# 2.8. A rekonstrukció alapján azonosítható érvelési hibák Általánosan azt mondhatjuk, hogy az érvelések elmélete rendelkezésünkre bocsát egy listát, az érvelési hibák listáját, amelyben a gyakorta alkalmazott, de megtévesztő, és ily módon rossz érvelési lépéseket nevesíti, leltározza és osztályozza további szempontok szerint. Most csak azokkal az érvelési hibákkal foglalkozunk, amelyek problémái behatóbb elemzés nélkül megragadhatók, és pusztán a rekonstrukciós eljárás technikáira alapozva azonosíthatók, illetve elemezhetők. Körbenforgási hiba (Petitio principii) A körbenforgó okoskodás hibája abban áll, hogy a premisszák között - explicite vagy implicite - már szerepel a konklúziónak megfelelő állítás, miközben a premisszákból kívánunk következtetni a konklúzióra. Nyilvánvaló, hogy az Univerzum téridő tartományán kívül fellelhető Teremtő létezik. Egyszer ugyanis egyszülött fián keresztül kinyilvánította, amelyre maga a Biblia a bizonyság. Így nem is kell meglepődnünk azon, hogy a négy evangélium egyaránt számos, egymást kölcsönösen alátámasztó történeti bizonyítékot szolgáltat. A Szentírás pedig nem hazudik, hiszen ami benne áll, az maga az isteni ige. Nézzük meg először az érvelés explicit állításainak rekonstrukcióját! A Biblia Isten igéje. ↓ A Biblia nem hazudik, állításai igazak. ↓ A négy evangélium egymást kölcsönösen alátámasztó történeti bizonyítékai a Biblia hitelességét mutatják. ↓ A Biblia bizonyítja, hogy a Teremtő kinyilvánította magát egyszülött fián keresztül. ↓ A Teremtő kinyilvánította magát. ↓ K: A Teremtő létezik. A rekonstrukció ráirányítja a figyelmet, hogy az érvelés bizonyító ereje szempontjából a gondolatmenet kiinduló állítása központi jelentőségű. Hiszen, ha elfogadjuk, hogy a Biblia Isten igéje, akkor lényegében elfogadtuk, hogy létezik az a valami, nevezetesen Isten, aminek igéjét a Biblia rögzíti. Az érvelés tehát egy nagyon fontos implicit premisszát foglal magában, amellyel ki kell egészíteni az iménti rekonstrukciót: [Létezik az a valami (Isten), aminek szavait a Biblia rögzíti.] ↓ A Biblia Isten igéje. ↓ A Biblia nem hazudik, állításai igazak. ↓ A négy evangélium egymást kölcsönösen alátámasztó történeti bizonyítékai a Biblia hitelességét mutatják. ↓ A Biblia bizonyítja, hogy a Teremtő kinyilvánította magát egyszülött fián keresztül. ↓ A Teremtő kinyilvánította magát. ↓ K: A Teremtő létezik. Egyrészt érdemes még egyszer nyomatékosítanunk az érvelés szempontjából implicit információk jelentőségét: a példában jól látható, hogy a rekonstrukció első premisszája (az érvelő szöveg utolsó mondata) logikailag előfeltételezi a konklúziót. Ezért van az, hogy annak, aki elfogadja, hogy a Biblia Isten igéje, el kell fogadnia, hogy Isten létezik. Nem mindig esik azonban ilyen közel egymáshoz az érvelés konklúziójának megfelelő, vagy azt előfeltételező premissza és a konklúzióként felkínált állítás. Minél messzebb esnek egymástól, annál nehezebb felismerni a gondolatmenet körbenforgó jellegét! Terjedelmes szövegek esetén ezért lehet fontos a rekonstrukció: segíthet felismerni az érvelés ilyen jellegű hibáit. Másrészt látnunk kell, hogy az érveléssel nem logikai szempontból van baj, hiszen a premisszák kétségkívül megalapozzák a konklúzióban foglaltakat. Az ilyen formájú következtetést a logika helyesnek minősíti: egy p állításból logikailag következik maga a p állítás is. A körbenforgó okoskodás tehát logikailag helyes (vagy, szinonimájával: érvényes) következtetés. A baj más jellegű: az egész bizonyítási eljárás látszik fölöslegesnek a konklúzió megalapozása szempontjából. A bizonyítási eljárás egésze nem járul hozzá a konklúzió igazságának kiderítéséhez, egyszerűen azért, mert explicite vagy implicite igaznak tételezzük fel azt. Az ilyen érvelések esetében maga a bizonyítás látszólagos, és ezért kifogásolható, még akkor is, ha logikailag helyes. Az ellentmondó körbenforgás hibája A biológiai evolúció hozta létre a gondolkodó embert, ezért magát a folyamatot tervszerűnek, célorientáltnak láthatjuk. Mivel a folyamat célja ily módon a gondolkodó lény, tágabban pedig a gondolkodás létrehozása volt, ezért racionális jellege miatt magát a folyamatot tekinthetjük gondolkodónak. Hiszen az ember mint gondolkodó lény legfőbb tulajdonsága, hogy meghatározott célokért meghatározott lépéseket tud tenni, megtervezve és megvalósítva a célhoz vezető utat. Fontos azonban az evolúció azon sajátossága, hogy a környezeti hatások, a "természet nyomása" eredményezi a változatosságot. A gondolkodó emberek által létrehozott mesterséges környezet, az ipari társadalom azonban semlegesíti a természetet, felszámolva ezzel a természeti hatást. Így azonban az eredeti értelemben vett evolúciónak is előbb-utóbb le kell fulladnia. És, minthogy a modern ipari társadalom nem szolgáltat többet bizonyítékot az evolúció mellett, nem szolgáltat racionális, gondolkodó jellege mellett sem. Így azonban a következő dilemma előtt állunk: vagy az embert nem tekinthetjük gondolkodó lénynek, vagy az evolúció folyamata nem létezik. A végső konklúzió, azt hiszem, minden gondolkodó ember számára világos. Az ellentmondó körbenforgás hiba arra utal, hogy a konklúzió éppenséggel ellentmond azon premisszák egyikének, amelyekből következtetünk rá. Jelen esetben az érvelés első lépésében azt állítottuk, hogy "A biológiai evolúció hozta létre a gondolkodó embert". Ennek az állításnak előfeltétele, és ezért az érvelés implicit premisszája, hogy "A biológiai evolúció folyamata létezik". Ugyanakkor az érvelés implicit konklúziója, azzal a feltevéssel, hogy az olvasó vagy hallgató magát gondolkodó embernek tekinti, éppen az előbbi implicit premissza tagadása, nevezetesen: "A biológiai evolúció folyamata nem létezik". Az ellentmondó körbenforgás hibája hasonlít a körbenforgó okoskodáshoz abból a szempontból, hogy annál nehezebben lehet tetten érni a hibát, minél terjedelmesebb az érvelés, minél több érvelési lépésen keresztül jutunk el a konklúzióhoz. A kettő között azonban fontos különbség, hogy az ellentmondó körbenforgással logikailag is baj van: a p állításból logikailag nem következhet a p tagadása (azaz nem-p). Így az ellentmondó körbenforgást magában foglaló érvelésnek logikailag is helytelennek (érvénytelennek) kell lennie. Ellentmondó premisszákon alapuló érvelés Nyilvánvaló, hogy a pillanat létezik, hiszen létezésünk pillanatok sorához kötött. Ugyanakkor az is nyilvánvaló, hogy a pillanat nem létezik, hanem csak illúzió: csupán a múlt és a jövő létezik, amelyek közrefogják a pillanatot. A pillanat tehát illúzió, és mivel nem létezik, mi sem létezünk. Az iménti érvelés egyszerre állítja, hogy a pillanat létezik, és hogy a pillanat nem létezik, konklúziója pedig az, hogy, nem létezünk. Az érvelés premisszái között tehát két egymásnak ellentmondó állítás is szerepel (amelyekkel kapcsolatban külön-külön is érvel). Az ilyen, egymásnak ellentmondó premisszákon alapuló érvelés sajátossága, hogy a logika helyes következtetésnek minősíti: p és nem-p állításpárnak bármilyen q állítás logikai következménye! Inkonzisztens premisszákból bármire helyesen lehet következtetni! Ez az eredmény talán meghökkentőnek tűnhet, és a helyes (érvényes) következtetés fogalmára rossz fényt vethet. Ha azonban jobban meggondoljuk, beláthatjuk, hogy éppen ez a tulajdonság magyarázza meg az iménti érvelés problémáját. Ha ugyanis inkonzisztens premisszákból bármire helyesen lehet következtetni, akkor helyesen lehet az előbbi konklúzió tagadására is következtetni. Ily módon az előbbi érvelés premisszái lehetővé teszik, hogy logikailag helyesen érveljünk amellett, hogy nem létezünk. Így végeredményben logikailag helyes következtetéssel kapott, ugyanazon premisszákon alapuló, ám egymásnak ellentmondó konklúziók állnak szemben egymással. Ha pusztán az számítana a konklúziók megalapozottságát illetően, hogy milyen következtetéssel nyertük őket, akkor jelen esetben nem tudnánk választani közülük, hiszen mindkettőt logikailag helyes következtetéssel nyertük. Ez újfent azt mutatja, hogy nem csupán a következtetés helyessége vagy helytelensége számít a konklúzió elfogadhatóságát illetően, hanem a premisszák igazságtartalma is. A helyes következtetés csupán ténylegesen is igaz premisszák esetén garantálja a konklúzió igazságát. Akkor fogadhatjuk tehát csak el a konklúziót bizonyítottan igaznak, ha a következtetés helyes (érvényes), és minden egyes premisszája igaz! Márpedig az ellentmondó premisszákon alapuló érvelés ezt bizonyosan nem tudja teljesíteni, hiszen ha valamelyik premisszája igaz, akkor a másiknak hamisnak kell lennie. Így az ellentmondó premisszákra épített érvelések biztosan nem lehetnek olyanok, amelyek meg tudnák alapozni a konklúzió igazságát (nem lehetnek bizonyító erejűek). Nem kell tehát bajnak tekintenünk, hogy az inkonzisztens premisszákon alapuló érvelések helyesek, mert a konklúzió igazságát illetően úgysem tudnak bizonyítani semmit. Ha a premisszák inkonzisztenciáját észrevesszük, akkor nem vezethetnek félre bennünket. Hamis dilemma Kollegák, most kaptam a hírt, hogy nem mi nyertük meg az autópálya-építési tendert. Erre két dolog kínálkozik magyarázatul: tartalmilag volt elégtelen, vagy a bírálók voltak elfogultak. Az első esetet kizárhatjuk, ugyanis tény, hogy mi kínáltuk a legalacsonyabb árakat, a legrövidebb vállalási határidőt, a legtöbb hozzáadott értéket, a legtöbb kiegészítő szolgáltatást, és a legjobb referenciáink is nekünk voltak. Így azonban csak egy magyarázat maradt: a bírálók elfogultak voltak. Az iménti érvelés két lehetőség közötti választást kínál fel számunkra, majd az egyikről megmutatja, hogy kizárható, és ez alapján az egyetlen megmaradt lehetőségre következtet. Általánosított formában az érvelés n számú lehetőséget tár elénk, majd egyetlen kivételével mindegyikről megmutatja, hogy kizárható, majd ebből az egyetlen fennmaradó lehetőségre következtet. A lehetőségeket felkínálhatja választásra megengedő vagy kizáró viszonyban. Ha az érvelés első premisszája 'p vagy q' szerkezetű, akkor a 'vagy' megengedő értelme szerint célszerű rekonstruálni, kivéve, ha a felkínált lehetőségek bizonyosan nem valósulhatnak meg együtt. Ha az érvelés első premisszája ' vagy p, vagy q' szerkezetű, illetve a választásra felkínált lehetőségek bizonyosan nem valósulhatnak meg együtt, akkor a 'vagy' kizáró értelme szerint célszerű rekonstruálni az érvelést. A vizsgált érvelés logikai szerkezete a következőképpen rekonstruálható: p vagy q p hamis q Figyelembe véve, hogy egy p állítás akkor hamis, ha nem-p igaz, a logikai szerkezete így is formulázható: p vagy q nem-p q Az ilyen szerkezetű következtetések logikailag helyesek ugyan, mégsem garantált, hogy érvelés konklúziójában megbízhatunk. Vizsgáljuk meg ugyanis a szóban forgó érveléssel kapcsolatban, hogy nincs-e más lehetőség a vizsgáltakon kívül! Vajon minden szóba jöhető esetet tekintetbe vett-e az érvelő, amikor arra a következetésre jutott, hogy a bíráló bizottság elfogult? Úgy tűnik nem! Hiszen elképzelhető, hogy azért nem nyert a pályázat, mert formai okokból kizárták. Az érvelés azonban nem tartalmaz információt arról, hogy nem ez az eset áll-e fenn, emiatt kizárni sem lehet, hogy nem ez volt-e az oka annak, hogy a tender nem nyert. Általánosan: a konklúziót nem tekinthetjük megalapozottnak, ha az érvelő nem vizsgálta meg az összes n számú szóba jöhető lehetőséget, és nem n-1 alapos vizsgálatát követő kizárásával jutott arra a megállapításra, hogy a megmaradt lehetőséget kell elfogadnunk. Az ilyen jellegű érvelést hamis dilemmának nevezzük, és érvelési hibának tekintjük. A hiba nem formális (azaz nem logikai) hiba, hanem ún. informális hiba, mivel a hiba abban áll, hogy az érvelés főpremisszája nem jelöli meg az összes szóba jöhető lehetőséget. A hamis dilemma veszélye abban áll, hogy nagy a választás elé állítás pszichológiai nyomása: erős a késztetés, hogy úgy lássuk, csak azok közül választhatunk, amit az érvelő felkínál számunkra. Ezért az ilyen esetekben érdemes ellenőriznünk, hogy nem hamis dilemmával állunk-e szemben? A dilemma hamisságának ellenőrzéséhez a következő kérdések adnak támpontot: Nem szabja-e túl szűkre az érvelés a választásra felkínált lehetőségek körét? A lehetőségek számának ellenőrzése: a felkínáltakon kívül vannak-e más, ki nem mondott lehetőségek, amelyek további állításokban ragadhatók meg? A lehetőségek általánosságának ellenőrzése: kellőképpen általánosan van-e megfogalmazva a választási lehetőség? Nem biztos, hogy a dilemma hamisságát további, elhallgatott állítások mutatják, és ezért nem az állítások számának növekedése az egyetlen mérce: olykor a helyesen felkínált választás esetén a lehetőségek száma változatlan marad a hamis dilemmához képest! Például a "Politikai leszámolás vagy százmilliós tétre menő bűncselekmény?" esetében nem az állítások számának növekedése jelzi a dilemma hamisságát. A helyesen, kellőképpen tágan megfogalmazott dilemma a következő lenne: "Politikai leszámolás vagy százmilliós tétre menő bűncselekmény alapos gyanúja?" Mást kell ugyanis ahhoz megmutatni, hogy nem volt bűncselekmény, mint ahhoz, hogy nem áll fenn a bűncselekmény alapos gyanúja! Míg előbbi a bizonyítási (bírósági) szakaszban dől el, addig utóbbi már a nyomozati szakaszban. A bírósági bizonyítási szakasz kezdete előtt, azaz a nyomozati szakaszban akkor lehet indokolt az eljárás, ha fennáll a bűncselekmény alapos gyanúja. Ha valaki azt kívánja állítani, hogy az eljárás indokolatlan, és a hatalommal való visszaélés következményeként zajlik, akkor azt kell megmutatni, hogy nem áll fenn a bűncselekmény alapos gyanúja, nem pedig azt, hogy nincs, vagy nem volt bűncselekmény. Utóbbi eldöntésének kérdése a bírósági bizonyítási szakaszba tartozik. Itt, mint látható, nem további állítások jelzik, hogy a szóba jöhető lehetőségek köre túl szűkre lett szabva, hanem a körülmények, a szituációra vonatkozó ismeretek figyelembe véve mutatja, hogy nem a releváns, összetartozó lehetőségek állnak előttünk!