről és szivarrá való feldolgozásáról a világ dohánytermelő helyein.
Végre rászánta magát, hogy kellő távolságból szemügyre vegye Kvék baját.
- Ami pedig ezt a daganatot illeti, - mondotta - véleményem szerint igy első pillantásra ez se nem vadhus, se nem rák, de még nem is furunkulus. Véleményem szerint...
Ekkor attól a koppanástól, amely a hallba vezető ajtón hallatszott, olyan mohósággal egyenesedett ki, amelyet már nem igyekezett leplezni. Intett Judson kisasszonynak, aki ajtót nyitott. Két rendőr lépett be, egy rendőrőrmester, meg egy oldalszakállas orvosi személyiség munkaköpenyben, gomblyukában szegfüvel.
- Jó reggelt, Masters doktor, - köszöntötte Emory az oldalszakállast, aztán sorban a többieket: - adjon isten, őrmester ur. Adjon isten, Tim. Adjon isten, Johnson, hát magát mikor helyezték el a Chinatown-kerületből?
Aztán figyelmesen nézte Kvék daganatát, folytatta a félbenhagyott mondatot:
- Véleményem szerint, mondom, ez a »bacillus leprae« legszebb, legkifejlettebb átszürődéses daganata, amilyet sanfranciscói orvos valaha is átnyujthatott a közegészségügyi bizottságnak.
- Lepra! - kiáltott fel Masters doktor.
Ahogy ezt a szót kimondta, mindenki odébb állott. A két rendőr meg az őrmester elhátráltak Kvék mellől. Judson kisasszony elfojtott kiáltással a szivére szoritotta a két kezét. Daughtry Dag pedig, megszeppenve, de kétkedően, ezt kérdezte:
- Mit beszél maga, doktor ur?
Emory Walter Merritt parancsoló hangon rákiáltott Daughtryra.
- Maradjon csendben! Ne mozduljon!
Lassan odaértette a szivarja égő végét a pincér két szeme fölötti sötét homlokrészhez. És igy szólt a többiekhez:
- Akarom, hogy lássák.
Aztán megint rászólt Daughtryra:
- Ne mozogjon. Várjon egy kicsit. Még nem vagyok kész.
És mialatt Daughtry zavartan, megdöbbenve várt és kiváncsi volt, hogy miért nem kezdi már Emory doktor, amit akar, a szivar tüze megpörkölte a bőrét, mig csak füstjét és szagát mindenki észre nem vette. Ekkor Emory doktor a diadal éles kacagásával hátralépett. Az események következése azonban gyorsabb és rejtettebb volt, semhogy megérthette volna. Türelmetlenül mordult rá az orvosra:
- Ejnye, hát csinálja már, amit akar! És ha majd kész lesz vele, legyen szives, magyarázza meg, mit beszél itt lepráról, meg erről a néger fiuról. Ez az én legényem és maga nem találhat ilyen betegségeket se rajta, se rajtam.
- Láthatták, uraim, - mondotta Emory doktor - két egészen kétségtelen lepra-eset, munkaadó és alkalmazottja, az alkalmazott előrehaladottabb stádiumban, mind a két alak kombinálásával, a munkaadó csak az anesztétikus alakkal, de már itt a kisujján is van nyoma. Vigyék őket. Nyomatékosan ajánlom, Masters, hogy utána alaposan füstöljék ki az ambulanciát.
- Hallja... - kezdte harciasan Daughtry Dag.
Emory doktor figyelmeztetően pillantott Masters doktorra. Masters doktor felhatalmazóan pillantott az őrmesterre. Az őrmester parancsolóan pillantott a két rendőrre. De azok nem ugrottak rá Daughtryra. Ehelyett hátraugrottak, előrántották botjaikat és dühösen, fenyegetően néztek rá. A rendőrök viselkedése most már eléggé meggyőzte Daughtryt. Nyilvánvalóan rettegtek attól, hogy megérintsék. Mikor előrelépett, azok a mellkasának bökték kinyujtott botjuk végét, hogy visszatartsák. Az egyik még meg is csóválta a botját, mintha fejbe akarná vágni:
- Ne jöjjön közelebb! Maradjon ott, ahol van, mig parancsot nem kap.
Emory doktor hirtelen felemelte a hátratámasztott széket, kiforditotta belőle Kvéket és ráparancsolt:
- Vegye fel az ingét és álljon oda a gazdája mellé!
- De mi az isten csodáját... - kezdte volna mondani Daughtry. De volt barátja rá sem hederitett, hanem Mastershez fordult:
- A lepra-telep üres, mióta az a kinai meghalt. Ismerem a maguk embereit, milyen gyávák a dezinficiálásnál. Azt ajánlom, adják oda a fertőtlenitő szereket ezeknek, hogy ők maguk fertőtlenithessék az épületet, mikor bemennek.
Daughtry rimánkodni kezdett. A harciasság elszállt már belőle attól a megdöbbentő tudattól, hogy a halálos betegség csakugyan benne van a vérében. Odaértette az ujját homloka érzéketlen pontjához, aztán megszagolta és ráismert a szagára annak az égett husnak, amelynek égését nem érezte.
- Az isten szerelmére, hát mit sietnek olyan nagyon? Ha megkaptam, megkaptam. De ettől még tárgyalhatunk egymással, mint fehér emberekhez illik. Adjanak nekem két órát és kinn leszek a városból. És huszonnégy óra mulva kinn leszek az országból. Hajóra szállok és...
- És akárhol lesz, - vágott közbe Masters, - tovább fogja veszélyeztetni a közegészséget.
Masters már látta lelki szemeivel az esti lapok hasábos, óriási cimü cikkeit, amelyekben ő mint hős, mint San-Francisco Szent Györgye fog feltünni, ott állván döfésre emelt lándzsával a nép és a lepra sárkánya között.
- Vigyék őket, - mondta Emory Walter Merritt, aki óvatosan kerülte a Daughtry tekintetét.
- Vigyázz! Indulj! - vezényelt az őrmester.
A két rendőr kinyujtott botokkal közeledett Daughtry és Kvék felé. Az egyik vadul rájuk orditott:
- Gyerünk, gyerünk! Mozgás! És csinálják, ahogy mondva van, mert beverem a fejüket! Kifelé innen! Ki az ajtón! Mondja meg ennek a szerecsennek, hogy jó lesz, ha szorosan maga mellett megy!
- Doktor ur, - kérte Daughtry Emory doktort - szeretnék egy pillanatra beszélni magával.
- Nincs idő most beszélgetni. Ez a távozás ideje. Masters, ne felejtse el az ambulanciát, ha megszabadult tőlük.
A menet tehát elindult az ajtón. Elül ment a hatósági orvos, meg az őrmester, hátul ment védekezően előrenyujtott botokkal a két rendőr.
A küszöbön Daughtry Dag kitette magát annak a veszedelemnek, hogy rögtön fejbevágják és visszaszólt:
- Doktor ur! A kutyám! Maga ismeri!
- Majd eljuttatom magához, - felelte Emory doktor gyorsan - mi a cim?
- Bowhead-szálló, Clay-utca, tizennyolcas szoba, ismeri a helyet, a bejárás ott van mindjárt a Bowhead-kocsmánál a sarkon tul. Küldje el nekem a kutyát, akárhová visznek. Megteszi?
- Persze, - mondta Emory doktor - és egy kakaduja is van, ugy-e?
- Igen, Cocky! Küldje el őt is, nagyon kérem.
Este pedig vacsoránál Judson kisasszony igy szólt a József-kórház egyik fiatal bennlakó orvosához:
- Na, hát tudja! Ez az Emory valóságos bűvész! Nem csoda, hogy jól megy neki. Képzelje, ma két leprás volt a rendelőben. Az egyik néger. És Emory, ahogy rájuk nézett, már tudta, mi bajuk van. Bámulatos ember. Ha elmondanám magának, mit csinált vizsgálat közben a szivarjával! És milyen ravaszul csinálta! Azoknak eszük ágában sem volt, mit csinál. Hallgasson ide. Vette a szivarját és...

XX. fejezet.
A kutya, éppen ugy, mint a ló, az aljast még aljasabbá teszi. Emory Walter Merrittet, aki aljas ember volt, a Mihály birtokáért való vágya még aljasabbá tette. Ha Mihály nem létezett volna, az ő viselkedése is egész más lett volna. Ugy beszélt volna Daughtryval, ahogy - mint Daughtry mondotta - fehér emberek között szokás. Figyelmeztette volna Daughtryt a betegségére és lehetővé tette volna neki, hogy elhajózzék valahova a Déli-tengerekre, vagy Japánba, vagy más országokba, ahol a leprásokat nem internálják. Ez semmit sem ártott volna ezeknek az országoknak, hiszen náluk ilyen a szokás és a törvény, viszont Daughtrynak és Kvéknek lehetővé tette volna, hogy meneküljenek a sanfranciscói járványtelep poklától, amelyre Emory aljassága életük végéig kárhoztatta őket.
Ha pedig tekintetbe vesszük a lepra-telep fegyveres őrségének éveken át éjjel-nappal való fenntartási költségeit, Emory Walter Merritt sok-sok ezer dollárt megtakarithatott volna a város és a közigazgatási kerület adófizetői polgárai számára, és ezt a sok pénzt okos alkalmazással a tantermek hirhedt zsufoltságának csökkentésére, a szegény néposztálybeli gyermekek tejének javitására, vagy arra lehetett volna forditani, hogy a fulladozó ghettó népének parkirozással több lélekzési teret biztositsanak. Csakhogy ha Emory Walter Merritt ilyen tekinteteket gondolt volna meg, akkor nemcsak Daughtry és Kvék vitorláztak volna el a messzi tengerekre, hanem velük ment volna Mihály is.
Soha még egy zsufolt várószobára való páciens-tömeget rohamosabb gyorsasággal nem rázott le orvos, mint Emory doktor tette abban a pillanatban, mihelyt az ajtó becsukódott az után a két rendőr után, akik Daughtry menetét bezárták. És Emory még az elkésett ebédhez sem ült le mindjárt, előbb autóval elrohant a Berber-partra és meg sem állt a Bowhead-fogadó kapujáig. Csak azért állt meg utközben, hogy politikai súlyának segitségével felszedjen maga mellé egy detektivfőnököt. Ez nagyon célirányos intézkedésnek is bizonyult, mert a háziasszony kézzel-lábbal tiltakozott az ellen, hogy a lakója kutyáját elvigyék. De Millikent, a detektivfőnököt, nagyon is jól ismerte, és végre is beadta a derekát a törvény szavára, amelynek a detektivfőnök volt a szimboluma, és amelyről hiszékenységében nem nagyon sokat tudott.
Mikor Mihály egy póráz végén elhagyta a szobát, az elhagyatás panaszos jajkiáltása hangzott fel az ablakpárkány felől, ahol egy kis hófehér kakadu gubbaszkodott.
- Cocky, - kiáltotta - Cocky!
Emory Walter Merritt visszanézett és csak pillanatig habozott.
- Később elküldünk a madárért, - mondta a háziasszonynak, aki még mindig ellenkezett egy kicsit, követte őket le a lépcsőn és nem vette észre, hogy a detektivfőnök gondatlanul tárva-nyitva felejtette a Daughtry szobájának ajtaját.
De Emory Walter Merritt nem volt az egyetlen aljas, akit a Mihály birtokáért való vágy még jobban lealjasitott. Del Mar Harry a Yacht-Otthon nevü klub egy öblös bőrkarosszékében ülve, lábát a másik öblös bőrkarosszékre rakva adta át magát az emésztés álmositó hangulatának, az ebédje után, amely egyszersmind reggelije is volt különben. Közben átfutotta a délutáni lapok egyik legelső korai kiadását. A szeme megakadt egy nagy keresztcimen, amely alatt öt rövid sor foglalt helyet. A lábát azonnal levette a bőrszékről, maga alá kapta és felugrott. Gyorsan megint gondolt egyet, visszaült, megnyomta a csengő gombját és mialatt várta a klub-pincért, még egyszer elolvasta a cimet és az öt rövid sort.
Mikor aztán bérautóban robogott a Berber-part felé, aranytól ragyogó látomásai voltak. A látomások egymásután vették fel az alakját sárga, huszdolláros aranyaknak, az Egyesült-Államok jegyével ellátott sárgahátu papiroknak, betétkönyveknek levágásra megérett kövér kuponoknak, és mindezen átnyilallott egy drótszőrü ír terrier látomása, amely ragyogóan világitó szinpadokon tünik fel, a szája nyitva, az orra a zsinórpadlás felé fordul, és a torka énekel, folyton énekel, ahogy kutyát énekelni eddig senki nem hallott a világon.
Hogy az ajtó nyitva maradt, azt maga Cocky fedezte fel először és spekulálva szemlélte, ha spekulálásnak szabad nevezni egy olyan madár lelki processzusait, amely környezetéről titokzatos módon uj benyomást fogad be a tudatába és készülődik tenni valamit, vagy nem tenni, aszerint, amint ez a friss benyomás a viselkedését módositja. Az emberi lények pontosan ezt csinálják és sokan ezt szabad akaratnak nevezik. Cocky, a nyitott ajtót bámulva, éppen azon a ponton volt, hogy elhatározza, vajjon megtekintse-e közelebbről ezt a kijárati nyilást a nagyvilágba vagy sem, mikor a szeme találkozott egy másik lénynek beleselkedő szemével, amely a nyitott ajtót szintén felfedezte.
Ez a két szem állati volt, sárgászöld szinü, pupillái hirtelen egymásutánban tágultak és szükültek, amint a szoba különböző fényeit és homályait vették szemügyre. Cocky az első pillantásra megismerte a veszedelmet: az erőszakos halál legborzasztóbb veszedelmét. Mégsem cselekedett semmit. Pánik nem vett erőt a szivén. Félszemét az ajtórésre szegezve, mozdulatlanul, mereven bámulta annak a girhes kóbor macskának a fejét és szemét, amelynek a feje ugy bukkant fel az ajtóban, mint valami jelenés.
A pupillák fürgén, gyorsan és óvatosan, hol kitágulva, ijesztő zöldessárga opállá, hol összeszükülve, két függőleges sárga vonallá változtak és végigkutatták a szobát. És ráfénylettek Cockyra. A szobába csak a fej látszott be, de ezen a fejen látható volt, hogy a macska egy pillanat alatt meglapul, begörbült és megmeredt. A szemei szinte észrevétlenül mozdulatlan, őrködő pontokká változtak, olyanok lettek, mint a szfinksz kőmerev nézése a fájdalmas, örök, elhagyott sivatagon keresztül. Olyanok lettek, mintha már évszázadok és évezredek óta merednének erre az egy pontra.
Cocky nem kevésbé megmerevedett. Azon a szemén, amely ferdén oldalraszegett fejéből arrafelé fordult, nem huzódott le a szemhéj és a sejtelemnek az az érzése, amely elhatalmasodott rajta, egyetlen tolla rezzenésén sem volt látható. Mind a két élőlény megkövesedett abban a merev nézésben, amely a vadász és a vad sajátja, a támadóé és a zsákmányé, a husevőé és a husé.
Ez a merev nézés percekig tartott, mignem az a fej az ajtónyilásban könnyü fordulattal eltünt. Ha a madarak sóhajtani tudnának, Cocky felsóhajtott volna. De nem moccant. Azt hallgatta, hogy egy ember lassu, nehézkes lépései haladnak el és enyésznek el odakünn, le a lépcsőház felé.
Néhány pillanat mult el. És váratlan hirtelenséggel megint megjelent a jelenés, ezuttal nemcsak a fej, hanem az egész hajlékony test, amely besiklott a szobába és a szoba közepén a padlón megállott. A szemek Cockyra szegeződtek és a test mozdulatlan maradt, csak a hosszu farok nem, amely hirtelen dühös, mégis monoton módon csapódott egyik oldalról a másikra, aztán megint vissza.
A macska nem vette le a szemét Cockyról, lassan megindult előre és két méterre tőle megint megállott. Csak a farka csapkodott ide-oda és csak a szeme tündöklött, mint valami ékszer, az ablak teli világosságában, amely felé szegeződött. Függőleges pupillái már alig észrevehető fekete fonalakká szükültek.
Cocky nem tudta a halált az emberi fogalom világosságával felfogni, de azért körülbelül sejtette, hogy minden dolognak vége fenyegetően közel van. És mikor nézte a macskát, amely most döntően kezdett az ugrásra összehuzódni, Cocky, ez a bátor kis darab élet, meghódolt élete egyetlen és megbocsátható pánikjának.
- Cocky! Cocky! - kiáltozta panaszosan a vak, érzéketlen falaknak.
Ezzel a kiáltással az egész világhoz kiáltott, minden hatalmakhoz, dologhoz, kétlábu emberi teremtményekhez, különösen pedig Pincérhez, Kvékhez és Mihályhoz. Kiáltásának belső tartalma ez volt:
- Én vagyok az, Cocky. Nagyon kicsiny vagyok és nagyon törékeny vagyok, és ez, aki el akar pusztitani, ez nagy szörnyeteg hozzám képest és én szeretem a fényes, ragyogó világot és én élni akarok és tovább akarok lenni a fényben és olyan kicsi vagyok, én jó kis fickó vagyok, jó kis szivem van, én nem vehetem fel a harcot ezzel a hatalmas, dühös, éhes állattal, aki meg akar engem enni, és segitséget kérek, segitség, segitség, segitség! Én vagyok Cocky. Mindenki ismer engem. Én vagyok Cocky.
Ezt tartalmazta és még többet, az ő két Cocky-kiáltása. És a vak falak, kinn a hall, az egész világ részéről nem jött válasz. A pánik pillanata elmult és Cocky visszanyerte bátor kis magamagát. Mozdulatlanul ült az ablakpárkányon, a fejet oldalra billentette és félszemével pislantás nélkül nézte, milyen veszedelmesen közel van már hozzá odalenn fajának örök ellensége.
Szavának emberi volta meghökkentette a kóbor macskát. A macska abbahagyta az ugrást, lekonyitotta fülét és lelapult a földre.
És a következő csendben egy kék dongó hangos döngéssel repült neki a szemközti ablak táblájának, koronként nagyokat koppant az üvegen, amelytől neki is megvolt a maga tragédiája: fogoly volt, akit ez a csaló átlátszóság zárt el a közvetlen közelben ragyogó fényes, szabad világtól.
A kóbor macskának is megvolt a maga gondja és baja az életben. Éhség kinozta, ez emésztette ösztövér emlőit, pedig emlőinek telve kellett volna lenni a hét tehetetlen, nyivákoló kölyök számára, amelyek éppen olyanok voltak, mint ő, csak a szemük nem nyilt ki még és groteszkül ügyetlenek voltak még lágy, fiatal lábukon. Üres emlőinek fájdalma és ösztönének szúró biztatása eszébe juttatta kicsinyeit, sőt szószerint is eszébe jutottak: agya finom vegyi munkájának révén látni tudta gyermekeit ott a ventilátor-nyilás törött fedőlemeze mögött a pincében, a lépcső alatt, sötét, homokos sarokban, ahol helyet fészkelt magának és a világra hozta őket.
Kicsinyeinek látomása és éhségének fájdalma megint erőt vett rajta. Összeszedte magát és méregetni kezdte az ugrás távolságát. De Cocky is magához tért.
- A fene egye meg! A fene egye meg! - igy kiáltozott a tőle telhető leghangosabban és legharciasabban. Ugy ráorditott a kóbor macskára, mint egy rablóra szokás. A macska meg is ijedt, begörbitett testével a földre lapult, fülei is keményen hátralapultak, a farka csapkodott, a feje pedig körülfordult a szobában, hogy szeme a legsötétebb sarokba is behatolhasson, keresvén azt az emberi lényt, akit kiáltani hallott. Mindezt érzékeinek ama biztos tudomása ellenére tette, hogy az emberi hang magától az ablakpárkányon ülő fehér madártól eredt.
A kék dongó megint odakoppant börtöne láthatatlan falához a bekövetkezett csendben. A kóbor macska hirtelen elhatározással nekikészült és ugrott. Odaérkezett, ahol a másodperc egy kis részével előbb még Cocky gubbasztott. Cocky tudniillik oldalvást tért ki. De éppen, mialatt ő kitért és a macska a párkányra zuhant, a macska oldalt sujtott az egyik lábával; Cocky tehát magasra ugrott, repüléshez oly kevéssé szokott szárnyaival verdesvén a levegőt. A kóbor macska hátsó lábaira ágaskodott és egyik első lábával ugy csapott bele a levegőbe, mint ahogy a gyerekek szoktak kalapjukkal a pillangó után csapni. Csakhogy a macska lábának súlya is volt és a karmai ugy álltak ki belőle, mint a horgok.
A csapás a levegőben találta Cockyt. Finom tollazata megtépődött és összekuszálódott. Mint egy szerencsétlenül járt pici repülőgép, zuhant le a földre a szállongó fehér pelyhek között. A tollacskák, mint a hópelyhek, lassan lebegtek lefelé utána. Még hulltak, mikor a macska nesztelen, puha talppal leszállott a párkányról, néhány pehely már a macska hátára is esett és lágy hullásával megremegtette az állat feszült idegeit: a macska hirtelen még jobban meggörbült s gyorsan nézett maga köré és fölfelé, hogy nem fenyeget-e valami veszedelem.

XXI. fejezet.
Del Mar Harry a Bowhead-fogadóban a Daughtry Dag szobájában csak néhány fehér tollat talált a padlón és a háziasszonytól tudta meg, mi történt Mihállyal. Megtartotta az autotaxit és mindenekelőtt megkereste az Emory doktor lakását, aztán megállapitotta, hogy Mihályt a hátsó udvarra egy csürbe zárták. Aztán lefoglalta a helyét az Umatilla gőzhajón, amelynek másnap virradatkor kellett indulnia Seattle és Puget Sound felé.
Ezenközben az Emory Walter Merritt rendelőjében érdekes szócsata folyt le. Masters doktor veszekedett:
- Az az ember ugy üvölt, ahogy a torkán kifér. A rendőrök kénytelenek voltak bottal verni az ambulancián. Erőszakoskodott. A kutyáját akarta. Ezt nem lehet csinálni. Ez tulmegy a határon. Nem lophatja igy el tőle a kutyáját. Lármát fog csapni a lapokban.
- Eh, dehogy fog. Szeretném én azt a vakmerő riportert látni, aki beszélgetésnyi távolságig beteszi a lábát a lepraházba. És szeretném azt a szerkesztőt látni, aki a lepraházból eredő levelet, ha ugyan át lehet csempészni az őrökön, abban a pillanatban ki nem küldi elégettetni, mihelyt megtudja, honnan kapta. Legyen csak nyugodt, kolléga. A lapokban nem lesz semmi lárma.
- De a lepra! A közegészségügy! Hiszen a kutya állandó érintkezésben volt a gazdájával. Ez a kutya négy lábon járó infekció!
- Kontágium a jobbik és szakszerübb szó, - hütötte le ellenfelét Emory Walter Merritt a fölényesebb tudás éreztetésével.
- Hát akkor kontágium. Elvégre tekintettel kell lenni a közönségre. Nem szabad kitenni annak a veszedelemnek, hogy inficiálja magát.
- Hogy kontágium érje, - javitotta ki nyugodtan a másik.
- Nevezze, ahogy akarja. A közönség...
- Lárifári. Amit maga, meg a közegészségügyi bizottság többi tagjai nem tudnak a lepráról, az sokkal több könyvet megtöltene, mint amennyit a lepratanulmányozó szakértők összekompiláltak. Folyton megpróbálták és most is folyton próbálják, hogy az emberi leprával állatokat oltsanak be. Lovat, tengerinyulat, patkányt, szamarat, majmot, egeret, kutyát, tudja Isten, még milyen állatot próbáltak már beoltani, százszor is, ezerszer is, meg százezerszer is és soha még egyetlen oltás nem sikerült. Még az sem sikerült, hogy egyik ember lepráját beoltsák a másik emberbe. Nézzen csak ide.
És Emory Walter Merritt egymásután szedte le a polcokról a szaktekintélyeket. Masters doktor, amint követte a másiknak szakértő vezetését a könyveken át, időről-időre felkiáltott:
- Bámulatos!... Jaj de érdekes!... Sose hittem volna!... Hihetetlen, mennyit dolgoztak ezek!...
Végül aztán igy szólt:
- Csakhogy olyan könyv nincs a maga polcain, ami egy hatósági embert meggyőzzön. Én sem győzhetem meg igy a közönséget. Nem is akarom megpróbálni. Különben is az az ember a lepraház élethossziglani fogságának lassu haldoklására van kárhoztatva. Tudhatja, milyen borzalmas az a hely. Az az ember szereti a kutyát. Majd megőrül érte. Adja oda neki. Kijelentem, hogy ez gyalázatos kegyetlenség, amit csinál és én ebbe nem fogok belemenni.
- Dehogynem fog, - jelentette ki Emory Walter Merritt hüvösen - azt is megmondom, hogy miért.
Meg is mondta neki. Olyan dolgokat mondott neki, amiket egyik orvos nem mondana a másik orvosnak, de amiket egyik politikus nagyon szépen megmondhat és gyakran meg is mondott a másik politikusnak, amiket azonban itt nem lehet elmondani, már csak azért sem, mert nyilvánosságra hozásuk nagyon megalázó az átlagos amerikai polgárra. Ezek a dolgok az uralkodó törvényhatóságok titkos, belső uralmának a dolgai, amely hatóságokról a szavazóhelyeken királyi szabadsággal szavazó átlagos amerikai polgár szereti azt hinni, hogy vezeti őket. Ezek a dolgok azok, amiket Lexow-bizottságok és szövetségi bizottságok jelentései olykor részben napvilágra ásnak és rögtön eltemetnek megint.
Emory Walter Merritt a Mihály birtokáért való vágyában győztes maradt Masters doktorral szemben. Este elment a feleségével a Jules-vendéglőbe vacsorázni, utána pedig elvitte az asszonyt, hogy megnézzék Anglin Margitot művészetének diadalmas ünnepeltetése közben. Éjfél után egy órakor ért haza és mikor pyjamát vett, még kiment, hogy egy végső pillantást vessen Mihályra. És Mihálynak hült helyét lelte.
Ami a lepraházat illeti, a sanfranciscói lepraház, mint általában minden amerikai város járványtelepe, a város tulajdonát képező legeldugottabb, legfélreesőbb, legvadabb, legolcsóbb telken épült. A homokpadokon át, amelyeket nem igen véd a Csendes-óceán, veszettül fütyülnek és gomolyognak a hideg szelek és sürü ködök. Kirándulótársaságok sohasem jönnek ide, kis fiuk sohasem járnak erre madárfészket szedni vagy indiánt játszani. Csak egyféle látogatók járnak ezen a tájon, az öngyilkosok, akik megunván az életet, a legsivárabb helyet keresik ki, hogy végezzenek magukkal. Ha pedig végeznek magukkal, nem is jönnek ide többet.
Az ablakokon való kilátás nem volt nagyon lélekemelő. Daughtry Dag, amint a homokos dombok sekély szakadéka mentén kinézett, minden irányban pár száz lépésnyire az őrök házikóit láthatta és magukat a fegyveres őröket, akik készek voltak inkább megölni a szökő beteget, semmint hozzányulni, még kevésbé magyarázgatni neki, hogy tanácsosabb, ha visszatér a lepraházba.
Mind a négy oldalon fák állottak a lepraház falain kivül. Eukaliptuszfák voltak ezek, de nem olyan pompás, fejedelmi fák, mint szülőföldjükön termett testvéreik. Városi politikusok szegényesen ültették és hanyagul gondoztatták, környezetük ellenséges erői ujra és ujra megtizedelték őket. Fennmaradt maroknyi őrcsapat gyanánt ott nyujtogatták meredt és kicsavarodott ágaikat a levegőbe, mintha agóniájuk vonaglását élnék. Csenevész csalittá nőttek csak, sovány táplálékuk nagyobbik részét gyökereik táplálására forditották, amelyek a megbizhatatlan homokon keresztül a tenger felé furakodtak, mintha ott próbálkoztak volna horgonyt vetni az erős szelek ellen.
Daughtrynak és Kvéknek az őrházakig sem volt szabad eljárkálni. Száz méterrel beljebb volt meghuzva a halál vonala. Idejöttek az őrök, hogy hamar lerakják az élelmiszereket, orvosságokat és irott orvosi utasitásokat, aztán éppen olyan sietve visszamentek. Ezen a vonalon volt elhelyezve egy fekete tábla is Daughtrynak meghagyták, hogy kivánságait és szükségleteit erre irja fel krétával, mégpedig akkora betükkel, hogy messziről is el lehessen olvasni. És ő, noha napi tiz üveges söradagja átmenet nélkül hirtelen elvágódott, nem sört kért a táblán, hanem napokon át ilyen mondatokat irt fel:
HOL A KUTYÁM?
ÍR TERRIER.
DRÓTSZŐRÜ.
A NEVE KILLENY.
A KUTYÁMAT AKAROM.
EMORY DOKTORRAL AKAROK BESZÉLNI.
MONDJÁK MEG EMORY DOKTORNAK,
HOGY IRJA MEG, MI VAN A KUTYÁMMAL.
Egy napon Daughtry ezt irta a táblára:
HA NEM KAPOM MEG A KUTYÁMAT, MEGÖLÖM EMORY DOKTORT.
Mire a lapok közölték a közönséggel, hogy a lepraház két leprás betegének szomoru esete tragikussá változott, mert a fehér ember megbolondult. Társadalmi érzületü polgárok leveleket irtak a lapoknak, tiltakoztak az ellen, hogy ilyen veszedelmet a törvényhatóság területén tartanak, követelték, hogy az Egyesült-Államok kormánya valami távoli szigeten, vagy különálló hegycsúcson leprakórházat épitsen. De három nap alatt az érdeklődésnek ez a vékony erecskéje is kiapadt és a riporteri sihederek hol azzal az óriási alaszkai kutyával kezdték mulattatni a közönséget, amely félig medve volt, hol azzal a problémával, hogy Crispi Angelotti volt-e az, aki apró darabokra metélte Bartholdi Giuseppe holttestét és aztán lisztes-zsákban a Halász-kikötőnél bedobta az öbölbe, hol pedig Japánnak a Hawaii-szigetekre, a Filippini-szigetekre és Észak-Amerika nyugati partjára vonatkozó nyilvánvaló szándékaival.
És a fogságon kivül nem is történt semmi, ami Daughtry Daget és Kvéket a lepraházban érdekelhette volna, mig egy késő őszi éjszaka el nem érkezett. A szél nemcsak fujt. Kellett is, hogy fujjon. Mert pár nappal előbb Daughtry Dag egy kosár gyümölcsben, amelyet állitólag a Foot-féle leánynevelőintézet ifju hölgyei küldtek, egy alma belsejébe ügyesen elhelyezett cédulát talált, amely felszólitotta, hogy a következő pénteken éjjel tegyen valami kis világosságot az ablakába. És csakugyan: Daughtrynak reggel ötkor vendége érkezett.
A vendég Stough Greenleaf Károly volt, a vén tengerész személyesen. Két óra hosszat kutyagolt az eukaliptusz-erdő mély homokján és most kimerülten esett neki a lepraház ajtajának. Mikor Daughtry ajtót nyitott, az öreg emberrel együtt a borzongó szél lucskos, viharos hidege csapott be rá. Daughtry először átfogta és ugy vitte egy szék felé. De aztán eszébe jutott a betegsége és olyan hirtelen eresztette el az öreg embert, hogy erőszakkal beleejtette a székbe.
- Ejnye, - mondta Daughtry - sokáig járkálhatott odakinn. Hé, Kvék, te Greenleaf gazda dörzsöl száraz. Te övé cipő neki lehuz tőle.
De még mielőtt az azonnal térdreereszkedő Kvék hozzáérhetett volna a cipőfüzőhöz, Daughtry, akinek eszébe jutott, hogy Kvék is éppen ugy fertőző, eltolta onnan.
- Szavamra, nem tudom, mit csináljak, - dünnyögte Daughtry. Tehetetlenül bámult körül, eszébe jutott, hogy hiszen ez a lepraház, hogy még az a szék is, amire az öreg ur ült le, az is leprás, és még a padló is, amelyen fáradt lábai elnyultak, az is leprás padló.
- Örülök, hogy látom, - lihegte a vén tengerész, üdvözlésül a kezét nyujtván - igazán nagyon örülök.
Daughtry Dag nem fogadta el a kéznyujtást.
- Mi van a kincsvadászattal, - kérdezte könnyedén - van valami kilátás?
A vén tengerész bólintott és lassanként lélekzethez jutva, de még gyenge hangon szuszogta:
- El van intézve. Reggel hétkor, mikor kezdődik a dagály, indulunk valamennyien. A hajó most kinn van az áramlatban, nagyon helyes kis szkúner. Betlehem a neve, jó formáju hajó, kényelmes kabinjai vannak. Mig a gőzösök ki nem szoritották, Tahiti volt a rendes vitorlás járata. Az ellátás jó. Minden a legkitünőbb. Gondom volt rá. Hogy a kapitányt nagyon szeretem, azt nem mondhatnám. Ismerem régóta az efajta embert. Elsőrangu hajós, abban biztos vagyok, de nagyon jár a szája. Született kalóz-természet, igazán nagyon rosszmáju öreg ember. A társa sem jobb. Középkoru ember, csunya multja van, a szónak semmiféle értelmében nem uriember, de tele van pénzzel, amit először Kaliforniában keresett kőolajjal, aztán bányakutató-ügynököt küldött Brit-Kolumbiába, kiforgatta annak a gazdag érnek a részesedéséből, amit az felfedezett és megötszörözte a vagyonát. Nagyon kellemetlen, visszataszitó ember. De hisz a szerencséjében és titokban abban bizik, hogy a kirándulásunkon legalább ötvenmilliót fog keresni, engem pedig majd kitur a részesedésemből.
- Gratulálok, Greenleaf ur, - mondta Daughtry - gratulálok. Igazán a szivemig meghatott, hogy ekkora utat megtett ilyen időben, sötét éjszaka és ilyen dolgoknak tette ki magát csak azért, hogy elbucsuzzék a szegény Daughtry Dagtől, aki mindig jót akart, csak nem volt szerencséje.
De mialatt ilyen melegen beszélt, lelkében felragyogott a Déli Tengereken járó szkúner minden szabadsága. A szive elszorult arra a tudatra, hogy számára nem maradt már semmi, csak a lepraház, a homokpadok és a szomoru eukaliptusz-fák.
A vén tengerész hirtelen felugrott.
- Kérem, Daughtry ur, maga megbántott engem. Maga érzékenyen megbántott engem.
- Ne tessék haragudni, bocsánatot kérek, - dadogta Daughtry, ámbár sejtelme sem volt, mivel bántotta meg az öregur érzelmeit.
- Maga az én barátom, - folytatta a másik szigoruan rendreutasitó hangon - és én a maga barátja vagyok. És képes azt képzelni rólam, hogy bucsuzni jöttem ebbe az átkozott pokolba. Azért jöttem, kérem, hogy elvigyem magát, meg a négerjét is, kérem. A szkúner várja magukat. Minden el van rendezve. Bejegyeztettem magukat a hajózási biztosnál is. Mind a kettőjüket. A nevüket két álember irta alá, akiket magam hajtottam fel. Az egyik egy barbadosi néger. Azt, meg a fehér embert a Commercial-utcán szedtem fel egy tengerészkocsmában és fejenként öt dollárt fizettem nekik, amiért eljöttek a biztoshoz és aláirták a maguk neveit.
- De édes istenem, Greenleaf ur, ne felejtse el, hiszen mi mind a ketten leprásak vagyunk!
A vén tengerész hirtelen ugrással megint felpattant a székről. Az öreg emberek és a derék szivek hirtelen haragja látszott az arcán, mikor kiabált:
- Maga pedig ne felejtse el, hogy én a barátja vagyok és maga a barátom!
Még a haragjától ösztönöztetve kinyujtotta kezét:
- Nézze, pincér, Daughtry, Daughtry ur, uram, hogy nevezzem, ez nem olyan dajkamese, mint a mentőcsónak, a megmondhatatlan földrajzi adatok, meg a kincs egy fonálnyira a homok alatt. Ez való tény. Nekem van szivem.
És a kinyujtott kezét meglengette a Daughtry orra alatt:
- Ez, uram, ez az én kezem. Itt magának csak egy tennivalója van, mégpedig mindjárt, most rögtön. Ezt a kezet fogja a kezébe és rázza meg jól és a szive éppen ugy legyen a kezében, mint az én szivem az én kezemben.
- De... de... - dadogta Daughtry.
- Ha nem csap bele, én erről a helyről nem megyek el. Itt maradok és itt halok meg. Tudom, hogy maga leprás. Erről nekem, nem mondhat semmi ujat. Itt a kezem, belecsap, vagy nem? A szivem itt van a tenyeremen és itt dobog minden ujjam végében. Ha nem csap bele, figyelmeztetem, hogy abban a nyomban beleülök ebbe a karosszékbe és meghalok. Értse meg, hogy én férfi vagyok, uram, uriember vagyok, pajtás vagyok, barát. Nem féltem én ezt az öreg testemet. Én a szivemben élek, meg a fejemben, nem pedig ebben a gyenge tetemben, amelyben véletlenül lakom. Csapjon bele. Aztán beszélni akarok magával.
Daughtry Dag habozva nyujtotta ki a kezét, de a vén tengerész megragadta és öreg, aszott ujjaival olyan vadul szoritotta meg, hogy fájt.
- Most már beszélhetünk, - mondta. - Átgondoltam az egész dolgot. Elvitorlázunk a Betlehemmel. Mikor a gonosz ember rájön, hogy az én mesebeli kincsemből sohasem fog látni egy nadrággombot sem, elválunk tőle. Boldog lesz, hogy megszabadulhat tőlünk. Akkor maga, én, meg a szerecsen kikötünk a Marquesas-szigeteken. A leprások ott szabadon járnak. Ott nincs semmiféle rendszabály. Láttam őket. Szabadok leszünk. Az a föld valóságos paradicsom. Háztartást fogunk kezdeni. Csinálunk egy szalmafedeles viskót, több nem is kell. Munka semmi. Az öböl, a tenger, a hegyek szabadsága lesz a miénk. Maga majd hajókázhat, uszhat, halászhat, vadászhat. Van arrafelé hegyi vadkecske, vadtyuk és más vad is. A banán meg a pizáng a fejünk fölött fog megérni, meg az avocado is, meg a cimetalma is. A vörösbors ott fog nőni az ajtó előtt, lesz baromfi is, meg tojás is. Kvék majd főz. Lesz sör is. Megfigyeltem, milyen feneketlen szomjas tud lenni. Lesz majd sör, naponta tiz üveg, sőt több, sokkal több. Most siessünk. Indulni kell. Sajnálom, de meg kell mondanom azt is, hogy a kutyáját hiába kerestem. Még detektiveket is megfizettem, akik valósággal kiraboltak. Emory doktor ellopta magától Killenyt, de pár óra mulva Emory doktortól is ellopták. Mindent tűvé tettem. Killeny eltünt, mint ahogy mi el fogunk tünni ebből az utálatos városból. Autóval jöttem, amelyik vár. A soffőrt jól megfizettem. Meg aztán megigértem neki, hogy megölöm, ha becsap. Ott kell lenni neki egy kicsit északkeletnek a homokhegyen tul azon az uton, ami ennek a nyavalyás kis erdőnek a másik végén huzódik. Ez az. Most indulunk. Később ráérünk diskurálni. Nézzen ki, hajnalodik. Az őrök nem szabad hogy meglássanak bennünket...
Kimentek a viharba. Kvék a boldogságtól megvadult szivvel ment utánuk. Eleinte Daughtry próbált távolmaradni a vén tengerésztől, de mikor egy erősebb szélroham feldöntéssel fenyegette a törékeny öreg embert, egy pillanat alatt a karja alá kapott és saját súlyával kissé hátramaradva tolta és segitette fel az öreget a dombra a nehéz homokban.
- Köszönöm, pincér, köszönöm, - mondta a vén tengerész, mihelyt két szélroham között egy kis lélekzethez jutott.

XXII. fejezet.
Mihály az éj sötétjében nem éppen kedve ellenére ment Del Mar Harryvel, ámbár ezt az embert nem szerette. Del Mar, mint egy betörő, végtelenül óvatos csendben jött Emory doktor hátsó udvarába, ahoz a melléképülethez, ahol Mihály volt bezárva. Sokkal többet járt szinházba, semhogy megkockáztatott volna olyan kölcsönkért melodramatikus hatásokat, mint például egy villamos zseblámpa. Tapogatódzva kereste még a sötétben a csürhöz vezető utat, félrehuzta a reteszt és halkan belépett, kinyujtott kézzel tapogatva az ismert drótszálu szőr után.
És Mihály, eb-egyéniségében az ember és oroszlán sajátságával, azonnal felborzolta a szőrét, mikor az idegen behatolt hozzá, de nem csapott lármát. Inkább megszimatolta a behatolót és meg is ismerte. Ezt az embert nem szerette, de beleegyezett, hogy az pórázt kössön a nyakára, és hallgatagon követte ki a gyalogjáróra, le az utcasarokig, ahol beültek a várakozó autótaxiba.
Az okoskodása, ha ezt a lelki funkciót meg nem tagadjuk tőle, nagyon egyszerü volt. Ezzel az emberrel többször találkozott Pincér társaságában. Ez az ember meg Pincér jó ismerősök voltak, mert egy asztalnál ültek és együtt ittak. Pincér elveszett. Mihály nem tudta, hol találhatja meg, maga is egy idegen hely foglya volt. Ami egyszer már előfordult, az előfordulhat megint. Az már előfordult, hogy Pincér, Del Mar és Mihály különböző alkalmakkor együtt ültek. Valószinü volt, hogy ugyanez a kombináció megint elő fog fordulni, éppen most kezd is előfordulni, és a fényesen csillogó kocsmában ő megint ott fog ülni az egyik széken, Del Mar az egyik oldalán, a másik oldalán pedig az imádott Pincér söröspohárral maga előtt. Ezt a folyamatot következtetésnek lehet nevezni, mert az is volt. És Mihály erre a következtetésre alapitotta viselkedését.
Az bizonyos, hogy Mihály szavakkal nem folytathatta le és nem gondolhatta végig ezt a gondolatsort. »Jó ismerősök« például, mint szó, nem fordult elő a tudatában. Hogy a végkövetkeztetésig gyors képekben és ábrákban, a képek és ábrák gyors összerakásában jutott-e el vagy sem, az olyan probléma, amely még várja az emberi megoldást. A fő, hogy gondolkozott. Ha ezt megtagadjuk tőle, akkor teljesen csak ösztönből cselekedett, amely feltevés, ha szembenézünk vele, még csodálatosabbnak látszik, hogy valahogyan homályosan valami kósza gondolat-processzust művelt az agya.
Egyszóval Mihály beszállt a taxiba és San-Francisco utcáinak utvesztőjén végig éberen feküdt Del Mar lábánál a földön. Sem nem kezdett vele barátkozni, sem annak a visszatetszésnek nem adta jeleit, amit ennek az embernek az egyénisége gyakorolt rá. Mert Del Mar Harry, aki aljas ember volt és akit a Mihály birtokáért való pénzsóvár vágya még jobban lealjasitott, kezdettől fogva elárulta Mihálynak az aljasságát. A Berber-parti kocsmában való első találkozásuk alkalmával Mihály felborzolta a szőrét és harciasan kiegyenesedett, mikor Del Mar megérintette a fejét. Mihály erről az emberről egyáltalában nem gondolkozott, még kevésbé próbálta jellemét elemezni. Valami nem volt rendben ezzel a kézzel, ezzel a hanyag mozdulattal, amely a gyengédség álarcában érintette őt meg és a nézőt félre is vezethette. De az érzés körül valami hiba volt. Ebben az érintésben nem volt melegség, nem volt sziv, nem volt meg benne az emberi értelemnek és léleknek az a természetes közeledése, amelynek telegrafikus eszköze és közvetitője volt hivatva lenni. Röviden szólva: az érzés tolmácsolása nem jó tolmácsolás, nem jó érzés volt és Mihály nem gondolkozás, hanem puszta tudomás alapján borzolta a szőrét és merevedett meg. Ezt az embereknél intuiciónak hivják.
Elektromos fények, raktárokkal rakott kikötőpart, rakományok és poggyászok hegyei, munkások és matrózok lármás tevése-vevése, rakodógépek zakatolásának staccatója, a nyikorgó kötelek, mindmegannyi rohanó vonat a tömbök között, a kézipoggyásszal cipekedő fehérkabátos stewardok serege, a hajólépcső alján a kvártélymester, tetejénél aranyzsinóros hajóstisztek, maga a hajólépcső, amely meredten ágaskodott fel az Umatilla fedélzetéig, s a szük fedélzeten még több ember és több zavaros sürgés-forgás, - ezekből tudta meg Mihály minden kétséget kizáróan, hogy visszakerült a tenger és hajók világába, ahol először találkozott Pincérrel, ahol mindig Pincérrel volt együtt, kivéve a nagy város legutóbbi, éjbe vesző korszakát. Tudata suhanó látomásaiból nem hiányoztak a Kvékre és Cockyra vonatkozó képek és emlékek sem. Sóváran szükölt, huzta a pórázt, nem törődött vele, hogy figyelmetlen, sürgő-forgó, bőrcipős emberi lábak letaposással fenyegetik puha mancsait: ugy kutatott és szaglászott Cocky és Kvék, de főleg Pincér után.
Belement abba a csalódásba is, hogy nem találja meg őket azonnal. Mert öntudatának már első derengése óta a türelem fogalmának alakjában vésődtek bele a kutyának az emberrel szemben való korlátozottságai és alsóbbrendüségei. Türelemmel tudott várni, ha már a maga részéről haza szeretett volna menni, de Pincér csak ült tovább az asztalnál és beszélgetett és sörözött. Türelemmel türte nyaka körül az örvöt, az átugorhatatlanul magas keritést, a szükfalu szoba zárt ajtaját, amelyet ő nem tudott kinyitni, de az emberek olyan könnyen kinyitottak. Éppen ugy most is türte, hogy a hajómészáros vezesse el, akire az Umatillán az összes utasok kutyáinak gondozása volt bizva. Ez becsukta őt egy kis fedélközi helyiségbe, amely tele volt ládákkal és bálokkal. Mihály pórázzal a nyakán percről-percre csak várta, hogy mikor nyilik meg az ajtó és mikor tünik fel a maga igazi valóságában Pincér tündöklő látványa, amely tudatának egész teljességét beragyogta.
Azonban ehelyett más nyitotta ki az ajtót: a hajómészáros. Mihály ebben egyelőre nem vette észre, csak később sejtette meg homályosan a Del Mar részéről való hatalmi megnyilvánulást. A jól öltözött mészáros kinyitotta az ajtót, leoldotta Mihályt és átadta a jól öltözött kabinos pincérnek, aki elvezette Del Mar kabinjába. Mihály az utolsó pillanatig meg volt győződve, hogy Pincérhez viszik. Azonban csak Del Mart találta a kabinban. »Nincs Pincér«, - igy lehetne leirni Mihály gondolatát. Viszont türelemnek, természete ez alapvonásának lehetett venni azt a hajlandóságot, hogy tovább várjon az istenével való találkozásra, hogy tovább várja imádottját, Pincérjét, aki a körülötte lévő emberi istenek között az ő saját emberi istene volt.
Mihály csóválta a farkát, lekonyitotta a fülét, még a csorba fülét is egy kicsit, és jeléül annak, hogy Del Mart mellékesen felismerte, mosolygott is egy keveset. Aztán jól megszimatolta a szobát, hogy külön is meggyőződjék Pincér szagának jelen nem létéről és lefeküdt a földre. Mikor Del Mar elkezdett beszélni hozzá, felnézett és rábámult. Del Mar pedig kemény hangon szólt hozzá:
- Az idők megváltoztak, barátom. Én majd szinészt csinálok belőled és megtanitalak valamire, aminek lesz értelme. Mindenekelőtt gyere ide... Ide gyere!
Mihály engedelmeskedni kezdett. Nem sietett, nem is késlekedett, türelmes volt minden különösebb igyekezet nélkül. Del Mar rászólt és már a puszta beszéde is olyan fenyegető volt, hogy Mihály azonnal megérezte ezt.
- Erről le fogsz szokni drágám. Szedd a lábad, ha mondok valamit. Most lássuk, meg tudom-e veled csinálni a trükködet. Rám fogsz hallgatni és énekelni fogsz velem, ahogy azzal a leprás alakkal énekeltél.
A mellényzsebéből szájharmonikát huzott elé, a szájához vette és elkezdte játszani a »Masirozunk Georgiában« cimü dalt.
- Ülj le! - parancsolta.
Mihály megint engedelmeskedett, noha egész lénye tiltakozást fejezett ki. Megreszketett, mikor az ezüstsipocskák vékony, édes hangjai átjárták lelkét. A torka és a lelke mindenáron énekelni akart. De ő erőt vett a vágyon, mert ennek az embernek nem akart énekelni. Ettől az embertől csak Pincért akarta, mást semmit.
- Nyakaskodol? - kiáltott rá mérgesen Del Mar. - Az a baj, hogy fajkutya vagy. Csakhogy, édes barátom, én véletlenül ismerem a fajtádat és egész biztos vagyok benne, hogy éppen ugy fogsz dolgozni nekem, mint annak a másiknak. Gyerünk csak.
Rágyujtott egy másik nótára, a »Georgiai táborozás«-ra. De Mihály megkötötte magát. Csak amikor a »Vén kentuckyi otthon« olvadó hangjai áradtak feléje, csak akkor vesztette el önuralmát. Akkor aztán rákezdett a lágy vonitásra, amely nem volt egyéb, mint a kiáltó szó a hajdani évezredek elveszett falkája után. Ennek a muzsikának ellenállhatatlan hipnózisa alatt muszáj volt forró vággyal áhitoznia a falka homályos, elfelejtett élete után, mikor a világ még fiatal volt és a vad falka még vad falka volt, mignem a szelidités végtelen századain keresztül mindörökre elveszett.
- Aha, - villant fel hidegen Del Mar, nem is sejtvén, hogy milyen mély történelmet és milyen óriási multat kavart fel a kicsi ezüstsipokkal.
A szoba falán hangos koppanás figyelmeztette, hogy valami álmos utas tiltakozik a muzsika ellen.
- Rendben lesz, - mondotta Del Mar élesen, elvéve szájától a harmonikát. Mihály abbahagyta az éneklést és gyülölte ezt az embert. De ez folytatta a beszédet: - Azt hiszem, kész vagyok veled. Azt ne gondold, hogy itt fogsz aludni és majd légyfogdosással zavarod az én álmomat.
Megnyomta a csengőt és mikor a kabinospincér bejött, átadta neki Mihályt, hogy vigye le és kösse meg.
Az Umatillán töltött néhány nap és éjszaka folyamán Mihály eléggé rájött, hogy miféle ember ez a Del Mar. Szinte azt lehetne mondani, hogy tisztába jött Del Mar egész nacionáléjával anélkül, hogy történetét ismerte volna. Mert azt például nem tudta, hogy Del Mar igazi neve Grunsky Percival, hogy az algimnáziumban a lányok manónak, a fiuk négernek csufolták. Azt sem tudta, hogy Del Mar el sem végezte az algimnáziumot, mert javitóintézetbe került, innen pedig becsületszóra kiadták Collins Harrishez, aki abból élt, mégpedig kitünően, hogy szinpadi használatra állatokat idomitott. Még kevésbé tudta, hogy milyen az a tréning, amit Del Mar segéd gyanánt hat évig látott az állatokon végigcsinálni s amit végül igy maga is megtanult.
Mihály csak azt tudta, hogy Del Mar nemtelen ember és korcs lény az olyan nemesfaju lényekkel szemben, mint Pincér, Kellar kapitány és legelső gazdája, Haggin ur Meringeben. De erre gyorsan és egyszerüen rájött. Napközben egy hajópincér rendesen felvitte a fedélzetre Del Marhoz. Del Mart állandóan lelkes ifjabb és öregebb hölgyek vették körül, akik Mihályt elhalmozták cirógatásokkal és dédelgetésekkel. Ő türte ezt, ámbár nagyon unta. De ami szinte elviselhetetlenül bántotta, az Del Mar szinlelt cirógatása és dédelgetése volt. Érezte benne a hűvös képmutatást, mert mikor este a Del Mar kabinjába vitték, akkor ennek az embernek a hangjából csak fagyos ridegséget hallott, egyéniségéből csak fenyegetést érzett, kezének érintéséből csak merevséget és durvaságot tapasztalt, ami nagyon hasonlitott az acélhoz, vagy a fához, mert a szív és lélek finom gyengédségének nyoma sem volt benne.
Del Mar kétarcu, kétmodoru ember volt. Pedig Mihály eddig ugy tapasztalta, hogy a nemesfaju embernek csak egyféle arca és modora van. A nemesfaju, jóvérü lények mindig őszinték voltak. De ebben a korcsban nem őszinteség, hanem éppen kimondott képmutatás lakott. A nemesfaju lényeknek a jó vérük folytán szenvedélyeik voltak, ennek a korcsnak nem voltak szenvedélyei. A vére hideg volt, mint a szándékossága. Amit tett, az mindig szándékos volt. Mindezt Mihály nem gondolta igy végig, csak azon a módon állapitotta meg, mint ahogy minden élőlény a szeretemmel és nemszeretemmel tud dolgokat megállapitani.
Mindennek betetőzéséül a hajózás utolsó estéjén Mihály elvesztette fajtiszta, előkelő magatartását ezzel az emberrel szemben, akinek nem volt előkelő magatartása. A dolog verekedéssé fajult. És Mihály huzta a rövidebbet. Pompásan dühöngött és küzdött. Miután egypár alapos csapást kapott a füle mögé, harmadszor is ugorva támadott. De akármilyen fürge volt, a déli-tengeri négereket gyorsasága és okossága révén lábszáron csiphette, ennek az embernek a husába mégsem tudta belevágni a fogát, mert ez az ember Collins Harrisnél hat esztendeig gyakorolta az állatokkal való bánásmódot. Mikor ugrott és harapásra nyitotta a száját, Del Mar jobbkeze hirtelen kinyult, megragadta a levegőben alsó állkapcsát és ugy visszadobta, hogy Mihály bukfencezve zuhant hanyatt a földre. Megint ugrott, hogy támadjon és Del Mar ugy a padlóhoz teremtette, hogy a lélekzete is elállt. Megint ugrott, és ez az ugrás majdnem élete utolsó ugrása lett. Del Mar torkon ragadta. Két hüvelyk nyomult bele a torkába a gégéje mindkét oldalán, pontosan a nyakütőéren, a vér feltolult az agyába és rendkivül éles fájdalmat okozott neki, egyszersmind olyan hirtelen megfosztotta eszméletétől, mint a leghatékonyabb orvosi altatószer. Sötétség borult rá. A földön rángatódzott. Lassan derengett fel előtte a kabin.
- Hallod-e, - fenyegette Del Mar - ismerem a fajtádat. Nem tudsz velem elbánni. Lehet, hogy én sem tudok egészen elbánni veled, de a kezem közé tudom szoritani a nyakadat, hogy dolgozz! Gyere, ha mersz! Gyere csak!
És Mihály mert. Fajtiszta állat volt. Tudta, hogy legyőzte őt ez a kétlábu valami, amely nem volt meleg emberi lény, hanem valami olyan idegen és rideg, hogy éppen igy a szoba falának, vagy egy fatuskónak, vagy egy sziklatömbnek is nekieshetett volna a fogával, Mihály mégis ugrott, mégpedig meztelen agyarakkal egyenesen a torkának. De ami ellen küzdött, az gyakorlat volt és leszürt szabály. Az előbbi kisérlet megismétlődött. Az a másik megragadta az ő torkát, a hüvelykujjak felszoritották a vért az agyára és elsötétült előtte a világ. Ha több lett volna, mint egy normális kitenyésztett fajkutya, akkor tovább és tovább támadta volna leküzdhetetlen ellenfelét, mig a szive beleszakad, vagy legalább is elájul. Ő azonban normális volt. És valami leirhatatlan, megzavarhatatlan állott vele szemben. Éppen olyan kevéssé arathatott rajta győzelmet, mint a városi cementkövezetü gyalogjárón. Ez az ellenfél ördög volt, az ördög minden keménységével, hidegségével, gonoszságával és okosságával. Éppen olyan rossz volt, mint amilyen jó volt Pincér. Mind a kettő kétlábu volt. Mind a kettő isten. De ez az ősi rossz istene volt.
Mihály mindezt nem igy okoskodta. De Del Marral szemben való lelkiállapotának teljességét az emberi gondolat és értelem szavaira leforditva körülbelül igy lehet megfelelően kifejezni: ha Mihály egy meleglelkü istennel keveredett volna verekedésbe, maga is éppen olyan vadul dühönghetett, tusakodhatott volna, a harc káoszában egyaránt kapva és adva mint ahogy az az isten, meleglelkü lévén, hasonlóképpen kapott és adott volna fájdalmat, mint husból és vérből való, eleven, lélekző lény. De ez a kétlábu ördög nem verekedett vakon és képtelen volt szenvedélyesen lángra lobbanni. Valami eszes, szilárd acélgépezethez hasonlitott és azt tette, amiről Mihály nem álmodhatta, hogy tenni fogja, amit kevés ember csinál, de megcsinál minden állatidomitó: egy gondolattal folyton előbb járt, mint Mihály, és ennélfogva képes volt arra, hogy egy-egy cselekvéssel már Mihály következő cselekvése előtt készen legyen. Ez volt az a gyakorlat, amit Collins Harristől sajátitott el, aki ugyanakkor, mikor érzelgős és gyerekesen odaadó férj és apa tudott lenni, tudott lenni maga a Lucifer, ha nem emberekről, hanem állatokról volt szó, és aki az állatoknak valóságos poklában uralkodott, amelyet megteremtett és jövedelmezővé tett.
Mihály Seattleben szállt partra. Csupa mohóság volt. Addig huzta a pórázát, mignem fuldokolni és köhögni kezdett. Del Mar ridegen szitkozódott. Mert Mihályon erőt vett az a vágyakozás, hogy látni fogja Pincért. Az első saroktól kezdve valamennyi saroknál lankadatlan buzgalommal nézett körül, nem látja-e valahol. De az emberek sokaságában Pincér nem volt sehol. Ehelyett lenn az Uj-Washington-szálló szuterrénjében, ahol folyton égett a villamosvilágitás, egy poggyász-portás gondjai alá került. Nyakánál fogva jól meg volt kötve, csomagok hegységnyi torlaszai között, amelyeket folyton széthánytak, átkutattak, lehoztak, elvittek, vagy szaporitottak.
Három napot töltött el ebben a kinszenvedéses állapotban. A portások összebarátkoztak vele és az éttermek maradékaiból hatalmas adag főtt husokkal kinálták meg. De Mihály sokkal nagyobb csalódást és gyászt érzett Pincér miatt, semhogy tulsokat tudott volna enni. Del Mar pedig lejött a szálló igazgatójával és nagy hűhót csapott, amiért a portások nem tartották tiszteletben az etetési utasitásokat.
- Ez az alak nem jó ember, - mondta a főportás az egyik emberének, mikor Del Mar kiment, - ez sima ember. Sose szerettem a sima, barna embereket. A feleségem barna nő, de hála isten, nem sima.
- Igen, - mondta a másik - ismerem az ilyen fajtát. Ha kést szurnál bele, nem vér jönne belőle. Folyékony zsir jönne belőle.
És mind a ketten azonnal még nagyobb husokkal kedveskedtek Mihálynak, amiket azonban ő nem tudott megenni, mert Pincér után való vágya nagyon elhatalmasodott rajta.
Ez időben Del Mar két táviratot küldött Newyorkba. Az egyiket Collins Harris állatidomitó iskolájába, ahol már a szünidő alatt az ő kutyái is ellátáson voltak:
Adja el a kutyáimat. Hogy mit tudnak és mennyit érnek, azt tudja. Végeztem velük. Hozza levonásba az ellátást, és a többit tegye el, mig találkozunk. Rátaláltam a kutyák csodájára. Amit eddig csináltam életemben, azt ez az egy lepipálja. Hihetetlen állat. Várjon, amig látja.
A másik táviratot az ügynökének irta:
Kezdjen dolgozni. A legjobb helyeket kérem. Nagy igények. Megvan a szám. Nagyszerü. Ilyen még nem volt. A fellépti díj maximumát ne kösse le, menjen a maximum fölé. Készitse őket elő a kutyára. Nagy dolgot tartok fenn nekik. Maga ismer engem. Megfelelek a várakozásnak. Mindig mindenütt ez lesz a főszám.

XXIII. fejezet.
Jött a ketrec. Mivel Del Mar hozta le a poggyászhelyiségbe, Mihálynak rögtön gyanus volt ez a dolog. És a gyanuja egy perc mulva már igazolást is nyert. Del Mar felszólitotta, hogy menjen be a ketrecbe, de ő vonakodott. Erre Del Mar gyorsan és ügyesen megkapta hátul a nyakát neki, felemelte a levegőbe és belökte a ketrecbe, vagy legalább is részben belökte, mert a kutya szerét ejtette, hogy két első lábával megkapaszkodjék a ketrec szélében. Az állatidomitó nem sokat vesztegette az időt: szabad kezét ökölbe szoritotta és puff-puff: két gyors ütéssel lesujtott a Mihály két lábára. Mihály fájdalmában eleresztette a ketrec szélét. A következő pillanatban már egészen benn volt, méltatlankodásban és haragjában hörögve ment neki a rácsnak, de Del Mar ekkor már lakatolta az ajtót.
Ezután a ketrecet kivitték egy teherautóhoz és számos egyéb poggyásszal felrakták. Del Mar eltünt, miután a ketrecet lelakatolta. Az a két ember pedig, aki most elinditotta a teherautót és dülöngött a döcögős kövezeten, idegen volt. A ketrecben Mihály fel tudott állni, de a fejét a válla vonalánál nem tudta magasabbra emelni. Igy állt a ketrecben, fejét a tetőnek szoritva. Mikor a teherkocsi sineken haladt keresztül, a zökkenéstől, amelybe a teherautó is, tartalma is jó beledöccent, Mihály erősen beverte a fejét.
A ketrec nem is volt olyan hosszu, mint ő. Kénytelen volt álltában nekiszoritani az orrát a ketrec végének. Mikor egyik mellékutcából egy automobil rohant ki, a teherautó soffőrje kénytelen volt hirtelen lefékezni. A ketrec visszavágódott, Mihály pedig egész testével erősen előrelódult benne. Őt semmiféle fék nem fogta vissza, hacsak az orra puha végét nem mondjuk féknek. Mert az orra fogta fel a teste lökését a ketrecben.
Megpróbált a hely szükéhez alkalmazkodva lefeküdni és segitett is a helyzetén, ámbár az ajka, amely erősen nekicsapódott a fogának, felhasadt és vérzett. De most jött még a kellemetlenebb. Az egyik lába kicsuszott a rácson és a teherautó padlójára nehezedett, ahol a ládák nyikorogtak, recsegtek és táncoltak. Az ut egy zökkenőjétől a legközelebbi láda az egyik szélével felugrott és megváltoztatta a helyét, mikor helyrezuhant, akkor a Mihály lábára zuhant. Mihály felvonitott a váratlan és éles fájdalomtól. Ösztönösen, görcsösen próbálta minden erejével visszarántani a lábát. Ettől kibicsaklott a válla és ez a fájdalom még növelte beszorult lába kinját.
És Mihályon vak félelem vett erőt, az a félelem, amely benne gyökeredzik minden állatban és az emberben is: a csapda félelme. Már nem is vonitott, magánkivül, őrjöngve vergődött, rángatta válla inait és izmait és megnyomoritott lábát kegyetlen fájdalommal próbálta kiszabaditani. Kinjában a fogával esett neki a rácsnak, hogy hozzájusson ahoz a borzasztó tárgyhoz a rácson túl, amely a lábára súlyosodott és nem akart tágitani. Végre egy másik zökkenő segitett rajta. A láda éppen eléggé ellökődött ahoz, hogy görcsös erőszakkal visszaránthassa a lábát.
A vasuti állomáson a ketrecet nem ugyan szándékos durvasággal, de olyan nemtörődömséggel kezelték, hogy az egyik hordár kezéből kicsuszott, oldalt billent és a hordár akkor kapta meg, mikor a térdéig esett, de a cementes talajra még nem. Mihály azonban, aki a függőlegesre billent ketrec fenekén elcsuszott, teljes testsúlyával ráesett megsebesült lábára.
Később Del Mar, aki elnézett ahoz a poggyásztaligához, ahová a ketrecet egyéb poggyászokkal együtt felrakták a vasut számára, megnézte Mihályt.
- Ejha, - mondta - összezuzódott a lábad. Na nem baj. Majd megtanulod, hogy a lábadat be kell huzni.
- Ez a körme le fog esni, - mondta az egyik vasuti hordár, miután lehajolt, hogy a rácson át Mihályt közelebbről megnézze.
Del Mar is közelebb hajolt, hogy jobban megnézze. Aztán elővette a zsebkését és az egyik pengéjét kinyitotta.
- Sőt az egész ujja tönkrement, - mondotta. - Ha segit, rendbehozom egy pillanat alatt.
Kilakatolta a ketrecet és a szokott fojtó mozdulattal megfogván hátul a nyakát, kiemelte Mihályt belőle. A kutya ficánkolt és rugkapált, sebesült lábával éppen ugy kapaszkodott, mint ép lábaival. Ettől még jobban fájt a sebe.
- Tartsa csak a lábát, - intézkedett Del Mar, - ha igy fogom, nem tud harapni. Egy másodperc az egész.
Nem is tartott tovább. És Mihály, mikor megint bent dühöngött a ketrecben, kevesebb volt egy ujjával, mint amennyivel a világra jött. A kegyetlen, de kiadós műtéttől bőven folyt a vére. Lefeküdt, nyalta a sebet és mélyen lesujtotta annak a - maga sem tudta, milyen - borzasztó sorsnak a sejtelme, amely várt rá és itt volt közvetlenül előtte. Az emberekkel való tapasztalataiban sosem fordult elő, hogy igy bántak volna vele, a ketrectől pedig, amely a csapdára emlékeztette, majd megőrült. Benne volt a csapdában, tehetetlen volt és Pincérrel nyilván meg kellett történnie az élet utolsó nagy bajának: elnyelte a Semmiség, mint ahogy elnyelte Meringe szülőfalut, az Eugéniát, a Salamon-szigeteket, a Makambót, Ausztráliát és a Mary Turnert.
Ekkor bizonyos távolságból őrült lárma hangzott fel. Mihály hegyezte a fülét és borzolta a szőrét az uj szerencsétlenség jelentkezésére. A lárma nem volt egyéb, mint számos kutya zürzavaros szükölése, vonitása és ugatása.
- A fenébe! - kiáltott a hordár a társának. - Ezek azok a büdös orfeumi kutyák. Törvényt kellene hozni a kutyaidomitás ellen. Nem szép dolog.
- Ezek a Peterson-féle kutyák, - mondta a másik - ott voltam, amikor a mult héten megérkeztek. Az egyik döglötten feküdt a ketrecében. Ahogy láttam, nagyon olyan volt a dolog, mintha agyonverték volna.
- Ugy látszik, Peterson jól helybenhagyta az előbbi állomáson, aztán felrakták a vasutra a többiekkel együtt és hagyták megdögleni a poggyászkocsiban.
Az őrült zenebona növekedett, mikor az állatokat a teherautóból egy poggyász-taligára rakták át. És mikor a taligát odatolták a Mihályé mellé, látta, hogy a taliga tele van egymásra rakott kutyaketrecekkel. Valóban harmincöt mindenféle fajtáju, nagyobbrészt korcs kutya volt ott. Hogy nem voltak nagyon boldogok, az meglátszott rajtuk. Némelyik vonitott, némelyik vinnyogott, némelyek vadul morogtak és a rácsrudak között vicsorogtak egymásra, sokan pedig a nyomoruság némaságával hallgattak. Többen összezuzódott lábukat nyalogatták és ápolták. Kisebb kutyákból, amelyek nem voltak harapós természetüek, kettő-három is be volt zsufolva egy ketrecbe. Hat agár egy-egy nagyobb, de még mindig nagyon szük ketrecet kapott.
- Ezek a magasugrók, - mondta az egyik hordár. - Nézd, hogy vannak beszállásolva. Peterson nem fizet több fuvardijat, mint amennyit muszáj. Kétekkora ketrecben sem tudnának felállani. Mikor egyik várost elhagyják és a másikba érkeznek, a közbülső idő pokol lehet nekik.
De azt nem tudta a hordár, hogy a városokban a pokol nem volt kisebb, hogy a kutyák ott is a tulszük börtönökbe voltak szoritva, hogy ezek az állatok igazán életfogytiglan elitélt rabok voltak. Csak akkor vették ki őket a ketrecükből, ha játszaniok kellett, különben ritkán. Üzleti szempontból a kutyák jobb gondozása nem fizette ki magát. A kuvasz olcsó. A döglött kuvasz helyére ujat venni olcsóbb volt, mint ugy gondozni őket, hogy bele ne dögöljenek.
És azt sem tudta a hordár, amit Peterson tudott: hogy a harmincöt kutya között már egyetlenegy sem volt abból a kutyatársulatból való, mellyel négy évvel ezelőtt elkezdte a dolgot. És azok közül az eredeti kutyák közül nem adott tul egyiken sem. Valamennyi csak egyetlen módon hagyta el a társulatot is, a ketrecét is. Ugy, hogy megdöglött. Mihály pedig még annyit sem tudott minderről, mint a hordár. Ő csak annyit tudott, hogy ez a jaj és kín világa és valószinüleg neki is ilyenféle lesz a sorsa.
Mikor még jobban erősödött üvöltés és vonitás közepette felrakták őket a teherkocsira, Mihály ketrecét is odarakták a ketrecek oszlopába. És az egy napig és másfél éjszakáig tartó, Kelet felé való uton Mihály ebben a kutyapokolban maradt. Akkor valami nagy városban kirakták őket, Mihály csendesebben és kényelmesebben utazott tovább. De sebesült lába még mindig fájt és valahányszor a ketrec megmozdult a kocsiban, a sebe mindig ujra megsérült.
Hogy mire jó mindez, miért van ennek a szorongó kocsinak szorongó fogságában, azt nem is kérdezte magában. Elfogadta boldogtalanság és szenvedés gyanánt. Megmagyarázni épp oly kevéssé tudta, mint a lába zuzódását. Ilyesmi megesik. Ilyen az élet. Az életben sok a baj. A dolgok miértje sohasem bukkant fel a fejében. Ő csak a dolgokat tudta és a dolgok egy egészen kevés kis hogyanját. Ami volt, az volt. A viz nedves, a tűz forró, a vas kemény, a hus jó. Mindezt éppen ugy fogadta, mint a világosság és sötétség örök csodáját, ami az ő számára éppen olyan kevéssé volt csoda, mint a drótszinü szőre, dobogó szive, vagy gondolkozó agya.
Csikágóban taligára rakták, átvitték a hatalmas város zsivajló utcáin és feltették egy másik vasuti teherkocsira, amely rögtön el is indult, hogy folytassa utját Kelet felé. Mindezzel ujabb poggyászkezelő idegenek jártak. Ugyanez történt Newyorkban, ahol a vasuti kocsiról felrakták egy teherautóra és még mindig ketrecbe zárt fogoly gyanánt elszállitották Long Islandra, bizonyos Collins Harrishez.
Ekkor látta meg először Collins Harrist és az állatoknak azt a poklát, amelyen ez az ember uralkodott. De előbb el kell mondani valamit, noha később történt. Mihály sohasem látta viszont Del Mart. Mint ahogy a másik ember, akit ismert, kiment az életből az emberek szokása szerint, ugy Del Mar Harry is kilépett a Mihály életének látóhatárából. De a saját életéből is. És ezt a kilépést szó szerint kell érteni. Egy összeütközés történt a magas vasuton, az a valaki, aki sértetlen maradt, rémülten ugrott ki az utca fölött huzódó magas pályatestre, rálépett a harmadik sinre: és Del Mar Harryt elnyelte a semmi, amit az emberek halálnak ismernek és amely csakugyan egyenlő annyiban a semmivel, hogy akit elnyel, az sohasem jön vissza és sohasem járja többé az élet utjait.

XXIV. fejezet.
Collins Harris ötvenkét esztendős volt. Apró, csinos, sovány emberke volt, megjelenésében és modorában olyan lágy és jólelkü, hogy ami kisugárzott belőle, az már szinte határos volt a lányossággal. Vasárnapi iskolai tanitó, lányszemináriumi igazgató, vagy egy emberbaráti társulat elnöke lehetett volna.
Arca fehér és rózsás volt, keze olyan puha, mint a lányáé, testsúlya alig volt több ötven kilónál. Sőt mi több: félt a feleségétől, félt a rendőrtől és a betörőktől való állandó félelemben töltötte életét. Az egyetlen dolog, amitől nem félt, a bármilyen vad fajtához tartozó állat volt, mint a tigris, az oroszlán, a leopárd vagy jaguár. Értette a mesterségét. Egy szál seprünyéllel meg tudta fékezni a legbőszebb oroszlánt, mégpedig nem a ketrecen kivülről, hanem bent a ketrecben, lelakatolt ajtó mögött.
Mert értette a mesterségét és jól megtanulta az elődjétől, az apjától, aki még nála is kisebb ember volt és még nála is jobban félt mindentől, az állatokat kivéve. Ez az atya, Collins Noel, igen ismert állatszeliditő volt Angliában, mielőtt Amerikába vándorolt ki. Amerikában folytatta a hirnevét és lerakta Cédrusvadonban a nagy állatidomitóiskola alapjait, amelyet utána fia kifejlesztett és teljesen felépitett. Apja alapjain olyan jól épitett Collins Harris, hogy ez a hely a mintaszerü higiénia és jó bánásmód hirében állott. Gyakran voltak vendégei, akik mindig annak a kedves és ragyogó légkörnek az elragadtatásával telten távoztak, amely ezt a helyet átitatta. Azonban magát az idomitás mindennapi munkáját sohasem volt szabad látniok. A vezetőség alkalmilag előadásokat is rendezett tiszteletükre és kész mutatványokból, amelyek csak növelték az iskoláról való gyönyörüséges és kellemes itéletüket. De ha az ujonc állatok oktatását látták volna, a dolog másként ütött volna ki. A vendégek talán még fel is lázadtak volna. Igy azonban a hely egyszerüen állatkert volt, nem több, és hozzá még nagyon nagy is, mert azokon az állatokon kivül, amiket Collins maga vásárolt, kitanitott és eladott, a vállalkozás nagy részét lefoglalta az, hogy olyan tulajdonosok, akiknek éppen nem volt szerződésük, vagy akik most szervezték a társulatot, ide adták az idomitott állatot, vagy állatok egész társulatát teljes ellátásra. Collins ki tudott elégiteni minden igényt egértől és patkánytól tevéig és elefántig, sőt alkalmilag orrszarvuig vagy egypár vizilóig is.
Mikor a Circling-fivérek három-köröndös nagy cirkusza egy kemény télen a végrehajtó kezére került, ő táplálta az állatseregletet és a lovakat. Három hónap alatt tizenötezer dollárt keresett tisztán. Sőt az árverés napjára kölcsönökkel terhelte meg egész vagyonát, megvette az idomitott lovakat és pónikat, a zsiráf-csordát és a tudós elefántot s egy félesztendő alatt eladta valamennyit, kivéve azt az egy pónit, amely bukfencet tudott vetni a levegőben. Az eladással másik tizenötezer dollárt keresett. Ami a műugró pónit illeti, azt pár hónap mulva kétezer dollár tiszta nyereséggel adta tovább. Collins Harris életének a Circling-fivérek e csődje volt a legjelentősebb anyagi ténye, de azért a telepének állandó tiszta jövedelme sem volt jelentéktelen, azonfelül mindig megosztotta a jövedelmet azokkal a tulajdonosokkal, akiknek állatait télen ő közvetitette zárt hippodromok előadásaira, és többnyire akkor is benne volt a tulajdonos jövedelmében, ha az állatokat filmtársaságoknak adta bérbe.
A szakma emberei országszerte elismerték róla, hogy a szakmának nemcsak leggazdagabb embere, hanem ő az állatszeliditők királya is, ő a legkülönb ember a talpán, aki valaha ketrecbe betette a lábát. És azok, akik a ketrecen belül látták dolgozni, megegyeztek abban, hogy nincs lelke. Viszont a felesége és a gyerekei, és akik közvetlen körében éltek, másképpen vélekedtek róla. Mivel sohasem látták munkában, meg voltak győződve róla, hogy nála lágyabb szivü, érzelmesebb ember nem született a világra. A hangja halk volt és kellemes, a gesztusai finomak, nézetei az életről, világról, vallásról és politikáról a legszelidebbek. Egyetlen gyengéd szótól elolvadt. Egyetlen kifogásnak beugrott. Minden helyi jótékony célra adakozott és egy hétig mélyen le volt sujtva, mikor a Titanic elsüllyedt. És mégis csak őt ismerték el az állatszakma emberei az ő világuk legjobb idegü, sőt legidegtelenebb emberének. És mégis: a legjobban a világon attól félt, hogy magas, testes felesége ebédnél a fejére boritja a forró tál levest. Mert az asszony mérgében kétszer meg is tette azt házaséletük korábbi éveiben. És azon a félelmen felül, hogy az asszony megint megcsinálja azt, még őszintén és odaadóan szerette is, mint ahogy szerette a gyerekeit, mind a hetet, akiknek számára semmit sem talált tuljónak vagy tuldrágának.
Annyira szerette őket, hogy négy fiát kezdettől fogva eltiltotta attól, hogy megnézzék, mikor dolgozik. Finomabb pályákra szánta őket. Jánost, a legidősebbet, aki a Yale-egyetemen tanult, arra szánta, hogy iró legyen. Ez a fiu az egyetemi városban, New Havenben, saját automobilján szaladgált és ugy élt, mint a városban ismert autótulajdonoshoz illik. Harold és Frigyes Pennsylvániában tanultak, a milliomosfiuk akadémiáján. Clarence, aki most Massachusettsben járt a középiskolába, még nem döntött, hogy orvos lesz-e, vagy aviatikus. A három lány, kettő közülük iker, arra volt kiszemelve, hogy urihölgyekké művelődjenek. Elza éppen azon a ponton volt, hogy megkapja a Vassar-oklevelet. Mária és Magdolna, az ikrek, most készültek a Vassar-kurzusra az egyik legelőkelőbb és legdrágább nevelőintézetben. Mindez pénzbekerült, amit Collins Harris nem vert ugyan a fogához, de ami erősen igénybe vette állatidomitó-iskolájának teljesitőképességét. Még keményebben kellett dolgoznia, ámbár a felesége, négy fia és három lánya nem is álmodták, hogy egyáltalában dolgozik. Ők ugy képzelték, hogy Collins a felsőbbséges bölcseség erejénél fogva csupán felügyel a dolgokra. Roppantul meglepődtek volna, ha egyszer meglátják őt, amint doronggal a kezében püföl egyszerre negyven korcs kutyát a napi munka közben, amely izgatottá és gyorssá hevült.
A munka jórészét el is végezték a segédei; de Collins Harris oktatta őket folyton, hogy mit csináljanak és hogyan csinálják, a fontosabb állatokkal pedig éppenséggel ő maga foglalkozott és megmutatta nekik, hogyan kell. A segédei szinte valamennyien középiskolai ifjak közül kerültek ki. Ő tapasztalt szemmel és kitünő ösztönnel válogatta ki őket. A jelöltekben a becsületszó terhe alatti jó magaviseletet, az intelligenciát és a hidegséget kereste. Az ilyen jellemösszeállitással természetszerüen kegyetlenség járt együtt. A fellobbanó vér, a nemes indulat, az érzelmesség olyan tulajdonságok voltak, amiket nem óhajtott az üzletében. Már pedig a Cédrusvadon-Állatiskola az első óraütéstől az utolsó ostorcsattanásig csak üzlet volt. Egyszóval Collins Harris végeredményben több kint és szenvedést okozott az állatoknak, mint a keresztény világ minden viviszekciós laboratóriumai együttvéve.
Az állatoknak ebbe a poklába szállott alá Mihály, ámbár megérkezése vizszintes irányban történt ötezerhatszáz kilométernyi utazás után, amit ugyanabban a ketrecben tett meg, amelybe Seattleben az Uj Washington-szállóban berakták. Az egész ut alatt egyszer sem eresztették ki a ketrecből, a helyzetét piszok és nyomoruság jellemezte. Általános jó egészségének köszönhette, hogy amputált ujjának sebe a sima javulás utjára jutott. De csakugy ragadt a piszoktól és tele volt bolhával.
Cédrusvadon külső látszatra egyáltalában nem volt pokol. Bársonyos pázsitfoltok, kavicsos ösvények és kocsiutak, ápolt virágágyak sorakoztak azoknak az épületeknek alacsony soráig, amelyek részben fából, részben cementből készültek. Mihályt nem Collins Harris fogadta; Collins e pillanatban saját belső irodájában ült, iróasztalán Del Mar legutolsó táviratával és hosszu rendelkezést szerkesztett titkárja számára, amely szerint a titkár kérdezze végig a vasuttársaságokat és a teherautóvállalatokat egy bizonyos kutya holléte felől, amelyet egy bizonyos nevezetü Del Mar rakott fel beketrecezve a vasutra és Cédrusvadon felé irányitotta. Mihályt egy munkaköpenybe öltözött, szintelenszemü tizennyolcéves gyerkőc fogadta, aláirta az átvételi elismervényt, aztán a ketrecet bevitte egy lejtőspadozatu cementszobába, amely kellemetlenül és vegyileg tiszta szagot terjesztett.
A környezet érdekelte Mihályt, de sehogysem tetszett neki a gyerkőc, aki felgyürte az inge ujját és nagy viaszosvászonkötényt kötött, mielőtt a ketrecet kinyitotta. Mihály kiugrott és tántorgott a lábain, amelyeken már napok óta nem járt. Ez a kétlábu isten nem volt számára érdekes. Rideg volt, mint a cementpadló és rendszeres, mint egy gép. Ilyen modorban csinálta végig Mihály mosdatását, dörzsölését és fertőtlenitését. Mert Collins Harris az állatjai kezelésében kifogástalanul tudományos és antiszeptikus volt. Mihályt a gyerkőc tudományosan, szándékos gorombaság nélkül, de egyszersmind a kedvesség vagy törődés leghalványabb nyoma nélkül mosta tisztára.
Mihály ezt persze nem értette. Ez volt a legtöbb, amit eddig tapasztalt. Hóhérokról és vesztőhelyekről nem volt fogalma. Erről a cement- és vegyiszagu szobáról joggal hihette, hogy ez lesz a szinhelye a legutolsó szenvedésnek, és a gyerkőcistenről, hogy ez fogja elküldeni abba a sötétségbe, amely mindenkit elnyelt, akit ő eddig ismert és szeretett. Amit pedig minden kétségen felül egész biztosan tudhatott, az annyi volt, hogy mindez ridegen gyanus és borzalmasan különös. Türte a tarkóján a gyerkőc-isten kezét, miután a nyakörve lekerült róla. De mikor az öntözőcső vizsugara fordult feléje, akkor tiltakozott és ellenkezett. A gyerkőc gépiesen, szabályok szerint dolgozott: szorosabbra vette a fogást a Mihály nyakabőrén, egyszerüen felemelte a levegőbe és ezalatt a vizet irányitotta, sőt a csap forgatásával még erősebbé tette. Mihály rugkapált, majd megfult, végre tehetetlenül tátogott és krákogott.
Ezután nem ellenkezett már többet. Jól megmosták, megdörzsölték és megsurolták a vizsugárral, egy nagy kefével és sok karbolszappannal. A szappan habja fájdalmasan belement a szemébe és orrába. Mihály hangosan vonitott és rémesen tüszkölt. Gyanakodott ugyan, hogy minden következő pillanatban mi fog vele történni, de már látta, hogy a gyerkőc kedvesség vagy gorombaság dolgában teljesen közömbös. Türte tehát további rugódozás nélkül. Végre tiszta volt és felüdült. Betették egy nagyon kellemes és egészséges ólba, ahol elaludt és egyelőre mindent elfelejtett. Ez a kórház volt, vagyis a megfigyelő-osztály. Itt egyheti fogságot töltött. Ez alatt a hét alatt semmi ragályos betegség bacillusa nem fejlődött ki rajta. Semmi se történt vele, csak rendes, jó étel, tiszta ivóviz és minden élőlénnyel való érintkezés teljes hiánya, kivéve a gyerkőcistent, aki ugy ügyelt fel rá, mint egy automata.
Collins Harrist még nem látta Mihály. Csak hallotta bizonyos távolságból a hangját, amely nem volt hangos, de nagyon parancsoló. Hogy ennek a hangnak a tulajdonosa igen magas isten, azt Mihály tudta a legelső hallásra. Csak egy igen magas isten, aki a rendes isteneknek fölötte van, lehetett ilyen parancsoló. Ebben a hangban akarat volt és a parancsolás megszokottsága. Ezt bármely kutya éppen olyan gyorsan megállapitotta volna, mint Mihály. És bármely más kutya is megállapitotta volna, hogy a hang mögött ebben az istenben nincsen sem szeretet, sem szeretetreméltóság, nincs benne semmi, ami felmelegiti, sem amit imádni lehet.

XXV. fejezet.
Délelőtt tizenegyre járt, mikor a sápadt gyerkőcisten örvet és láncot tett Mihályra. Kieresztette a megfigyelő-ólból és átadta egy barna gyerkőcistennek, aki nem vesztegette az időt Mihály üdvözlésével és semmi nyájasságot nem mutatott. A lánc foglya gyanánt ment valahova és csakhamar más foglyokat is megpillantott, akik ugyanabba az irányba mentek. Hárman voltak és hozzájuk hasonló állatokat még sohasem látott. Három lomha, cammogó szörnyeteg medve volt ez a három állat. Amint Mihály meglátta őket, felborzolta a szőrét és mély hangon morogni kezdett. Mint ahogy a tehén ráismer az életben először látott farkasra, öröklött ösztönével ő is megismerte bennük a vadonból való időtlen ellenségeit. De tulsokat utazott, tulsokat látott és tulérzékeny volt ahoz, hogy megtámadja őket. Merev lábbal és körültekintően lépkedvén, egész orrával szimatolta ezeknek a különös lényeknek a szagát és lánca végén követte a maga fogolytartó istenét.
Általában folyton az uj szagok egész tömkelege csapta meg az orrát. A falakon nem tudott átlátni, de a szagokat konstatálni tudta. Ezekről később megállapitotta, hogy oroszlánok, leopárdok, apró majmok, páviánok, fókák és rozmárok szagai. Holmi átlagos kutyát mindez agyondöbbentett volna. Rá azonban csak annyi hatással voltak a szagok, hogy roppant éber és ugyanakkor roppant szerény lett. Olyan volt ez, mintha valami uj és szörnyekkel népes őserdőben járna, amelynek tulajdonságait és lakóit még nem ismeri.
Mikor belépett az arénába, jobban behuzta a farkát és jobban megmerevitette a lábszárait, mint életében valaha, a nyakán és a hátán végig minden szál szőr felborzolódott, a torkában mély és fojtott morgás kelt. Mert az arénából öt elefántot látott felbukkanni. Ezek kis elefántok voltak, de az ő szemében a legeslegnagyobb szörnyek, amelyeket elméjében csak azzal az anyacettel hasonlithatott össze, amelyet néhány futó pillantással láthatott, mikor az a Mary Turner szkúnert elpusztitotta. De az elefántok nem is vettek tudomást róla. Mindegyik megfogta az ormányával az előtte haladónak a farkát, mint ahogy megtanitották őket az arénából kivonulni.
Mihály tehát bejött az arénába, rögtön utána a medvék. Fürészporral felhintett köralaku terület volt ez, akkora, mint egy cirkusz porondja, egy négyszögletes üveggel fedett épület közepén. De a porond körül nem sorakoztak ülések, mivel nézőket nem engedtek be. Csak Collins Harris, a segédei, vevők, eladók és a szakma más emberei léphettek be megnézni, hogyan kinozzák bele az állatokat azokba a mutatványokba, amiktől a közönségnek ámulatában vagy nevettében tátva marad a szája.
A medvékről hamar elfeledkezett. Azokat hamarosan elvitték dolgozni a körönd másik oldalára. Egy pillanatig azokra az emberekre figyelt, akik nagy, fényesre festett hordókat görgettek kifelé, olyan hordókat, amik az ülő elefántot is megbirták. Aztán pedig, mikor az, aki vezette, egy kissé megállt, rendkivüli figyelemmel szemlélt egy tarka shetlandi pónit. A póni a földön feküdt. Rajta pedig ült egy ember. A póni minduntalan felemelte a fejét a fürészporból és megcsókolta az embert. Mihály csak ennyit látott, de érezte, hogy itt valami nincsen rendben. Nem tudta, miért, nem volt semmi kézzelfogható oka, de érezte, hogy itt valami kegyetlen, erőszakos és méltatlan dolog történik. Ő tudniillik nem látta az ember kezében a hosszu tűt. Valahányszor a tűt beledöfte a póni vállába, a póni, kinjának reflexe folytán, önkénytelenül felemelte a fejét, az ember pedig ilyenkor ügyesen ugy tartotta a száját, hogy az a póni szájával találkozzék. Ha köröskörül nézőközönség lett volna, annak az lett volna a benyomása, hogy a póni igy ad kifejezést gazdája iránt való szeretetének.
Pár méterrel odébb egy másik póni volt, szénfekete shetlandi, amely éppen olyan különösen viselkedett, mint amilyen különös dolgokat csináltak vele. Az első lábaira kötelek voltak hurkolva. Mindegyik kötelet egy-egy segéd tartotta. Egy harmadik ember szemben állt a pónival és valahányszor egy rövid, kemény nádpálcával rákoppintott a ló térdére, a két segéd hirtelen erősen megrántotta a kötelet. Igy aztán a póni a nádpálcás ember előtt térdre esett a fürészporban. A póninak nem volt inyére a dolog. Néhányszor olyan sikeresen állott ellent, megfeszitve szilárd lábait és lázadozóan kapkodva a fejét, hogy legyőzte a kötélrántás erejét s azért sem térdelt le, hanem nagyot puffanva az oldalára esett, vagy a levegőbe ugrott, mikor a ránditás után meglazultak a kötelek. De mindig lábra állitották megint és megint csak szembe került azzal az emberrel, aki a nádpálcával odavágott a térdére. Igy tanitották arra az egyszerü letérdelésre, amely mindig ugy gyönyörködteti a nézőket, mert a nézők az iskolázásnak csak az eredményeit látják, a módjait nem. És ahogy Mihály hamar rájött: a tudománynak itt fájdalom volt az ára. Ez a Cédrusvadon-Állatiskola egy szóval a fájdalom akadémiája volt.
Collins Harris odaintette magához a barna gyerkőc-istent, aztán vizsga és mérlegelő pillantással fordult Mihály felé.
- Ez a Del Mar-féle kutya, kérem, - mondta a gyerkőc-isten.
Collins szeme felvillant. Még figyelmesebben nézett Mihályra:
- Tudja, hogy mit tud a kutya?
A gyerkőc rázta a fejét. Collins inkább magának, semmint a gyerkőc-istennek, mintegy hangosan gondolkozva beszélt tovább:
- Harry okos ember volt. Ezt a kutyát csodának tartotta. Mármost az a kérdés, hogy mit tud a kutya. Szegény Harry elpusztult és mi nem tudjuk, hogy a kutya mit tud. Vegye csak le a láncot.
A lánctól megszabadulván, Mihály a fő-istenre nézett és várta, mi fog történni. Abból a fájdalmas üvöltésből, amely a köröndön át a medvék tájáról hangzott fel, sejtette, hogy mire lehet elkészülve.
- Ide gyere, - vezényelt Collins rideg és kemény hangon.
Mihály odament és megállt előtte.
- Feküdj le!
Mihály lefeküdt. De lassan, tüntető tétovázással.
- Disznó fajkutya! - rivalt rá Collins. - Nem mozognál egy kicsit, hé? Várjál csak, majd segitek a bajodon. Kelj fel!... Feküdj le!... Kelj fel!... Feküdj le!... Kelj fel!...
A parancsszavai kurtán pattogtak, mint a revolverlövések vagy az ostorcsattanások. És Mihály ugyanolyan lassu, tétovázó módon engedelmeskedett.
- A nyelvet mindenesetre érti, - mondta Collins és a kutyaidomitók legszebb álmát vetette fel: - kiváncsi vagyok, tudja-e a dupla bukfencet. Gyerünk csak, próbáljuk a dupla bukfencet. Tegye rá a láncot. Hé, Jakab, jöjjön ide. Tegyen rá még egy pórázt.
Egy hasonló középiskoláskoru ifju jött engedelmeskedni. Örvet kötött rá, de nem a nyakára, hanem a vékonya köré. Az örvből vékony zsineg huzódott.
- Meghuzni! - vezényelte Collins. - Kész? Mehet!
És Mihállyal a legelkeseritőbb, legmeglepőbb gyalázat történt. Arra a szóra, hogy »mehet«, a nyakörv felkapta és hátrabuktatta a levegőben, a hátsó felére kötött zsineg a hátsó felét alája kapta, aztán előre, aztán fel, az a kurta bot pedig, amelyet Collins a kezében tartott, egy ütést mért az alsó állkapcsára alulról. Ha erről az eljárásról előzetes tapasztalatai lettek volna, akkor a fájdalomnak legalább egy részét ugy takaritotta volna meg, hogy ugrott volna és a levegőben szándékosan megfordult volna maga körül. Igy azonban olyasfélét érzett, hogy a teste elszakad és kettétörik. Hozzá még az álla alá mért ütés megdöbbentette és szinte megfosztotta az eszméletétől. Erőszakkal megfordulván a levegőben, a fejére zuhant a fürészporba.
A fürészporból dühösen, felborzolt nyakszőrrel, hörgő torokkal, harapásra tátott fogakkal ugrott fel és a fogait bele is mélyesztette volna a főisten husába, ha nem lett volna puszta rabszolgája a kidolgozott és okos szabályoknak. Mert a két gyerkőc tudta a dolgát. Az egyik megrántotta a pórázt előre, a másik megrántotta a pórázt hátra. Mihály csak vicsorogni és szőrét borzolni tudta tehetetlen haragjában. Nem tudott semmit csinálni, sem előre menni, sem hátra menni, még csak megfordulni sem. Az elülső gyerkőc a lánccal megakadályozta, hogy megtámadja a hátulsó gyerkőcöt, a hátulsó gyerkőc a zsineggel megakadályozta, hogy megtámadja az elülső gyerkőcöt, és ketten együtt megakadályozták, hogy megtámadja Collinst, akiről kétséget kizáróan tudta, hogy ő az ura a kinnak és gonoszságnak.
Mihály haragja éppen olyan lehető legnagyobb volt, mint a tehetetlensége. Semmi mást nem tudott tenni, mint hangszálait remegőre fesziteni dühében. De Collins számára az ilyesmi régi és unalmas tünemény volt csak. Még fel is használta a pillanatot, hogy áttekintsen az arénán és megnézze, mit csinálnak a medvék.
- Fajkutya vagy? - kiáltotta Mihályra, mikor megint hozzáfordult. - Lazitani! Mehet!
Abban a pillanatban, mikor a gyerkőcök a vezényszó folytán lazára eresztették a pórázokat, Mihály Collinsnak ugrott. Collins hosszu évek biztosságával mérve az időt és távolságot, az álla alá csapott és hanyatt lökte a fürészporba.
- Fogni! Meghuzni!
A két gyerkőc, láncot és zsineget ellentétes irányba feszitve, ismét tehetetlenné tette.
Collins a köröndön át a bejárat felé pillantott, ahol két pár hatalmas igásló jött be, utánuk pedig egy nő, aki a legutolsó divat szerinti, sőt tuldivatos utcai toalettet hordott.
- Azt hiszem, nem bukfencezett soha, - jegyezte meg Collins, egy percre visszatérve a Mihály problémájára. - Vegye le a pórázt, Jakab, aztán menjen és segitsen Smithnek. János, maga tartsa csak tovább ezen az oldalon, de vigyázzon a lábszárára. Itt jön az a nő az első leckére és az a szamár férje nem tud vele bánni.
Mihály nem értette a következő jelenetet, amelynek tanuja volt, mert a gyerkőc odament vele megnézni a nő és négy ló szerszámait. De a nő viselkedéséből ugy látta Mihály, hogy ő is fogoly és vele is rosszul bánnak. Valóban ugy is volt: kedve ellenére tanitották egy mutatványra. A döntő pillanatig derekasan viselte magát, de mikor a kettőnként felállitott négy lovat meglátta és kezébe kellett venni azokat a vashorgokat, amikre a két fogat volt kapcsolva és meg kellett formálnia saját magától azt a láncszemet az egész szerkezetben, amelyet a négy ló két ellenkező irányban fog huzni, - mindennek láttára inába szállt a bátorsága, visszarettent, összeomlott és az arcát gyáván és reszketve a kezébe temette.
- Nem, nem, Vilikém, - mondotta panaszosan annak a kövér, de fiatal férfinak, aki a férje volt, - nem tudom megcsinálni. Félek. Félek.
- Bolondság, asszonyom, - szólt közbe Collins - a mutatvány tökéletesen biztos. És jó mutatvány, pénzt lehet keresni vele. Egyenesedjék csak ki egy kicsit.
A kezével kitapogatta a nő vállait és hátát a ruhája alatt.
- A szerkezet rendben van.
Aztán a kezével végigsimogatta a nő két karját.
- Most! Elő a horgokkal!
Megrázta a nő mindkét karját. És a nő ruhája ujjának pihés csipkéi közül egy-egy vashorog bukkant elé, amely vékony acélhuzalon lógott. Az acélhuzal nyilván továbbfutott a ruhája alatt.
- Nem igy! Senkinek sem szabad észrevenni. Tegye vissza. Próbálja még egyszer. A horognak észrevétlenül kell a maga markába jutni. Igy. Lássa? Ez az. Ez a vicc az egészben.
A nő összeszedte magát és erőszakkal igyekezett szót fogadni. De minduntalan könyörgő pillantásokat vetett Vilikére, aki messzire állott onnan és kelletlenül ráncolta a szemöldökét.
A felszerszámozott fogatokat hajtó két ember felemelte a két kisefát, ugy hogy a nő megfoghatta a kisefák kampóit. Próbált erőt venni magán, de összeomlott megint.
- Ha valami eltörik, - mondta rettegve - a lovak kitépik a karomat.
- Ellenkezőleg, - nyugtatta Collins - legfeljebb a ruhája megy tönkre. A legrosszabb, ami történhetik, csak annyi, hogy kiderül a trükk és magát kinevetik. De a szerkezet nem fog eltörni. Hadd magyarázom el még egyszer. A lovak nem magát fogják huzni. A lovak egymást fogják huzni. A közönség fogja csak azt hinni, hogy magát huzzák. Most próbálja még egyszer. Fogja meg a kisefa-kampókat és abban a pillanatban eressze le a horgokat és kapcsolja össze. Most!
Collins igen határozottan beszélt. A nő kirázta ruhája ujjaiból a horgokat, de mikor meg kellett volna markolnia a kisefákat, visszahőkölt. Collins nem árulta el türelmetlenségét. Arrafelé pillantott, ahol a csókoló póni, meg térdelő póni éppen most hagyták el a köröndöt. De a férj nagyon mérges volt:
- Az isten áldjon meg, Julia, hát igy megszégyenitesz...
- Megpróbálom, Vilikém, - mondta az asszony sirva - igazán, megpróbálom, meg. Látod, már nem is félek.
Kinyujtotta a két kezét és megragadta a kisefákat. Collins félrenézve elmosolyodott, aztán megvizsgálta a nő két becsukott markát, hogy a kampók jól be vannak-e akasztva a horgokba.
- Most álljon neki! Feszitse meg jól a lábát! Egyenesedjék ki!
A kezével beigazitotta az asszony vállát és karját a kellő vonalba.
- Jól jegyezze meg, hogy mikor a lovak huzni kezdenek, a maga karjainak egyenesen kifeszitve kell lenni. Mikor a lovak már huznak, akkor ugy sem tudja behajlitani a karját, még ha akarja sem. De ha akkor nem egyenes a karja, mikor a huzás megindul, a huzal feldörzsöli a bőrét. Jól jegyezze meg: egészen kinyujtva, egyenesen, hogy mind a két karja egyenes vonalat képezzen egymással, meg a háta, meg a vállai sikjával. Ez az. Most kezdjük.
- Csak egy pillanatig még, - rimánkodott a nő, abbahagyva a poziturát - megcsinálom, igazán, de Vilikém, előbb csókolj meg, aztán nem bánom, ha a lovak kitépik is a karomat.
A barna gyerkőc, aki Mihályt tartotta, meg mások is, akik nézték a jelenetet, vigyorogtak. Collins elnyomta a nevetést, ha akaródzott volna is nevetnie. Megőrizte komoly kifejezését és igy szólt:
- Ráér máskor is, kérem. Az a fő, hogy most elsőizben jól süljön el a dolog. Akkor aztán nem fog többet félni tőle. Vilmos, jobb lesz, ha megcsókolja, mielőtt rászánja magát.
És Vilike nagyon dühösen, nagyon kelletlenül, nagyon zavartan engedelmeskedett, megölelte a feleségét és megcsókolta. Nem nagyon felületes, de nem is nagyon hosszu csókot adott neki. A nő nagyon csinos kis asszony volt, körülbelül huszéves, az arca feltünően gyerekes és kisleányos, a jó hetvenkilós teste finoman karcsu és nagyon formás.
A férje ölelése és csókja bátorságot öntött belé. Kiegyenesedett, megemberelte magát és mikor az ura ellépett mellőle, összeszoritott szájjal kimondta:
- Kész!
- Mehet! - kiáltott Collins.
A négy ló a hajtók biztatására lustán nekiindult és huzni kezdett.
- Ostort nekik! - harsogott Collins, szemét le nem véve a nőről és megállapitva, hogy a szerkezet egészen egyenesre huzódott a ruhája alatt.
Az ostorok lecsaptak a lovak testére. A lovak megugrottak, észbe kaptak és nekifeküdtek. Nagy acélveretes, tányérnagyságu patáik magasra szórták fel a fürészport.
És Vilike megszeppent. A látvány borzalmassága ráirta az arcára az asszonyáért való becsületes aggodalmat. És a nő arcán is mindent olvasni lehetett. Először olyan volt feszültségében és rettegésében, mint a keresztény vértanué, aki meglátja az oroszlánokat, vagy mint az árulóé, aki csapdába kerül. De aztán rögtön meglepetés és megkönnyebbülés látszott rajta, hogy nem fáj semmije. Végre a diadal boldog büszkesége mosolygott az arcán. Még Vilikére olyan mosollyal nézett, amely azt jelentette, hogy büszke a teljesitményére és szereti az urát. És Vilike megadta magát és büszkeséget és szerelmet mosolygott vissza. De abban a pillanatban Collins Harris felszólalt:
- Nevetni nem szabad! Az arcán ne legyen mosoly! A közönségnek azt kell hinni, hogy a lovak huzását maga viseli el. Mutassa, hogy igen. Merevitse meg az arcát a legvégsőkig. Mutasson elszántságot és akaraterőt. Mutasson nagy izomerőlködést. Még jobban feszitse meg a lábát. Az izmai dagadjanak ki a ruhájából, mintha csakugyan erőlködne. Tegyen ugy, mintha a lovak hol erre, hol arra az oldalra elhuznák egy kicsit. Mintha nem birna velük. Feszitse meg a lábát még jobban. Vegye azt a kifejezést az arcára, hogy most darabokra szakadna, és csak az akaraterejével tartja magát. Ez a vicc benne! Ez az egész szám ötlete! Nagyszerü a dolog, Vilmos! Nagyszerü! Ostort nekik! Huzzanak, ahogy birják! Lógassák a nyelvüket és a lelket huzzák ki egymásból!
Az ostorok lecsaptak a lovakra és a lovak minden erejükkel küszködtek, hogy meneküljenek az ostorok büntetésétől. Olyan látvány volt az egész, amely joggal tapsot várhatott bármilyen közönségtől. Mindegyik ló meg volt átlag kilenc mázsa. A néző szemében tehát háromezerhatszáz kilogrammnyi megfeszitett lótömeg ereje próbálta szétszakitani a vékonydereku, kellemes termetü, elegáns utcai ruhába öltözött hetven kilós női testet. Olyan látvány volt, amilyentől a cirkuszi közönség soraiban a nők borzadva kiáltanak fel és elforditják az arcukat.
- Megállitani! - parancsolta Collins a hajtóknak.
Aztán mint a boxverseny birája szokta, kihirdette:
- A hölgy nyer. Vilmos, maga aranybányát kapott ezzel a számmal. Ki a horgokat, asszonyom, ki a horgokat!
Az asszony engedelmeskedett. A horgok még lógtak ki a ruhája ujjából, ugy rohant oda Vilikéhez, a karjaiba vetette magát, átölelte a nyakát és megcsókolta, de előbb még felkiáltott:
- Vilikém, én rögtön tudtam, hogy jól fogom csinálni. Bátor voltam, ugy-e?
- Elárulja magát! - szakitotta félbe a mámort Collins száraz hangja. - Hiszen az egész közönség láthatja a horgokat. Próbálja még egyszer. És még valamit. Mikor befejezte a számot, ne ugráljon. Ne árulja el, milyen könnyü volt. Tegyen ugy, mintha valami borzasztó, rettenetes lett volna. Tettesse magát gyöngének, mintha majdnem összeesne az erőlködés után. A térde rogyjon meg. A válla ingadozzon. Az istállómester majd lép egyet maga felé, mintha fel akarná fogni, mielőtt elájul. Ezt játssza meg. Aztán egyenesedjen ki és szedje össze magát rendkivüli akaraterővel. Az egésznek akaraterőt, nagy produkciót, effélét kell mutatni. Aztán vessen csókot a közönségnek és mutasson valami olyan gyenge, szomoru kis mosolyt, mintha majdnem a szive kiszakadt volna és most kórházba kellene mennie, de azért megcsinálta, amit kellett és mosolyog és csókot dobál nekik. A közönség a padokat fogja csapkodni tombolásában és imádni fogja magát. Ért engem, asszonyom? Vilmos, jegyezze meg ezt jól magának és legyen gondja rá, hogy a felesége meg is csinálja. Most kezdjük. Egy kicsit komolyodjon el, mikor a lovakra néz. Igy, jól van! Senki sem vette volna észre, hogy beakasztotta a horgokat. Nagyon jó. Most nyujtsa ki a karját! Mehet!
És tizennyolcmázsányi lótömeg ereje megint nekifeszitette az erejét, hogy elhuzza a másik oldal tizennyolc mázsáját. Tisztára ugy látszott, hogy a lovak azonnal szétszaggatják a közöttük álló női testet.
A számot még harmadszor és negyedszer is végigpróbálták. Közben Collins elküldött az irodájába a Del Mar táviratáért. A táviratot elhozták neki. Rá óhajtott térni megint a Mihály problémájára.
- Viheti az asszonyt, Vilmos, - mondta a férjének - adjon neki még öt-hat próbát. És ne felejtse el: ha akad valami szamár farmer, aki azt hiszi, hogy az ő lovai el tudják huzni az asszonyt, rögtön fogadjon vele, tegye fel ellene a legjobb lovait. Igy költség nélkül kap reklámot és kiirják az ujságba. Megéri. Fogadjon vele, hogy a maga lovai elhuzzák az ő lovait. Az istállómester majd magának kedvez és maga fog nyerni. Ha fiatal és szabad volnék, nem kivánnék magamnak jobb keresetet, mint ezzel a számmal elindulni.
Aztán rá-rápillantva Mihályra, elolvasta Del Mar seattlei táviratát:
Adja el a kutyáimat. Hogy mit tudnak és mennyit érnek, azt tudja. Végeztem velük. Hozza levonásba az ellátást, és a többit tegye el, mig találkozunk. Rátaláltam a kutyák csodájára. Amit eddig csináltam életemben, azt ez az egy lepipálja. Hihetetlen állat. Várjon, amig látja.
- Del Mar maga is csoda volt, - mondta Collins Jánosnak, aki a láncon fogta Mihályt. - Ha nekem azt táviratozta, hogy adjam el a kutyáit, ez csak azt jelenthette, hogy van egy még jobb száma. Erre összesen egy kutyát küld, egy ilyen átkozott tiszta tenyészetü fajdögöt. A távirat azt mondja, hogy a kutyák csodája. Bizonyosan ugy is van, de hát mi az istennyilát tud? Bukfencet nem. Se szimplát, még kevésbé duplát. Mit gondol, János? Na, törje a fejét. Mondjon valamit.
- Talán számolni tud, - ötlötte János.
- Számoló kutya nagyon ritka ám a piacon. Hát jól van, próbáljuk meg.
De Mihály, aki tévedhetetlenül tudott számolni, vonakodott megmutatni a tudományát.
- Ha rendes kutya volna, akkor tudna valami különös járást, - volt a Collins legközelebbi gondolata - próbáljuk meg.
És Mihály ujabb megalázáson ment keresztül. János felállitotta a hátsó lábaira és ugráltatta, mialatt Collins az álla alá és a térdére vágott neki a bottal. Mihály dühében próbálta ugyan megharapni a főistent, de a láncnál fogva visszarántották. Mikor pedig Jánoson igyekezett megbosszulni magát, a zavarbahozhatatlan gyerkőc egyszerüen kinyujtotta a karját, a láncnál fogva a levegőbe emelte és majd megfojtotta.
- Elég volt, - mondta Collins - ha nem tud járni a hátsó lábán, akkor a hordóugrást sem tudja. Bizonyosan hallott maga arról a hires nősténykutyáról, Ruthról. Az aztán szám volt. A hátsó lábán ugrott be a kis szeges hordóba és megint ki, a mellső lábával hozzá nem ért semmihez. Nyolc hordóval csinálta. Egyikből kiugrott és a másikba be, sorban. Emlékszem rá, itt volt ellátásban, itt is próbált. Aranybánya volt. De Carson nem tudott vele bánni. A kutya tüdőgyulladást kapott és Cripple-Creekben beledöglött.
- Talán tányért tud egyensúlyozni az orrán, - vélte János.
- Ó, dehogy, hiszen nem tud a hátsó lábán állni. Különben az ilyesmi nem lehet az a bizonyos csoda. Ennek a kutyának valami specialitása van. Ez valami különleges kutya. Valami különös dolgot tudhat különösen jól. A mi dolgunk, hogy ezt kideritsük. Az a baj, hogy Harry olyan elővigyázatlanul meghalt és a nyakamon hagyta ezt a rejtvényt. Ugy látom, magamnak kell nekifeküdnöm. Most vigye el, János. Tegye be a tizennyolcba. Később külön ketrecbe tehetjük, ha kell.

XXVI. fejezet.
A tizennyolcas szám nagy-nagy ketrec volt a kutyasorban. Még kényelmesen is elég helyet adott volna hat olyan ír terriernek, mint Mihály. Mert Collins Harris tudományos ember volt. A vakációzó kutyák, amelyeket a Cédrusvadon-Állatiskolába adtak ellátásra, minden alkalmat megkaptak, hogy kiheverjék a féléves, egyéves vagy még tovább tartó utazás fáradalmait és megpróbáltatásait. Ezért volt olyan keresett ellátási hely az iskola arra az időre, mikor az állattulajdonosok szerződésen kivül vagy szabadságon voltak. Collins Harris tisztaságban és kényelemben tartotta az állatokat és minden ragálytól megóvta őket. Egyszóval uj erőre kapatta őket legközelebbi orfeumi vagy cirkuszi szerződésük számára.
Mihálytól balra a tizenhetesben öt komikusan nyirt francia uszkár lakott. Mihály csak akkor látta őket, mikor elvitték vagy visszahozták, de a szagukat érezte és hallotta őket. Elhagyatottságában még vicsorgató, dühös ellenségeskedést is kezdett Pedróval, a legnagyobbikkal, aki az uszkárok számában mint bohóc működött közre. Az uszkárok voltak a mágnások az idomitott állatok között és Mihály harca Pedróval nem is volt annyira valódi, mint inkább jól megjátszott harc, ha őt meg Pedrót együvé zárták volna, azonnal összebarátkoztak volna. De az órák egyhangu és lassu mulásában csinált izgalmat szereztek maguknak azzal, hogy egymásra orditották haragjukat, amelyről szive mélyén mind a kettő tudta, hogy nem is harag.
Mihálytól jobbra a tizenkilencesben szomoru és tragikus társaság lakott. Szeplőtelenül és mocsoktalanul tisztán tartott kuvaszok voltak ezek, akik nem voltak megtanitva semmire. Olyan nyersanyag-tartalék voltak ők, hogy egyet-egyet berakjanak az olyan állat-társulatokba, ahova egy különös kutya kellett, vagy hirtelen pótlásra volt szükség. Ilyenkor pokol lett az aréna, ahol tanitották őket. Collins meg a segédei nagy ritkán különösebb ok nélkül is elővették őket és mindenféle trükkökkel igyekeztek megállapitani, hogy erre vagy arra a különleges célra alkalmasak-e. Igy például egy bolognai vizslához hasonló kuvaszt napokon át tanitottak a műlovaglásra: egy póni hátáról keresztül kellett ugrania egy papirabroncson és visszaesni a póni hátára. Miután többször leesett és fájdalmasan összetörte magát, ezt abbahagyatták vele és kipróbálták mint tányéregyensúlyozót. Ez sem ment. Akkor aztán hintázó kutyát csináltak belőle, aki a szám további tartama alatt csak arra volt jó, hogy husz kutyából álló csoport hátterében üldögéljen.
A tizenkilences szám örökös verekedés és fájdalom szinhelye volt. Az oktatás közben megsérült kutyák nyalták a sebüket, nyöszörögtek, vonitottak és a legkisebb dolog miatt a végsőkig felizgultak. Valahányszor uj kutyát raktak be közéjük, ami minduntalan megtörtént, mert gyakran elvittek közülök egyet-egyet utra tenni, mindannyiszor veszekedés és verekedés verte fel a ketrecet, mignem az uj kutya vagy verekedve megszerezte az elsőséget, vagy megadta magát és megtanulta, hol lesz a helye a ketrecben.
A tizenkilences lakóit Mihály nem vette tudomásul. Váltig szuszoghattak és moroghattak át hozzá, ő nem hederitett rájuk s társadalmi életét csak a Pedróval való szinlelt és örökös civakodásra csökkentette. Különben is gyakrabban és hosszabb időt töltött az arénában, mint azok közül akármelyik.
- Harry még sohasem tévedett, ha kutyáról volt szó, - mondogatta Collins és folyton igyekezett megtalálni Mihályban azt a valamit, amitől Del Mar csodának és hihetetlennek nevezte a kutyát.
De minden gyalázat, amit e kutatás közben megkiséreltek, megtört Mihályon. Próbálták akadályokon átugratni, első lábain sétáltatni, póni lovon lovagoltatni, fejével előre bukfenceztetni, más kutyákkal mókákat játszatni. Kényszeritették, hogy táncoljon: mind a négy lábára zsineget kötöttek, azzal huzták, rángatták, és ugráltatták. Azt is megtették vele az ilyen próbálkozások alkalmával, hogy belül szeges övet adtak rá, amely megakadályozta, hogy egyik oldalra, vagy előre, vagy hátra billenjen. Ostorozták, botozták, az orrát ököllel ütötték. Abban a footballjátékban, amelyet fájdalomtól kergetett és fájdalomtól megtört kuvaszok két csapata játszott egymással, megpróbáltak belőle csinálni kapust. Aztán létrákon kergették fel, hogy onnan egy vizzel telt medencébe ugorjon le.
Még a »looping the loop« néven ismert cirkuszi mutatványt is megpróbáltatták vele. Elinditották egy lejtősre épitett deszkapályán, lélekszakadva siettették és hogy még jobban siessen, ostorral verték a hátsó lábait. Ezzel a kezdősebességgel, ha akaratát és szivét összeszedte volna hozzá, meg tudta volna csinálni a mutatványt: felfutni a deszkapálya felfelé görbülő ívén, gyorsan fejjel lefelé átrohanni az ív tetejének a belsején, mint légy a mennyezeten, aztán a deszkapálya ívén megint le és megint sík részen tovább. De ő se szivét, sem akaratát nem szedte össze. Mivel nem hagyták az ívelő deszkapályáról oldalra kiugrani, ő minden alkalommal csunyán visszahullott és össze-vissza törte magát.
- Én nem azt hiszem, - szokta mondani Collins, mert folyton oktatta a segédeit - hogy ezek azok a dolgok, amikre a kutya emlékszik. Hanem azt hiszem, hogy ezeken keresztül talán rájövök a kulcsára a specialitásának, akármi a manó az a specialitás, amit szegény Harrynek tudni kellett róla.
Csupa szeretetből, szeretett istenének, Pincérnek kivánságára, Mihály igyekezett volna, hogy megtanulja ezeket a mutatványokat, és ez legnagyobbrészt sikerült volna is neki. De itt Cédrusvadonban nem volt semmi szeretet, telivér természete pedig makacsul megakadályozta abban, hogy kényszerittetésből megtegye, amit szeretetből örömest megtett volna. Igy aztán, mivel Collins nem volt telivérfaju ember, a surlódások egyre gyakoribbak és egyre vadabbak lettek köztük. Azt Mihály hamar megtanulta, hogy az ilyen verekedésekben kevés kilátása van. Mindig kénytelen volt visszavonulni. Még el sem kezdte, máris legyőzték a stereotip, gyakorlatban kiformálódott szabályok. A fogát egyetlenegyszer sem tudta belevágni Collinsba vagy Jánosba. Annál pedig több esze volt, hogy tovább erőszakolja az olyan harcot, amelyben megtört volna teste-lelke. Inkább önmagába huzódott vissza, mogorva, zárkózott lett és visszavonulásai alkalmával nem hunyászkodott meg ugyan és mindig kész volt ugyan a fogát vicsoritani és a szőrét borzolni annak jeléül, hogy belsejében ő még mindig ő és meghódithatatlan, de szenvedélyes düh-kitörései már nem voltak.
Idő multával, mikor folyton uj mutatványokban próbálták ki, a lánc, meg János kimaradtak a játékból és ő Collins minden szabad óráját Collinsszal töltötte az arénában. Keserves leckék közben megtanulta, hogy folyton Collins nyomában kell lennie. És ő követte. Szüntelen gyülöletet érzett iránta. És közben lassan és észrevétlenül mérgezte a saját testét mirigyeinek nedveivel, amelyek nem távozhattak el tőle a normális uton, mert gyülöletének tárgya tiltó parancs súlyát helyezte a szervezetére.
Ennek hatását a testén nem lehetett észrevenni. Mert ragyogó szervezetü és ragyogóan egészséges állat volt. Mivel azonban a hatásnak valahol mutatkoznia kellett, a dolog az eszére, szellemére, természetére, agyára, vagy öntudati működéseire nehezedett. Egyre jobban magába vonult, morózus lett és sokat gunnyasztott. Mindez szellemileg beteg dolog volt. Ő, aki olyan vidám kedélyü volt valaha, most búskomor, ingerlékeny és rosszkedvü kezdett lenni. Most már nem próbált játékokat kezdeni, hancurozni, nyargalászni. A teste éppen olyan nyugodt és fegyelmezett lett, mint a lelke. A börtönbe csukott emberek szoktak ehez a nyugalomhoz elérkezni. Órákhosszat el tudott álldogálni a Collins sarkában, érdeklődés nélkül és végtelenül unatkozva, mialatt Collins holmi kuvaszt nyaggatott bele valami mutatvány megcsinálásába.
Sok ilyen kinzásnak volt Mihály a tanuja. Ott voltak az agarak, a magasugrók és a távolugrók. Megtették, ami tellett tőlük, de Collins és segédei csodát műveltek, ha csodának lehet nevezni, hogy az agarakból még annál is többet hoztak ki, ami tellett tőlük. Ami tellett tőlük, az természetes volt. A még több azonban természetellenes volt, némelyik beledöglött, de mindenesetre mindegyiknek megrövidült tőle az élete. Ráhajszolták őket az ugródeszkára és mikor elugrottak, a levegőben egy segéd fogadta őket a kezében rendkivül hosszu ostorral és hevesen verte őket. Ettől erejükön felüli ugrásokat csináltak, nekifeszültek, sajogtak, majd megszakadtak a kétségbeesett igyekezettől, hogy kikerüljék az ostorcsapást, hogy magasabbra ugorjának, mint ameddig az ostor elér, hogy gyorsan tul legyenek az ugráson, mielőtt az ostor még megkaphatja őket és beléjük mar, mint a skorpió.
- Az ugró kutya csak akkor ugorja a lehető legnagyobbat, - mondta segédeinek Collins - ha kényszeritik rá. Ez a maguk dolga. Ez a különbség azok között, amelyeket én dobok piacra, és azok között a hitvány amatőrugrók között, amelyek még a falusi cirkuszokban is rosszak.
Collins szüntelenül oktatott. Iskolájának végzett növendéke, aki ajánlólevelet kapott tőle, igen nagyhitelü diplomával lépett ki az állatidomitók világába.
- Olyan kutya, - szokta mondani Collins - amelyik természetszerüen járna a hátsó lábán, nincs. A kutyák erre nem születnek. Meg kell velük csináltatni, ez az egész. Minden állatidomitásnak ez a titka. Muszáj nekik. A maguk dolga megcsinálni, hogy muszáj legyen nekik. Ez a maguk dolga. Csinálják. Aki ezt nem tudja megcsinálni, az ebben a gyárban nem boldogulhat. Ezt jól jegyezzék meg maguknak és igyekezzenek.
És látta Mihály, bár nem értette teljesen, azt a tövises nyerget is, amit a megülhetetlen öszvérre raktak. Az öszvér, mikor legelőször jelent meg az arénában, kövér és jóindulatu állat volt. Egy többgyerekes család házi kedvence volt, mig Collins sasszemei észre nem vették; eddig csak szeretetet ismert, gyöngédséget, meg azt, hogy bolondos ugrándozásait mindig nagy nevetés követi. De Collins sasszemei egészséget, fürgeséget, hosszu életet, a megjelenése komikumát és elevenséget vettek észre a hosszuszőrü állatban.
Első napon, mikor megjelent az arénában, elkeresztelték Barnato Bernátnak. Ugyanekkor megélte élete nagy meglepetését is. Nem is álmodta, hogy tüske van a nyeregben. A könnyü nyereg, amig üres volt, nem is nyomta. De abban a pillanatban, mikor Bacon Sámuel, a néger bohóc, belepattant a nyeregbe, a tüske belemélyedt a hátába. A néger tudta ezt és el volt rá készülve. De Bernát meglepetve ívelte a hátát, hogy végrehajtsa az első ledobást, amit életében művelt. Olyan pompás ledobás volt, hogy Collins szeme megelégedetten pislantott, Sámuel pedig négy méternyire ért földet a fürészporban.
- Igy nagyon jól van, - helyeselt Collins - és mikor eladom az öszvért, maga vele megy, mint a szám szereplője, vagy nem értek a dologhoz. Ez aztán szám lesz. Lesz még legalább két olyan ember, mint maga, akinek bátornak kell lennie és akinek tudni kell, hogyan zuhanjon le. Gyerünk. Próbálja még egyszer.
És Bernát belépett a neveltetés azon poklába, amely később sokkal több ajánlatot hozott a számára, mint amennyinek Canada és az Egyesült-Államok legjobb orfeumaiban eleget tehetett. Bernát nap-nap után viselte a kinzás keresztjét. A tövises nyereg nem soká maradt rajta. Később már szőrén ült a néger a hátára, de azért az is szurta és ágaskodásra ingerelte, mert a tövis most bőrszíjakkal a néger tenyeréhez volt erősitve. Végül Bernát olyan érzékeny lett a hátára, hogy már akkor tombolni kezdett, ha valaki csak ránézett is. Mivel tudta előre, hogy szúró fájdalom fogja érni, rögtön elkezdett táncolni, forogni és rugni, mihelyt az első jelét észrevette annak, hogy valaki a hátára akar ülni.
A negyedik hét végén, miután még két bohócot, két fehér fiatalembert is beosztottak az öszvérhez, a teljesen összeállitott számot előadták egy sovány, pödrött bajszu, franciás külsejü uriember tiszteletére. Ez aztán meg is vette az egész Bernát-féle számot, Collins kifejezése szerint: szétforgácsolás nélkül szerződtette hozzá Sámuelt és a másik két bohócot is. Collins igen akkurátusan megrendezte a mutatványt, egészen mint a szinházban, minden hozzávalóval felkészült, ő maga pedig mint istállómester szerepelt, mialatt a reménybeli vevő volt a néző.
Bernátot, aki kövér volt, mint a malac és mulatságos volt csak rá is nézni, bevezették a vászonnal behuzott acélhuzalok és a vászonnal behuzott acélpóznák négyszögébe. A kötőféket levették róla és szabadjára eresztették. Azonnal nyugtalanság vett erőt rajta, a füleit hátracsapta és maga volt a rosszindulat.
- Egyet ne felejtsen el, - mondta Collins a venni szándékozó embernek - ha megveszi, maga lesz az istállómester a számban és magának soha, soha nem szabad őt megszurni. Ha erre rájön az állat, maga bármikor ráteheti a kezét és megnyugtathatja. Jószivü állat és a leghálásabb öszvér, amelyet valaha is láttam a szakmában. Az a fő, hogy magát megszeresse és a másik hármat meggyülölje. És még egyre figyelmeztetem: ha igazán rossz kezd lenni és elkezd harapni, huzassa ki neki a fogait és etesse lágy pépekkel és megtört, forrázott gabonával. Majd odaadom a receptet, hogy mennyi emésztőport tegyen bele. Most figyeljen ide.
Collins belépett a körbe és megcirógatta Bernátot, aki a legjobb indulattal válaszolt és mindenáron próbálkozott lökdösni és tolni a kötelek közül kivezető utra, hogy a következő dologtól megmenekedjék.
- Látja, - mutatta Collins - bizik bennem. Hisz nekem. Tudja, hogy én sohasem szurtam meg és hogy a végén mindig megszabaditom. Én vagyok az ő irgalmas szamaritánusa, és magának is igy kell lenni, ha megveszi. Most aztán előadom a mutatványt. Maga persze javithat rajta a saját gusztusa szerint.
Az idomitómester kilépett az acélkötelek négyszögéből, előrelépkedett egy képzelt vonalig és szétpillantott minden irányba, aztán fel, mintha a zenekari emelvényre nézne a közönség tömege felett, aztán a karzatra.
- Hölgyeim és uraim, - szavalta az üres fürészpornak, mintha az zsufolva volna közönséggel, - bemutatom Barnato Bernátot, a világ legtréfásabb öszvérét. Olyan ragaszkodó, mind egy ujfundlandi kölyökkutya... tessék csak idenézni...
Visszalépvén a kötelek mögé, Collins kiterjesztette a karját és igy szólt:
- Gyere ide, Bernát, és mutasd meg a közönségnek, hogy kit szeretsz legjobban.
Bernát odalépkedett kis patáin, az orrával megbökdöste a nyitott kezet, még közelebb jött, bebökdösött a Collins hóna alá, aztán megérintgette a vállát és nyujtózott feléje mintegy azért, hogy Collins jöjjön át a dróton és ölelje meg őt. Valójában az történt, hogy kérte és unszolta Collinst, hogy vigye el őt a négyszögből azok elől a kinok elől, amelyekről tudta, hogy várnak rá.
- Látja, ezért nem kell megszurni soha, - szólt oda Collins a pedrett bajszu embernek.
Aztán előrelépett a fürészporba a képzelt vonalhoz, a magasban a képzelt zenekar-emelvénnyel, és beszélni kezdett a képzelt közönséghez.
- Hölgyeim és uraim, Barnato Bernát valóságos bűvész. Mindegyik lábával negyven különböző ügyességet tud és nincs olyan ember a világon, akit hatvan másodpercig engedne a hátán maradni. Ezt őszintén megmondom előre, mielőtt megtennék az ajánlatot. Könnyünek látszik, nemde, egy percig, egy óra hatvanad részéig, egész pontosan hatvan másodpercig a hátán maradni egy olyan ragaszkodó öszvérnek, mint Bernát. Nos hát, tessék, legények és jó lovasok. Aki egy percig a hátán tud maradni, annak azonnal fizetek a kezéhez ötven dollár készpénzt, két teljes percért pedig kifizetek ötszáz dollárt.
Ez volt a Bacon Sámuel végszava, aki sután vigyorogva és zavartan közeledett a fürészporon át. Collins kinyujtotta a kezét, ugy segitette fel a képzelt szinpadra.
- Be van biztositva az élete? - kérdezte Collins.
Samu rázta a fejét és vigyorgott.
- Hát akkor mi izgatja a próbára?
- A pénz, - mondta Samu - a pénzre szükségem volna az üzletemben.
- Mi az üzlete?
- Az az én dolgom, - felelte Samu bocsánatkérően mosolyogva és topogva a lábán - szeretnék egypár dollárt befektetni a lutriba. De nincs pénzem. Megkapom ezt a pénzt?
- Persze hogy megkapja, - felelte Collins, - ha rászolgál. Álljon csak oda arra az oldalra és várjon egy pillanatig. Hölgyeim és uraim, ha megbocsátják a késedelmet, kérnék még jelentkezőket. Nem vállalkozik senki? Ötven dollár hatvan másodpercért. Majdnem egy dollár másodpercenként... Ha az illető nyer. Sőt mi több: megszámitom másodpercét egy dollárjával. Hatvan dollárt fizetek annak a legénynek, urnak, aki egy percig rajta tud maradni a Bernát hátán. Tessék, hölgyeim. Gondolják meg, hogy itt a pillanat, mikor a nőknek is van szavazati joguk. Itt tultehetnek a férjükön, fivérükön, fiukon, papájukon és nagypapájukon. Kor mellékes...
Itt egy üres pont felé fordult, ahol az első sorban egy idős hölgynek kellett ülnie:
- Nagyanyó, nem jön?
Aztán a reménybeli vevőhöz fordult:
- Amint látja, az egész mondókát megcsináltam. Két próbára el tudja mondani maga is és a próbákat megcsinálhatja itt is díjmentesen, beleértve a vásárba.
A két másik bohóc átjött a fürészporon. Collins felsegitette őket a képzelt szinpadra.
- A mondókát változtathatja a város szerint, ahol éppen van, - mondta a franciának. - Könnyü megtudni a legverekedősebb és leghirhedtebb városrész, vagy szomszédos falu nevét és belemondani. A fiatalság orditani fog a mulatságtól.
Aztán folytatta a mondókáját és megkezdte a mutatványt. Samu első kisérlete röviden végződött. Még félig sem volt fenn az öszvér hátán, máris elnyult a földön. Öt-hat gyorsan megismételt próbálkozásra sem járt több eredménnyel. Legutoljára már tiz álló másodpercig rajta tudott maradni a Bernát hátán, aztán komikusan esett keresztül a Bernát fején. Végre is távozott a körből, értetlenül csóválta a fejét és az oldalát fogta kinjában. Következett a másik két fickó. Gyakorlott bohócok lévén, a legfurcsább és legkacagtatóbb eséseket produkálták. Samu közben összeszedte magát és visszajött. Most már hárman együtt kombinált támadást intéztek Bernát ellen, különböző irányokból egyszerre törtettek feléje, hogy rá tudjanak ülni. De Bernát szanaszét hajigálta őket, csakugy röpültek a levegőben, néha egymás hegyére-hátára zuhantak. Egyszer a két fehér legényt, mikor oldalt álldogálva és lihegve pihentek egy kicsit, Samu elröpitett teste döntötte hanyatt.
- Nagyszerü öszvér ez, - mondta Collins a pedrett bajszunak. - Ha a közönség soraiban véletlenül akad egy idegen, aki a pénzért nekigyürkőzik, annál jobb. Az hamar megkapja a maga rugását. Olyan ember nem született a világra, aki egy percig a hátán tudjon maradni. Csak az a fő, hogy a próbákat a tövissel ne hagyja abba. A tövistől állandó félelemben kell élnie. Ne hagyja soha ellanyhulni ezt a félelmet. Ne hagyja neki elfelejteni. Ha történetesen néhány napig nem próbált, akkor tartson dupla próbákat a tövissel, mielőtt megint elkezdi, mert különben elfelejti a dolgot és elrontja a számot azzal, hogy szépen körül nyargal az első idegen sihederrel, aki megüli. De tegyük föl, hogy valami siheder akad, aki olyan görcsösen kapaszkodik bele kézzel-lábbal, hogy rajta marad egy darabig és a percből már nem sok van hátra. Akkor ez a Samu, vagy hármuk közül akárki, egyszerüen ügyesen közbelép és beledöfi ezt a tenyerébe rejtett tövist. Akkor aztán siheder ur elmehet zabot hegyezni. Maga nem veszithet és a közönségnek belefájdul az oldala a kacagásba. Most aztán a legjavát! Nézzen ide! Ettől mindig odalesz a közönség. Szedjék össze magukat ott ketten, gyerünk! Samu! Kész!
Mialatt a két fehér fickó egyik oldalról fenyegette felszállással Bernátot és lekötötte a figyelmét, Samu a düh és nekikeseredés igyekezetével óriásit ugrott a drótköteleken keresztül, elülről ráugrott Bernátra, két karjával, két lábával görcsösen átkulcsolta az öszvér nyakát és a fejét szorosan oda préselte az öszvér fejéhez. Bernát erre a hátsó lábaira ágaskodott; ezt a mozdulatot magától megtanulta régen, mikor a tenyerébe rejtett tövisek a fejét és nyakát kezdték szurni.
- Nem lehet birni vele - jelentette ki Collins, mikor Bernát a hátsó lábán topogott körül a fürészporon és első lábaival küszködve kapált bele a levegőbe. - Nem kell félni, nincs semmi veszedelem. Nem fog hanyattesni. Öszvér és nagyon okos állat. De ha megtenné is, Samunak nincs egyéb dolga, mint elereszteni és egyszerüen leesni.
Mikor a számnak vége volt, Bernát örömmel fogadta a kötőféket. Kivezették a négyszögből és odavezették a franciához.
- Ez sokáig fog élni, - folytatta Collins - nézze csak meg jól. Teljes szám, magát is beleszámitva, négy emberből áll, nem is számitva magát az állatot és az esetleges önkéntes jelentkezőket. Teljesen kész az egész, csak ki kell vinni a szinpadra. Rongyos ötezer dollár nem is pénz érte.
A francia meghőkölt a summától.
- Hallgassa meg ezt a számadást, - folytatta Collins. - Hetenként bevehet legalább ezerkétszázat bruttó és ebből nyolcszáz biztosan marad tiszta. Hatheti tiszta keresetével már kifizetheti a számot. Száz hétre ugy kap szerződést rögtön, mint a pinty. A többi tulajdonosokat hagyhatja rimánkodni. Bárcsak fiatal volnék és állástalan. Magam utaznám vele és részegre keresném magam.
És Bernát elkelt és otthagyta Cédrusvadont, hogy megkezdje a töviskinos rabszolgaságát és hogy a világ szórakozásainak szinpadán sok mulatságot és kacagást okozzon.

XXVII. fejezet.
- Az a lényege a dolognak, János, - mondta segédjének Collins - hogy kutyákat szeretettel nem lehet üzleti mutatványokra tanitani. Ez a különbség a kutyák, meg a nők között. Hiszen tudja, hogyan van ez a kutyákkal. Arra meg lehet szeretettel is tanitani a kutyát, hogy lefeküdjön, hanyatt forduljon, halottat utánozzon és efféle mutatványokat csináljon. De egy szép napon, mikor produkálni akarja a barátai előtt, a kutya izgatott lesz és megbolondul és az ember nem képes rávenni semmire. A gyerekekkel is igy van. Több ember között elvesztik a fejüket, elfelejtik az egészet, amit megtanultak és szégyenben hagyják az embert. A szinpadon pedig a kutyának igazi mutatványokat kell csinálnia, amiket nem szeret, sőt talán gyülöl. És tegyük fel, hogy a kutya nem jó hangulatban van, egy kicsit meghült, rühes, vagy rossz a gyomra. Akkor mit csinál vele? Bocsánatot kér a közönségtől? Különben is a szinpadon ugy kell folyni az előadásnak, mint az óraütés. Percre kell megcsinálni a mutatványt, naponta egy-két számot, attól függ, mennyi időt kapott a műsoron. A fő az, hogy a kutyák előjöjjenek, mikor kell és máris végezzék a dolgukat. Nincs arra idő, hogy az ember szeresse őket, könyörögjön nekik, vagy várjon rájuk. Erre pedig csak egy mód van. Tudniok kell, hogy mikor az ember elkezdi, akkor a dolog nem tréfa.
- És a kutyák nem buták, - vélte János - mindig tudják, hogy az ember mikor kezeli komolyan és mikor nem.
- Azt meghiszem, - bólintott Collins. - Abban a pillanatban, mihelyt az ember egy kicsit ellanyhul, azonnal ellanyhul az ő munkájuk is. Csak legyen lágy velük, majd meglátja, milyen hamar elkezdenek hibákat csinálni a mutatványaikban. Valóságos istenfélelmet kell ébren tartani bennük, mert különben nem megyünk velük semmire és az ember egyszer csak azon veszi észre magát, hogy vidéki cirkuszokban könyörög szerződésért.
Egy félóra mulva Mihály, ámbár egy szót sem értett belőle, hallotta, amint az idomitómester egy másik szaktörvényt fektet le egy másik segéd előtt.
- Keresztezésekre és korcsokra van szükség, Károly. Tiz fajkutya között sem akad egy jó, hacsak nem meghunyászkodónak született. Már pedig éppen ez különbözteti meg a telivér fajkutyát a kevert fajtól, meg a korcstól. A telivér kutya melegvérü éppen ugy, mint a versenyló. Érzelmes és büszke. A büszkeség pedig nagyon rossz dolog. Hallgasson ide. Én beleszülettem a szakmába és egész életemen át tanulmányoztam. Sokra vittem. És hogy sokra vittem, annak csak egy oka van: tudom a szakmát. Jól jegyezze meg. Tudom! A másik fontos körülmény, hogy a keverékkutya, meg a korcs, olcsó. Nem kell megijedni, hogy az ember elveszti vagy tuldolgoztatja őket. És tanitás közben nincs velük annyi baj. Beléjük lehet verni a istenfélelmet. Ez a baj a telivérekkel. Az istenfélelmet nem lehet beléjük verni. Adjon a korcs kutyának egy jó, komoly ökölütést, mit fog csinálni? Meg fogja csókolni a maga kezét, engedelmes lesz és hasán csuszva fogja csinálni, amit akar tőle. Ezek a korcsok, ezek rabszolga-kutyák. Nincs bennük bátor önérzet. Nem is kivánatos, hogy egy idomitott kutyában bátor önérzet legyen. Hanem félelem legyen benne. De most adjon egy ökölcsapást a telivér kutyának és nézze meg, mi lesz. Néha még bele is döglenek. Láttam már olyat is, amelyik beledöglött. És ha nem döglik bele, mit csinál? Vagy makacs lesz, vagy dühös, vagy mind a kettő. Néha még harapni és dühöngeni is elkezd. Meg lehet ölni, de a harapásról és dühöngésről nem lehet leszoktatni. Vagy pedig, mondom, rögtön megmakacsodik. Ezek a legrosszabbak. Ezek a passziv rezisztenciások, - én igy nevezem el őket. Nem harapnak vissza. Halálra botozhatja őket, mégsem ér vele semmit. Olyanok ezek, mint a régi keresztények, akiket fáklyáknak égettek el, vagy olajba főztek. A nézetük megvan és a világon semmivel ezt a nézetet nem lehet megváltoztatni. Inkább készek meghalni. Meg is halnak. Eleget tapasztaltam. Rájöttem magamtól. Megtanultam, hogy a telivért békén kell hagyni. Jobban győzik, mint az ember. Kitanulják az embert, de őket az ember sohasem tanulhatja ki. Azonfelül nagyon sok időt, nagyon sok türelmet és nagyon sok pénzt kell rájuk pocsékolni.
Itt Collins Mihályra intett, aki ott állt néhány lépésnyire mögötte és mogorván szemlélte az aréna különböző tevékenységeit.
- Nézze itt ezt a terriert. Ő a telivérek mind a két fajtájához tartozik, ennélfogva nem jó. Igazi verést még egyszer sem adtam neki, és nem is fogok. Kár volna az időért. Ha az ember tulkeményen fogja, elkezd harcolni. Ha pedig nem fogja elég keményen az ember, akkor ott áll és semmit sem hajlandó tanulni. Rögtön kirugnám, de Del Mar nem tévedhetett. Szegény Harry tudta, hogy a kutya valami különöset tud, mégpedig valami világraszólót. Rajtam a sor, hogy rájöjjek, mi az.
- Vajjon nem oroszlán-kutya? - vetette fel Károly.
- Az a faj, - járult hozzá Collins - amelyik nem fél az oroszlántól. De miféle különös mutatványt tudhat csinálni oroszlánokkal? Bedugja a fejét a szájukba? Kutyáról ezt még nem hallottam. Nem is rossz ötlet. Megpróbálhatjuk. Már majdnem minden egyebet megpróbáltunk vele.
- Ott az öreg Hannibal, - mondta Károly - az egyik nőnek a fejét szokta a szájába venni, mikor a Sales-Sinber-cirkusszal járt.
- Az öreg Hannibál nagyon szeszélyes kezd lenni, - vetette ellen Collins - megfigyeltem és szeretnék szabadulni tőle. Minden állattal megesik, hogy végre is megbolondul, különösen a vadak. Tudja, az életük nem természetes. Ha pedig a bolondját kezdik járni, akkor alászolgája. Az ember elveszti a befektetést, sőt ha nem tudja jól a mesterséget, talán még az életét is.
És Mihályt megpróbálták volna Hanniballal, és a fejét esetleg benn veszthette volna ennek az állatnak hatalmas szájában, ha a jó szerencse véletlene közbe nem lépett volna. Mert a következő pillanatban Collins annak az emberének a sietős jelentését hallgatta meg, aki az oroszlánok és tigrisek csoportjának volt a felügyelője. Ez az ember negyven éves lehetett, de ötvenet mutatott. Hervadt arcának mély és függőleges vonásait mintha másféle bestia vájta volna bele a husba, mint ő.
- Az öreg Hannibal őrjöng, - volt a jelentés lényege.
- Szamárság, - mondta Collins Harris - nem ő őrjöng, hanem maga vénül. Az állat el tud bánni magával, ez az egész. Majd mindjárt megmutatom. Jöjjenek velem mindnyájan. Egy negyedórára felfüggesztjük a munkát és mutatok maguknak olyan cirkuszt, amilyet soha cirkuszban nem láttak. Megér tizezer dollárt hetenként... De nem lehetne győzni egy hétig. Én ugyan győzném, hanem az öreg Hannibal égnek forditaná mind a négy mancsát kinjában. Jöjjenek mind! Halló, emberek! Negyedóra szünet.
És Mihály nyomon követte legutolsó és legborzasztóbb gazdáját. Kettőjük után az alkalmazottak és látogatóban itt járó szakmabeli emberek menete következett, akik csoportban mentek utánuk. Köztudomásu volt, hogy Collins Harris csak az elite számára, az állatidomitási világ szine-java számára szokott személyes előadást tartani.
A felügyelő, akinek arcát saját természetének vadállatiassága szántotta végig szörnyü karmaival, tiltakozóan hebegett, mikor látta, hogy a gazdája be készül menni a Hannibál ketrecébe, mert az előkészület csak annyiból állott, hogy Collins egy seprünyelet vett a kezébe.
Hannibal öreg volt már, de nála nagyobb fogságban levő oroszlánt nem látott még senki és még megvoltak a fogai. Ketrece hosszában le és fel járkált, a fogoly állatok súlyos és hajlongó járásával, mikor a váratlan nézőközönség a ketrece előtti térségen felbukkant. Ő azonban semmiről sem vett tudomást, folytatta a járkálást, hányta jobbra-balra a fejét és a ketrece falánál mindig hajlékonyan fordult vissza, mintha valami elhatározott szándék felé tartana.
- Igy csinál már két napja, - mondta ijedten az ápolója - és ha az ember közel megy hozzá, rögtön nyul a karmaival. Tessék nézni, mit csinált velem.
Feltartotta a jobbkarját. A kabátja és az inge ujja foszlányokká volt tépve. Párhuzamos piros vonalak, amelyeket néhol aludt vér fedett, mutatták a helyet ahol a karmok a bőrbe hatoltak.
- Pedig nem is voltam benn. A rácson keresztül csinálta egyetlen csapással, mikor elkezdtem a ketrecét tisztogatni. Még ha orditott volna, vagy valami. De meg se mukkant, csak járkál le és fel.
- Hol a kulcs? - kérdezte Collins. - Jó. Eresszen most be. Zárja be utánam és a kulcsot hagyja kinn. Veszitse el, felejtse el, dobja el. Bőven rá fogok érni megvárni, mig megkeresi, hogy kieresszen.
És Collins Harris, a könnyüsúlyu embernél is kisebb véznaság, aki állandó rettegésben élt, hogy a gyermekeinek anyja az asztalnál a fejére boritja a levesestálat, az alkalmazottak és a hivatásbeli vendégek kritikus közönsége előtt egy szál seprünyéllel bement a ketrecbe. Az ajtót rázárták és abban a pillanatban, mikor belépett, futó, de éles, éber pillantást vetve a járkáló Hannibalra, még egyszer megparancsolta, hogy zárják be az ajtót és huzzák le a kulcsot.
Az oroszlán vagy ötször lépdelt fel és alá. Nem volt hajlandó tudomást venni a behatolóról. És ekkor Collins a háta mögé lépett és az oroszlán visszatérésének utjában megállt. Hannibal visszajött és elállva találta az utját. De nem orditott. Izommozdulatai ugy mentek át egymásba, mintha sárgásbarna irhája selyemből lett volna: az utjában álló akadály felé csapott. De Collins előbb tudta, mint az oroszlán, hogy mit fog az oroszlán csinálni, tehát előbb csapott: a seprünyéllel rá vágott az állat puha orrára. Hannibal felhördülve hőkölt vissza és visszakapta hatalmas mancsának második macskaszerü csapását is, mert Collins megint megelőzte és az orrára sujtó ütés visszahuzódásra birta.
- Le kell fogni a fejét, - mondta az idomitómester halk, feszült hangon - igy biztonságos. Hohó, nem hajtod le a fejedet? Nesze!
Hannibal haragjában ugrásra görbülve felemelte a fejét. Az orrára zuhanó ütés, amely erre következett, a földre kényszeritette a fejét, és a vadak királya állandóan leszegett orral hörögve, mindenféle mell- és torokhangokkal hátrált visszafelé.
- Követni! - magyarázta Collins és követte is, megint erősen rásujtva az orrára és gyorsitva az oroszlán hátrálását.
- Az ember az ur, mert neki van gondolkozó feje, - magyarázta a leckét Collins - és az embernek is az a dolga, hogy a fejét urrá tegye a teste felett, ez az egész. Egy gondolattal mindig előbb kell gondolkoznia az állatnál, és egy cselekedettel előbb cselekednie. Figyeljenek, hogy leszek urrá fölötte. Nem olyan kemény falat ő, mint amilyennek szeretné magát saját maga előtt feltüntetni. És ezt a gondolatot, amely éppen most ébredt fel benne, ki kell verni belőle. A rud majd elvégzi. Figyeljenek ide.
Végighátráltatta az állatot a ketrecen, folyton rá-ráhuzva az orrára és kényszeritve, hogy lefelé tartsa.
- Most be fogom szoritani a sarokba.
És Hannibal hörögve, vicsorogva és fujva, fejét lesütve és rövid lábcsapásokkal próbálva eltávoztatni a fenyegető seprünyelet, engedelmesen a sarokba hátrált, a hátsó felét összezsugoritotta és fájdalomkésztette erőlködésében, hogy mennél kisebb legyen, saját magába igyekezett visszahuzni a testét. Az orrát közben folyton lefelé tartotta, ugy hogy ugrással nem fenyegethetett. Javában tartott a dolog, mikor lassan felemelte az orrát és elüvöltötte magát. De Collins ezuttal nem vágott rá, mert az oroszlán mozdulata lassu volt és Collins mindig előnyben lévén Hannibal fölött a Hannibal gondolkozásában, tudta, hogy most üvöltés fog következni.
- Ez az, - jelentette ki Collins, ezuttal először szólalva meg teljes hangján, amelyben már nem remegett a feszültség. - Ha egy oroszlán a küzdelem kellős közepén elüvölti magát, akkor az ember tudhatja, hogy nem őrjöng. Érzékeny. Kell, hogy érzékeny legyen, mert különben üvöltés helyett ugrott vagy csapott volna. Tudja, hogy meg van verve és ez az üvöltése csak azt jelenti: »Megadom magam. Az isten szerelmére, hagyjál békén. Az orrom rémesen fáj. Szeretnélek megkapni, de nem tudlak. Megteszem, amit csak akarsz és nagyon-nagyon jó leszek, csak ne üsd a szegény fájó orromat.« De az ember az ur. Nem lehet engedni, hogy a dolog ilyen könnyen menjen. Mélyen bele kell verni azt a leckét, hogy az ember az ur. Nem szabad abbahagyni, mikor megadja magát. Le kell vele nyeletni az orvosságot és lenyalatni a kanalat. Meg kell vele csókoltatni a lábát, amely a nyakára lép és a fejét lenyomja a porba. Meg kell vele csókoltatni a botot, amely megütötte. Nézzenek ide.
És Hannibal, a legnagyobb fogoly-oroszlán, minden fogának birtokában, miután már felnőtt korában fogták meg az őserdőben, a vadállatok igazi királya, még mélyebben és még jobban összegörnyedve hátrált a sarokba a vézna ember kezében fenyegető seprünyél elől. A háta meggörbült, izmai az ugráshoz való készületnek éppen ellenkező helyzetébe feszültek, feje egyre lejjebb szegült, végül teljes megaláztatásban a melle alá süllyedt, teste a könyökeire nehezedett át, tömött mancsaival védte szegény orrát, pedig mancsainak egyetlen csapása reszketve üthette volna ki Collins testéből az életet.
- Most aztán legyen veszélyes, ha tetszik, - jelentette ki Collins - de még meg kell neki csókolni a lábamat és a botot. Nézzenek ide.
Felemelte és az állat felé közelitette a ballábát, nem kisérletezve és habozva, hanem gyorsan és határozottan. Végül rátette az oroszlán nyakára. A rudat ütésre emelte, hogy egy cselekedettel előbb legyen az oroszlán következő lehetséges cselekedeténél, mint ahogy az esze egy gondolattal előbb volt az oroszlán legközelebbi gondolatánál.
És Hannibal megtette a bejelentett és előre eldöntött dolgot. Dühösen felkapta a fejét, szétnyitotta óriási állkapcsait és a fogai megvillogtak, hogy belevágódjanak a vékony, selyemnadrágos bokába a barna félcipő fölött. De nem vágódtak bele. A távolságnak alig tették meg ötödrészét, már lecsapott az orrára a várakozó rud és ettől megint a földnek szegezte a fejét és mancsaival fedte el az orrát.
- Nem dühöng, - mondta Collins - ebből a kevésből, amit tud, tudja, hogy én többet tudok mint ő és hogy végérvényesen elvertem. Ha dühöngene, akkor nem tudná, én sem látnék bele a gondolataiba, nem lehetnék egy ugrással mindig előtte, ő megkapna és az egész ketrecet bevérezné a beleimmel.
Megdöfködte Hannibalt a seprünyél végével, minden döfés után ütésre készen tartva a rudat. És a nagy oroszlán ott feküdt és tehetetlenül orditott és minden döfésre jobban kinyujtotta és magasabbra emelte az orrát, mig végre piros nyelve kiszökkent a fogai közül és megnyalta a nyakán nem nagyon gyengéden nyugvó cipőt, aztán pedig megnyalta a rudat, amely egész bűnhödését intézte.
- Jó oroszlán leszel? - kérdezte Collins, gorombán nyomkodva a lábát ide-oda a Hannibal nyakán.
Hannibal nem birt magával: hörögve rávicsoritott gyülölt ellenfelére.
- Jó oroszlán leszel? - kérdezte Collins, még gorombábban nyomkodva a lábával.
És Hannibal kinyujtotta az orrát és megint megnyalta piros nyelvével a sárga cipőt és a vékony, selyemnadrágos bokát, amelyet egyetlen roppantással elpusztithatott volna.

XXVIII. fejezet.
A sok állat közül, amelyekkel a Cédrusvadon-iskolában találkozott, Mihály eggyel barátkozott össze. Különös, szomoru állat volt ez. Sárának hivták, kis, zöld, délamerikai majom volt és ugy látszik, már vele született a hisztéria, a méltatlankodás és a humor iránt való érzék teljes hiánya. Mihály, mikor Collinst az aréna körül követte, néha találkozott vele. A majom ilyenkor várta, hogy valami uj számban kipróbálják. Ugyanis, akár mert képtelen volt akár, mert nem akart bármit is megpróbálni, örökösen belepróbálták más számokba, ahol neki magának kevés tennivalója volt, csak tölteléknek számitott a fontosabb előadók között.
De ő mindig zavart csinált: vagy járt a szája, vagy kiabált félelmében, vagy a többi állatokkal üvöltött. Valahányszor megpróbálkoztak vele, hogy ő csináljon valamit, méltatlankodva tiltakozott; ha pedig erőszakkal próbálkoztak, olyan visitást és orditozást csapott, hogy az aréna összes állatait felizgatta és hátráltatta a munkát.
- Nem tesz semmit, - mondta végre Collins, - el fog menni a következő majomtársulattal, amit összeállitunk.
Ez volt a legutolsó és legborzasztóbb végzet, ami a szinpadon egy majmot érhetett: tehetetlen bábnak lenni, amelyet láthatatlan botok és drótok hajszolnak, elrejtett emberek piszkálnak és ugráltatnak, végigmozogni és végigjátszani egy egész számot.
De mielőtt ez a sors rásujthatott volna, megismerkedett Mihállyal. Legelső találkozásukkor a majom, mint egy rikoltozó és fecsegő kis démon, nekiugrott és körmével, fogával fenyegette. És Mihály, aki már mélyen belesüllyedt szokásos mogorvaságába, csak nézett rá csendesen, egy szál szőre fel nem borzolódott a nyakán, egy cseppet fel nem csapta a fülét. És a következő pillanatban a majom azt látta, hogy a kutya szóra sem méltatja lármáját és dühét, sőt elforditja a fejét. Ha a kutya nekiugrott volna, vagy morgott volna, vagy egyáltalában valami haragot vagy bosszuságot mutatott volna, mint a többi kutyák, mikor igy nekik szoktak menni, ő akkor elkezdett volna orditozni és rettenetes lármát csapni, segitségért kiabált volna és mind tanuságul hivta volna az embereket, hogy őt milyen méltatlanul megtámadták.
Igy azonban Mihály szokatlan magaviselete meghökkentette. Óvatosan közeledett a kutyához és már nem lármázott. A fiu, aki Sárát gondozta, hamar bőre eresztette a majom vékony láncát.
- Remélem, a kutya eltöri neki a derekát, - kivánta magában gonoszul a fiu, mert hevesen gyülölte Sárát és inkább az oroszlánok vagy az elefántok mellett szeretett volna lenni, semmint hogy egy ilyen megveszekedett nőstény majom táncoltassa folyton, akivel nem lehetett vitatkozni.
És mivel Mihály nem vett tudomást Sáráról, ő közeledett hozzá. Alig tette rá kezeit a kutyára, már a nyakát át is ölelte és a fejét hozzászoritotta a kutya fejéhez. Aztán rákezdett a maga véget nem érő mondókájára. Nap-nap után elfogta a kutyát az arénában minden képzelhető időben, szorosan hozzácsatlakozott és halkan, folyékonyan, soha egy lélekzetre meg nem állva mesélte neki nagy részletességgel az élete történetét. Mindenesetre ugy hangzott az egész, mint bajainak és a rászakadt méltatlankodásának a története. Egyetlen hosszu panasz volt az egész és lehet, hogy közbe az egészségéről is panaszkodott, mert nagyon sipolt és köhögött, s abból, ahogyan folytonosan és gyengéden odanyomta a tenyerét a melléhez, látszott, hogy a melle állandóan fáj. Néha mégis abbahagyta a panaszkodást, dédelgette és anyáskodott vele, nyögéshez hasonló édes, gyengéd hangok sorát hallatva.
Sáráé volt az egyetlen szerető kéz, amely Cédrusvadonban Mihályra simult. És Sára jó volt hozzá, sohasem csipkedte, sohasem huzkodta a fülét. Nem is volt más barátja, mint Mihály, és Mihály már várta, hogy a reggeli munka folyamán találkozzanak, pedig minden találkozásuk botránnyal végződött, mert a majom összeverekedett az ápolójával, mikor az elvitte. Kiabálása és tiltakozása nyöszörgéssé és jajveszékeléssé változott, mialatt a körülálló emberek megkacagták ezt a furcsaságot: a majom és az ír terrier szerelmét.
Azonban Collins Harris eltürte, sőt még táplálta is a barátságukat.
- A két búval-bélelt legjobban szeret együtt lenni, - mondotta - és ez jót tesz nekik. Van nekik miért élni. Ez egészséges. De emlékezzenek a szavamra, egy szép napon a majom a kutya ellen fog fordulni, ellátja a baját és a barátságuk borzasztó véget fog érni.
És ezt félig a próféta szavával mondta. Mert Sára ugyan sosem fordult Mihály ellen, de a nap meg volt irva a sors könyvében, mikor a barátságukra csakugyan borzasztó vég csapott le.
Egy napon Collins soronkivüli magyarázatot tartott idomitó-inasainak:
- A fókák túlokosak. Halat kell nekik adni, mikor produkálják magukat. Ha nem kapnak halat, nem dolgoznak tovább és azzal vége. De már például a kutyáknál nem függhet az ember attól, hogy ad-e nekik nyalánkságot vagy nem. Viszont a fiatal, kiképzetlen malacnál el lehet érni, hogy igen csinos mutatványokat csináljon, ha az ember szoptatósüveget tart eldugva a kabátja ujjában. Általában az a fő, hogy mindent végiggondoljanak. Azt hiszik, hogy ott azokat az agarakat azzal tudják a kellő kinyulásra birni, hogy hust igérnek nekik? Dehogy. A korbácstól nyulnak ki. Vagy nézzenek oda Green Vilmosra. Csak igy tudja azt a kutyát valamire megtanitani. Szeretettel lehetetlen. Maguknak is több van. Egyetlen mód van rá: kényszeriteni a kutyát.
Green Vilmos e pillanatban egy kis furcsa, göndörszőrü kutyával dolgozott. Az volt a rendes és nagyszerü trükkje szinpadon, hogy mindig kihuzott a zsebéből egy pici kutyát és azzal csinálta meg ezt a mutatványt. A legutóbbi kis kutya eldöglött gerinctörésben, és most uj kutyát oktatott ki éppen. Megragadta a pici dögöt a hátsó lábainál és feldobta a levegőbe. A kutyának a levegőben félbukfencet kellett csinálni, aztán fejjel lefelé rá kellett ugrania az ember tenyerére és ott első lábain egyensúlyozni magát, testét és hátsó lábait feltartva a levegőbe. Az ember minduntalan lehajlott, megkapta a kutya hátsó lábait és felhajitotta bukfencezni. A kutya majd elájult a félelemtől és hiába próbálta megcsinálni a mutatványt. Ujra és megint csak belesült az egyensúlyozásba. Néha magába roskadt a kezén, néha majdnem a földre zuhant, egyszer pedig le is zuhant és ugy az oldalára esett, hogy csakugy nyekkent belé. A gazdája felhasználta az alkalmat, hogy izzadó arcáról letörölje a verejtéket, aztán addig bökdöste a lábával, mig a kis kutya dülöngve a lábára kapaszkodott.
- Olyan kutya, - folytatta Collins - amelyik ezt a mutatványt megtanulja csak azért, mert hust kaphat érte, nincs a világon. Éppen igy nincs a világon olyan kutya, amely megtanul az első lábain járni anélkül, hogy a hátsó lábait ezerszer nem botozzák fel a levegőbe. De maradjunk ennél a mutatványnál. Ennek mindig sikere van, különösen a nőknél. Hogyne, hiszen olyan okosnak, olyan elragadóan értelmesnek tünik fel a kis állat, mikor a szeretett gazdája elécibálja a zsebéből és ő annyira hisz és bizik a gazdájában, hogy hagyja magát igy hajigálni. Hit, bizalom? Fenét. A kutyába bele van verve az istenfélelem, ez az egész. De azért persze roppant tetszik a közönségnek, ha az ember kiás a zsebéből egy kis nyalánkságot és ad egy kis harapást valamelyik állatnak. Csak erre jó az etetés. De erre jó, mert ez mindig hat. A közönség szereti azt hinni, hogy az állatok örömmel csinálják a mutatványaikat, hogy dédelgetett kedvencek gyanánt bánik velük az ember és hogy a gazdájukat halálosan imádják. De isten őrizzen meg minket attól, hogy a közönség benézzen a szinfalak mögé. Minden állatidomitási számot azonnal lekergetnének a szinpadról és mi mehetnénk állást keresni. Ugy ám. Pedig elég gorombaság történik a szinpadon a közönség szemeláttára, csak nem veszi észre. A legjobb közönségbecsapást, amit valaha láttam, Lottie találta ki. Volt neki egy idomitott macskacsoportja. A közönség előtt valósággal imádta a macskáit, különösen, ha egy mutatvány nem sikerült. Tudják, mit csinált? Felvette az ölébe a macskát és megcsókolta. És mikor letette, a macska kifogástalanul megcsinálta a mutatványt, a buta közönség pedig vörösre tapsolta a tenyerét attól a gyengédségtől és emberségtől, amit látott. Megcsókolta? Fenét. Majd én megmondom, mit csinált vele. Megharapta a macska orrát. Pavalo Ellinor is megtanulta Lottietól ezt a fortélyt és ölebein gyakorolta. Sok kutya belül szeges örvvel dolgozik a szinpadon. Okos ember ököllel orron tudja vágni a kutyát ugy, hogy a nézőtéren egy lélek sem veszi észre. De a fő a félelem. Az tartja különösen kordában a kutyát, hogy előre tudja, mit fog kapni, mikor az előadásnak vége van. Emlékezzenek Roberts kapitányra és hatalmas dán dogjaira. Nem voltak egészen tiszta fajkutyák. Volt neki vagy tizenkettő, sosem láttam komiszabb állatokat. Kétszer ide adta őket ellátásra. Dorong nélkül nem lehetett bemenni közéjük. Egy mexikói segédem ágynak esett tőlük. Ügyes gyerek volt az is. De a kutyák leteperték és majd megették. Az orvosok több mint negyven öltést varrtak rajta és teleoltották Pasteur-szérummal veszettség ellen. És a jobb lábára örökké sántitani fog attól, amit ezek a kutyák csináltak vele. Hihetetlen dögök voltak. De mikor a függöny felment, Roberts kapitány már egész nézőteret elragadta a legelső trükkjével. A kutyák köréje tolongtak és minden jel szerint bolond módra szerették. Csakugyan szerették? Dehogy. Gyülölték. Láttam itt Cédrusvadonban, mikor a doronggal a kezében bement közéjük a ketrecbe és alaposan eldöngette valamennyit. Persze hogy nem szerették. Ő csak a régi jó ánizsmagból használt egy kicsit. Kis husdarabokat ánizsmagos olajba áztatott és a zsebébe tette. De ez a trükk csak olyan hatalmas kutyáknál jön jól ki, mint azok voltak. A kutyák nagysága miatt sikerült. Közönséges kutyákkal az egész dolognak nagyon buta képe lett volna. A mutatványukat különben nem is az ánizsmag miatt csinálták. Hanem Roberts kapitány dorongja miatt csinálták. Kemény kutya volt ő maga is. Az ő mondása az, hogy az állatidomitás művészete nem más, mint a félelemkeltés művészete. Egyik segéde később egy nagyon undok dolgot mesélt nekem róla. Los Angelesben volt egy szabad hónapjuk és Roberts kapitány a fejébe vette, hogy megtanit egy kutyát, hogy egy pezsgősüveg nyakán egy ezüstdollárt egyensúlyozzon. Gondolják csak ezt meg és képzeljék el, hogy ha valaki szeretettel akar egy kutyát megtanitani. A segéd azt mesélte, hogy Roberts ugyanannyi botot fogyasztott el, mint kutyát. És összesen hat botot fogyasztott el. A nyilvános zálogistállóban vásárolta őket két és fél dollárjával. Mikor egy megdöglött, már készen várt a másik. És a hetedik kutyával el is érte célját. Ugy van, ahogy mondom: a kutya megtanulta az üveg nyakán egyensúlyozni a dollárt. És attól, amit tanulás közben kapott, megdöglött egy hétre rá, hogy a szinpadra került. Tüdő-abszcesszusokat kapott a bottól. Fiatalkoromban pedig egy angol jött át a vizen. Pónikat, majmokat és kutyákat tartott. A majmoknak a fülét szokta harapni, ugy hogy a szinpadon elég volt egy olyan mozdulatot tennie, mintha harapni akarna és azok rögtön megjuhászodtak és végezték a dolgukat. Volt egy nagyszerü, nagy csimpánza. Négy bukfencet tudott vetni ez az állat a vágtató póni hátán olyan gyorsan, mint ahogy négyig számol az ember. És az angol hetenként kétszer rémesen elverte. Néhányszor túlerősen megrakta, a majom belebetegedett és ilyenkor ki kellett hagyni a műsorból. De a tulajdonos megoldotta a problémát. Csak egy kicsit verte meg, éppen csak megkóstoltatta vele a botot, de viszont minden előadás előtt elverte. Ez használt is az ő esetében. Más esetben az ilyen majom valószinüleg megmakacsolta volna magát és egyáltalában nem dolgozott volna.
Ugyanaznap Collins Harris igen értékes tanácsokat adott díjazásért egy oroszlános embernek, akinek tanácsokra volt szüksége. Nem volt szerződése és három oroszlánját ideadta ellátásra Cédrusvadonba. A száma a nézőtérről nézve izgalmas, sőt egyenesen borzalmas volt. Arra voltak betanitva, hogy ugrálva és orditozva ugy tegyenek, mintha szét akarnák tépni a közöttük álló kis nőt, aki látszólag csak rettenthetetlen bátorságával és a kis lovaglóostorával uralkodott felettük.
- Az a baj, hogy már nagyon megszokták, - panaszkodott az ember - Isadora már nem tudja őket felpiszkálni. Nem akarják mutatni, amit kell.
- Ismerem őket, - bólintott Collins - vénülnek már egy kicsit és meg is vannak lelkileg törve. Például az öreg Zsindely. Annyi vaktöltést puffogtattak már a fülébe, hogy olyan süket, mint a föld. Szelim pedig a fogaival együtt a szivét is elvesztette. Egy portugál ember csinálta ezt vele, aki a Barnum és Bailey cirkusza számára idomitotta. Hallott róla?
- Már régóta szeretném tudni, - rázta a másik a fejét - mit csinálhattak vele. Biztosan rácsaptak.
- Ugy van. A portugál egy vasruddal csapott rá. Szelim rosszkedvü volt, belevágta mancsát a portugálba, erre az belevágott a vasruddal a Szelim szájába, éppen mikor orditásra nyitotta. Ő maga mesélte nekem. Azt mondja, hogy Szelim fogai ugy hullottak a padlóra, mint a dominókövek. Kár volt. Értéket pusztitott el vele. Mindenesetre kirugták érte.
- Hát bizony, - mondta a tulajdonos - a három együttvéve sem ér már nekem sokat. Nem akarják megjátszani Isadorával azt az orditozást, meg tombolást a szám végén. Ez csinálta meg a számot. Ez volt a finálé és mindig óriási sikerünk volt vele. Mondja, mi az ördögöt csináljak? Hagyjam ezt ki? Vagy szerezzek fiatal oroszlánokat?
- Isadora nagyobb biztonságban van az öregekkel, - mondta Collins.
- Tulságos biztonságban van, - felelt Isadora férje. - Persze, fiatal oroszlánokkal a munka meg a felelősség én rám háramlik. De meg kell élnünk és ez a szám már körülbelül ki van szipolyozva.
Collins Harris rázta a fejét. Az ember pedig mohón faggatta:
- Mi a véleménye? Mit kellene itt csinálni?
- Évekig elélhetnek még, - magyarázta Collins - aszerint, hogy hat rájuk a fogság. Ha tőkét fektet be fiatal oroszlánokba, megvan a kockázata, hogy rájuk fizet. Különben is folytathatja a mutatványt azzal az anyaggal, amije van. Csak a tanácsomat kell hogy megfogadja...
Az idomitómester megállt és az oroszlános ember szólni akart. De Collins határozott hangon folytatta:
- ...ami magának mondjuk háromszáz dollárjába fog kerülni.
- Csak a tanács? - kérdezte hirtelen a másik.
- A tanács, amelynek a sikeréről jótállok. Mit kellene három uj oroszlánért fizetnie? Háromszáz dollárral azt megtakarithatja. És a tanács roppant egyszerü. Megmondhatom három szóval. Igy minden szó száz dollárba kerül, pedig az egyik szó »a«.
- Ez nekem magas. Nekem megélhetés kell.
- Éppen azt adok magának. Azért vagyok itt. Specialista vagyok és magának a specialista-honoráriumot kell megfizetni. Ugy fog örülni, mint a bolond, ha megmondom, olyan egyszerü. Nem is vagyok képes megérteni, hogy már eddig is rá nem jött.
- És ha nem válik be a tanács? - kérdezte kétkedve a másik.
- Ha nem válik be, akkor nem kell fizetni.
- Hát jól van, - adta meg magát az oroszlános ember - nyögje ki.
- Vezetéket a ketrecbe! - mondta Collins.
Az ember először nem tudta megérteni. Aztán kezdett benne derengeni a dolog.
- Azt gondolja, hogy...
- Azt, - bólintott Collins. - Senkinek sem kell tudni. Három áramtelep gyönyörüen megteszi. Nagyon ügyesen beépitheti a ketrec feneke alá. Isadorának, mikor felkészült, csak annyi dolga lesz, hogy rálépjen a gombra. És ha az állatok nem fognak felugrálni dühösen a levegőbe és nem fogják túlorditani a zenekart, mikor az áram megcsapja a lábukat, akkor nemcsak hogy megtarthatja a háromszáz dollárját, hanem még én fizetek háromszázat magának. Tudom, amit tudok. Már láttam ezt megcsinálni. Mindig beválik. Éppen olyan, mintha a vörösen izzó kályha tetején táncolnának. Felugranak és mihelyt földet érnek, megint megégetik a lábukat. De arra figyelmeztetem, hogy az áramot lassanként eressze csak beléjük. Majd megmutatom, hogyan kell megcsinálni a vezetéket. Először egy gyenge battériát, amit elbirnak, aztán folyton erősebbet és erősebbet, mig a függöny lemegy. Igy sohasem szokják meg. Amig csak élnek, mindig olyan élénken fognak ugrándozni, mint a legelső alkalommal. Na, mit gondol róla?
- Háromszázat megér. - Mondta az oroszlános ember. - Bár én is ilyen könnyen keresném a pénzt!

XXIX. fejezet.
- Azt hiszem, - mondta Collins Jánosnak - abba kell hagynom a dolgot vele. Biztosra veszem, hogy Del Marnak igaza volt, mikor azt mondta, hogy csodakutya, de én nem tudok rájönni a fortélyára.
Ezt a kijelentést Mihály és Collins verekedése előzte meg. Mihály mogorvább volt, mint valaha, sőt egyenesen gyilkos kedvében volt és valami jelentéktelen provokálásra már nekitámadt annak az embernek, akit gyülölt, a fogát ezuttal sem tudta belemélyeszteni, de viszonzásul két hatalmas rugást kapott az álla alá.
- Olyan ez a kutya, mint a legnagyszerübb aranybánya, - morfondirozott Collins - de nem tudok a belsejébe jutni. És napról-napra mérgesebb lesz. Nézzen csak rá. Mi a manónak ugrott rám? Nem is voltam vele goromba. Ugy ecetesedik a gyomra, hogy egy szép napon nekimegy a rendőrnek is.
Pár perc mulva jött egy rendes vevője, egy csepühaju fiatalember, aki három idomitott leopárdot hozott magával Cédrusvadonba ellátásra és oktatási munkára. Egy airedale-kutyát kért Collinstól bérbe.
- Csak egy maradt, - magyarázta - és kettő nélkül nem vagyok biztonságban.
- Mi történt a másikkal? - kérdezte az idomitómester.
- Alfonz, az a nagy him leopárd ma ballábbal kelt fel és ellátta a baját. Nekem kellett véget vetnem a kinlódásának. Ugy lógtak a belei, mint a lónak a bikaviadalban. De engem megmentett. Ha nem ő kapta volna a marcangolást, akkor én kaptam volna. Alfonzra elég gyakran rájön a bolondóra. Ez már a második kutya, amit megölt helyettem.
- Airedale-kutyám nincs, - felelte fejét rázva Collins, de ekkor véletlenül Mihályra pillantott és folytatta: - Próbálja meg ezt az ír terriert. Ez a faj körülbelül olyan rátermettségü, mint az airedalei. Hiszen szegről-végről unokatestvérek.
- Már én csak az airedale-kutyákban bizom, - morgott a leopárdos ember - ha oroszlánkutyákról van szó.
- Hiszen az ír terrier is éppen olyan oroszlánkutya. Nézze meg ezt itt. Nézze meg a nagyságát meg a súlyát. Vegye csak ezt, csupa tűz és elevenség. Megállja ez a helyét akárhol. Próbálja ki. Odaadom kölcsön. Ha beválik, olcsón megkaphatja. Ir terriert alkalmazni leopárdkutyának, ez egészen uj lesz.
Mikor a leopárdos ember elvezette Mihályt, János igy szólt Collinshez:
- Ha azokkal a macskákkal elkezd okoskodni, otthagyja a fogát.
- Hát akkor - felelte vállát vonva Collins - a szinpad elveszit egy csillagot, de én mindenesetre elvetettem a gondját. Ha egy kutya örökösen ilyen savanyu és búbánatos, akkor vége. Semmit sem lehet vele kezdeni. Volt már ilyenekkel dolgom.
És Mihály ment, hogy megismerkedjék Jakabbal, az életbenmaradt airedaleivel és megcsinálja naponkénti dolgát a leopárdokkal. A nagy foltos macskákban ismerte az öröklött ellenséget és még be se tették a ketrecbe, a nyakán már megfeszült a bőr és a szőre mereven égnek állott. Az összes érdekeltek számára izgalmas volt ez a pillanat, mikor uj kutyát vezettek be a ketrecbe. A csepühaju leopárdos ember, akinek a szinlapokon Castlemont Raoul volt a neve, ismerősei pedig Ralphnak szólitották, már benn volt a ketrecben. Az airedalei is benn volt vele, kivül pedig vasrudakkal és hosszu acélvillákkal felfegyverkezve néhány ember állott. Ezek a fegyverek mindig készen állottak a rögtön való használatra. A rácsrudak között szokták őket fenyegetve bedöfni a leopárdok felé, amelyeknek kénytelen-kelletlen dolgozniuk kellett.
Mihály behatolását rögtön észrevették, fujtak, farkukat csavargatták és ugrásra huzódtak vissza. De ebben a pillanatban az idomitó éles, parancsoló hangon rájuk kiáltott, felemelte a korbácsot, a külső emberek pedig felemelték a vasakat és megfélemlitően tolták be a ketrecbe. És a leopárdok, amelyek a vas izét keservesen ismerték már, ottmaradtak meggörbülve, bár még mindig fujtak és dühösen csapkodtak a farkukkal.
Mihály nem volt gyáva. Nem inalt az ember háta mögé védelmet keresni. Viszont sokkal okosabb volt, semhogy hübelebalázs nekiesett volna ilyen hatalmas állatoknak. Ennélfogva csak arra szoritkozott, hogy égnek álló nyakszőrrel, feszült izmu lábakkal végiglépkedett a ketrecen, arccal fordult a veszedelem felé, aztán mereven lépkedett és megállt Jakab oldala mellett, aki jóindulatu szusszantós orrhanggal üdvözölte.
- Megállja a helyét, - mondta furcsa, fojtott hangon az idomitó - nem fognak vele elbánni.
A helyzet természetszerüen feszült volt, és Ralph óvatos gonddal bogozta ki a helyzetet, nem csinált hirtelen mozdulatokat, a szeme állandóan ott járt, hol a kutyákon, hol a leopárdokon, hol a vasrudas és villás külső embereken. Ugy intézte, hogy a vadmacskák kijöjjenek az ugrás előtti helyzetből és eltávolodjanak egymástól. Parancsoló szavára Jakab elkezdett járkálni közöttük. Mihály pedig a maga jószántából követte. És mint Jakab, ő is nagyon feszülten és nagyon körültekintően vigyázva járkált.
Az egyik leopárd, Alfonz, hirtelen fujni kezdett rá. Nem ijedt meg, bár a szőre rögtön felborzolódott és a fogai néma vicsorgásban villantak meg. Ugyanebben a pillanatban a legközelebbi vasrudat fenyegetően közel nyomták be Alfonzhoz, aki sárga szemét Mihályról a rudra forditotta, aztán megint vissza, és nem támadott.
Az első nap volt a legnehezebb. Aztán a leopárdok elfogadták Mihályt, mint ahogy Jakabot elfogadták. Szeretetet nem mutattak egyik oldalon sem, baráti kezdeményezéseket sem igen vesztegettek. Mihály gyorsan felfogta, hogy itt az emberek és a kutyák együtt állanak szemközt a macskákkal és hogy az embereknek és a kutyáknak össze kell tartani. Naponta egy vagy két órát töltött el a ketrecben, őrködött a próba alatt. Neki és Jakabnak nem volt más dolga, mint éberen őrt állani. Néha, mikor a leopárdok jobb indulatuaknak látszottak, Ralph még biztatta is a kutyákat, hogy feküdjenek le. De rossz napokon gondja volt rá, hogy a kutyák mindig készen legyenek odaugrani az ő személye és bármily lehető támadás közé.
A nap egyéb részében Mihály megosztotta tágas ólát Jakabbal. Jól gondozták őket, mint ahogy Cédrusvadonban minden állatot jól gondoztak, gyakran tisztogatták őket és megóvták a férgektől. Ahoz képest, hogy még csak hároméves kutya volt, Jakab nagyon nyugodt természetet mutatott. Vagy nem tanult meg soha játszani, vagy elfelejtette. Másrészről barátságos és egyenletes temperamentummal volt megáldva és nem vette rossz néven Mihály rossz kedvének gyakori megnyilatkozásait. És Mihály hamarosan megszünt házsártos lenni és kedvét lelte nyugodt együttlétükben. Tüntető megnyilatkozások nem történtek. Megelégedtek azzal, hogy órákhosszat feküdtek ébren és kedvüket lelték egymás közelségében.
Alkalom adtán Mihály hallotta, hogy Sára valahol messzebb jeleneteket csap vagy kiáltásokat hallat, amelyekről tudta, hogy neki szólnak. Egyszer meg is ugrott az ápolójától a majom és Mihályt akkor találta meg, mikor éppen kijött a leopárdketrecből. Az öröm éles rikoltásával ugrott neki, belecsimpaszkodott és elkezdte neki mesélni a hisztérikus történetet a bajokról, amelyek elválásuk óta érték. A leopárdos ember türelemmel nézte őket és adott a majomnak néhány percet. Az ápoló szakitotta el végül őket egymástól, akármilyen görcsösen kapaszkodott Sára a kutyába és akármilyen vénasszonyos jajveszékelésben tört ki. Mikor letépték a kutyáról, vad dühvel ugrott neki az embernek, és mielőtt az még fojtogatással engedelmességre szorithatta volna, belevágta a fogait az ápolója hüvelykujjába és csuklójába. Mindez nagy gaudiumot váltott ki a nézőkből, jajgatásai és kiáltásai pedig ugy felizgatták a leopárdokat, hogy fujni kezdtek és nekiugrottak a rácsnak. És mikor elvitték, olyan lágy sirásban tört ki, mint az elkeseredett kisgyerek.
Azonban bármennyire megállta a helyét Mihály a leopárdokkal szemben, Castlemont Raoul sohasem vásárolta meg őt Collinstől. Pár nap mulva egy délelőttön az arénát nagy orditozás és lótás-futás verte fel a vadállatok ketrecei felől. Az izgalom, amely revolverlövésekkel kezdődött, mindenütt elterjedt. A különféle macskafaju vadak üvöltöttek és a sok kutya eszeveszetten ugatott. Az arénában, minden mutatvány abbamaradt, mert az állatok idegei felmondták a szolgálatot és képtelenek voltak tovább dolgozni. Néhány ember, köztük Collins, a vadállatok ketrecei felé szaladtak. Sára ápolója eldobta a láncot, hogy ő is odafusson.
- Alfonz! - kiáltott Collins az egyik segédhez, aki mellette szaladt. - Százat egy ellen, hogy ő az! Most elbánik Ralphfal.
A dolog éppen akkor közeledett a csúcspontjához, mikor Collins odaért. Castlemontot éppen akkor huzták ki a ketrecből és Collins futtában még látta, hogy a két ember hogyan teszi le gyorsan a földre, hogy gyorsan becsaphassák a ketrecajtót. Benn pedig a földön olyan vadul marakodó gomolyagban, hogy az egyes állatokat nehéz volt egyenként felismerni, Alfonz, Jakab és Mihály összefonódva hömpölyögtek. A ketrec előtt táncoltak az emberek, vasrudakkal próbálták az állatokat szétválasztani. A ketrec tulsó végében ott volt a két másik leopárd: nyalogatták a sebeiket, hörögtek és csapkodtak a vasdorongokra, amelyek kizárták őket a csatából.
Sára megérkezése és mindaz, ami ezután történt, másodpercek alatt zajlott le. A kis zöld majom, a hosszufarku női lény, aki ismerte a szerelmet és a hisztériát és az emberi nőnemüek távoli rokona volt, vonszolta maga után a láncát, felszökött a sürü rács póznáira és benyomult köztük a ketrecbe. Ugyanekkor a gomolyag erőszakosan felemelkedett a földről. Mihály olyan erővel repült ki belőle, hogy a ketrec innenső végéhez vágódott, a földre zuhant, próbált felállani, de összeroskadt és elterült, a jobb vállából pedig, amely borzalmasan összeroncsolódott, csakugy ömlött a vér. Sára odaugrott hozzá, átkarolta és odaölelte kis lapos, szőrös melléhez. Aggódó kiáltásokat hallatott és mikor Mihály nagy üggyel-bajjal roncsolt első lábaira akart állani, haragos szeretettel szitkozódott és karjaival igyekezett visszatartani a csatától. Egyszersmind egy szabad pillanatban a haragtól gyülölködő szemmel rikácsoló átkokat szórt Alfonz felé.
Egy vasdorong, amivel oldalbataszitották, elvonta a leopárd figyelmét. A mancsával rácsapott a fegyverre, és mikor megint beléje döfték, egy szökéssel ráugrott és a fogával marta a meztelen vasat. Egy másik szökéssel a rácsnak ugrott és egyetlen csapással leütötte annak az embernek a karját, aki döfködte. Az ember elugrott és elejtette a rudat. Alfonz visszaugrott Jakabra, aki ekkorára már nyomoruságos ellenfél lett, már csak lihegni és nyöszörögni tudott és ott fetrengett, mint egy alaktalan rakás, ami még maradt belőle.
Mihály végre fel tudott tápászkodni három lábára és erőlködve próbált előremenni a Sára visszaszoritó karjain keresztül. Az őrjöngő leopárd éppen rájuk akart ugrani, de a vasrud egy ujabb döfése visszatartotta. Most már egyenesen nekiment az embernek, és olyan erővel támadta meg a ketrec rácsát, hogy az egész alkotmány belerázkódott.
Még több ember kezdte taszigálni még több ruddal, de Alfonzzal nem lehetett birni. Sára látta, hogyan közeledik, és olyan élesen és vadul rikácsolt, ahogy csak birt. Collins az egyik embertől elkapott egy revolvert.
- Meg ne ölje! - kiáltotta Castlemont, megragadva a Collins karját.
A leopárdos ember maga sem volt rózsás helyzetben. Egyik karja tehetetlenül lógott lefelé, a szemét pedig elárasztotta a fejsebéből ömlő vér. Beletörölte a szemét az idomitómester vállába, hogy lásson.
- A leopárd az én tulajdonom, - mondta tiltakozva. - Száz beteg majmot és búskomor kutyát is megér. Különben is majd megmentjük őket. Hagyjon csak engem. Kérem, törölje meg valaki a szememet. Nem látok. A vaktöltéseimet elhasználtam. Van valakinek vaktöltése?
Sára ezalatt egyik pillanatban Mihály közé és a leopárd közé állott, amelyet a döfködő vasrudak még visszatartottak, a másik pillanatban pedig ráorditott a borzasztó fogazatu macskára, mintha gyülöletének merő fitogtatásával visszavonulásra tudná birni.
Mihály hörögve és szőrét borzolva vonszolta magával a majmot: két lépésnyire el tudott jutni három lábán tántorogva. De roncsolt válla erőt vett rajta. Összeroskadt. És Sára ekkor véghezvitte a nagy tettet. A képtelen düh utolsó orditásával az óriási macskának egyenesen az arcába ugrott, kézzel-lábbal karmolta és marcangolta, a szája pedig belemélyedt az állat egyik zömök fülének tövébe. A meghökkent leopárd felágaskodott és az elülső mancsaival csapkodta és tépte a kis démont, amely nem akarta elereszteni.
A verekedés és a kis zöld majom élete tiz kurta másodpercig tartott. De ez éppen elég idő volt ahoz, hogy Collins kinyissa az ajtót, egy gyors kapással megragadja a Mihály hátsó lábait, kirántsa és földre dobja.

XXX. fejezet.
Cédrusvadonban nem a Del Mar-féle brutális sebészet járta, mert különben Mihály nem maradt volna életben. Igazi sebész jött hozzá, gyakorlott és merész, aki szinte elevenen felboncolta, mikor gyökeresen helyrehozta a kutya vállának roncsait: olyan dolgokat csinált, amiket egy embernél nem mert volna megkockáztatni, de amik Mihálynál helyükön valóknak bizonyultak.
A sebész, mikor megtörölte a kezét és lenézett Mihályra, aki majdnem egész testében mozdulatlanná téve ott feküdt a gipszkötésben, igy szólt:
- Teljes életére sántitani fog. A hosszu gyógyuláshoz is igen nagy gondosságra lesz szükség. Ha a láza feljebb megy, meg kell hogy adjuk neki a kegyelemdöfést. Mit ér a kutya?
- Nem tud semmit, - felelte Collins. - Talán megér ötven dollárt, talán annyit sem most már. Sánta kutyákat nem érdemes mutatványokra tanitani.
De az idő megmutatta, hogy egyiknek sem volt igaza. Mihály először is nem volt állandó sántaságra kárhoztatva, bár későbbi éveiben az egyik válla mindig érzékenyebb volt és olykor, nedves időben, kénytelen volt könnyedén bicegni. Másodszor pedig arra volt szánva a sorstól, hogy igen nagy értéket érjen el és az a nagy szinpadi csillag váljék belőle, amelyet Dal Mar Harry jóstehetsége látott meg benne.
Egyelőre hosszu, kinos napokon át feküdt a gipszkötésben. Vigyáztak rá, hogy a láza veszedelmesen fel ne menjen. Nagyszerüen ápolták. De nem szeretetből vagy gyöngédségből. Ez csak egy része volt a Cédrusvadon ama rendszerének, amely ezt az intézményt ugy felvirágoztatta. Mikor kivették a gipszből, még mindig megfosztották attól az ösztönös gyönyörtől, amit az állatok sebeik nyalogatása közben éreznek, mert jó szorosra meghuzott pólyákba csavarták és göngyölték. És mikor végre ezek is lekerültek róla, már nem voltak sebei, amelyeket nyalhatott volna. Mélyen benn a vállában volt csak még mindig fájdalom, és hónapokba tellett, mig ez is elmult.
Collins Harris nem bosszantotta többé kisérletezésekkel. Egy napon kiadta bérbe egy házaspárnak, akiknek töltelék kellett, mert kutya-társulatukból három állat döglött ki tüdőgyulladásban.
- Ha beválik, - mondta Collins a férfinak, Davis Wiltonnak - megkaphatja tizenkét dollárért.
- És ha elpusztul?
Collins vállat vont.
- Nem lesznek miatta álmatlan éjszakáim.
És mikor Mihály egy gyorsvonati kocsi ketrecében elutazott Cédrusvadonból, nem igen maradt remény arra, hogy valaha is visszakerül még, mert Davis Wilton hirhedt volt az állatidomitó világban arról, hogy milyen kegyetlenül bánik a kutyáival. Ha valamelyik kivételes kutyára, amely kivételesen értékes dolgokat tudott, jobban figyelt is, de a puszta töltelék-kutyákat nem vette sokba. Darabonként három, vagy legfeljebb öt dollárba kerültek. Pláne Mihály, ami rá nézve még rosszabb volt, nem került semmibe. A megdöglése csak azt a kis vesződséget okozta volna Davisnak, hogy másik kutyát találjon.
Mihály uj kalandjának első állomása nem járt komolyabb megpróbáltatásokkal. Mindössze ugy be volt szoritva a ketrecbe, hogy nem tudott felállani és a ketrec lökdösése és rakodása számtalan nyilaló fájdalmat okozott a vállában. Az utazás csak Brooklynig tartott, ahova egy másodrangu szinházba szállitották, mert Davis Wilton jelentéktelen, másodrangu idomitónak számitott, aki a nagy helyeken nem tudott boldogulni.
A szük ketrec megpróbáltatásai akkor kezdődtek, mikor bevitték a szinpad fölött egy nagy helyiségbe és letették vagy husz hasonlóan bezárt kutya társaságába. Szomoru társaság volt ez, értéktelen, lelkileg megtört, nyomoruságos állatok valamennyien. Némelyiknek csunya seb volt a fején, ahol Davis megütötte. A sebekre nem viselt gondot senki és bizony nem nagyon szolgált javulásukra az a fehéritő, amivel fellépésük előtt bekenték, hogy ne lehessen észrevenni. Némelyik kutya időnként keservesen vonitott, és mintha szük celláikban nem maradt volna más hátra nekik, minduntalan ugatásba törtek ki.
Mihály volt az egyetlen, aki nem állt be a karba. Fokozódó mogorvaságnak az volt egyik jele, hogy már régen abbahagyta az ugatást. Az ilyen közös megnyilvánulásokhoz való szociális érzék kiveszett belőle. Azoknak a mérgesebb természetü kutyáknak a példáját sem követte, amelyek örökösen hörögtek és morogtak ketrecük farácsán kifelé. Mihály búskomorsága még ahoz is tulmély volt már, hogy veszekedjék. Csak azt kivánta, hogy hagyják egyedül. Ebből ki is jutott neki az első negyvennyolc órában.
Davis Wilton jó előre összetoborozta a kutyatársulatát, ugy hogy az uj műsorig még öt nap volt hátra. Ezt az időt arra használta fel, hogy meglátogassa a felesége családját New-Jerseyben és felfogadott egy diszletmunkást, hogy addig etesse és itassa a kutyákat. A diszletmunkás ezt el is végezte volna. De szerencsétlenségére szóváltásba keveredett egy kocsmárossal, mely szóváltásnak az lett a vége, hogy betört a koponyája és mentőkocsin vitték a kórházba. És hogy a helyzet tökéletes legyen, a szinház három napra be volt zárva, hogy a tüzvizsgáló bizottság kivánságára bizonyos változásokat hajtsanak végre.
A teremnek senki sem jött a tájára. Néhány óra elteltével Mihály az éhség és szomjuság tudatára ébredt. Telt-mult az idő és az étel vágyát elnyomta benne az ital vágya. Mire éjszaka lett, az ugatás és vonitás folytonossá vált, majd az éjszaka hosszu óráin át vinnyogásnak és szükölésnek adott helyet. Mihály volt az egyetlen, aki nem adott hangot. Némán szenvedett a nyomoruság e tébolydájában.
Felpirkadt a második hajnal. A lassu órák nehezen elévonszolták a második éjszakát is. És ennek a második éjszakának a sötétsége olyan látványosságra borult a szinpad mögött, amely egymaga is elegendő arra, hogy az ember megvesse a világ minden orfeumának és cirkuszának állatidomitási számait.
Hogy álmodta-e Mihály, vagy félig deliriumban volt-e, nem lehet megmondani. De annyi tény, hogy egész elmult életének legnagyobb részét megint átélte. Mint kutyakölyök, ujra ott játszogatott Meringeben, Haggin ur ültetvényein, a bungaló tágas verendáin. Vagy lement Jeromossal az őserdő szélére egészen a folyó homokpadjáig a krokodilusokat lesni. Vagy éppen tanulta Haggin urtól és Bobtól, hogy mint szülei, Brigitta és Terentius csinálják, ő is csekélyebb és lenézettebb isteneknek tekintse a feketéket, akiket szigoruan ott kell őrizni a helyükön.
Együtt vitorlázott második gazdájával, Kellar kapitánnyal az Eugénia szkúneren, aztán a tulagii kikötőben beleszeretett a varázsujju Pincérbe és vele és Kvékkel elhajózott a Makambo gőzösön. A legtöbbször Pincér bukkant fel a vizióban, a háttérben edényekkel és mindenféle lényekkel, mint a Vén Tengerész, Nishikanta Simon, Grimshaw, Doane kapitány és a kis öreg A-Maj. De éppen igy megjelent Ráadás is, meg Cocky, az élet bátorszivü kis pelyhe, amint merészen éli végig a napfényen való életének kurta kis kalandját. És ugy tünt fel Mihálynak, hogy egyik oldalán Cocky csimpaszkodik belé és csörög haszontalanságokat a fülébe, a másik oldalon pedig Sára kapaszkodik rá és elmondhatatlan és véghetetlen történetet fecseg. Aztán mintha az imádott Pincér dédelgető varázsujjainak nyomkodását érezte volna a füle tövén.
- Hiába, nincs szerencsém, - dühöngött Davis Wilton körülnézve kutyáin és a levegőben még ott reszkettek a káromkodások, amelyekben először kitört.
- Igy van az, ha részeges diszletmunkásokra hagysz mindent, - jegyezte meg csendesen a felesége. - Nem csodálnám, ha a fele megdöglött volna.
- Jó, jó, - dühöngött Davis és levetette a kabátját - most nem érünk rá társalogni. Siess, drágám, nézz szét, mekkora a baj. Legelőször is viz kell nekik. Egy egész vályuval adok.
A sarokban levő vizvezetéki csapon egymásután eresztette tele a vödröt, mig meg nem töltötte a nagy pléh-vályut. A csörgő viz zajára a kutyák elkezdtek nyöszörögni, nyögni és vinnyogni. Némelyik próbálta dagadt nyelvével megnyalni a Davis kezét, mikor durván előrángatta őket ketreceikből. A gyengébbek a hasukon csuszva vánszorogtak a vályu felé és az erősebbek letaposták őket. Nem fértek el egyszerre mindannyian és nagy verekedés és fogcsattogtatás közben az erősebbek ittak először. Ezek között is legelől volt Mihály. Harapott és harapták, de hozzájutott az életmentő folyadék egy gyors kortyához. Davis ott táncolt közöttük, jobbra-balra rugásokat osztogatott, hogy mindegyik odajusson a vizhez. A felesége segitett neki: seprüvel csapkodott erre-arra. A fájdalom pokoli kórusa kezdődött, mert miután a viz megenyhitette aszalt torkukat, most megint el tudták hangosan jajgatni és orditani minden fájdalmukat és szenvedésüket.
Némelyik olyan gyenge volt, hogy nem tudott a vizig menni. Ezeket odavitték és a szájukat belenyomták a vizbe. Ugy látszott, mintha sohasem lenne elég nekik. Tehetetlen merevségben hevertek köröskörül, de minduntalan akadt egy-egy, amelyik összeszedte magát, odamászott a vályuhoz és még próbált inni. Közben Davis tüzet rakott és megtöltött egy üstöt krumplival.
- Olyan büdös van itt, mint egy görénylyukban, - mondta Davisné, mikor egy pillanatra megszünt az orrát a puderes pamaccsal tapogatni - meg kell hogy mossuk a kutyákat, drágám.
- Jól van, szivem, - helyeselt a férje. - Mennél hamarább. Elvégezhetjük, mig a krumpli megfő és kihül. Én majd ledörzsölöm őket, te majd száritsd. Emlékezz a tüdőgyulladásra és végezd alaposan.
Gyors, goromba fürdés következett. Davis egymásután nyult a soron következő kutyákért, aztán belenyomta a vályuba, amelyből az imént ittak. Ha féltek, vagy bármi más okból vonakodtak, fejbevágta őket a kefével, vagy a nagy sárga mosószappannal, amellyel habozta őket. Néhány perc elég volt egy kutyának.
- Igyál, a fene egyen meg, igyál, nesze még... - mondogatta, miközben lenyomta a kutyák fejét a piszkos, szappanos viz alá.
Nyilván a kutyákat tette felelőssé borzasztó állapotukért és piszkosságukat személye ellen irányuló támadásnak tekintette.
Mihály nem ellenkezett, mikor a vályuba dobták. Tudta, hogy fürdeni elengedhetetlenül szükséges, ámbár Cédrusvadonban sokkal jobban csinálták, Pincér, meg Kvék pedig éppenséggel a szeretet funkcióját művelték, ha megfürdették. Tőle telhetőleg türte tehát a dörzsölést és nem is lett volna baj, ha Davis a viz alá nem nyomja. Mihály figyelmeztető hörgéssel kapta vissza a fejét. Davis rá akart vágni a nehéz mosókefével, de féluton megállt a karja és meglepetésében füttyentett egyet.
- Na nézd! - mondta. - Tudod, melyik ez? Az az ír terrier, amelyiket Collinstól kaptam. Nem ér semmit. Collins maga mondta. Töltelék.
Rákiáltott Mihályra.
- Mars ki! Most nem bántalak, tisztelt uj kutya. De hamar olyant kaphatsz tőlem hogy beleszédülsz.
Mialatt a krumpli hült, Davisné hangos kiáltásokkal tartotta féken az éhes kutyákat. Mihály komoran lefeküdt oldalt, és mikor az engedelem elhangzott, nem vett részt a kondér ellen intézett rohamban. Davis megint ott táncolt a kutyák közt és elrugdosta az éhesebbeket és mohóbbakat.
- Ha azok után, - mondta a feleségének, - amit tettünk most velük, még verekednek is, rugd őket oldalba, szivem.
És mindjárt vadul oldalba is rugott egy nagy fekete kutyát.
- Nesze! Kuss! Maradsz!
Az állat üvöltött kinjában, mikor odébb repült, aztán tisztes távolságból bánatosan leste a gőzölgő eledelt. Davis pedig odament a csaphoz, leöblitette a karját és igy szólt:
- Mit szólnál drágám, ha mára be is fejeznők a munkát?
Davisné helybenhagyólag bólintott.
- Holnap és holnapután - folytatta Davis - próbálhatunk velük. Bőven elég lesz. Este majd beszaladok és főzök nekik korpát. Két napi koplalás után rájuk fér a külön koszt.
Mikor a krumplival végeztek, a kutyák ujabb huszonnégyórai fogságra visszakerültek a ketreceikbe. Az ivóedényeikbe vizet öntöttek és este a ketrecben bőven kaptak főtt korpát és kutyaeleséget. Mihály ezuttal evett először, mert dacosan vonakodott közel menni a krumplihoz.
A próba a szinpadon folyt, és Mihálynak mindjárt az elején meggyült a baja. A próba megkezdődött, mintha a függöny felment volna és a közönség elé tárult volna a félkörben széken ülő husz kutya. Mialatt igy előkészitették őket, a függöny előtt folyt az előző szám, ennélfogva igen fontos volt, hogy szigoru csend legyen a szinpadon. És a kutyák meg voltak tanitva arra, hogy mikor a függöny felgördül, hangos ugatást csapjanak.
Mihály csak statiszta volt. Nem volt más dolga, mint ülni a széken. De előbb fel kellett jutnia a székre, és mikor Davis ezt megparancsolta neki, kiséretül hatalmasan rá vágott a fejére. Mihály fenyegetően felhördült.
- Micsoda? - hördült fel az ember is. - Uj kutya ur zavart csinál, mi? Hát majd most megkapod a magadét, amitől majd megváltoztathatod a nevedet jó kutyára. Szivem, tartsd csak rendben a többit, mig uj kutya urat megtanitom az első számu leckére.
Arról a verésről, ami következett, jobb nem beszélni. Mihály felvette a reménytelen harcot és ezért rettenetesen kikapott. Összetörve és vérezve ült ott a széken, nem is véve részt az előadásban, csak sötéten eresztette magában még mélyebbre és még keserübbre a mogorvaságot. Hogy csendben maradjon, mielőtt a függöny felmegy, nem okozott neki nehézséget. De mikor a függöny felment, vonakodott csatlakozni a többi kutya eszeveszett ugatásához és vonitásához.
A kutyák vezényszóra hol egyenként, hol kettesben, hol hármasban, hol csoportonként elhagyták helyeiket és előadták a szokásos kutyamutatványokat: hátsó lábaikon jártak, ugráltak, bicegtek, bukfencet vetettek. Davis türelme rövid s a keze súlyos volt a próba alatt, amiről a lusták vagy ostobák éles fájdalomkiáltásai tanuskodtak.
Ezen a napon és másnap délelőtt összesen három próbát tartottak. Mihály bajai egyelőre megszüntek. A vezényszóra csendesen elfoglalta helyét a széken és csendesen ült ott.
- Ez mutatja, - hencegett Davis a feleségének - mit lehet elérni egy kis bottal.
A házaspár nem is álmodta, hogy Mihály mekkora botrányt fog csapni az első előadáson.
A függöny mögött már minden kész volt a szinpadon. A kutyák ott ültek a széken gyáva csendben, Davis meg a felesége fenyegetésekkel tartották csendben őket, a függöny előtt pedig Bell Richárd és Daisy éneke és tánca mulattatta a délutáni előadás közönségét. Minden jól ment és a nézőtéren egy lélek sem sejthette volna, hogy a függöny mögött kutyákkal van tele a szinpad, ha Richárd és Daisy zenekari kisérettel el nem kezdték volna énekelni, hogy »Evezz le velem a folyón«.
Mihály nem tehetett róla. Mint ahogy Kvék réges-régen urrá lett felette a dorombbal, Pincér a szeretetével, Del Mar Harry a harmonikával, éppen ugy urrá lettek felette most a zenekar, a férfi és a nő hangjai, az »Evezz le velem a folyón« régi ismerős dallama, amelyre Pincér tanitotta. Önkénytelenül, mogorvasága ellenére, kinyilt a szája a kényszeritő erő hatása alatt és a torkán teljes erővel zengett elé a kiséret.
A függönyön tul gyerekek és nők elfojtott nevetése hangzott, amely csakhamar hahotává nőtt és elnyomta Richárd és Daisy hangját. Davis Wilton képtelen káromkodással ugrott be a szinpadra Mihályhoz. De Mihály tovább vonitott, és a közönség tovább hahotázott. Még akkor is vonitott Mihály, mikor a kurta bot rácsapott. Ennek ütésétől és fájdalmától abbahagyta a vonitást és önkénytelenül a fájdalom orditásába tört ki.
- Verd be a fejét, szivem, - tanácsolta Davisné.
És ekkor hatalmas verekedés következett. Davis hallhatóan súlyos csapásokkal ütött, mint ahogy Mihály hörgését és morgását is lehetett hallani. A közönség a helyzet komikus voltának hatása alatt nem is figyelt Bell Richárdra és Daisyre. A számuk tönkrement. És Mihálynak a szó szoros értelmében beverték a fejét. A közönség elragadtatva épült a függöny másik oldalán.
Richárd és Daisy nem folytathatták a számukat. A közönség nem arra volt kiváncsi, ami a függöny előtt, hanem ami mögötte történt. Mihályt egy diszletmunkás félholtra verve vitte ki a szinpadról és a függöny felment s elétárult a teljes kutyatársulat. Csak egy szék volt üres. A közönség soraiban ülő fiatalemberek először felfedezték az összefüggést az üres szék és a megelőző zürzavar között, aztán hangosan kezdték követelni a hiányzó kutyát. A kiabálást az egész közönség átvette, a kutyák még izgatottabban ugattak, és öt vidám perc hátráltatta a szám megkezdését, amely végre mégis megkezdődött és a kutyák részéről a folytonos ügyetlenségek és baklövések, Davis Wilton részéről pedig a mérges ingerlékenység jegyében zajlott le.
- Nem baj, kincsem, - nyugtatta meg suttogva a szinpadon a felesége, aki nem jött ki a sodrából - ezt a kutyát kidobjuk és szerzünk helyette egy rendeset. És legalább ez a Bell Daisy is megkapta a magáét. Nem is mondtam neked, mit mondott rólam a mult héten az ismerősöknek.
Néhány perccel később, még az állatokkal bajlódva a szinpadon, a férj szerét ejtette, hogy odasugja a feleségének:
- Azt a kutyát, azt nem hagyom annyiban. Agyonverem.
- Jó, szivem, - felelt az asszony.
Mikor a függöny lement, a közönség nevetgélt a nézőtéren és a kutyákat visszavitték a szinpad fölötti helyiségbe, Davis Wilton lement a szinpadról, hogy Mihályt megkeresse. Mihály korántsem valami sarokban kuporgott, hanem ott állt a diszletmunkás lábai között, még nyöszörgött a kapott veréstől és el volt szánva, hogy támadás esetén ugy fog verekedni, mint soha életében. Davis mentében találkozott az énekes- és táncos-párral. Az asszony sirt dühében, a férfi komoran hallgatott.
- Maga marha, - jelentette ki harciasan - mindjárt elintézem én magát.
Davis Wilton meglóbált egy vasdorongot a kezében és elszántan felelt:
- Menjen innét, mert agyonvágom. Különben várjon itt, ha akar, majd visszajövök és agyonvágom később. De előbb agyonvágom a kutyát. Jöhet és nézheti, a fene ott egye meg azt a dögöt. Hogy tudhattam volna előre? Uj kutya. A próbákon meg se nyikkant. Hogy tudhattam volna, hogy elkezd óbégatni, mikor a maguk háta mögött beállitjuk a számot?
Davis elindult és Bell Richárddal együtt odaért Mihályhoz, aki a diszletmunkás lába közül vicsorgott elő. Az orfeumigazgató megszólitotta Davist:
- Na, maga szép kis komédiát csinált.
- Hát még amit most fogok csinálni, - vetette vissza Davis, marokra kapva a vasdorongot és felemelve. - Meg fogom ölni. Kiverem belőle a szuszt. Nézzen csak ide.
Mihály hörgéssel felelt a fenyegetésre, ugrásra készült és szemét le nem vette a vasfegyverről.
- Én pedig azt mondom, - szólalt meg a diszletmunkás - hogy maga hozzá sem fog nyulni ehez a kutyához.
- Az enyém! - mondta Davis a törvényes meggyőződés hangján.
- Én pedig a józan eszemmel mégis beleszólok. A kutyák kutyák, az emberek emberek, de maga, istenuccse nem tudom micsoda. Nincs joga komiszkodni ezzel a kutyával. A kutya most volt először életében a szinpadon és előzőleg két álló napig étlen-szomjan kinlódott. Igen, igazgató ur, kérem, ez igy volt.
- Ha agyonüti a kutyát, - szólt bele az igazgató is - egy dollárt kell hogy fizessen a pecérnek, hogy elvigye a dögöt.
- Megfizetem szivesen, - mondta Davis és megint felemelte a vasdorongot - van miből, nem?
- Hallja, maguk idomitók már kezdenek kihozni a sodromból, - mondta a diszletmunkás. - Most már itt az ideje, hogy megmondjam a magamét. Hát hallgasson ide: ha egyetlenegyet ráüt a kutyára ezzel a pálcikával, én olyat vágok magára, hogy elvesztem ugyan az állásomat, de magát kórházba viszik.
- Hallja Jackson... - kezdte fenyegető hangon az igazgató.
- Nekem hiába beszél az igazgató ur. Én el vagyok szánva. Ha ez a fráter egy ujjal is hozzányul a kutyához, elvesztem az állásomat és kész. Az embernek végre is elfogy a türelme, ha látja, hogy ezek a csirkefogók hogy ütik az állatokat. Szivemből megutáltam őket.
Az igazgató Davisra nézett és tehetetlenül vállat vont.
- Nézze, nem érdemes okoskodni, - tanácsolta neki. - Én nem akarom elvesziteni Jacksont, már pedig ha ő nekifog, maga csakugyan kórházba kerül. Küldje vissza a kutyát oda, ahonnan vette. A felesége mesélte. Dugja a kutyát ládába és szó nélkül küldje vissza. Collins nem fogja a szivére venni. Majd leszoktatja az óbégatásról és megtanitja valamire.
Davis megint rápillantott a félelmes Jacksonra és habozott. Az igazgató rábeszélően folytatta:
- Mondok magának valamit. Jackson elintézi a dolgot: ládába rakja, vasutra feladja, mindent. Vállalja, Jackson?
A diszletmunkás kurtán bólintott, aztán lenyult és gyengéden megcirógatta a Mihály bevert fejét. Davis megadta magát és sarkon fordult:
- Bánom is, én, - mondta. - Tőlem csinálhat magából bolondot egy kutya miatt, aki akar. De hiszen volna csak olyan régen a szakmában, mint én...

XXXI. fejezet.
Az a levelezőlap, amelyet Davis irt Collinsnak, megmagyarázta Mihály visszatérésének okait. »Nekem tulságosan sokat énekel.« Igy fejezte ki magát Davis és ezzel öntudatlanul megadta a rejtélynek azt a kulcsát, amelyet Collins hiába keresett és amelyet most sem tudott észrevenni és megragadni.
- Az ütésekből itélve, - mondta Jánosnak, - amik látszanak, nem csoda, ha énekelt. Ez a baj ezekkel az állatos emberekkel. Nem tudnak gondot viselni a saját vagyonukra. Beverik az állatjaik koponyáját, mert azok nem az engedelmesség angyalai. Vigye el, János. Mossa tisztára és ahol a bőre hiányos, ragassza be. Én nem törődöm vele többet, de majd találok neki helyet a legközelebbi kutyatársulatban.
De két héttel később Collins Harris merő véletlenségből magától rájött, hogy Mihályt mire lehet használni. Elhozatta egy üres percében az arénára, hogy kipróbáltassa egy kutyás emberrel, akinek töltelék-kutyákra volt szüksége. Azonfelül, amit tudott: parancsszóra felkelni és lefeküdni, Mihály nem csinált semmit. Vonakodott megtanulni a legelemibb dolgokat, amiket egy cirkuszi kutyának tudni kell, és Collins otthagyta, hogy átmenjen az aréna másik oldalára, ahol egy kis játékszinpadon egy majomzenekart állitottak össze és törtek be.
A majmok féltek és lázadoztak, de kénytelenek voltak végezni a dolgukat, mert oda voltak kötözve a székekhez és a hangszerekhez; és a szinpad mögül rángatták őket a testükre kötözött hosszu drótoknál fogva. A karmester, egy házsártos öreg majom, forgatható széken ült, amelyhez jól oda volt erősitve. Mikor a szinpadon kivülről hosszu vékony póznák segitségével megpiszkálták, magánkivül lett a dühtől, ugyanekkor a széket madzag-szerkezettel ide-oda forgatták. A közönségben azt a hitet kelthette, hogy mérges a zenekari tagok közül azokra, akik hibát csinálnak. És az ilyen méreg a közönség előtt roppant mulatságos. Collins erről igy nyilatkozott:
- A majombanda mindig kitünő szám. Nevetést kelt. És a nevetésben pénz van. Az emberek önkénytelenül nevetnek a majmokon, mert olyan hasonlók és mert az emberek abban az előnyös helyzetben vannak, hogy fölényesebbek. Tegyük fel, hogy ketten, maga meg én, sétálunk az utcán és maga megcsuszik és elesik. Persze hogy nevetek. Azért, mert fölényes helyzetben vagyok magához képest. Én nem estem el. Ugyanigy van, ha a szél elfujja a kalapját. Amig maga végigrohan utána utcahosszat, én nevetek. Fölényesebb vagyok. Az én kalapom a fejemen van. Ugyanigy áll a dolog a majombandával. Az a sok bolondság, amit csinálnak, a fölényesség érzetét kelti bennünk. Magunkat nem látjuk bolondoknak. Ezért fizetünk beléptidíjat, látni, hogy a majmok bolondul viselkednek.
Nem is annyira a majmok begyakorlásáról volt szó. Inkább azokat az embereket gyakorolták, akik a majmokat rángató elrejtett szerkezeteket kezelték. Collins Harris ennek a feladatnak szentelte a buzgóságát.
- Nem látom be, miért ne játszhatnának végig a majmokkal egy rendes dalt. Csak magukon fordul meg. Attól függ, hogy hogyan rángatják a drótokat. Na gyerünk. Érdemes belefogni. Próbáljunk valami olyan dalt, amit mindnyájan ismernek. És ne felejtsék el, hogy az igazi zenekar mindig segiteni fogja magukat. Na? Mit ismernek valamennyien? Valami egyszerü dolog kell, amit a közönség is ismerjen.
Ebbe az ötletbe nagyon belefeküdt. Egy műlovart is szerződtetett a próbához, akinek egyébként az volt a mestersége, hogy hegedült a vágtató ló hátán és ezen a kétes talapzaton még szaltókat is csinált anélkül, hogy a hegedülést abbahagyta volna. Ennek az embernek csak az volt most a dolga, hogy egyszerü dallamokat lassu taktusban elmuzsikáljon, hogy az emberek megtartsák a taktust és a dallamot és ehez képest rángassák a drótokat.
- Persze, azt is meg lehet csinálni, - mondta nekik Collins - hogy rémes zürzavart művelnek. Csak rángassák össze-vissza a drótokat, mind a bolondok, piszkálják meg a karmester-majmot és forgassák ide-oda. A közönség ettől mindig majd megpukkad. Az emberek azt hiszik, hogy a főmajomnak csakugyan jó zenei hallása van és őrjöng a dühtől, hogy a zenekara ilyen hamisan játszik.
A próba javában állott, mikor János és Mihály jöttek oda.
- Azt mondja az az illető, - jelentette János a gazdájának - hogy a kutya ingyen sem kell neki.
- Jó, jó, vigye az ólba, - rendelkezett sietve Collins. - Halló, emberek, gyerünk! »Otthon, édes otthon!« Kezdje, Fischer! Maguk többiek maradjanak taktusban... Igy, jól van. Teljes zenekar mellett olyan mozdulatokat kell csinálni, amik egybevágnak a dallal, ez a lényege a dolognak. Gyorsabban, Simsons! Folyton a taktus után cammog.
És a dolog megtörtént. János ahelyett, hogy azonnal teljesitette volna a parancsot és Mihályt visszavitte volna az ólba, még ott ácsorgott egy kicsit, mert azt remélte, hogy látni fogja, mikor a szitkozódó karmester-majmot ide-oda fogják forgatni a széken. A hegedüs, aki a hátsó lábain üldögélő Mihály közvetlen közelében állt, hangos, lassu pontossággal és hangsúlyozottsággal játszotta az »Otthon, édes otthon« dallamát.
És Mihály nem birt magával. Akkor sem birt magával, mikor a doronggal való fenyegetésre vicsorgással felelt, éppen igy nem birt most sem. Éppen ilyen ártatlanul tette tönkre a Bell Richárd és Daisy számát, amikor az »Evezz le velem a folyón« hangjai erőt vettek rajta. A zene ugy hatott rá, mint valami narkotikum. Eszébe jutott az elvesztett falka és elkezdte keresni, látta a csupasz havasokat, a feje fölött ragyogó csillagokat az éjszaka didergő sötétjében és hallotta a távolról felelő vonitásokat más dombokról, amint a falka gyülekezett. Mihály ősei évezredek óta az emberek tűzhelyénél éltek már, a falka elveszett. De mindig eszébe jutott, mikor a muzsika varázsereje átjárta és megtöltötte a lényét annak a Másholnak látomásával és megérzéseivel, amelyet a maga életében nem ismert soha.
Ennek a Másholnak ébredő álmával összeolvadt Pincér emlékezete és Pincér imádata, akivel a hangoknak éppen azt az egymásutánját tanulta együtt, amelyeket most itt játszott a műlovar-hegedüs. Mihály alsó állkapcsa lehullott, a torka remegni kezdett, első lábaival nyugtalan mozdulatokat csinált, mintha a szaladás járt volna az eszében, mint ahogy lelke mélyén csakugyan szaladt is, vissza Pincérhez, vissza minden korokon keresztül, az elvesztett falkához és az árnyszerü falkával együtt a havas pusztákon és erdőkön keresztül a hajszolt hus után.
Az elvesztett falka kisérteties árnyai mind ott voltak körülötte, amint nyitott szemmel álmodva énekelt és rohant. A hegedüs meglepetten megállott. Az emberek megpiszkálták a majombanda karmesterét és vad dühvel rángatták ide-oda forgatható székén. És János nevetett. De Collins Harris felfigyelt. Meghallotta, hogy Mihály pontosan követi a melódiát. Hallotta, hogy a kutya énekel. Nem egyszerüen csak vonit, hanem énekel!
Csend következett. A majom-karmester abbahagyta az ide-oda forgást és szitkozódást. Az embereknek, akik piszkálták, megállt a kezükben pózna és drót. A többi majomzenész reszketett a várakozástól, hogy micsoda borzasztóságok fognak most következni. A hegedüs bámult, János még az oldalát fogta a kacagástól. De Collins Harris tünődött, megvakarta a fejét és tovább tünődött.
- Ez hihetetlen... - kezdte zavartan. - Tudom. Saját füleimmel hallottam. Ez a kutya követte a melódiát. Nem? Mondják meg maguk. Nem követte? Ez az ördöngös kutya énekelt. Az életemet teszem rá. Hagyják abba, emberek, a majmokat el lehet vinni. Ennek a dolognak érdemes utánajárni. Kérem, Fischer ur, játssza el még egyszer az elejétől, hogy »Otthon, édes otthon«. Kezdje el. Játssza hangosan, lassan és tisztán. Most figyeljenek és hallgassanak mindnyájan és mondják meg, hogy én vagyok-e bolond, vagy ez a kutya csakugyan énekli a dallamot... Na? Itt van! Mit szólnak ehez? Hát nem igaz?
Vita nem is volt. Alig hangzott el néhány taktus, Mihály eltátotta a száját és mellső lábait nyughatatlanul kezdte emelgetni. Collins Harris pedig odalépett melléje és vele énekelt és tercelt neki.
- Del Mar Harrynak igaza volt, mikor ezt a kutyát csodának nevezte és a maga kutyáit eladatta. Ő értette a dolgát. Ez a kutya egy kutya-Caruso. Nem olyan vonitó kórus, amilyennel Kingmann szokott utazni, hanem valóságos énekes, valóságos szólista. Nem csoda, ha nem akart mutatványokat tanulni. Hiszen megvolt a maga specialitása. És ha elgondolom, hogy magam adtam oda annak a kutyagyilkos Davis Wiltonnak. De ő visszajött. János, mától fogva külön gondozás jár neki. Délután hozza fel a lakásomra, majd részletesen ki fogom próbálni. A lányom hegedül. Meglátjuk, milyen zenéket fog énekelni vele. Aranybánya ez a kutya, én mondom maguknak.
Igy fedezték fel Mihályt. A délutáni próba nagyjában sikerült. Miután sok mindenféle muzsikát hiába próbáltak ki rajta, Collins rájött, hogy a kutya tudja énekelni és hajlandó is énekelni az »Isten tartsd meg a királyt« és »Édesen, lassan« cimü dalokat. Sok napon át sok órát forditott még erre a kérdésre. Uj dalokra hiába próbálta tanitani Mihályt. Mihály nem vett részt szerető szivvel a dologban és csökönyösen megkötötte magát. De valahányszor felhangzottak a Pincértől tanult dalok, azonnal felelt. Nem birt magával, muszáj volt felelnie. A varázs erősebb volt nála. Végül Collins ötöt felfedezett abból a hat dalból, amit Mihály tudott: az »Isten tartsd meg a királyt«, az »Édesen, lassan«, a »Vezess, drága fény«, az »Otthon, édes otthon«, és »Evezz le velem a folyón« cimüeket. A »Senandoah«-t sosem énekelte Mihály, mert Collins és a leánya nem ismerték az öreg tengerészdalt és nem énekelték előtte soha.
- Öt nóta elég, - mondta Collins végül - ha többet nem tanul. Ez az öt nóta mindenütt őt fogja a fő-attrakcióvá avatni. Aranybánya. Ha fiatal volnék és nem volna állásom, bizonyisten magam mennék vele körutra.

XXXII. fejezet.
Igy aztán Mihályt végre is eladták kétezer dollárért bizonyos Henderson Jakabnak.
- Igy is ingyen adom, - mondta Collins. - Ha egy féléven belül nem fognak érte ötezer dollárt kinálni, nem értek a szakmához. Tul fog tenni azon a maga legutóbbi számoló kutyáján is. És magának nem kell folyton-folyvást mutogatni magát a szám alatt. Ha nem biztositja be mennél hamarabb ötvenezer dollárra, akkor bolond. Ha fiatal volnék és nem volna állásom, nekem bizony nem kéne jobb dolog, mint fogni ezt a kutyát és elindulni vele.
Henderson teljességgel másnak bizonyult, mint Mihály minden eddigi gazdája. Semleges természete volt neki. Nem volt se jó, se rossz. Nem ivott, nem dohányzott, nem káromkodott, de nem is járt templomba és nem volt a Fiatalemberek Keresztényszövetségének tagja. Vegetariánus volt, de nem bigott, szerette az utazásos moziképeket és szabad ideje java részét Swedenborg olvasásával töltötte. Nem volt semmiféle vérmérséklete. Soha senki nem látta haragudni és mindenki azt mondta róla, hogy olyan türelme van, mint Jóbnak. Sőt tartott a rendőröktől, málházó tisztviselőktől és kalauzoktól, ha nem félt is éppen tőlük. Nem félt semmitől, mint ahogy Swedenborgot kivéve, nem is szeretett semmit. A jelleme éppen olyan szintelen volt, mint a szintelen ruhája, mint koponyáján tenyésző szintelen haja, mint szintelen szeme, amellyel szemlélte a világot. Ostoba éppen ugy nem volt, mint bölcs vagy tudós. Az életnek keveset adott, az élettől keveset kért, a mesterségében ő volt az élet remetéje.
Mihály éppen ugy szerette, mint nem. Inkább egyszerüen elfogadta. Együtt utazták be az Egyesült-Államokat és civakodás sohasem esett köztük. Henderson egyetlenegyszer sem kiabált élesen Mihályra, Mihály egyetlenegyszer sem vicsorgott rá fenyegetően. Egyszerüen együtt türtek, együtt léteztek, mert az élet árja együvé vetette őket. Szivbeli kötelék nem volt köztük. Henderson tulajdonos volt, Mihály birtoka volt Hendersonnak. Mihály éppen olyan érzéketlen volt iránta, mint ő volt minden egyéb iránt.
De Henderson Jakab egyenes, tisztességes ember volt, üzleti szellemü és rendszeres. Ha nem döcögtek a végtelen utazások valamelyikén, naponta egyszer alaposan megfürdette Mihályt és utána alaposan leszáritotta. A fürdetést sem gorombán, sem sietve nem végezte. Mihály sohasem tudta, hogy szereti-e hát a fürdetést, vagy sem. Mindegy volt neki, része e világon való végzetének, mint ahogy Henderson végzetéhez tartozott, hogy őt ilyen gyakran fürdesse.
Mihály dolga türhetően könnyü volt, bár egyhangu. Leszámitva az örökös utazást, a véget nem érő költözéseket városról-városra, községről-községre, minden este megjelent a szinpadon. Hetenként hétszer lépett fel esti és kétszer délutáni előadáson. A függöny felment és ő ott állt a szinpadon egyedül olyan kiállitás közepette, amely a nagy attrakciónak kijár. Henderson ott állt a kulisszák között, a közönség nem láthatta. És nézett. A zenekar eljátszott négyet Mihály darabjai közül, amikre Pincér tanitotta, és Mihály énekelte őket, mert modulált vonitását joggal éneklésnek lehetett nevezni. Mindig csak egy ráadást adott, mégpedig az »Otthon, édes otthon«-t. Ennek végeztével, mialatt a közönség tapsolt és dobogott a kutya-Caruso fölötti örömében és elragadtatásában, Henderson Jakab megjelent a szinen, a boldogság és hála gépies kifejezésével hajlongott és mosolygott, jobbkezét a pajtásság szinészies jelzésével rátette a Mihály vállára, aztán mielőtt a függöny utoljára lement, mind a ketten bókoltak.
Mégis csak fogoly volt Mihály, élethossziglan elitélt fogoly. Jól táplálták, jól fürdették, jól dolgoztatták, de a szabadságnak egy percét sem ismerte. Utazás közben éjet-napot a ketrecben töltött, amely elég nagy volt ahoz, hogy teljes magasságában felálljon és kényelmetlen görbülések nélkül megforduljon maga körül. Olykor vidéki szállodákban kikerült a ketrecből és Hendersonnal megosztotta a szobát. Ha pedig más állatok nem dolgoztak ugyanazon a műsoron, ketrecén kivül szabad volt az állathelyiségben tartózkodnia. Rendesen volt ilyen a szinházaknál, ahol három naptól egy hétig terjedő időt szokott tölteni.
De soha egyetlen alkalma, egyetlen perce nem akadt, mikor a ketrecet nem érezve maga körül, szaladgálhatott volna, anélkül, hogy egy szoba falai álljanak az utjába, vagy hogy lánc legyen a nyakörvébe kapcsolva. Szép időben, délutánokon Henderson gyakran elvitte sétálni. De mindig láncon. És utjuk majdnem mindig valami sétatérre vezetett, ahol Henderson a lánc másik végét a padhoz erősitette, aztán bujta Swedenborgot. Mihálynak a szabad mozgás egyetlen cselekedete sem adatott. Más kutyák szabadjára szaladgáltak, játszottak egymással vagy harciaskodtak. Ha fürkészés vagy ismerkedés céljából hozzá közeledtek, Henderson mindig abbahagyta az olvasást arra a kis időre, mig elzavarhatta őket.
Az érdektelen porkoláb élethossziglani foglya volt Mihály és az élet csupa szürkeség volt a számára. A mogorvasága mélyen gyökerező búskomorságra változott. Az élet és az életnek a szabadsága már nem is érdekelte. Az életnek körülötte zajló játékát nem nézte sóvár szemmel többé, a szeme ezt már nem is látta meg. El volt zárva az élettől, és már nem törődött az élettel. Belenyugodott, hogy nem több egy bábszinházi rabszolgánál, aki eszik, fürdik, ketrecében utazik, rendesen végzi a munkáját és nagyokat alszik.
Gőgös volt, a nemes faj gőgje volt meg benne, az északamerikai indiáné, akit elvittek rabszolgának a Nyugat-Indiákra és aki panasz nélkül és töretlenül halt meg. Mihály is alávetette magát a ketrecnek és a lánc vasának, mert ezek túlerősek voltak izmai és fogai számára. Elvégezte az előadás rabszolga-munkáját és engedelmeskedett Henderson Jakabnak. De sem nem szerette a gazdáját, sem nem félt tőle. És a lelke következésképpen önmagába fordult. Sokat aludt, sokat evett és megadással szenvedte a nagy egyedülvalóságot. Ha Henderson a Mihály szivéhez fordult volna, biztosan kapott volna feleletet. Hendersonnak csak a swedenborgi fantasztikus elmecsavarodásokhoz volt szive és Mihályból csupán megélt.
Akadtak olykor megpróbáltatások is. Mihály állotta őket. Különösen kemény dolognak találta a vasutazást télviz idején, mikor közvetlenül az esti előadás után egy rakodópadon a ketrecben órákig kellett várnia a vonatot, amely a legközelebbi előadás helyére vitte. Volt egy éjszaka a minnesotai állomáson, mikor a szomszédos rakodópadon két kutya fagyott meg egy menazsériából. Ő maga is nagyon fázott és a hideg galádul marta azt a vállat, amelyet a leopárd megharapott. De mivel jobb volt a szervezete és jobban volt gondozva, túlélte ezt az éjszakát.
Más mutatványos állatokhoz képest vele jól bántak. És a vele együtt fellépő állatokat a rossz bánásmód sok olyan bántalma érte, amiket nem tudott kitalálni vagy megérteni. Volt egy szám, amellyel három hónapig szerepelt együtt, amely valamennyi orfeumi szereplő között botrányos felháborodást keltett. Még a legedzettebbek is szivből utálták ezt a számot és az idomitót, pedig Duckworth és Duckworth macskái és patkányai általános, népszerü sikernek örvendettek.
- Idomitott macskák! - mérgelődött az édes kis Pearl La Pearle, a kerékpáros. - Agyongyötört macskák, nem idomitott macskák. A macskákból kiverte az eredeti természetüket és a macskákból is patkányokat csinált. Nekem beszélhet. Én tudom.
És Fonseca Manuel, a kigyóember is, visszautasitotta az italt, amivel Duckworth az Annandale-szálló bárjában megkinálta. Ő is kitört:
- Idomitott patkányok! Dehogy. Mérgezett patkányok. Miért nem ugranak el, mikor ott másznak a kifeszitett kötélen és előttük is macska, mögöttük is macska? Mert már nincs bennük annyi élet, hogy ugrani tudnának. Megmérgezi őket izgatószerekkel, mikor beszerzi őket, aztán nem ad nekik enni, hogy az izgatószer hatását el ne rontsa. Nem kapnak enni soha. Nekem beszélhetnek. Én tudom. Ugyan miért használ el negyven-ötven patkányt minden héten? Hiszen látom, hogy postán kapja őket, mikor helyben nem tudja beszerezni.
Merryweather Merle kisasszony, a harmonikaművésznő, aki a szinpadon tizenhatévesnek látszott, de a magánéletben unokái között negyvennyolcat vallott be, szintén felháborodott:
- Szent isten! Nem tudom megérteni, hogyan ugorhatik be neki a közönség! Tegnap reggel a saját szememmel láttam. Harminc patkány közül hét döglött meg, mégpedig éhen döglött. Nem ad nekik enni. Azok haldokló patkányok, az éhségtől haldokolnak, mikor másznak a kötélen. Hiszen azért másznak. Ha volna egy kis sajt, meg egy kis kenyér a hasukban, akkor leugranának és elszaladnának a macskák elől. Haldoklanak, igen, ott haldoklanak a kötélen, próbálnak vánszorogni, mint ahogy a haldokló ember vánszorogva próbálna menekülni a tigristől, amelyik éppen eszi. És édes jó istenem, a jó bolond közönség ott ül és megtapsolja az egészet, mint az idomitás eredményét.
És a közönség? Egy néző, bankár és egyházi méltóságot viselő ur, igy szólt:
- A szeretet csodákat tud művelni az állatokkal! Még arra is meg lehet őket szeretettel tanitani, hogy szeressék egymást. A macska és a patkány a világ kezdete óta ellenségei egymásnak. De itt ma este magunk láttuk, amint a legnehezebb mutatványokat együtt csinálták és sem egyetlen macska nem követett el semmi ellenséges vagy nyilvánvaló támadást a patkányok ellen, sem egyetlen patkányon nem látszott, hogy fél a macskáktól. Emberi szeretet! Az emberi szeretet csodája!
- Az oroszlán és a bárány! - mondta másvalaki. - Pár száz év mulva az oroszlán meg a bárány együtt fognak feküdni, de ugy értem drágám, hogy békésen, tudod. Amit itt láttunk, az a jövőbelátás, a bizonysága egy embernek, aki megelőzte a korát. Macskák és patkányok! Csak gondold el! Ez végeredményben a szeretet hatalmát igazolja. Haladék nélkül utánanézek, hogy valami háziállatot szerezzünk a gyerekeknek, vagy pálmaágakat. Tanuljanak szeretetet idejekorán a kutya iránt, a macska iránt, igenis, még a patkány iránt is és a kalitkában ülő kis madár iránt is.
- Csakhogy jusson eszedbe, - mondta mellette ülő életepárja - mit mondott Blake: »Hogyha van egy vörösbegyed, - folyton a mérget nyelheted,«
- Igen, de nem akkor, ha igazi szeretettel kezeljük az állatokat. Rögtön fogok rendelni egypár tengeri nyulat és egy kanárit, vagy kettőt és... mondd, milyen kutyát gondolnál alkalmasnak, hogy a gyerekek játsszanak vele, angyalkám?
Angyalka ránézett az urára, aki ott ült a maga gyengédségének, szeretetének, megzavarhatatlan, tetszelgő öntudatosságában. És angyalka látta magát, mint falusi tanitónőt, aki szivében Wheeler Wilcox Ella és Byron lord imádatával és azzal az álommal, hogy »A szenvedély költeményei« cimmel maga is irni fog, feljött Topeka városába, hogy lemondjon az ábrándokról és feleségül menjen ehez a szolid, jómódu üzletemberhez, aki boldogan gyönyörködik abban, hogy a macskák és patkányok jóbarátságban mászkálnak a kötélen és esze ágában sincs szegénynek, hogy a felesége az a vörösbegy, amelytől folyton lehet nyelni a mérget.
Merryweather Merle kisasszony figyelme a macskákra is kiterjedt.
- A patkányoknak nem fenékig tejfel. De nézzék csak meg, hogyan szipolyozza ki a macskákat. Biztos tudomásom van róla, hogy két héten belül három macskája döglött meg. Igaz, hogy csak kóbor macskák, de ők is éreznek. A boxviadal teszi őket tönkre.
Duckworth számát mindig a boxviadal fejezte be, amelyet mindig viharos tapssal fogadott a közönség. Két macska lábára kis boxolókesztyüt huztak és felrakták őket egy asztalra barátságos mérkőzés céljából. Persze, azok a macskák, amelyek a patkányokkal dolgoztak együtt, tulságosan tönkre voltak téve ehez. Duckworth az uj macskákat használta erre, amelyekben még volt tűz és lelkierő, mignem tűz és lelkierő kiveszett belőlük és megbetegedtek és megdöglöttek. A közönség számára falrengetően kacagtató volt a négylábu lények mérkőzése, amelyek nevetséges hasonlóságot mutattak a fölényes, kétlábu emberrel. De a macskák számára nem volt kacagtató. Mielőtt rájuk került a sor, a szinfalak mögött addig izgatták és uszitották őket, amig vészesen el nem kezdtek marakodni. Igy aztán az ütésekben, amiket osztogattak, düh volt, fájdalom, megvadulás és félelem. A kesztyük rendesen lejöttek, ők aztán, mikor a függöny lement, nekiestek egymásnak, martak és téptek, ugy haraptak egymásba, mint a furiák, hogy a szőrük szállt a levegőben.
A közönség számára ez a látszólagos rögtönzés a teteje volt mindennek, és mikor tapsvihar és kacagás követelte, hogy huzzák fel a függönyt, a szinpadon meglepetést szinlelve ott állt Duckworth és egy segédkező szinpadi munkás, és törülközőt lobogtatva száritották a küzdő feleket.
De a macskák annyira összetépték és karmolták folyton egymást, hogy a sebeik sohasem gyógyulhattak be és infekciót kaptak, mig az állatok egész teste egy nyilt seb lett. Vagy megdöglöttek, vagy pedig ha annyira elvesztették a szivüket, hogy még a patkányt sem tudták megtámadni, akkor azt a szerepet kapták, hogy a kifeszitett kötélen dolgozzanak a patkányok társaságában, amelyekben sokkal kevesebb élet volt már, semhogy el tudtak volna tőlük menekülni. És mint Merryweather Merle kisasszony mondta, a jó bolond közönség halálra kacagta magát, és tapsolta Duckworth macskáit és patkányait, mint az idomitás csodáját.
Az egyik műsoron egy nagy csimpánz szerepelt együtt Mihállyal, amely gyűlölte a ruhát. Ugy volt vele, mint a ló, amely vadul ellenkezik, mikor rá akarják tenni a kötőféket, de mikor már rajta van, nem törődik vele többet. Igy ellenkezett a nagy csimpánz is, mikor fel akarták öltöztetni. Ha már felöltöztették, akkor szivesen ment a szinpadra és végezte a dolgát. De felöltöztetni nem volt tréfadolog. A gazdája és két szinpadi munkás kellett hozzá. Ezek felhuzták egy falba vert karikára és majd megfojtották, amig ráadták a ruháit. Máskép nem ment. Pedig a gazdája már rég kiverte a metszőfogait.
Mindezeket a kegyetlenségeket Mihály nézte, de nem fogta fel. Olybá vette, mint valamit, ami az élettel velejár, mint a napvilág és a sötétség, a sötét és szeles állomási perronok hidege, a Máshol titokzatos országa, amelyet álmában és ének közben látott és a hasonló titokzatos Semmi, amibe egymásután tüntek el a meringei ültetvények, a hajók, az óceánok, az emberek és Pincér.

XXXIII. fejezet.
Két esztendeig járta énekelve az Egyesült-Államokat Mihály, magának dicsőségére és Henderson Jakabnak anyagi boldogulására. Szerződés nélkül nem volt soha. Akkora volt a sikere, hogy Henderson visszautasitott számos olyan kecsegtető ajánlatot is, amely a tengeren tulra, Európába hivta. De Mihály mégis vakációhoz jutott, mikor Henderson Chicagóban tifuszba esett.
Három hónapig tartott a szünidő. Ezt Mihály jó bánásmódban, de mégis fogoly gyanánt töltötte Mulcachy Állat-Otthonának egyik ketreces óljában. Mulcachy, Collins Harris egyik legjelesebb tanitványa, versenytársa lett mesterének: intézetet alapitott Chicagóban, ahol szintén szigoru tisztaságban, higiénikusan és tudományosan kegyetlenül ment minden. Mihálynak csak a kitünő élelmezésben és a tisztaságban volt része, de mint ketrecének magányos foglya, önkénytelenül is megérezte maga körül az emberek szórakoztatására betört állatok fájdalmának és terrorjának légkörét.
Mulcachy maga alkotott olyan aforizmákat, amiket folyton mondogatni szokott. Mint például:
- Jegyezzék meg maguknak, hogy ha az állat nem érzékeny a fájdalom iránt, nem lehet megtörni. Fájdalom az egyetlen tanitómester.
- A harapást ugy kell kihuzni az oroszlánból, mint tüskét a sebből.
- Tollseprővel nem lehet megtörni az állatokat. Mennél keményebb a koponya, annál vastagabb legyen a dorong.
- Vita esetén mindig az állat győz. A legelső feladat éppen a vitatkozást kiverni belőle.
- Szivbéli barátság idomitó és állat között? Ez, fiam, ujságiróknak való maszlag. Az egyetlen barátság, amit ismerek, vastag rud, a végén egy kis vassal.
- Rá lehet őket venni, hogyne, hogy kézből egyenek. Csak arra kell vigyázni, hogy a kezet meg ne harapják. Vak töltést az orrába, mikor eszik, ez a legjobb óvóintézkedés, amit ismerek.
Voltak napok, mikor az egész levegő remegett a megvadulás és vonaglás üvöltéseivel és hörgéseivel, amelyek az aréna felől jöttek és a ketrecek állatait felizgatták és megbetegitették. Mivel ugyanis Mulcachynek az volt a büszkesége, hogy a legkülönb állatot is meg tudja törni, vége-hossza nem volt a nehéz eseteknek, amelyeket a kezére biztak. Valóságos hirnévre tett szert, hogy boldogul ott, ahol mások nem mentek semmire. És mivel elég bátor, keményszivü és ravasz volt hozzá, soha nem hozott szégyent erre a hirnévre. Nem volt semmi, amit meg ne mert volna kisérteni. Ha ő feladott egy állatot, ki volt mondva a végső itélet. Az ilyen állat nem lehetett egyéb, mint ketrec-töltelék, amely magánzárkájában le és fel járkálva, meghasonlott az emberek egész világával és keserüségét beleorditotta a világba, a fizető nézők gyönyörüséges borzalmára.
Az alatt a három hónap alatt, amit Mihály Mulcachy Állat-Otthonában töltött, két különösen súlyos eset fordult elő. Az idomitás állandó jajveszékelése természetesen állandóan tartott az egész munkaidő alatt: a »jó« medvék, oroszlánok és tigrisek, amelyek megadták magukat az erőszaknak, az elefántok, amelyeket emelő darukkal és kötélzetekkel tanitottak a fejükön állni, vagy a nagydobot verni, folyton orditottak kinjukban. De a két kivételes eset mély levertséget és félelmet keltett a hallgató állatokban, amilyet emberi halandók érezhetnének a pokol előtornácában, hallgatván ama társaik bunkózását és nyúzását, akik előttük léptek a kinzókamrába.
Az első volt a nagy indiai tigris esete. Szabadon született az őserdőben, szabad volt mindig és természetének és rátermettségének megfelelően ura volt minden más élőlénynek, tigristársait is beleértve. Végül pórul járt. A hurokból nagy kalitkába került, aztán a kalitkával együtt elefántháton, vasuton, gőzhajón utazott végig vizeket és szárazföldeket egészen Mulcachy Állat-Otthonáig. Venni szándékozók megszemlélték, de nem merték megvenni. De Mulcachy kitartóan várt. Verekedő vére fellobogott ennek a nagyszerü csikos macskának a láttára. A vadállat mintegy kihivta, hogy mutassa meg, mit tud. És két olyan hét alatt, amely pokol volt a tigriseknek is, a többi állatoknak is, megtanitotta az első leckére.
Ben Boltnak hivták a tigrist. Töretlen és engesztelhetetlen állapotban érkezett meg, bár a szük kalitkájában töltött nyolc heti görcsös szorongás szinte elkábitotta, mert mozdulni nem tudott. Mulcachy rögtön hozzá kellett volna hogy fogjon, de ő két hetet azzal töltött el, hogy megházasodott és mézesheteket tartott. És ez alatt az idő alatt Ben Bolt a cementből és vasból való nagy ketrecben gyakorolta és helyrehozta izmainak használatát és még jobban meggyülölte ezeket a kétlábu, hozzá képest olyan hitvány lényeket, akik fortéllyal és ravaszsággal foglyul ejtették.
Igy aztán azon a reggelen, mikor a pokol megnyilt neki, készen és mohón várt minden ellenfelet. Azok jöttek is, tapasztalati szabályokkal, kötelekkel és villásvégü vasrudakkal felszerelve. Öten a ketrec rácsa között kötélhurkokat dobtak be a padlóra. Ő hörgött és rácsapott a hurkoló kötelekre és tiz percig nem volt egyéb, mint nagy és tehetetlen vadállat, amelyből csak éppen a ravaszság és türelem hiányzott, amellyel ezek a nyomorult kétlábuak rendelkeztek.
Végre tiz perc mulva elvesztette a türelmét és nem gondolt a lélektelen kötelekkel. Rávicsorgott az emberekre és egyik hátsó lábával beleállt egy hurokba. A következő pillanatban egy vasvilla már felemelte a hurkot a lába köré, a hurok megszorult és harapása belemélyedt a tigrisnek husába is, méltóságába is. Üvöltött és ugrott, mint a vadság mániákusa. Ujra és ujra átrántotta a tenyereken a kötelet, hogy szinte meggyulladt. De ők a megtágult kötelet szorosra huzták megint és a tigris nem is vette észre, már az egyik mellső lábán is hasonló hurok feszült. Amit eddig csinált, az semmi sem volt a következőkhöz. De ostoba volt és türelmetlen. Az emberi lények okosak és türelmesek voltak és hurok került a harmadik, végül a negyedik lábára is. Sok ember belekapaszkodott a kötelekbe és végre is oldalára forditva szégyenletesen odahuzták a rácshoz és a rácson át kihuzták a négy lábát, legfélelmesebb fegyvereit a borzasztó karmokkal.
És akkor egy hitvány kis ember, Mulcachy, nyiltan és vakmerően be merészelt hatolni a ketrecbe és odalépni hozzá. A tigris nekiugrott, azaz hogy csak próbált, de a négy lábát huzták kifelé a rácson át és ő nem tudta visszahuzni a lábait, hogy maga alá kapja őket. És Mulcachy letérdelt melléje és az ötödik hurkot segitette a fejére és a nyaka köré huzni. Akkor aztán a fejét éppen olyan ellenállhatatlanul odahuzták a rácshoz, mint ahogy a lábait már kihuzták a rács rudjai között. Aztán Mulcachy kézzel illette, rátette a kezét a fejére, a fülére, még az orrára is, a fogaitól alig egy ujjnyira. És ő csak hörögni tudott és orditani és fuldoklani, mikor a hurok elszoritotta a lélekzetét.
Reszketett, de nem félelmében, hanem dühében. Kénytelen volt eltürni, hogy vastag, széles bőrövet huzzanak a torkára, amelyhez egy igen erős és hosszu vontatókötél volt erősitve. Mikor aztán Mulcachy kiment a ketrecből, az öt hurkot egyenként ügyesen leszedték a lábairól és nyakáról. Ezután a súlyos méltatlanság után megint szabad volt tehát - a ketrecében. Felpattant a levegőbe. Visszatérő lélekzetével orditva hirdette a dühét. Rácsapott a kötélre, amely kinozta az idegeit, karmolta az örvet, amely a nyakát fogva tartotta, elesett, felfordult, egyre jobban és jobban felizgatta magát, mert belecsavarodott a kötélbe és egy félóra mulva teljesen kifult a lélektelen tárggyal való hiu küzdelemben. Igy törik be a tigriseket.
Végül ott nyult el a padlón kimerülve, sőt szinte betegen attól az ideges feszültségtől, amelyet saját haragja hozott rá. Csavargatta a farkát, a szeméből gyülölet ragyogott és elfogadta a nyakába kapaszkodott valamit, mint olyat, amitől nem szabadulhat.
Keserüségére - ha ilyesmi előfordulhat egy tigris agyműködésében - a ketrec hátsó ajtaját kinyitották, tárva-nyitva hagyták. A nyitást harcias gyanakvással nézte. De az ajtóban nem jelent meg senki, nem mutatkozott fenyegető veszedelem. Gyanakvása mégis nőttön-nőtt. Ezek között az emberi állatok között folyton olyan dolgok történtek, amiket nem tudott előre és nem volt képes felfogni. Szeretett volna ott maradni, ahol van, de hátulról, a rács rudjai között kiáltások, orditások, ostorcsapások és a hosszu villák fájdalmas döfései jöttek. Nem a menekvés reményében, hanem mert azt hitte, hogy odajuthat a bántalmazókhoz, a kötelet maga mögött vonszolva kiugrott abba a hátsó folyosóba, amely a ketrecek sora mögött végighuzódott. A folyosó üres volt és sötét, de maga előtt világot látott. Nagy ugrásokkal és orditásokkal ennek az iránynak rohant neki és őrült üvöltözést és vonitást keltett a többi ketrecek állatai közt.
Belement a világosságba, amelynek a fényessége vakitotta. Ott hosszu farkával csapkodva lekuporodott, hogy az uj helyzetben tájékozódjék. De ez megint csak ketrec volt, ahol találta magát, igen nagy ketrec: tágas, világos előadó-aréna, amely csupa ketrec volt. Rajta kivül nem volt senki az arénában, de a rácsos tető rudjairól csiga-szerkezet lógott le és hét erős vasszék, ami azonnal gyanut keltett benne és ő ráorditott a tárgyakra.
Vagy egy félóráig kószált az arénában. A korlátozott szabadság helyiségei között, amelyeket tizhetes fogsága alatt megismert, ez volt a legnagyobb. Ekkor egy vaskampó nyult be a rácson, megfogta és huzta a kötél végét és a kivülálló emberek kezébe juttatta. Egyszerre tizen fogták meg és ő nekiment volna a rácsig, ha ebben a pillanatban be nem jött volna Mulcachy egy szemközti nyitott ajtón. Ben Boltot és ezt az embert nem választotta el rács egymástól és Ben Bolt feléje fordult. De közben nagyon gyanus volt neki, hogy ez a kis, törékeny emberi lény nem fut előle, nem bukik le, hanem áll és várja őt.
Ben Bolt nem tudta elérni ezt az embert. Először óvatosan gondolt egyet, erőszakkal visszatartotta magát és csapkodó farokkal sunyitva tanulmányozta az embert, aki olyan könnyü zsákmánynak látszott. Mulcachy egyik kezében hosszu korbácsot, másikban hegyesre köszörült vasvillát tartott, az övében ott volt egy vakra töltött revolver.
Ben Bolt még jobban lehasalt és közeledett feléje, lassan csuszva, mint az egerésző macska. Mikor bizonyos ugrási távolságban megint megállt, még alacsonyabbra huzta össze magát, nekiszedelődzködött az ugrásnak, aztán megforditotta a fejét, hogy lássa a háta mögött a ketrecen kivül álló embereket. A kötelet a nyakán, amelyet azok fogtak, elfelejtette.
- Látod, most jól is viselhetnéd magad azzal az erővel, öreg, - szólt hozzá Mulcachy gyengéd, kedveskedő hangon, egy lépést tett feléje és a villát maga elé tartotta.
Ez csak még jobban dühitette a hatalmas, nagyszerü vadat. Mély, fojtott morgás tört fel benne, a fülei hátra lapultak. Ugrott. A mancsait ugy tartotta előre, hogy a karmok horgok gyanánt álltak ki belőle. A farka keményen és egyenesen uszott utána, mint egy rud. Az ember se le nem bukott, se el nem szaladt. De ő sem érkezett oda hozzá. Ugrása vonalának tetején a kötél szorosra feszült a nyakán, ő bukfencet vetett a levegőben és súlyosan az oldalára zuhant.
Mielőtt lábra kaphatott volna, Mulcachy már rajtaütött. Odakiáltott a kisszámu közönségnek:
- Látják, most fogom kiverni belőle a vitatkozást.
És el is kezdte kiverni. Verte az orrát a korbács nyelével és döfte az oldalát a villával. Az ütések és döfések egész viharát zuditotta az állat legérzékenyebb részeire. Ben Bolt mindig nekiugrott, hogy bosszut álljon, de az emberek, akik a kötél végét fogták, mindig visszarántották és Mulcachy folyton ott volt, még akkor is, mikor az oldalára zuhant és verte, ütötte, szurta. Roppantul fájt neki, különösen az orra. És aki a fájdalmat okozta, az éppen olyan vad és borzasztó volt, mint ő, sőt még inkább, mert intelligensebb volt.
Néhány percig tartott ez és Ben Bolt belátván, hogy képtelen széttépni és megsemmisiteni ezt az embert, aki bántalmazta, - elvesztette a bátorságát. Szégyenletesen megfutott ez elől az apró, kétlábu lény elől, aki még nála, a teljesen kifejlett bengáli királytigrisnél is borzasztóbb volt. Ben Bolt kinjában magasra ugrott a levegőben, futkosott ide-oda, leszegezve a fejét, hogy a fájdalmat kikerülje. Az aréna oldalának is nekiment, felugrott a csuszós vasrudakra és próbált felmászni rájuk.
Mulcachy, mint a bosszuállás démona folyton a nyomában volt, verte és szurkálta és a foga között sziszegte rá:
- Fogsz még okoskodni, mi? Majd megtanitalak én vitatkozni! Nesze! Nesze! Nesze még! Nesze ez is!
Aztán megállt és a megerőltetéstől lihegve, jelentette ki, mialatt a tigris összekuporodott, reszketett és a rácsig hátrált előle:
- Most már fél tőlem. A többi gyerekjáték. Öt percig hagyják békében, emberek. Mi is kifujjuk magunkat.
A felfüggesztett vasszékek közül lejjebb huzott egyet, odaerősitette a padlóhoz és előkészületeket tett az első mutatvány tanitására. Ben Boltnak, aki az őserdőben született és az őserdőben nevelkedett, meg kellett tanulnia, hogy az emberi lényeket nevetségesen és tragikusan utánozva, ráüljön a székre. De Mulcachy még nem volt készen. A félelemkeltés első leckéjét még meg kellett ismételni és jól beléje verni az állatba.
Közel, de biztonságos távolságban, odalépett Ben Bolthoz és rávágott az orrára. Aztán megint rávágott. És tizszer és százszor rávágott. Ben Bolt fordithatta a fejét, ahogy akarta, a korbács mindig rácsapott borzasztóan szétzuzott orrára. Mulcachy mesteri szakértelemmel kezelte az ostort. A hosszu-hosszu korbács tévedhetetlenül megcélozta, megcsattantotta és megvérezte a Ben Bolt orrát, akárhogyan próbálta is félretartani.
Mikor már az őrjöngésig türhetetlen volt a dolog, megint ugrott, de csak annyit ért vele, hogy a tiz erős ember, aki a kötelet fogta, megint visszarántotta. A harag, a vadság, a pusztitás szándéka végre is teljesen elpárolgott a tigris forró agyából. Megismerte a félelmet, csak ezt tudta már, félt és félt és megint félt és csakis félt, teljesen és nyomorultan félt ettől az emberi féregtől, amely olyan fájdalommal töltötte el.
Ekkor aztán megkezdődött az első mutatvány oktatása. Mulcachy erősen megkopogtatta a széket a korbács nyelével, hogy ráirányitsa az állat figyelmét, aztán a korbács csattanójával élesen odacsipett az orrára. Ugyanekkor hátulról egy segéd a rácson keresztül villát döfött az állat oldalába, hogy elkergesse a rácstól és a szék felé ösztökélje. A tigris előrecsuszott a hasán, aztán megint visszahőkölt a rácshoz. Mulcachy megint kopogott a széken, megint rácsapott az orrára, az oldalát megint megdöfték s a fájdalom megint a szék felé kényszeritette. Ez igy ment a végtelenségig, egy negyedóra hosszat, egy fél óra hosszat, egy óra hosszat. Mert az ember-állatok isteni türelemmel rendelkeztek, ő pedig csak őserdői vadállat volt. Igy törik be a tigriseket. És ez az ige szóról-szóra értendő. Az idomitott állat meg van törve. A vadállatban előbb megtörik valami, mielőtt arra adja magát, hogy fizető közönség előtt mutatványokat csináljon.
Mulcachy megparancsolta, hogy egy segéd jöjjön be hozzá az arénába. Mivel nem tudta a tigrist közvetlenül rábirni, hogy ráüljön a székre, más eszközökhöz kellett folyamodnia. A Ben Bolt nyakára erősitett kötelet felvitték a magasba és áthuzták a csigaszerkezeten. Adott jelre a tiz ember nekirugaszkodott a kötél külső végének. És miközben Ben Bolt hörgött, rugkapált, köhögött erre az uj gyalázatra a rémület uj őrjöngésében, a nyakánál fogva lassan felhuzódott a padlóról, végre egészen a levegőben lógott, mint az akasztott ember, rángatódzott, hányta-vetette magát, küszködött, elállt a lélekzete és fuldokolni kezdett. Ugy hánykolódott és ugy csavarta a kötelet, hogy teste pompás izmainak erejénél fogva szinte csomót kötött rá kinlódásában.
A csigaszerkezet fenti kereke sinen mozgott odébb. A segéd megfogta a tigris farkát és a levegőben odahuzta a szék fölé. Tehetetlen testét igy vitték a farkánál fogva és oldalát ez alatt Mulcachy szurkálta a vasvillával. Ekkor a kötélen hirtelen ejtettek egyet és Ben Bolt kábuló fejjel ott találta magát a széken ülve. Abban a pillanatban már le is ugrott a padlóra, kapott egyet az orrára a súlyos korbácsnyéllel és a revolver egyenesen az orra cimpájába sütötte a vak lövést. Őrjöngő fájdalma és félelme a végsőkig feszült. Repülve ugrott tovább, de felhangzott Mulcachy kiáltása: »Fel!« Megint felemelkedett a levegőbe és a nyakán lógva vivódni kezdett.
A farkánál fogva megint a kellő helyre huzták, mellbe döfték és hirtelen leejtették. De olyan hirtelen, hogy görcsösen rángatódzó teste teljes hassal, durván zuhant a székre. Ami kevés szusz a hánykolódás után még maradt benne, az most az erőszakos zuhanástól mintha elállt volna benne. A szeme elmezavart és fátyolos fényben uszott. Félelmesen lihegett, a fejével erre-arra hánykolódott. A szája tajtékzott, az orrából dőlt a vér.
- Fel! - kiáltott Mulcachy.
És Ben Boltot megint felemelték lassan a levegőbe; az örv lélekzet-elállitó szoritásától eszeveszetten rugkapált. Olyan vadul hánykolódott, hogy még mielőtt hátsó lábai elhagyták volna a talajt, a teste előre és hátra rándult és mikor egészen a levegőben volt, ugy lengett, mint valami óriás inga. A szék felett leejtették s most már a másodperc egy kis részéig olyan volt a helyzete, mint a széken ülő emberé. Akkor borzasztó kiáltást hallatott és ugrott.
Ez a kiáltás nem volt sem vicsorgás, sem üvöltés, sem orditás, hanem tisztára a fájdalom kiáltása, mintha valami tört volna benne. Csak néhány ujjnyira volt már Mulcachytől, mikor megint vak lövés dördült bele az orrlyukaiba és a munkások olyan hirtelen rántották vissza a kötéllel, hogy szinte nyakát szegte.
Mikor megint a székre ejtették, ugy zuhant rá, mint a félig teli lisztes-zsák. Igy esett tovább is a székről, mignem összetörve, eszméletlenül nyult el a földön és nagy aranysárga feje előrehullott. A nyelve feketén és dagadtan lógott ki a szájából. Mikor vödrökkel öntözték rá a vizet, vinnyogott és nyögött. Igy végződött az első lecke.
- Minden jól megy, - mondogatta Mulcachy napról-napra, ahogy a tanitás haladt. - Türelemmel és kemény munkával ki fogjuk hozni a mutatványt. A hatalmamban van. Fél tőlem. Csak idő kellett hozzá és az idő az ilyen állatoknál különösen értékes.
Nem ezen az első napon, nem is a másodikon, nem is a harmadikon tört meg igazában az a bizonyos valami a Ben Bolt belsejében. De két hét mulva megtört. Mert eljött a nap, mikor Mulcachy megkopogtatta a székét a korbácsa nyelével, a segéd a rácson keresztül beledöfte a vasvillát a Ben Bolt oldalába és Ben Bolt kivetkőzve királyiságából, somfordálva, mint az elnáspángolt kóbor macska, szánalmas rettegéssel kotródott fel a székre és ráült, mint egy ember. Most már »idomitott« tigris volt a neve. A nézők sokasága azt a látványt, amint az embert tragikusan travesztálva ült ott a széken, ugy nevezte, hogy »idomitás.«
A másik eset, az Éliásé, még súlyosabb volt és ugy emlegették később, mint egyikét Mulcachy ritka kudarcainak, bár mindenki elismerte, hogy ezt a kudarcot nem lehetett kikerülni. Éliás hatalmas: szörnyü alaskai medve volt, alapjában véve jóindulatu, sőt kedélyes és humoros, mint a medvék általában. De megvolt a maga makacs akarata, amely éppen olyan kemény volt, mint a koponyája. Rá lehetett birni egyre-másra, de azt képtelen volt eltürni, hogy bármire is kényszeritsék. És az állatidomitás világában, ahol a számoknak ugy kell folyni, mint a karikacsapás, a rábirásra nem igen lehet vesztegetni az időt. Az állat el kell hogy végezze dolgát, mégpedig rögtön. A közönség nem megy bele a késedelembe, amig az idomitó próbál rábeszélni egy-egy rosszkedvü vagy huncutkodó állatot, hogy csinálja már, amiért a közönség befizetett.
Éliás is megkapta a maga első leckéjét a muszájból. Ez volt egyszersmind az utolsó leckéje is, és nem is terjedt az oktató-arénáig, mert a ketrecében folyt le.
Mindenekelőtt az történt vele, hogy a szokásos módon a négy lábára hurkot vetettek a rácson keresztül, a fejére ráhuzták a fojtó örvét, odavonszolták a rácshoz és megmanikürözték. Valamennyi nagy körmét olyan alaposan levágták, hogy hus is jött vele. Ezt a külső emberek csinálták. Akkor Mulcachy benn a ketrecben karikát huzott az orrába. Persze, ez az operáció nem ment olyan könnyen, mint ahogy hangzik. Ki kellett furni az orrát. Mulcachy, mikor a szerszámot belefurta a hatalmas állat cimpájába, egy kis darab eleven hust metszett ki az orrából. Értette a medve-mesterséget. A medvéknél ugy áll a dolog, hogy mindig, mikor egy friss medvét engedelmességre oktatnak, valaki a hatalmában kell hogy tartsa a medve valamelyik érzékeny testrészét. A hozzáférhető érzékeny részek a fül, az orr, a szem. Mivel a szem kiesik a játékból, marad a fül meg az orr.
A furott lyukon Mulcachy mindjárt keresztül is huzta a fémkarikát. A karikához pedig hosszu longe-kötelet erősitett. Aki ezt a kötelet fogta, az minden helyén nem való mozdulatot meg tudott állitani, amit Éliás hátralevő élete folyamán csinált. A sorsa most már nyilvánvaló volt és elvégeztetett. Foglya és rabszolgája lett az orra cimpájába füzött karikának mindörökre, amig él és lélekzik.
A hurkokat leszedték és Éliást szabadjára engedték a ketrece határain belül, hogy orra karikájával megismerkedjék. Ő meg is kezdte az ismeretséget: egyenesen állt, orditott és hatalmas mancsaival tapogatta a karikát. A tapogatás nem volt kellemes. A karika tüzesen és élesen fájt. És ő a mancsaival igyekezett eltávolitani ezt a fájdalmat, mint ahogy a mézes faodu megdézsmálása közben a méhek fulánkjaitól igyekezett szabadulni. Ki is tépte a karikát, az orra husát elszakitotta és a kerek, furott lyukból fájdalmas hasadékot csinált.
Mulcachy káromkodott. Megint jöttek a hurkok. Éliást megint tehetetlenné tették, oldalára boritották, lábait kihuzták a rácsrudak közt és az orrát megfurták megint. Ezuttal a másik orrlyukát. És mikor szabadjára hagyták, megint kitépte a husából a karikát.
Most már nagyon megharagudott Mulcachy. Szidta a medvét:
- Hallgass az okos szóra, he!
Amit okos szó alatt értett, az abban állott, hogy a karikát egyszerüen áthuzta mind a két orrlyukán egyszerre, jó magasan fent, a közfalon is keresztül. De Éliással nem lehetett okosan beszélni. Más volt, mint Ben Bolt. Benne nem akadt semmi, ami elég gyenge, elég ingerlékeny, elég tulfeszitett lett volna ahoz, hogy meg lehessen törni. Abban a pillanatban, amint szabad lett, kitépte a karikát és a félorrát vele szakitotta. Akkor Mulcachy kifurta Éliás jobb fülét. Éliás foszlányokká tépte a fülét. Mulcachy kifurta a bal fülét. Éliás azt is foszlányokká tépte. És Mulcachy megadta magát. Nem tehetett egyebet.
- Elvesztettük a küzdelmet, - mondta szomoruan. - Nincs hova huzni a karikát.
Később, mikor Éliást arra itélték, hogy élethossziglan ketrec-töltelék legyen, Mulcachy gyakran mondogatta elitélő hangon:
- Roppant ostoba állat volt. Nem lehetett vele csinálni semmit. Még a karikát sem volt hol belehuzni.

XXXIV. fejezet.
A kaliforniai Oaklandben történt, az orfeumban. Kennan Harley éppen az ülés alá nyult a kalapjáért, mikor a felesége megszólalt:
- Hiszen még nincs szünet. Még van egy szám.
- Kutya-szám, - mondta Kennan és ezzel meg is mondta a magáét, mert mindig felkelt és kiment, ha valahol idomitott állatok következtek a műsorra.
Kennan Villa rápillantott a műsorra.
- Ja persze. De ez egy éneklő kutya. Egy kutya-Caruso. És itt fel van tüntetve, hogy a szinpadon nem lesz senki más, csak a kutya. Most az egyszer maradjunk itt és nézzük meg, tud-e annyit, mint Jeromos.
- Valami szegény dög, - mondta bosszusan Harley - kinzással megtanitották vonitani.
- De hiszen maga van a szinpadon. Meg aztán, ha kinos kezd lenni, még mindig kimehetünk. Én is kimegyek veled. De most nagyon szeretném látni, mennyivel jobban énekel Jeromos, mint ez. És az van a műsoron, hogy ez is ír terrier.
Kennan Harley tehát maradt. A két néger szinész befejezte a számát, ismétlést is adott, aztán felment a függöny és üres szinpad tárult a néző elé. Nyugodt léptekkel bejött egy ír terrier, nyugodtan a szín közepe felé tartott, kijött majdnem egészen a rivaldáig és szembe állt a karmesterrel. Mint ahogy a műsor is hirdette, egyedül volt a színen.
A zenekar az »Édesen, lassan« bevezető taktusait játszotta. A kutya ásitott és leült. De a zenekarnak meg volt mondva, hogy addig játssza a bevezető taktusokat ujra meg ujra, mig a kutya megszólal, aztán menjen utána. Harmadszorra a kutya ki is nyitotta a száját és rákezdte. Amit csinált, nem volt puszta vonitás. Sokkal lágyabb volt, semhogy vonitásnak lehetett volna nevezni. És nem is volt csupán ritmikus. A kutya pontosan a melódiát énekelte.
De Kennan Villa alig hallgatott oda.
- Százszor jobban énekel, mint Jeromos, - sugta a férje.
- Mondd, - sugta vissza izgatottan az asszony, - láttad már ezt a kutyát?
Harley rázta a fejét.
- De láttad, - erősködött az asszony. - Nézd azt a kajla fülét. Gondolkozz. Gondolj vissza! Nem emlékszel?
Harley még mindig rázta a fejét.
- Emlékezz a Salamon-szigetekre, - sürgette a felesége - emlékezz az Ariel-yachtra. Emlékezz vissza, hogy mikor Malaitából, ahol Jeromost felszedtük, visszafelé tartottunk, Tulagiban volt neki egy testvére, egy néger-vigyázó az egyik szkúneren.
- Igen, Mihálynak hivták. Nos?
- Annak ugyanilyen kajla volt a füle. És az is drótszőrü volt. A Jeromes édestestvére volt. A szüleik a meringei Brigitta és Terentius voltak. Jeromos a mi énekes kutyánk. Ez a kutya is énekel. És kajla füle van. Ez a kutya Mihály.
- Lehetetlen, - mondta Harley.
- Mikor a lehetetlenről kiderül, hogy igaz, akkor kezd valamit érni az élet. Ez is olyan lehetetlenség, ami megérne valamit. Tudom.
És a férfi tovább mondta, hogy ez lehetetlen, és az asszony tovább kardoskodott, hogy ez a lehetetlenség igaznak fog bizonyulni. Ekkorra a kutya a szinpadon már azt énekelte, hogy »Isten tartsd meg a királyt«.
- Látod, - vitatkozott Villa - ez is mutatja, hogy igazam van. Amerikai ember nem tanitja a kutyáját az angol himnuszra. Ennek a kutyának eredetileg angol ember volt a gazdája, az tanitotta. A Salamon-csoport angol birtok.
- Nagyon merész következtetés, - mondta mosolyogva a férfi. - De nekem a füle tünik fel csakugyan. Most már emlékszem. Emlékszem arra a napra mikor Jeromossal a tulagii kikötőben jártunk és mikor a testvére az Eugéniáról egy cetvadászhajóval szállott partra. A testvérének szakasztott ilyen lógó, kajla füle volt.
- De továbbmegyek, - okoskodott Villa. - Hány éneklő kutyát láttunk eddig? Egyetlenegyet, Jeromost. Az ilyen tipus nagyon ritkán fordul elő. Valószinübb, hogy ugyanaz a család hoz létre hasonló tipusokat, mint két különböző család. A Terentius és Brigitta családja hozta létre Jeromost. Ez a kutya Mihály.
- Csakugyan drótszőrü volt, - tünődött Harley - és az egyik füle kajla. Mintha most is látnám, amint felágaskodik a cethajó orrában, vagy amint Jeromos oldalán futkos a kikötőben.
- Mondd, - kérdezte Villa - ha holnap Jeromos futkosna az ő oldalán, akkor elhinnéd?
- Igen, - felelte a férje - az tény, hogy két testvér ugy szeretett szaladni egymás mellett. És Terentius és Brigitta is ugy szaladtak mindig előttük. De a Salamon-csoport, meg az Egyesült-Államok messze vannak ám egymástól.
- Jeromos is messziről jött. És ha Jeromos eljuthatott a Salamon-szigetekről Kaliforniába, miért volna különösebb, hogy Mihály is eljutott idáig?... Ó, hallgasd csak!
A kutya ismétlés gyanánt most az »Otthon, édes otthon«-t énekelte. Ennek végeztével Henderson Jakab is előjött a viharos tapsokra a kulisszák mögül és együtt hajbókolt a kutyával. Villa és Harley szótlanul ültek egy percig. Akkor Villa, csakugy, minden összefüggés nélkül, igy szólt:
- Ülök itt és valamiért nagyon hálás vagyok magamban.
A férje várt.
- Hogy olyan utálatosan gazdagok vagyunk, - fejezte be az asszony.
- Szóval, ez azt jelenti, - tréfált vele az ura, - hogy akarod a kutyát, muszáj megkapnod a kutyát és meg is fogod kapni a kutyát, mert meg tudom szerezni neked ezt a mulatságot.
- Mert nem tudod meg nem szerezni. Be kell látnod, hogy ez a Jeromos testvére. Legalább élni kell benned valami halvány gyanunak.
- Gyanakszom is. Ami lehetetlen, az néha lehető és talán ez az eset is ilyen. Ez a kutya természetesen nem Mihály. De másrészt miért ne lehetne Mihály? Menjünk hátra és nézzünk utána.
Mikor a házaspárt az orfeum igazgatója hátrakalauzolta a kis öltözőbe, Henderson Jakab első gondolata ez volt:
- Megint az Állatvédő Egyesületből jönnek...
Mihály félig aludt a széken és nem vett róluk tudomást. És mialatt Harley Hendersonnal beszélgetett, Villa szemügyre vette a kutyát. Mihály alig nyitotta ki a szemét, már be is hunyta megint. Nagyon unta az emberi világot és nagyon mogorva volt a maga megsavanyodott természetében, már nem volt a régi, nyájas kutya, akinek jövő-menő emberek ráveregettek a fejére, bolondságokat mondtak és mentek utjukra, hogy soha többé ne lássák.
Kennan Villát kellemetlenül érintette a visszautasitás. Abbahagyta egy percre a barátkozást és odahallgatott arra a történetre, amelyet Henderson Jakab adhatott felvilágositásul a kutyáról. Egy Del Mar Harry nevü idomitó szedte fel a kutyát valahol a Csendes-óceán partján, valószinüleg San-Franciscóban, de mikor kelet felé jött vele, meghalt Newyorkban egy baleset alkalmával, mielőtt még bárkinek, bármit elmondott volna a kutyáról. Többet nem is tudott mondani Henderson, csak még azt, hogy kétezer dollárt fizetett érte bizonyos Collins Harrisnek és hogy ennél jobb vásárt nem csinált soha életében.
Villa megint a kutyához fordult.
- Mihály, - szólitotta kedveskedve, szinte csak sugva.
És Mihály félig felnyitotta a szemét, a fültőizmai megkeményedtek, teste megreszketett.
- Mihály, - mondta Kennanné még egyszer.
Erre már felütötte a fejét Mihály, felcsapta a fülét és ránézett. A tulagii öböl óta nem hallotta a nevét. A szó éveken és tengereken át a multból jött feléje. És elektromos hatással volt rá, mert egy pillanat alatt a »Mihály« szóval összefüggő képzetek öntötték el egész öntudatát. Ujra látta Kennant, az Eugénia kapitányát, aki legutoljára szólitotta igy, ujra látta Haggin urat és Derbyt és Bobot a meringei ültetvényeken, és Brigittát és Terentiust, és nem utolsónak az elszállott mult árnyékai között testvérét, Jeromost.
De elszállott mult volt-e ez? A név, amely évekig nem volt sehol, most ime visszatért. Bejött a szobába ezzel a férfival és ezzel a nővel. Mindezt nem igy okoskodta, de kétségkivül ugy cselekedett, mintha igy gondolkozott volna.
Leugrott a székről és odafutott a nőhöz. Megszagolta a kezét és mikor a nő megveregette, ő szaglászta tovább. Végre megismerte a nőt. És megvadult. Elugrott, ide-oda szökdösött a szobában, beszuszogott a mosdó alá és végigszaglászta a sarkokat. Aztán, mint egy őrült rohant vissza a nőhöz és sóváran szükölt, mikor az cirógatni próbálta. A következő pillanatban pedig még mindig, mint egy őrült, megint elrohant, össze-visszafutkosott a szobában és folyton szükölt.
Henderson Jakab csendes elégedetlenséggel nézte.
- Sose viselkedik igy, - mondta - nagyon csendes kutya. Talán görcsei lesznek. Ámbár sose szokott görcse lenni.
Senki sem értette a dolgot, még Kennan Villa sem. De Mihály értette. Ő azt az eltünt világot kereste, amely régi nevének felhangzására egyszerre igy visszaözönlött rá. Ha ez a név igy eljöhetett hozzá a Semmiből és ez a nő eljöhetett, akit valaha ott látott járkálni Tulagi kikötőjében, akkor minden egyéb is eljöhetett Tulagiból és a Semmiből. Mint ahogy a nő itt áll előtte a maga eleven valóságában és kiejtette a nevét, éppen ugy Kellar kapitány, Haggin ur és Jeromos is itt lehetnek, valahol itt benn a szobában, vagy kinn az ajtó előtt.
Odafutott az ajtóhoz és szükölve kaparta.
- Talán azt hiszi, - mondta Henderson Jakab, kinyitva neki az ajtót - hogy van odakinn valaki.
Mihály valóban azt hitte. Természetesnek tartotta volna, hogy a nyitott ajtón a déli Csendes-óceán hömpölyög be, szkúnereket és hajókat hordoz a hátán, szigeteket és zátonyokat és mindazokat az embereket és állatokat és dolgokat, amiket ő valaha ismert és amikre most visszaemlékezett.
De az ajtón nem tódult be a mult. Odakünn nem volt más, mint a megszokott jelen. Csalódottan jött vissza a nőhöz, aki cirógatta és folyton Mihálynak szólongatta. A nő mindenesetre élő valóság volt. Aztán gondosan megszaglászta a férfit is és megállapitotta róla, hogy ez a tulagii öbölből és az Arielről való ember és az izgatottsága megint ágaskodni kezdett.
- Látod, Harley, biztosan ő az! - kiáltott Villa. - Nem tudod kipróbálni? Nem tudod biztosan megállapitani?
- De hogyan? - tünődött Harley. - Ugy látszik, megismeri a nevét. Felizgatja. És ámbár sosem ismert bennünket nagyon jól, ugy látszik, bennünket is megismer és tőlünk is izgatott lesz. Hiszen ha beszélni tudna...
- Beszélj! Beszélj! - ingerkedett Villa Mihállyal, a kutya fejének két oldalát a keze közé fogta és ide-oda mozgatva.
- Tessék vigyázni kérem, - intette Henderson Jakab - a kutya nagyon mogorva és nem hagy magával ilyeneket csinálni.
- De nekem hagyja, - kacagott Villa roppant izgatottan - mert engem ismer...
Ekkor nagyszerü ötlet villant fel a fejében. Abbahagyta a játékot a kutyával.
- Harley! Van egy próba-ötletem. Hallgass, ide. Emlékezz vissza, Jeromos négerekre vigyázott, mielőtt hozzánk került. Mihály is négerekre vigyázott. Te beszélsz azon a bèche-de-mer nyelven. Tégy ugy, mintha haragudnál valami néger fickóra. Lássuk, mit fog csinálni.
Harley helyeslően bólintott az ötletre.
- Erősen vissza kell előbb emlékeznem, - mondotta - hogy a bčche-de-mer eszembe jusson.
- Addig én elterelem a figyelmét, - mondta az asszony.
És Villa leült és ráhajolt Mihályra. A kutya fejét elfedte a karjával és a mellével átölelte, lóbálta és dudolt neki, mint ahogy Jeromossal szokta csinálni. A kutya nem vette rossz néven a merészséget. Mint Jeromos, belement a dudolásba és lassan elkezdett dudolni ő is. Villa a szemével intett Harleynak. Az pedig haragos hangon rákezdte:
- Mi név fickó neked áll itt enyém hely rajta. Én rád most haragszik nagyonsok.
És ezekre a szavakra Mihály felborzolta a szőrét, kitépte magát a nő tartóztató kezei közül, felhördült és körülfordult, hogy meglássa a fekete fickót, aki nyilván most jött be a szobába és fölkeltette a fehér isten haragját. De fekete fickó nem volt sehol. Még mindig borzolta a szőrét és az ajtóra nézett. Harley a maga pillantását szintén odaforditotta az ajtóra és Mihály most már minden kétséget kizáróan tudta, hogy az ajtó előtt egy Salamon-néger áll odakinn.
- Hé, Mihály! - kiáltott Harley. - Te hamar megcsip, fekete fickó ott kinn áll!
Mihály felhördülő dühvel ugrott neki az ajtónak. Lendületének akkora volt a dühe és súlya, hogy a laza kilincs felpattant és az ajtó kicsapódott. Mihály azt a helyet, amelyet népesnek gondolt, üresen találta. Ez nagyon leverte. A csalfa, látszólagos mult nagyon becsapta. Mérgesen és zavartan sompolygott vissza.
- Most pedig - mondta Harley Henderson Jakabnak - beszéljünk üzletről...

XXXV. fejezet.
Mikor a vasut megérkezett Glen Ellenbe, a Hold-völgybe, maga Kennan Harley jelent meg a poggyászkocsi oldalajtajánál, megragadta Mihályt és a földre dobta. Mihály most utazott először vasuton ketrec nélkül. Csak örvvel és lánccal jött Oaklandből. A várakozó autóban Kennan Villát találta. A láncot leszedték róla és odaültették Villa és Harley közé.
Mialatt az autó végigpöfögött azon a háromkilométernyi országuton, amely a Sonoma-hegység oldalán kanyarodik felfelé, alig nézett az erdei fákra és az elmaradozó tisztásokra. Három éve járta már az Egyesült-Államokat mint bezárt fogoly. Kalitka, ketrec, lánc volt osztályrésze, szük szobák, poggyászkocsik és állomási perronok. A legközelebb akkor jutott a természethez, mikor egyik-másik parkban oda volt kötözve a padhoz, amig Henderson, Jakab Swedenborgot tanulmányozta. És igy fák, dombok és rétek már nem jelentettek a számára semmit. Valami olyan hozzáférhetetlent jelentettek neki, mint az égbolt kékje, vagy a gomolygó bárányfelhők. Igy szemlélte a fákat, dombokat és réteket, ha a dolgok nem szemlélésének e negativ tényét egyáltalában szemléletnek lehet nevezni.
- Ugy látszik, Mihály, - jegyezte meg Harley, - nem vagy nagyon elragadtatva a tájéktól? Mi?
Mihály felnézett régi nevének hallatára és viszonzásul a füle egy pici rezzenéssel megkonyult, az orra pedig hozzáért a Harley vállához.
- Nem látszik nagyon közlékenynek, - vélte; Villa - legalább is nem olyan, mint Jeromos.
- Várd meg, amig találkoznak, - mondta Harley előre mosolyogva - majd felizgatja Jeromos ugy, hogy kettőjüknek is elég lesz.
- Ha ugyan ilyen hosszu idő után még emlékezni fognak egymásra. Kiváncsi vagyok.
- Tulagiban megismerték egymást, - emlékeztette a férje Villát - pedig már felnőttek voltak és kölyökkoruk óta nem látták egymást. Emlékezz csak vissza, mennyire ugattak és hogy futkostak együtt az öböl mentén. Mihály volt a pajkosabb köztük. Kétakkora lármát csapott, mint a másik.
- Most azonban félelmesen öregnek és megtörtnek látszik.
- Három év alatt benőhetett a feje lágya.
De Villa erre csak a fejét rázta.
Mikor a gép bekanyarodott a házhoz, egy kutya boldogan szükölő, ugató köszöntése hangzott fel, ami Mihály számára nem tünt fel egészen ismeretlennek. De a vidám ugatás gyanakvó és féltékeny vicsorgássá fajult, mikor Jeromos a Harley cirógató kezéről megszagolta a másik kutya jelenlétét. A következő pillanatban már fölfedezte, hogy a szag eredeti forrása az autóban van. Rögtön felugrott a gépre. Mihály vicsorogva és előre szökkenve fogadta féluton az ellenség közeledtét. De az ellenség fellökte a kocsi fenekén.
Amint Kennan Harley szava felhangzott, azonnal megmutatkozott Jeromosban is, Mihályban is az ír terrier természete, amelyen a gazda minden körülmények között rögtön urrá tud lenni. Kevés kutyafaj van ilyen. Eleresztették egymást, abbahagyták az ellenségeskedést és leugráltak a földre, bár a torkukban még morgott a csendes hörgés nesze. A rövid kis hajrá olyan kevés másodperc vagy félmásodperc alatt történt, hogy még nem is értek rá megismerni egymást, mig le nem ugrottak a gépről. Amint most szaglászták egymás orrát, komikus módon még mindig merev volt a lábuk szára és égnek állt a tarkójuk szőre.
- Megismerik egymást! - kiáltott Villa. - Várjuk meg, mit fognak csinálni.
Ami Mihályt illeti, ő meglepetés nélkül fogadta el a kétségtelen tényt, hogy Jeromos visszatért a Semmiből. Az ilyesmi rendesen hirtelen történt és nem maguk a dolgok döbbentették meg ilyenkor, hanem az összefüggő lehetőségek. Ha az a férfi és az a nő, akiket Tulagiban látott utoljára, most pedig Jeromos visszatérhetett a Semmiből, akkor visszatérhet, sőt minden pillanatban elébe állhat az imádott Pincér.
Ahelyett, hogy Jeromosnak felelt volna, Pincért, kutatva szaglászott és nézegetett körül. Jeromos részéről viszont az üdvözlés és barátság első kifejezése a rohanási vágy formáját öltötte magára. Meghivó módon ugatott a testvérére, öt-hat ugrásnyira tovább szökellt, visszafutott és első lábával játékosan meglökte Mihályt, hogy még nyomatékosabban hivja meg, mielőtt megint elrohan.
Mihály már annyi esztendeje nem futkosott együtt kutyával, hogy Jeromos invitálását nem igen értette. Azonban az ilyen szaladás a kutya-világban a boldogság és a barátság szokásos kifejezése, benne pedig különösen erősen megvolt Brigitta és Terentius révén ez az örökség, akik a Salamon-szigetek ismert együttfutó szerelmesei voltak.
Mikor Jeromos megint megérintette az első lábával és elugatta magát és csábitó félkörben száguldott el, Mihály önkénytelenül elindult szorosan a nyomában. De Mihály nem ugatott. És alig ugrott egyet-kettőt, hirtelen megállt és engedelmet kérő pillantással nézett Villára és Harleyra.
- Jól van, Mihály, - szólt Harley nyájasan, és a jóváhagyó nemtörődömség mozdulatával fordult el a kutyáktól Villa felé, hogy kezét nyujtsa neki és lesegitse a gépről.
Mihály tehát elugrott megint és halványan valami hajdani öröm kezdett derengeni benne, mikor vállával Jeromosnak feküdt, az pedig őneki, és igy rohantak egymás oldalán. De Jeromos sokkal jobban tudott örülni. Vadabbul rohant, száguldott, feszült a másiknak és vadabbakat vakkantott. Aztán meg ugatott is. Mihály nem ugatott.
- Azelőtt ugatott, - mondta Villa.
- Sőt ugatósabb volt, mint Jeromos.
- Elvették az ugatását. Rettenetes élményeken mehetett keresztül, ha az ugatását elvesztette.
A zöld kaliforniai tavasz aranysárga nyárba hajlott már, mire az örökösen száguldozó Jeromos megmutogatta Mihálynak a Kennan-birtok legtávolabbi és legmagasabb pontjait is a Hold-völgyben. A mezei virágok pompája eltünt és a pörkölt domboldalakon csak itt-ott látszott egy-egy halvány aranyra sápadt narancssárga mák, és egy-egy Mariposa-liliom, amely szél-ingatta gyengéd szárán hajladozva a kiszáradt gyep közepette, ugy pompázott ott, mintha valami pazar pillangó egy percnyi pihenő közben meglibbentené a szárnyait.
És Mihály hűségesen követvén mindenüvé a csapongó Jeromost, az esztendő mulásán keresztül folyton kutatott valamit, amit nem tudott megtalálni.
- Keres valamit, keres valamit, - mondogatta Villának Harley - ami nincs. Amit itt nem talál meg. De vajjon mit kereshet folyton?
Mihály Pincért kereste és nem találta meg soha. A Pincért fogva tartotta a Semmi és nem engedte. De ha Mihály tiz napig utazott volna gőzhajón a Déli-óceánra és Marquesas-szigetekre, ott megtalálhatta volna Pincért és vele együtt Kvéket és a vén tengerészt is, akik a Taiohae-öböl paradicsomában ugy éltek, akár a lótusz-evők. Fűvel fedett bungalójuk belsejében és a bungaló körül Mihály háziállatokat is talált volna: macskát és kis cicákat, disznókat, szamarakat, pónikat, egy pár papagájpintyet és egy-két rosszalkodó majmot. De kutyát és kakadut egyet sem. Mert Daughtry Dag tabu alá vetette a kutyákat. Kijelentette, hogy Killeny után nem jöhet más kutya. Kvék pedig anélkül, hogy bármit kijelentett volna, állhatatosan tartózkodott attól, hogy egyet is birtokába vegyen azok közül a fehér kakaduk közül, amelyeket a kereskedelmi szkúnerek matrózai hoztak a partra.
Mihály soká nem adta fel a Pincér utáni kutatást. Mikor a hegyi ösvényeken futkározott vagy csuszva-kapaszkodva leevickélt a mély szakadékokba, mindig várakozóan el volt készülve arra, hogy Pincér eléje lép, vagy legalább egyszer csak megüti az orrát az a félreismerhetetlen szag, amelynek nyomán megtalálhatja Pincért. Kennan Harley gyakran mondogatta, mikor Villa mellett lovagolt és látta ezt az örökös keresgélést:
- Keres valamit, folyton csak keres valamit. Jeromos szimatol a nyulak meg a rókanyomok után, de megfigyelheted, hogy ezek Mihályt nem nagyon érdeklik. Nem ezt keresi. Ugy viselkedik, mint aki valami nagy kincset veszitett el és nem tudja, hol hagyta, hol keresse.
Az erdő és mező tarka életéből Jeromos sok mindenre tanitotta Mihályt. Ugy látszott, hogy Mihály egyetlen szórakozása a Jeromossal való szaladás. Mert különben nem játszott soha. A játék elmult tőle. A szinpadon és Collins Harris intézetében töltött kinos évektől most már nem volt éppen mogorva vagy búskomor, de józan volt és csendes. A tavasz, a vállalkozó tűz kiveszett belőle. Mint ahogy a leopárd karma rajta hagyta a nyomát a vállán, ugy hogy nedves és hideg időjáráskor kiujult a régi sebe, éppen igy a lelkén is megmaradt a nyoma annak, amin keresztülment. Jeromost szerette, örömmel volt vele együtt és örömmel szaladgált a társaságában, de mindig Jeromos volt az élén, mindig Jeromos adta meg nagy hűhóval a jelet a vadászatra, mindig Jeromos ugatta meg méltatlankodva és sóvár vággyal a fára menekült mókust, amelynek tiz méter magasan volt a mentsvára. Mihály nézett és hallgatott és nem vett részt a lelkesedés ilyetén szinjátékaiban.
Ugyanigy nézte végig olykor, milyen félelmesen komikus harcokat vív Jeromos a nagy Percheron-csődörrel, Normann Főnökkel. Játék volt az egész, mert Jeromos és Normann Főnök kipróbált barátok voltak és bár a hatalmas ló hátracsapott fülekkel, harapásra nyitott szájjal, őrült keringésben üldözte Jeromost a bekeritett helyen, ez nem azért történt, hogy csakugyan megharapja, hanem csupán hogy a szinlelt csatában eljátssza a maga szerepét. De Mihályt semmiféle invitálás nem tudta rávenni, hogy résztvegyen a mókában. Csak ült a keritésen kivül és nézett befelé.
- Minek játszani? - kérdezhette volna Mihály, akiből minden játékot kivertek.
De mikor komoly munkára került a sor, még tul is tett Jeromoson. A száj- és körömfájás, meg a sertésvész miatt a Kennan-birtokon idegen kutyáknak nem volt szabad tartózkodni. Mihály hamar beletanult ebbe és a kósza ebekkel nem sokat teketóriázott. Soha nem kezdte a támadást ugatással vagy morgással. Halálos csendben rohanta meg, tépte és marta őket, meghempergette őket a porban és elkergette. Olyan volt ez, mint a négerekre való felvigyázás, szolgálat, amelyet az isteneknek kellett bemutatni, akiket szeretett és akik ezt jó szemmel nézték.
Villát és Harleyt nem imádta olyan vad szenvedéllyel, mint Pincért, de azért nagy és józan szeretet volt benne a házaspár iránt. Sohsem jött ki a sodrából annyira, hogy a szeretetét mórikálással, riszálással, szüköléssel kezdte volna kifejezni. Ezt Jeromosra lehetett bizni. De mindig benső örömet érzett, hogy Villával és Harleyval lehet és hogy azok rögtön Jeromos után őt is észreveszik. Örömének legmélyebb pillanatai azok voltak, mikor ott ülhetett Villa vagy Harley mellett, fejét rátehette azoknak a térdére és olykor a kezük rásimult az ő fejére, vagy kedvesen megfogdosta az ő kajla fülét.
Jeromos még a gyerekekkel is képes volt játszogatni, akik néha Kennanéknál tartózkodtak. Mihály csak addig tudta a gyerekeket elviselni, mig azok békében hagyták. De ha bizalmaskodni kezdtek vele, megintette őket: felborzolta a nyaka szőrét, felmordult, feltápászkodott és eltávozott.
- Érthetetlen, - szokta mondani Villa - ez a kutya tele volt játékkal, lélekkel és bolondsággal. Sokkal pajkosabb és izgékonyabb volt Jeromosnál és feltétlenül lármásabb. Ha beszélni tudna, biztosan valami borzalmas történetet mesélhetne arról, hogy mi minden történt vele Tulagitól kezdve egészen addig, mig az orfeumban rá nem akadtunk.
- És bizonyosan ez volt a legcsekélyebb az egészben, - felelte Harley, a Mihály vállára mutatva, amit a leopárd sebesitett meg azon a napon mikor Jakab, az airedalei kutya, és Sára, a kis zöld majom, meghaltak.
- Azelőtt ugatott, - mondta aztán Villa - biztosan tudom, hogy ugatott. Most miért nem ugat?!
És Harley rámutatott a Mihály sebhelyes vállára és igy szólt:
- Talán megmondhatná ez a sebhely és valószinüleg még száz más olyan dolog, amelynek nem látjuk a nyomát.
De eljövendő volt az idő, amikor megint ugatni hallhatták. Nem is egy, hanem két izben. És mind a két alkalom csak előzetes záloga volt egy harmadik és súlyos alkalomnak, mikor Mihály egy ugató hang nélkül tettekkel fejezhette ki azok iránt érzett ragaszkodásának és rajongásának mértékét, akik kiváltották a ketrec és rivalda világából és a Hold-völgy szabadságát adták neki.
Mig ezek az alkalmak eljöttek, addig is Mihály a Jeromossal véghezvitt végnélküli futkározások folyamán megtanulta a birtok minden zegét-zugát a baromfiudvartól és a kacsausztatótól kezdve a Sonoma-hegység legmagasabb csúcsáig. Megtanulta, hogy évszakonként hol tanyáznak a szarvasok, mikor dézsmálták meg a szilvást, a szőlőt, meg az almafákat, mikor keresték fel a legmélyebb szakadékokat és a legrejtettebb buvóhelyeket, mikor csaptak ki a nyilt tisztásokra és mikor akasztották össze harci hévvel csattogó agancsaikat. Jeromos vezetése alatt, miközben ő másodiknak futott utána a szűk csapásokon, mint csendesvérü kutyához illik, kitanulta az életmódját és szokásait a rókának, a mosómedvének, a menyétnek és a csikosfarku macskának, amely mintha macskából, menyétből és mosómedvéből lett volna összerakva. Megismerte a földön fészkelő madarakat és megtanulta, hogy mi a különbség a völgyi fürj, a hegyi fürj és a fácán szokásai között. Az erdőben elvadult házimacska természetét és tanyáját is megismerte, nemkülönben a hegyi telepek kutyái és a szabadon csatangoló praire-farkasok közötti vad szerelmeket.
Még áldozatul sem esett az első rövidszarvu szarvasmarha, ő már tudta, hogy Mendocino kerületből egy ezüstoroszlán jött át a határba. Erről a találkozásról véresen és megtépve került haza, hogy tanusitsa, mit fedezett fel, és hogy arra inditsa Kennan Harleyt, hogy ez másnap lóra üljön puskával a nyeregkápában. Éppen igy megtudott Mihály valamit, amiről Kennan Harley sohasem tudott, és aminek a birtokán való létezését mindig tagadta: Mihály felfedezte a hegyi erdőség sürüjének ölében azt a sziklás földszakadékot, ahol husz csörgőkigyó szokott telelni és sütkérezni a napsütésben.

XXXVI. fejezet.
A Hold-völgyre leszállott a gyönyörü tél. Az elszáradt pázsitról az utolsó Mariposa-liliom is eltünt, mikor Kalifornia indián nyara a mozdulatlan levegőben a biborpiros haraszton álmodta magát a halálba. A varázst langy záporok törték meg először. Hó lepte meg a Sonoma csúcsát. A kastélyban friss és ritka volt a reggeli levegő, de délben még jól esett az árnyék, és a szabadban a téli napfényben virultak a rózsák, és a narancs, a szőlő, a citrom aranyszinüre érlelődött. De háromszáz méterrel lejjebb a völgy fenekén a reggelek már fehérek voltak a dértől.
És Mihály kétszer ugatott. Első izben akkor, mikor Kennan Harley egy melegvérü pej csikó hátán egy keskeny patakot próbált átugratni. Villa megállitotta a tulsó parton a paripáját és visszatekintve a kis völgybe várt, amig a csikó megkapja a leckét. Mihály is várt, de közelebb. Először lefeküdt és lihegett a patak partján végig való rohanástól. De a lovakat nem ismerte nagyon jól és a Kennan Harley jóvoltáért való aggódásban csakhamar talpra állott.
Harley fáradhatatlan gyengédséggel, rábeszéléssel és türelemmel igyekezett rávenni a csikót az ugrásra. A szót és a kantárt egyaránt nagyon szeliden kezelte. De az állat minden alkalommal visszahőkölt, az ereiben folyó tiszta telivérségtől habzani és tajtékozni kezdett. Patái felkapálták a fiatal fű bársonyát. Annyira rettegett a pataktól, hogy mikor lovasa kenterben vitte a partig, ott megállott, mint a cövek, még bele is görbült a háta a hirtelen megállásba és felágaskodott. Ez már sok volt Mihálynak.
Mikor a ló megint letette első lábait a földre, ő nekiugrott a ló fejének és ugrás közben elugatta magát. Az ugatásban rosszallás és fenyegetés hangzott és mikor a ló megint felágaskodott, ő utána ugrott a levegőbe és a foga összecsattant, mert a ló orrát egy hajszál híján megcsipte.
Villa visszalovagolt a lejtőn a patak innenső partjára.
- Szent isten! - kiáltotta. - Hallod? Ugat!
- Azt hiszi, - mondta Harley - hogy a csikó valami kárt akar tenni bennem. Ez izgatta fel. Nem felejtett el ugatni. Most mossa a csikó fejét.
- Nono. Ha megkapja a csikó orrát, az több lesz fejmosásnál. Vigyázz, Harley, mert megkapta.
- Mihály, feküdj le és légy jó! Jól van a csikó. Jól van, feküdj le.
Mihály engedelmesen, de meggyőződése ellenére feküdt le. Csak a ló komédiájára figyelt és összes izmai feszültek fektében, hogy ugrani tudjon, ha a ló megint valami gonoszsággal fenyegetné Harleyt.
- Nem hagyhatom most ezt a csikót, - mondta Harley a feleségének, megfordulva, hogy egy távolságig visszavágtasson - mert különben soha életében nem akar majd ugrani. Vagy átviszem vagy leesem róla.
Teljes vágtában jött vissza és a csikó képtelen lévén megállani, saját akarata ellenére belejött az ugrásba, hogy kikerülje a rettegett patakot, ugy hogy jó két méterrel még túl is ugrotta a tulsó partot.
Második izben akkor ugatott Mihály, mikor Harley ugyanennek a melegverü csikónak a hátáról be akart zárni egy rosszul beakasztott ajtót egy hegyi fa-utnak a meredek tetején. Mihály türte az emberistenét fenyegető veszedelmet, amig birta, aztán őrült ugatással esett neki a ló fejének.
- Az ugatása mindenesetre használt, - állapitotta meg Harley, mikor be tudta zárni az ajtót, - Mihály bizonyosan megmondta a csikónak, hogy ellátja a baját, ha nem viseli magát rendesen.
- Semmi esetre sem néma, - nevetett Villa, - ha nem tulbeszédes is.
És Mihály beszédessége sohasem terjedt tovább. Csak ebben a két esetben hallották ugatni, mikor gazda-istenét veszélyben vélte. Sohasem ugatta a holdat, sem a domboldali visszhangokat, sem akármilyen nagy lármát. Mert például Jeromos talált egy visszhangot, amelyet éppen a kastélynál lehetett hallani és szüntelenül gyakorolta vele a tüdejét. Ilyenkor Jeromos szorgalmasan ugatott. Mihály pedig unatkozó kifejezéssel lefeküdt és várta a duett végét. Akkor sem ugatott, mikor rátámadt a birtokon kószáló idegen kutyákra.
- Ugy harcol, mint egy veterán harcos, - jegyezte meg egyszer Harley, mikor tanuja volt egy ilyen találkozásnak. - Hidegvérü. Nincs benne izgalom.
- Öregebb a koránál, - mondta Villa - Sem játékos kedv, sem a beszéd vágya nem maradt meg benne. Mégis tudom, hogy szeret bennünket...
- Anélkül, - egészitette ki a férje - hogy sokat fecsegne róla.
- Meg lehet látni. Ott ragyog abban a nyugodt szemében.
- Igen. Eszembe jut róla a Greeley-féle expedició egyik életben maradt tagja, akivel néha találkoztam. Greeley hadnagy toborozta az expedicióba. Benne volt abban a maroknyi csapatban, amely tulélte az expediciót. Annyit állott ki, hogy éppen olyan csendes és hallgatag lett, mint Mihály. A legtöbb ember unta, mert nem értette. Az igazság az volt, hogy ő unta őket. Azok nagyon keveset tudtak az életről, amelynek ő szédületes mélységeit látta már. Alig lehetett szavát venni. Nem felejtett el beszélni, hanem nem látta értelmét a beszédnek, ha ugy sem értik. Mogorva lett a maga keserves és bölcs tapasztaltságában. De csak rá kellett pillantani ebben a rettentő csendességében, rögtön tudta az ember, hogy ez ismeri a poklok minden tüzes kinját. Sőt minden fagyos kinját. A szemében ugyanaz a csendesség ült, ami a Mihályéban. És ugyanaz a bölcseség. Igazán szeretném tudni, hogyan szerezte ezt a sebhelyet a vállán. Tigris lehetett, vagy oroszlán.
És jött Mihály szeretetének harmadik próbája. Az illető ember, éppen ugy, mint az ezüstoroszlán, amellyel Mihály a hegyekben találkozott, a Mendocino kerület vadonaiból kószált ide, a legirdatlanabb hegyi ösvényeket követve, éjszaka elkerülve a farmokkal népes völgyrészeket, ahol az emberek jelenléte veszedelmet jelentett rá nézve. Mint az ezüstoroszlán, ez az illető is ellensége volt az emberiségnek és az emberiség is ellensége volt neki. Az emberiség az életére tört, amelyet ő sokkal borzalmasabb módon töltött el, mint az ezüstoroszlán, amely csak borjakat ölt éhségében.
Mint az ezüstoroszlán, ez az ember is gyilkos volt. De az ő hozzávetőleges személyleirása és tetteinek elbeszélése benn volt az összes ujságokban. Ő sokkal, sokkal jobban értékelte az embereket, mint az ezüstoroszlán. Az ezüstoroszlán borjakat mészárolt le a hegyi legelőkön. De ez az ember, hogy rabolhasson, lemészárolt egy egész családot: a postamestert, a feleségét és a három gyereket. Chisholm hegyi falu postahivatala felett az emeleten.
Két hete kerülte már el és játszotta ki az üldözőket. Most átjött az Orosz-folyó hegyei közül a tágas farmokkal beszórt Santa Rosa-völgyön át a Sonoma-hegységbe. Itt két napja bujdosott és pihent a Kennan-birtok legvadabb és leghozzáférhetetlenebb részein. Sokat aludt. A legutolsó házból, amelyet megdézsmált, kávét lopott. Hus gyanánt pedig Kennan Harley egy angora-kecskéje szolgált neki. Kimerültségében huszonnégy órát aludt. Néha-néha felserkent, mint az állat, hogy falánkul egyék a kecskehusból, hogy nagyokat igyék a kávéból, melegen vagy hidegen, aztán visszaomlott a földre, hogy tovább aludja mély, de lidércnyomásos álmát.
Ezalatt pedig a civilizáció a maga szervezettségével és bonyolult találmányaival, például az elektromossággal, egyre szorosabbá zárult körülötte. Az elektromosság körülkeritette. A telefonon szálló szó megjelölte a helyét a Sonoma-hegység vad, szakadékos részén és csendőrök és fegyveres farmer különitmények sokaságával népesitette be a hegyeket. Ezeknek a farmereknek minden ezüstoroszlánnál borzasztóbb volt egy emberölő ember, aki földjeiken tévelyeg. A Kennan-birtok telefonja és minden más birtokok telefonjai, amelyek a Sonoma-hegységet behálózták, gyakran megcsendültek és célszerü megbeszéléseket és intézkedéseket vittek szerte.
Igy történt, hogy Kennan Harley éppen akkor lovagolt ki a melegvérü csikón, amelyet belovagolt, mikor az üldözők kezdtek felhatolni a hegyekbe, az ember pedig kénytelen volt fényes nappal lelopózkodni a Hold-völgybe, hogy feljusson azokhoz a hegyi erőditésekhez, amelyek a Napa-völgy irányában feküdtek. Harley nem azért lovagolt ki, hogy üldözze azt az embert, aki lemészárolta a chisholmi postamestert és családját. A hegyek tele voltak az üldözőkkel, amit jól tudott, mert előző este vagy husz embernek adatott vacsorát és szállást a kastélyban. Az, hogy Kennan Harley találkozott azzal az emberrel, csak véletlenül és váratlanul történt.
A gyilkos aznap már találkozott az emberekkel. Az éjszaka észrevette több üldöző csapat tábortüzét. És mikor pitymallatkor ki akart törni a gyürüből, hogy a délnyugati lejtőkön Petaluma felé jusson, a környékbeli tejtermelőknek nem kevesebb mint öt különböző csapatával találkozott, akik mind fel voltak fegyverkezve winchesterekkel és municióval. Mind az ötször visszafordult és nyomában az üldözőkkel egy izben teljes rohanással futott bele egy csapatba, amely Glen Ellenből és Calientéből való parasztsuhancokból állott. Se meg nem fogták, se le nem lőtték. Csak a hátába kapott vagy husz szem madársörétet és a szemek őrjitően fájtak mindenütt a bőre alatt.
Mikor rohanva menekült le a szakadék lejtőjén, beleszaladt egy rövidszarvu ökörcsorda kellős közepébe. Az ökrök jobban megijedtek, mint ő. Fellökték, elesett. Rémült menekülésükben megtaposták és patáikkal a fegyverét is tönkretiporták. Fegyvertelenül, kétségbeesve, vadul szuró és égő lőtt sebekkel és zuzódásokkal bolyongott a lejtők őzcsapásain, keresztülment két szakadékon és elindult azon a lójáráson, amelyet a harmadik szakadékban talált.
Ezen az ösvényen ereszkedett lefelé, mikor a riporterrel találkozott. A riporter olyan rendes városi riporter volt, aki csak a városi dolgokat ismerte és még sohasem vett részt embervadászaton. Az a ló, amelyet a völgyben bérelt magának, törött-térdü szomoru gebe volt és békésen várt, amig a vad tekintetü és dühösen erőszakos ember leszállitotta a hátáról a lovast, miután az ösvény fordulójánál hirtelen kiugrott a sürüből. A riporter egyet ugyan rávágott a támadóra a lovaglóostorával. De erre kapott egy olyan ütést, amilyenről gyakran irt kezdő ujságiró korában matróz-verekedésekkel és kocsmai botrányokkal kapcsolatban, de amilyennel személyesen most találkozott először.
A haramia mérgesen állapitotta meg, hogy a riporternél egy ceruzán és egy csomó papiroson kivül semmi fegyver nincsen. Dühében, hogy nem tudott fegyverhez jutni, még egynéhányat rásujtott a riporterre, hagyta jajgatni a dudva között, felkapva a lóra, megcsapkodta a riporter korbácsával és folytatta az utját lefelé az ösvényen.
Kennan Harleyt Jeromos is, Mihály is elkisérték a kora reggeli lovaglásra. Jeromos, aki mindig a fürgébbik vadász volt, messzebb kalandozott el a földeken. De a szerencsétlenség felbukkanását Mihály sem vette rögtön észre, pedig ő szorosan a gazdája lovának a sarkában haladt. Harley sem vette észre. Egy helyen mintegy harmadfél méter magas meredek földpart emelkedett az ösvény mellett, amelyen lovagolt. A melegvérü csikó hirtelen megijedt: fölöttük a földpart tetejének manzanita-sürüjéből kibukkant valami. Ahogy felpillantott, azt látta, hogy egy hőkölő ló és hátán egy erőszakos lovas éppen ráugranak a levegőben. Ezzel a pillanatnyi pillantással, mialatt kantárral és sarkantyuval igyekezett a lovát odébb ugratni a rájuk zuhanó testek alól, meglátta az üldözött ember összekarmolt arcát, megtépett ruháját, vadul égő szemét és a bozontosan nőtt szakáll alatt ijesztő soványságát.
A bérelt gebe nyilván vonakodott a földpartról leugrani az ösvényre. Jól tudta, hogy törött térde és reumás izületei milyen fájdalommal adnák meg az árát ennek az ugrásnak. Beleásta patáit a meredek part mohos lejtőjébe és csak annyira ugrott ki, hogy éppen elkerülje az esés erejét. De a válla igy is vállon csapta az alant táncoló csikót és felboritotta. Kennan Harley a csikó alá került és eltörte a lábát, a csikó pedig hanyatt-homlok való zuhantában eltörte a gerincét.
A haramia, akit egy egész vidék fegyveres népe üldözött, uj áldozatánál, Kennan Harleynál éppen ugy nem talált fegyvert, mint a riporternél. Ezen éktelen dühre gerjedt. Tajtékozva dühöngött csalódásában és vadul oldalba rugta a tehetetlen embert. Másodszor is rugásra emelte a lábát, de akkor Mihály közbelépett. Ugrott és mélyen belevágta a fogát a rugásra emelt láb ikrájába.
A gyilkos átkozódva rázta le lábáról a kutyát. A hus és a nadrág szövete szalagokban szakadt ki Mihály fogai közül. Harley a ló alól, béna és tehetetlen fektéből kiáltotta:
- Jól van, Mihály! Neki!
Aztán bčche-de-merre forditotta a szót és ugy folytatta:
- Hé, Mihály! Te fehér rossz gazda, csip, harap, erős nagyon, nagyon!
A haramia a foga közül dühöngött Harleyra:
- Ezért szét fogom taposni a koponyáját!
Minden tette és szava vadul tulzó volt ennek az embernek. Most szinte sirva fakadt. Szemben állt az egész emberiséggel, az egész emberiség ellene tört és a hosszu üldözés már kezdte megtörni a keménységét. Ellenség fogta körül mindenütt. Még a suhancok is felkerekedtek, telelőtték söréttel a hátát, ökörcsorda tiport végig rajta és törte össze a fegyverét. Minden összeesküdt ellene. Most még ez a kutya is beleharap a lábába. Látta, hogy el van veszve nemsokára. Ilyen tiszta bizonyossággal eddig nem érezte. Minden ellene volt. Hisztérikus sirási vágy fogta el. És a hisztéria a felnőtt emberben a legborzalmasabb és legrettenetesebb módon is kész megnyilatkozni. Minden ok nélkül kezdett felkészülni, hogy beváltsa fenyegetését és Kennan Harleyt halálra rugdossa. Nem mintha Kennan Harley csinált volna neki valamit. Épp ellenkezőleg: ő támadta meg Kennan Harleyt, ő söpörte le a lóról, miatta tört el a lába. De Kennan Harley ember volt, tehát neki ellensége. Valami homályos gondolat forrongott benne, hogy ha Kennan Harleyt megöli, akkor, ha részben is, de az emberiségen tölti ki bosszuját. Ha már meg kell halnia, magával viszi a véres pusztulásba, akit csak lehet.
De mielőtt megint belerughatott volna a fetrengő emberbe, Mihály már megint nekiugrott. Mire lerázta, véresre volt tépve a másik lábán is a hus, meg a nadrág. Mihály megint ugrott, de még a levegőben eltalálta a haramia rugása, éppen az álla alatt. Mihály messze repült az utról, le a lejtőn. Szerencsétlenségére nem is ért földet. Rázuhant egy manzanitabokor sürüjére és a teste tehetetlenül fennakadt két gally éles villájában, egy méternyire a föld felett.
- Na, most, - mondta a haramia vadul Harleynak - most megteszem, amit mondtam. Szét fogom taposni a koponyáját.
- Mit csináltam én magának? Ha megöl, nem bánom, de legalább szeretném tudni, miért öl meg?
- Mert az életemre tör, - hörögte közeledve a másik. - Ismerem a fajtáját. Mind ellenem vannak és nekem nincs más választásom: maga pusztul el, vagy én. Hát most maga pusztul el, de alaposan.
Kennan teljesen tisztában volt a veszedelem súlyos voltával. Tehetetlen volt, és ez az őrjöngő gyilkos készül megölni, mégpedig rettenetes módon. Mihály nem jöhet segitségére, fogoly a bokorban, az ágak közé szorult lágyékánál fogva ott lóg és küszködik fejjel lefelé.
A gyilkos Harley arcába irányozta az első rugást, de Harley maga elé kapta az alsó karját. És mielőtt az ember másodszor rughatott volna, Jeromos rohant a szinre. Biztatást, parancsot nem is várt imádott urától. Ráugrott az emberre, és bár fogait ártalmatlanul mélyesztette bele az ember nadrágjának gyürött szövetébe kötés-tájon a csipő fölött, a súlyával azonban majdnem lehuzta a földre.
A haramia még dühödtebb őrjöngéssel fordult Jeromosnak. Igazán az egész világ ellene fordult. Most már a második kutya is. Azonban felülről, a Sonoma-hegységről a portyázó csapatok kiáltásai és vezényszavai hangzottak le és lefoglalta a figyelmét. Azok az üldöző halált jelentették és neki azok elől kellett menekülni. Egy rugással lerázta Jeromost, és egy ugrással felpattant a riporter lovának a hátára, amely mozdulatlanul, egykedvüen, teljesen apatikusan még mindig ott állt, ahol leugrott róla.
A ló merevlábu, kényszeredett vágtatásba kezdett. Jeromos rohant utána. Vicsorgott és olyan magas hangon üvöltötte dühét, hogy szinte sikoltott. Harley ezalatt Mihályt csendesitette:
- Jól van, Mihály, jól van. Oda se neki, meg ne karmold magad. A veszedelem elmult. Majd csak lesz valahogyan, valamikor majd csak kiszabaditanak bennünket a szorultságból.
De a villát alkotó két gally körül a kisebbik eltört és Mihály lezuhant a földre, mégpedig a fejére és a vállára, mert sebtében nem tudta magát összeszedni a levegőben. De a következő pillanatban már felugrott és rohant le az uton Jeromos üldöző lármájának az irányában. Ez a lárma hirtelen fájdalmas vonitásban vágódott el, amitől Mihálynak szinte szárnyai nőttek. Elvágtatott Jeromos mellett, aki tehetetlenül vonaglott az uton. Tudniillik a bérelt gebe, megbotolván a maga merev-inu, törött-térdü vágtatásában, kevés hijján elesett, kapálódzó tápászkodásában véletlenül rálépett Jeromosra és összezuzta és eltörte a kutya egyik első lábát.
És a haramia, hátranézvén és megpillantván Mihályt közvetlen a háta mögött, azt hitte, hogy most már a harmadik kutya támadja meg. De ő nem a kutyáktól félt. A fegyveres, vadászpuskás emberek jelentették számára a végső nagy bajt. Azonban Jeromos és Mihály által összeharapott, vérző lábszárának fájdalma ébren tartotta külön dühét a kutyák iránt is.
- Megint kutya, - gondolta keserüen, mikor oldalra hajolt és a korbáccsal lecsapott a Mihály arcába.
Meglepetésére a kutya nem igyekezett kikerülni az ütést. Nem is vonitott, nem is jajveszékelt fájdalmában. Nem ugatott, nem hörgött, nem vicsorgott.
Még közelebb furakodott, mintha nem is érte volna az ütés és mintha a korbács nem suhogott volna fölötte. Nekiugrott az ember jobb lábának. De az egyenesen a szeme közé vágott a korbáccsal Az ütés az orra és a szeme között érte Mihályt. Visszahullott a földre, de óriási ugrásokkal rohant tovább, hogy behozza az elvesztett pillanatot és megint felugorjon az ember lábának.
De a haramia egyebet is észrevett. Mikor ilyen közelről csapott le a korbáccsal, megláthatta, hogy Mihály az ütés alatt nyitva tartotta a szemét. Nem tért ki és még csak nem is pislantott, mikor az ütés rácsapott. Ez kisérteties valami volt. Valami, ami nem volt kutyaszerü. Mihály megint ugrott, az ember megint rávágott és megint látta ezt a kisérteties dolgot. A kutya állta az ütést és nem hunyoritott a szemével.
És ekkor egészen ujfajta félelem vett erőt az emberen. Ez már a vég, miután annyi mindenen keresztüljutott? Ezt a halálosan hallgatag drótszőrü kutyát rendelte a végzet annak elvégzésére, amit az emberek nem tudtak elvégezni az ő elpusztitására? Már arra sem mert volna megesküdni, hogy a kutya igazi kutya-e? Nem valami rettenetes bosszuálló szellem-e az életen túli titokzatos világból, aki eljött, hogy megfogja és végezetül elpusztitsa az országuton, amely egész biztosan a halál utja? A kutya nem igazi. Nem lehet igazi. Nincs olyan kutya, amely szemhunyoritás vagy félreugrás nélkül fogadja a teljes erejü korbácsütést.
A kutya kétszer egymásután megint ugrott és az ember mind a kétszer jól irányzott korbácsütésekkel verte le magáról. A kutya ugyanazzal a szilárdsággal és hallgatagsággal jött ujra meg ujra. És a haramia megadta magát a borzalomnak. Belevágta a sarkait a gebe vén bordáiba, rácsapott fejére, hasára a korbáccsal, mignem a ló ugy elkezdett vágtatni, ahogy évek óta nem vágtatott. Még ezen az apatikus lovon is elhatalmasodott a rettegés. Nem a kutyától rettegett, amelyről tudta, hogy csak kutya, hanem a lovastól. Vadul őrjöngő lovasok törték el a térdét és merevitették meg az izületeit, akik bérbe vették az istállójából. Most megint egy ilyen őrjöngő lovas ült rajta, - a ló érezte a lovas lelkiállapotát - aki nehéz sarkakkal döfte a bordáit és kegyetlenül verte korbáccsal arcát, orrát, fülét.
Azonban a ló legvégsőkig feszitett vágtatása sem volt nagyon gyors. Ahoz éppen nem volt elég gyors, hogy lerázza Mihályt, bár a kutya most már ritkábban kapott alkalmat, hogy az ember lába ellen ugorjon. De minden ugrása találkozott az elmaradhatatlan korbácsütéssel, amely már a súlyával is eltéritette az ugrást. A fogai ugyan mindannyiszor az ember lábszárához veszedelmesen közel koccantak össze, de mindannyiszor visszahullott a földre, ott összeszedte magát és lóhalálában rohant tovább, hogy utolérje a rettegő embert és az eszeveszetten vágtató lovat.
Piccolomini Enrico látta a hajszát és a végkifejlődésben maga is részt vett. Ez az eset életének egyetlen nagy kalandja, éppen ugy szerzett neki vagyont, mint társasági anyagot élete végéig. Piccolomini Enrico favágó volt a Kennan-birtokon. Ott állt egy kerek dombtetőn, lenézett az utra és először a ló vágtató patáinak dobogását hallotta, aztán a korbács csattogását a kutya testén. Aztán feltünt előtte az ember, a ló és a kutya rohanó küzdelme. Éppen a domb alá értek, tőle alig hat méternyire, amikor látta, hogy a kutya ugrik a maga néma módján egyenesen felfelé, neki a lecsapó korbácsnak és belevágja a fogát a lovas lábszárába. Látta, mikor a kutya, súlyosan zuhanva vissza a földre, félig kirántotta a lovast a nyeregből. Látta, hogy az ember, mikor mindenáron vissza akarta nyerni az egyensúlyát, teljes sulyával a kantárba kapaszkodott. És látta, hogy a ló, félig ágaskodva, félig botorkálva és ingadozva felbillentette a lovas megmaradt kis egyensúlyát is és az ember leesett a kutya után a földre.
Piccolomini élete későbbi folyamán a következőképpen szokta mesélni a dolgot egy pohár borocska mellett glen-elleni kis szállodájában:
- Akkor aztán olyanok voltak, mint két kutya. Két vadállat. A kutya elengedte az ember lábát és nekiugrott az ember torkának. Az ember a földön hemperegve, nekiesett a kutya torkának. Mind a két kezét igy ni, rákulcsolta a kutya torkára. A kutya meg sem mukkant. Se azelőtt, se azután meg sem mukkant. Mikor az embernek a két keze rászorult a torkára, nem is mukkanhatott. De ez nem olyan kutya volt. Ez különben se szólt egy mukkot se. A ló ott állt és nézte és a kutya köhögött. Borzasztó furcsa volt, ahogy ott néztem. Az ember olyan volt, mint az őrült. Csak őrült tehet olyat, mint amit tőle láttam akkor. Ugy vicsoritotta a fogát, mint valami kutya és harapta a kutyát, ahol érte: a lábán, az orrán, a testén. És mikor ő harapta a kutya orrát, a kutya harapta az ő képét. És a kutya meg az ember marták egymást, mint a bolondok és a kutya elkezd dolgozni a hátsó lábával, mint a macska. És tépi le az inget az ember melléről, mint a macska és az inggel együtt karmolva tépi a bőrt is, hogy egészen piros a lába a vértől. És az ember üvölt és ugy nyávog, mint az ezüstoroszlán. És folyton fojtogatja a kutyát. Ugy verekszenek, mint az ördögök. A kutya Kennan ur kutyája. Finom ember, két éve dolgoztam nála. Hát csak nem fogok ott állni és nézni, hogy a Kennan ur kutyáját széttépi az az ember, aki ugy marakodik, mint az ezüstoroszlán. Szaladok le a dombról. De milyen izgatott vagyok, elfelejtem fogni a fejszét. Szaladok le a dombról, mondjuk annyira, mint ettől az ajtótól addig az ajtóig, mondjuk hat méter, vagy mondjuk tiz méter. A kutya már a végét járja. A nyelve messzire lóg kifelé, a szeme el van homályosodva, de még mindig marcangolja az ember mellét a hátsó lábaival, és az ember nyávog, mint az ezüstoroszlán. Mit csináljak? A fejszét elfelejtettem. Az ember meg fogja ölni a kutyát. Nézek valami nagy kő után. Nincs kő. Nézek valami fadarab után. Nincs fadarab. És az ember öli a kutyát. Hát majd megmondom, mit csináltam. Van énnekem magamhoz való eszem. Odamegyek és rugom az embert. A cipőm nagyon nehéz volt, nem olyan, amilyen most van a lábamon. Olyan favágócipő volt a lábamon, nagyon kemény bőrből a talpa s vasszeggel kiverve. Hát én oldalról belerugok az embernek a fejébe, oda a nyakába, éppen a füle alá. Egyszer rugtam. Jó rugás volt. Megtette. Tudtam én hol kell. Éppen a füle alá. Az ember erre elereszti a kutyát. Behunyja a szemét, eltátja a száját és ott fekszik csendesen. A kutya meg csak elkezd ám lélekzetet venni. A lélekzettel visszatér beléje az élet is. Azonmód rögtön meg akarja ölni az embert. De én azt mondom: »Hohó!« Pedig nagyon féltem a kutyától. Hát az ember is csak kezd ám feléledni. Kinyitja a szemét és ugy néz rám, mint az ezüstoroszlán. És a szájával elkezd hörögni, mint az ezüstoroszlán. Én bizony tőle is ugy féltem, mint a kutyától. Mit csináljak? A fejszét elfelejtettem. Hát majd megmondom, mit csináltam. Megint odarugtam az embernek a füle alá. Akkor aztán fogtam a nadrágszíjamat meg a nagy babos keszkenőmet és megkötöztem. Megkötöztem a kezét. Megkötöztem a lábát is. És közbe mindig mondtam a kutyának: hohó, hohó, meg hogy ne bántsa az embert. A kutya meg csak nézett. Látszott rajta, hogy tudja, hogy az ő pártján vagyok és most megkötözöm az embert. Nem is harapott meg, pedig féltem tőle. Borzasztó egy kutya volt ez. Én már csak tudhattam. A saját szememmel láttam, hogy rántott ki egy erős embert a nyeregből. Egy embert, aki olyan volt, mint az ezüstoroszlán. Akkor aztán jöttek az emberek. Mindegyiknél fegyver volt, katonafegyver, vadászpuska, revolver, pisztoly. Az első gondolatom az volt, hogy az Egyesült-Államokban ugyancsak gyorsan dolgozik a törvény. Csak most rugtam fejbe egy embert és ni, egy-kettő, már itt is vannak a fegyveres emberek, hogy vigyenek a dutyiba, mert egy embert fejberugtam. Először, mondom, nem is értettem az egészet. Az emberek nagyon mérgesek voltak velem. Szidtak, piszkoltak, mindennek elmondtak. De nem fogtak el. Erre már kezdtem érteni. Hallottam, amint háromezer dollárt emlegettek. Hogy azt mondja: kivettem a zsebükből háromezer dollárt. Mondom nekik: az már nem igaz. Soha nem vettem ki senkinek a zsebéből egy fityinget se. Arra elkezdenek nevetni. Erre megkönnyebbültem és még jobban kezdtem érteni. A háromezer dollár a vérdíj volt, amit annak az embernek a fejére tüzött ki a kormány, akit én a nadrágszíjammal meg a keszkenőmmel megkötöztem. És a háromezer dollár az enyém, mert én rugtam fejbe az embert és én kötöztem meg kezét-lábát. Hát igy aztán nem dolgoztam tovább Kennan urnál. Most már gazdag ember lettem. Háromezer dollárom volt, az egész mind az enyém. Kennan ur nézett utána a kormánynál, hogy fizessék nekem és a puskás emberek ki ne forgassanak belőle. Csak azért, mert fejbe rugtam egy embert, aki olyan volt, mint az ezüstoroszlán. Ez a szerencse. Ez Amerika. Örülök, hogy otthagytam Itáliát és eljöttem fát vágni Kennan ur birtokára. A háromezer dolláron meginditottam ezt a szállodát. Tudtam, hogy a szállodaüzletben nagy pénz van. Mikor kis fiu voltam, az apámnak is szállodája volt Nápolyban. Most két leányom jár az egyetemre. És automobilt is tartok.
Az eset után két nappal Kennan Villa kilépett a tágas háló-verandára. Ott feküdtek Harley és Jeromos. Az egyiknek sinben volt a lába, a másiké tele volt ragasztva sebészi flastromokkal. Villa igy szólt:
- Szent isten, kórház az egész birtok. Nézz ide Mihályra. Nemcsak nektek van törött csontotok. Éppen most fedeztem fel, hogy az orra vagy még most is el van törve, vagy be volt törve, de máris beforrt. Mindenesetre forró borogatást tettem az orrára. Nézd.
Mihály az asszony hivására odalépett. Roppant komikus volt dagadt orrával, mikor Jeromossal megszaglászták egymás orrát. Mihály köszöntésül megrázogatta csonka farkát Harley tiszteletére. Viszonzásul egy áldott kéz nehezedett a fejére.
- Verekedés közben juthatott hozzá, - mondta Harley. - A fickó sokszor rávágott a korbáccsal, ahogy Piccolomini mondja, és nyilván az ütések, amik ugrás közben érték, az orrát találták.
- Piccolomini azt mondja, - folytatta Villa lelkesen - hogy Mihály meg sem mukkant a csapásokra, csak rohant és ugrott tovább. Gondold csak el. Egy kutya, amelyik olyan kicsi egy emberhez képest, mint Mihály, kihuzott a nyeregből egy gyilkos haramiát, akit száz csendőr sem tudott elcsipni.
- Ennél többet is tett, - mondta nyugodtan Harley - ami bennünket illet. Ha nincs Mihály és nincs Jeromos, ha ezek ketten nincsenek, szentül hiszem, hogy az az őrült széttaposta volna a fejemet, ahogy igérte.
Villa megfogta az ura kezét és boldogan megszoritotta. És igy szólt:
- Drágák! Nem lehet eléggé csodálni ezeket a csodakutyákat.
Gyors pillantással tartotta vissza a szemébe szökő nedvességet, hogy felindulását leplezze.
- Nem is fogjuk ezt elfelejteni neki soha! - mondta Harley, viszonozva az asszony kézszoritását, aztán elengedve, hogy Villa segithessen neki.
- Valamit akarunk is mutatni neked, - mondta Villa mosolyogva - mi hárman, Jeromos, Mihály, meg én. Titokban készültünk rá sokáig, hogy meglepjünk vele. Csak feküdj és hallgass ide. Egy zsoltár. Ne nevess. Ne mondj viccet. Hallgass ide.
Előrehajlott a széken, amelyen ült, magához vonta Mihályt, ugy hogy a kutya odaült a térdei közé. Villa két keze közé fogta a kutya fejét, ugy hogy a kutya orra szinte eltünt a hajában. Aztán hangosan rákiáltott Jeromosra, mint egy énektanár az órán. Jeromos figyelmesen odaforditotta a fejét, ránézett, megértő mosolyt mutatott a szemével és várt.
Villa megadta a zsoltár hangját és rágyujtott. A két kutya édes, lágy vonitással csatlakozott hamarosan hozzá, ha ugyan az ilyen lágy és édes és zeneileg korrekt hangot vonitásnak lehet nevezni. És mialatt énekeltek a kutyák, minden felbukkant a lelkükben, ami már eltünt a Semmibe: a Semmin keresztül visszadalolták magukat a Máshol országába, ott futottak megint az elveszett falka körében, de azért a jelent is érezték ugyanakkor és érezték és tudták a kézzelfogható kétlábu istent is, akinek Villa volt a neve, aki velük dalolt és szerette őket.
Kennan Harley megszólalt:
- Miért ne csinálnánk kvartettet belőle?
És csatlakozott az énekhez a maga hangjával.

(Vége).