# 6.3.6. A következményekre apellálás Nézzük a következő filozófiai érvet! Ha a világ determinisztikus, azaz a világ valamely állapota alapján a természeti törvények egyértelműen meghatározzák a világ állapotát bármely későbbi időpillanatban, akkor cselekedeteink és döntéseink is meghatározottak. Ha nem tehetünk mást, mint amit teszünk, akkor nem vagyunk szabadok, és nem vagyunk döntéseinkért, cselekedeteinkért felelősek. Ekkor viszont nem jogos ezeket sem elítélni, sem megdicsérni. Ha viszont soha semmit nem lehet erkölcsileg vagy jogilag megítélni, akkor az erkölcs és a jog elveszti értelmét. Jog és erkölcs nélkül az élet abszurd, elfogadhatatlan. Tehát vissza kell utasítanunk a determinisztikus világ feltevését. Röviden rekonstruálva az érvelést: a determinizmus tézise elfogadhatatlan következményekre vezet, tehát a tézis elfogadhatatlan. Meglehet, nem tetszene nekünk egy olyan világ, amelyben nincs sem erkölcs, sem jog, amelyben a cselekvéseknek nincs értéke, és minden cselekedet egyforma. Ebből azonban semmi nem következik arra nézve, hogy igaz-e az, hogy a világ determinisztikus. Vegyük észre, hogy milyen nagy szerepe van a kétértelműségnek abban, hogy az érvelés az irreleváns premissza ellenére is jónak tűnik. Az "elfogadhatatlan", illetve a "visszautasítandó" kifejezések egyik jelentése az, hogy értékrendünkkel, elvárásainkkal összeegyeztethetetlen. Ha ebben az értelemben szerepelnének a konklúzióban, akkor nem is lenne semmi hiba. De a kontextus egésze alapján az érvelésbe a másik jelentésük illik bele, nevezetesen az, hogy egy állítás/álláspont nem igaz. Abból viszont, hogy egy állítás igazsága ellentétes elvárásainkkal, értékeinkkel, még nem következik semmi az állítás igazságára nézve. Lehet, hogy elvárásaink és értékeink alapján másmilyennek kellene lennie a világnak, de ezek miatt még általában nem lesz másmilyen. (Ebből csak az a banalitás adódik, hogy az igazság néha kellemetlen.) Gyakran nem teszünk világos különbséget egyfelől a kell, másfelől pedig a van/lesz között. Ez is hozzájárul a hiba kialakulásához. A következményekre apellálás hibáját követi el az az érvelő, aki abból, hogy egy állítás igazságának milyen következményei vannak, következtet az állítás igazságértékére. Az érvelés variációi annak megfelelően, hogy a következményeket hogyan értékeljük: Ha A hamis, akkor annak negatív következményei lesznek. A igaz. Ha A igaz, akkor pozitív következményekkel számolhatunk. A igaz. Ennek speciális esete a vágyteljesítő gondolkodás, amikor azok a pozitív következmények, amelyekre vágyom: Azt szeretném, hogy A igaz legyen. A igaz. A fenti két tényező (kétértelműség hiba, kell-van megkülönböztetés hiánya) mellett van még egy ok, ami miatt a következményekre hivatkozás esetenként a valóságosnál erősebbnek tűnik, és gondos elemzést igényel. A probléma megértéséhez megint egy tipikus hallgatói érvelésből induljunk ki! Az elégtelenre vizsgázó hallgató a következővel fordul a tanárjához: - Tanár úr, ha most ez a vizsga elégtelen, akkor engem kirúgnak az egyetemről. Ugye nem lesz elégtelen a vizsgám? A hallgató szerint azért ne legyen elégtelen a vizsgája, mert annak (számára) elfogadhatatlan következményei vannak. Normális körülmények között a dolgozat értékelése szempontjából semmi szerepe annak, hogy mi a következménye a válaszok pontozása után kialakuló jegynek. Például, hogy örülni fog annak a hallgató, vagy sem. (Bár sokkal egyszerűbb lenne az értékelés, ha ez lenne a döntő szempont: a dolgozatot nem kellene elolvasni, csak ráírni a jelest.) Vegyük észre, hogy az érvelés ugyanakkor erősen apellál az érzelmekre is: szegény hallgató, most mi lesz vele! Jobb az érvelés, ha úgy értelmezzük - valószínűleg a hallgató is így értette -, hogy a tanár cselekedetének a következményére hivatkozik. - Tanár úr! Tudom, hogy ez a dolgozat nem éri el kívánt szintet, de méltányosságból mégis arra kérem, adja meg az elégségest, mert ha nem, kirúgnak. Kérem, legyen emberséges. Míg egy állítás igazsága (ti., hogy a dolgozat elégtelen) szempontjából nem játszik szerepet, hogy mi a következménye annak, hogy az állítás igaz, addig egy cselekvés helyessége (ti., hogy elégtelent adunk) szempontjából a következmények valóban mérlegelendők. Itt a következményekre hivatkozás nem irreleváns. Más kérdés azonban, hogy milyen következményeket kell ebben a helyzetben figyelembe venni, és melyik mennyit nyom a latba. Az elégtelen ellen szól a hallgató által említett emberiességi szempont. Az ember nem akar rosszat másoknak. Mellette szól viszont, hogy ellenkező esetben a tanár csalást követ el. Ráadásul úgy, hogy csak bizonyos, rámenős hallgatóknál vesz figyelembe humanitárius szempontokat, másoknál nem, miközben a többieknek is lenne indoka. Ezzel hátrányos helyzetbe hoz másokat. A hallgató érvelése valóban egy mérlegelendő körülményre apellál, nem veszi azonban figyelembe a többi, szintén mérlegelendő körülményt. A hallgató második érvelése azért gyenge tehát, mert a premisszák nem elegendőek a konklúzió alátámasztásához. A következményekre hivatkozás az állítások igazsága szempontjából irreleváns. A cselekvések helyessége szempontjából azonban gyakran releváns. Ilyenkor viszont annak a lehetősége merül fel, hogy nem elegendőek a premisszák, mert az érvelés nem mérlegeli az összes fontos következményt. Foglaljuk össze azokat a tényezőket, amelyek szerepet játszhatnak abban, hogy a következményekre hivatkozó hibás érvelés erősebbnek tűnjön, mint amilyen valójában. Kétértelműség szerepel benne. Nem világos, hogy - irreleváns módon - egy állítás igazságának eldöntésének, vagy - releváns módon - egy cselekvés megítélésének céljából hivatkozunk a következményekre. A kell és a van világos megkülönböztetésének a hiánya. A következményre hivatkozás egyben az érzelmekre is apellál. Más helyen tárgyaljuk, hogy ezek közül a kétértelműség, a homályosság és az érzelmekre apellálás önmagában is érvelési hiba lehet. Hasonló a helyzet a kell-ből a van-ra, vagy fordítva, a van-ból a kell-re történő következtetéssel. Általában már magában ez is érvelési hibának tekinthető.