# 7.8. A szavakon való vitatkozás Tekintsük a következő vitát. - Most olvastam az Európai Unió egyik jelentésében, hogy Magyarországon sokkal kisebb a szegénység, mint Lengyelországban. Nálunk a lakosság 7,9%-a szegény, míg Lengyelországban 16,9%-a. - Ez képtelenség. A két ország gazdasági helyzete elég hasonló. Ráadásul a számok sem stimmelnek. Nálunk 20% fölé szokták tenni a szegények arányát. Kinek van igaza? Mindkettőnek! A "szegénység" szót két különböző értelemben szokás használni. Gyakoribb értelemben azt nevezzük szegénynek, akinek nem telik alapvető szükségletei kielégítésére, vagyis a létminimum alatt él. A második megszólaló ilyen értelemben beszél szegényekről. De a szegénységnek van egy másik értelme is, a viszonylagos szegénység. Ebben az értelemben az szegény, aki az átlagnál lényegesebb szerényebb körülmények között él (szigorúbban: olyan háztartásban, amelynek fogyasztása kisebb az országos átlag felénél). Az első megszólaló ilyen értelemben beszél szegénységről. A viszonylagos szegénység csak az országon belüli jövedelem-eloszlás egyenletességétől függ, az abszolút szegénység független attól. A két fél állításai nem mondanak ellent egymásnak. Voltaképpen nem is kellene vitatkozniuk. Csupán azért vitatkoznak, mert nem tudatosítják, hogy a szavakat más-más értelemben használják. Ennek tisztázása révén a vita meg is szüntethető. Az ilyen vita pusztán verbális, csupán a szavak értelmezésén múlik. Annak megítélése azonban, hogy pusztán verbális vitáról van-e szó, nem mindig ilyen egyszerű. - Akármilyen régiek is, Szophoklész drámai ma is fontosak. Olyan örökké visszatérő kérdésekkel és értékekkel foglalkoznak, mint a szerelem, az áldozat, a nemzedékek konfliktusa, élet és halál. Ezek éppúgy foglalkoztatnak bennünket ma is, mint a régi görögöket. - Szó sincs róla. Szophoklészben egy szót sem találunk napjaink legsúlyosabb és legaktuálisabb kérdéseiről, a fenyegető környezeti katasztrófáról, a társadalmi igazságtalanságokról, a globalizáció ártalmairól. Úgy tűnhet, itt pusztán verbális vitáról van szó. Az első megszólaló az olyan műveket nevezi fontosnak, amelyek örök kérdésekről szólnak, a második azokat, amelyek aktuális kérdésekről. De nehéz elképzelni, hogy ennek tisztázásával rögtön véget is érne a vita. A szavak használatának tisztázása ugyanis nem dönti el a kérdést, hogy érdemes-e ma Szophoklészt olvasni. Márpedig ez a vita igazi tétje. Az ilyen vitákat, amelyekben a verbális különbségek mellett tényleges nézetkülönbségek is vannak, látszólag verbális vitáknak nevezhetjük. Azt, hogy egy vita részben, vagy teljes egészében verbális, leginkább onnan lehet felismerni, hogy a partnerek nem vevők egymás érveire. Még azokat az állításokat sem fogadják el, amit a másik triviálisnak talál. A két fél hajtogatja a magáét, és egyikük sem érti, miért vonakodik másik elfogadni azt, ami nyilvánvaló igazság. Ez nem csalhatatlan kritérium: lehet, hogy a partner makacs, nem figyel arra, amit mondunk, netán buta. De ha ilyesmit tapasztalunk, érdemes ellenőrizni, hogy ugyanazt értjük-e a szavakon. Rákérdezhetünk a szavak jelentésére (mit értesz ...-n?), vagy megpróbálhatjuk példákon kipróbálni, hogy ugyanúgy használja-e őket, mint mi (te ...-nek neveznéd azt, amikor ...).