# Az előzetes tudás

Érdeklődésünknek, gondolatainknak meg kell erősödniük, nyelvi alakot kell öltenie. Gondolatoktól megfosztott térben, érdektelen környezetben, az intellektuális súlytalanság állapotában nehezen érlelődik meg gondolat.

Ha figyelmesek vagyunk, ráébredünk: bármi jutott is eszünkbe bármiről, mindez nem a semmiből érkezett. Találkozásaink a dolgokkal nem előzmények, nem közvetítés nélkül adódnak. Ritkán szoktunk akaratlanul kiállításra, koncertre, színielőadásra betévedni, könyvet, folyóiratot venni kézbe, az épület homlokzatára vetni tekintetünket. Ám ha csakugyan véletlenül sodródunk efféle helyzetbe, a nem várt, nem tervezett esemény csupán ezért eshet meg velünk, mert eleve a közelében tartózkodtunk. Felfedezünk egy addig nem látott periodikát kedvenc folyóiratunk mellett a tárlón. Felütjük, találunk (vagy nem találunk) benne érdekes írást. De csak azért volt lehetséges, hogy a kezünkbe akadjon, mert a mellette fekvő folyóiratot rendszeresen olvassuk. Fölmegy a függöny, prológus helyett hirtelen nyitány csendül föl. Shakespeare helyett Monteverdi-operát látunk. A váratlan, véletlen esemény azért érhet bennünket, mert eleve jegyet váltottunk, csak elkerülte a figyelmünket a műsorváltozás.

Már mindig is gondolatokkal, törekvésekkel, előzetes intellektuális döntésekkel telített környezetben létezünk. Szemünkben hordozzuk gyerekkorunk vagy iskoláink homlokzatainak világát, térélményeit, léptékeit. Micsoda tétovaság lesz úrrá azon, aki a békásmegyeri vagy az újpalotai grundon eltöltött tizenöt év után egyszer csak Firenzében találja magát, vagy épp betéved a Szent Péter Katedrálisba! Szavakról akaratlanul is például mondókák, versek, színházi pillanatok vagy éppen reklámszövegek, útszéli, ízetlen viccek jutnak eszünkbe, amelyekkel neveltetésünk során vagy a körülvevő hagyományban ismerkedtünk meg.

Gondolkodásunk nem a semmiből érkezik. Fogékonyságunkat, nyitottságunkat, érzékenységünket meghatározza a környezet, amelyben korábban mozogtunk. Eleve benne állunk valamilyen párbeszédben vagy éppen ki vagyunk rekesztve belőle, és szeretnénk, vagy éppen nem szeretnénk beszélgetőtársként, megszólítottként résztvenni benne. Eleve várakozásokkal (vagy hárításokkal), szándékokkal, kérdésekkel érkezünk mindenhová.

A gondolatot a párbeszéd érleli, az a szellemi (intellektuális) erőtér, gondolatokkal telített helyzet, amelyben megszületik, s amely mozgásteret kínál a számára. Benne tudunk akarni vagy nem akarni intellektuálisan tevékeny módon jelen lenni. (A jelenlét lehetséges módja persze a tüntető kivonulás, az elvágyódás, a harsány távollét, a sokatmondó hallgatás is.)