# (Mi a kockázata annak, ha megmaradunk az elsőre eszünkbe jutó megfogalmazásnál? — Hogyan segíthetnek a kézikönyvek: illusztráció)
Mi a kockázata annak, ha megmaradunk az elsőre eszünkbe jutó megfogalmazásnál?

Mindannyian ismerjük azt a jelenséget, hogy életünk egy-egy helyzetére visszaemlékezve sajnáljuk, hogy valamit egy bizonyos módon mondtunk, és úgy érezzük, jobb lett volna másként. Ez a bizonyos mód olykor a hangsúlyra, a beszédünkben túlságosan nyilvánvaló érzelmekre stb. vonatkozik, de nagyon gyakran a használt szavakra vagy kifejezésekre. Vagyis mindannyian ismerjük azt a jelenséget, hogy ami elsőre eszünkbe jutott, az valamilyen szempontból nem volt a lehető legjobb, vagy legalábbis nem volt elég jó.

Az olyan írásbeli közlés, amelynek megalkotása közben van időnk megfontolni, hogy mit és hogyan vessünk papírra (számítógépre), kiváló terepe arra való törekvésünknek, hogy utólag ne bánjuk meg, hogyan fogalmaztunk. Ebben a részben azt szeretnénk bemutatni, hogy bizonyos kézikönyvek használatával hogyan javíthatunk azon, ami elsőre eszünkbe jut.

Először is fontoljuk meg, hogy általában mi szokott elsőre eszünkbe jutni, és miért pont az.

Erre a kérdésre egyes esetekben szinte lehetetlen válaszolni, és általános választ csak valószínű jelleggel adhatunk. A valószínű általános válasz az, hogy általában az jut elsőre eszünkbe, amit gyakran hallunk vagy olvasunk, illetve amit mi magunk is gyakran használunk; a kettő természetesen össze is függ. Vajon mit hallunk és olvasunk a leggyakrabban? Egyértelmű, hogy közel azonos arányban halljuk embertársaink beszédét és halljuk (vagy olvassuk) a tömegkommunikációs médiumok különböző közléseit: rádió- és tévéműsorokat hallunk, reklámokat hallunk és olvasunk, újságot olvasunk. Ne feledjük továbbá, hogy a médiumok közléseivel azok az embertársaink is nagyon gyakran találkoznak, akikkel beszédbe elegyedünk. Tagadhatatlan tehát, hogy — még ha nem is vagyunk mindig tudatában — a tömegkommunikáció mindannyiunk beszédszokásaira hatással van.

Az is tagadhatatlan, hogy a tömegkommunikációs médiumok nyelvhasználata, szókincse, mondatfűzése stílusa stb. — egy-két adót, újságot, műsorvezetőt stb. leszámítva — nem a mai magyar nyelv legigényesebb változatát képviseli. Létezik azonban egy hagyomány — a magyar értekező próza hagyománya — és egy, ezen hagyományt továbbvivő, fenntartó és alakító csoport, mely a valamilyen — kisebb-nagyobb — közönségnek szánt írott közlések tekintetében más nyelvhasználati, stiláris stb. mércéket tart követendőnek, mint a tömegkommunikációs médiumok többsége. Ezért ha esszét akarunk írni, amellyel ki akarunk lépni valamiféle közönség elé, nem kerülhetjük meg a kérdést, hogy tudomásul akarjuk-e venni ennek a hagyománynak a létezését, vagy teljes mértékben magunkra akarunk hagyatkozni. Ha hajlandóak vagyunk igazodni ehhez a hagyományhoz, annak nyelvi következményei vannak: nem fogalmazhatunk akárhogy, nem magától értetődő többé, hogy ami elsőre eszünkbe jutott, annál jobbat keresni már nem is indokolt. A következőkben néhány olyan mondatból indulunk ki, amely elsőre eszünkbe juthat és ismertetünk néhány megfontolást, amely oda vezethet, hogy változtassunk rajta. Eközben megmutatjuk, hogy ilyen irányú törekvéseinkben hogyan lehetnek segítségünkre bizonyos, könnyen elérhető kézikönyvek.

Hogyan segíthetnek a kézikönyvek: illusztráció

Induljunk ki a következő mondatból, mely mondjuk egy Mozartról szóló esszében fordulhatna elő.

Korabeli dokumentumok sejtetni engedik, hogy a legjobb szívű család, akivel a Mozartok nem, mint kivételes képességű muzsikusokként, hanem egyszerű Salzburg-i polgárokként, egy szóval emberekként bensőséges kapcsolatba kerültek Hagenauerék voltak.

Először is figyeljünk föl arra, hogy a mondat két család kapcsolatáról szól, ám a két családot más nyelvtani formában említi: az egyik családnévhez -ék, a másikhoz -ok toldalék járul. Egy családnév tulajdonnév, ezért a kézikönyvekben célszerű a tulajdonnevekről szóló részekben keresgélni. Laczkó Mártonfi 2005
-ben hamarosan találunk példákat a családnevek használatára (155. o.). Ha a példákat alaposan áttanulmányozzuk, ki fog derülni, hogy az -ok toldalék megváltoztatja a tulajdonnevek jelentését: az így toldalékolt személy- és családnevek egy bizonyos, a név eredeti viselőjének tulajdonságait hordozó (művészi, politikusi, üzletemberi, életformabeli stb.) típusra utalnak. A ’Mozartok’ kifejezés nem Leopold Mozartot, feleségét és két gyermekét jelenti (ahogy a szöveg értelme szerint kellene), hanem legfeljebb a ’Mozart-típusú zsenik’ (vagy más hasonló, általánosított értelemben) használható. — Első eredményünk ezért az, hogy ’Mozarték’-ra kell javítani.

Ha már úgyis hajlandóak vagyunk nem vakon bízni abban, ami elsőre eszünkbe jut, érdemes olyan szemmel is megnézni mondatunkat, hogy mi az benne, ami a gyors és esetleges hétköznapi kommunikációból nagyon ismerős. — Ez általános szokásként is hasznos! — Ilyen sokat hallott kifejezésnek tűnik a ’sejtetni enged’. Ha elkezdünk kézikönyveinkben keresgélni, Grétsy Kemény 2005
: 480. oldalán megtaláljuk pontosan ezt a kifejezést, és megtudjuk róla, hogy hibás (ezért nem találjuk meg Pusztai 2003
-ban, mivel az csak a helyes alakok értelmét adja meg!): a ’sejtet’ és a ’sejteni enged’ kifejezések keveredéséből alakult ki, és nem csak hibás, hanem felesleges is — olyan, mintha egy igén kétszer alkalmaznánk a műveltető szerkezetté való átalakítást, tehát mintha például azt mondanánk, hogy ’bezárattatták a boltot’. Ezért választhatunk: vagy a ’sejteti’-t használjuk, vagy a ’sejteni engedi’-t; mindkettő egyformán helyes.

Van egy másik eljárás is, amellyel ki tudjuk zökkenteni magunkat abból a tehetetlen állapotból, amikor úgy érezzük, hogy mondatunkban nagyjából minden rendben van, és fogalmunk sincs arról, hogyan induljunk tovább. Megpróbálhatunk ugyanis a mondatunkban szereplő szavak, kifejezések helyett olyanokat keresni, amelyek érzésünk szerint lényegében változatlanul hagynák a mondat értelmét. Ezt még akkor is érdemes kipróbálni, ha úgy érezzük, hogy a másik kifejezés helytelen, de az az érzésünk, hogy hallottuk vagy olvastuk valahol. Ez esetben ugyanis máris két szavunk van, amelyet a kézikönyvekben megpróbálhatunk megkeresni. Mondatunkban ilyen kifejezés az ’aki’, amely helyett ugyanolyan elfogadhatónak tűnik az ’amely’. Ha elkezdünk keresni, mind Grétsy Kemény 2005
-ben, mind Pusztai 2003
-ban megtaláljuk mind a kettőt és megtudhatjuk, hogy a ’család’ szó után az ’amely’ (esetleg a ’mely’) a helyes. (És persze közben megtudjuk azt is , hogy mikor helyes az ’aki’). Ezért most ezt is kijavíthatjuk.

További, bármikor elővehető eljárás szövegeinkkel kapcsolatban azt kérdezni, hogy nem tartalmazzák-e kétszer ugyanazt a kifejező eszközt. A hétköznapi beszédben például szinte észre sem vesszük, hogy ’de viszont’-ot mondunk, miközben mindkettő lényegében ugyanazt a szerepet játssza két tagmondat között. Mondatunkban ilyen elem a ’mint’ szó és a ’-ként’ toldalék együttes alkalmazása. Grétsy Kemény 2005
-ben mindkettőt megtaláljuk, és megtudhatjuk, hogy mindkettő ugyanazt fejezi ki, ezért vagy az egyiket, vagy a másikat kell választanunk. Ugyaninnen azt is megtudhatjuk, hogy az ilyen értelemben használt ’mint’ szó elé tilos vesszőt tenni (bármennyire is aláhúzza zölddel a számítógép automatikus helyesírásellenőrzője!!) Ugyanezt Laczkó Mártonfi 2005-ben is megtalálhatjuk, a vessző használatára vonatkozó szabályok között.

Ugyancsak érdemes mindig észben tartanunk azt, hogy a magyar nyelvben számos olyan kifejezés van, amely egybeírva és különírva is helyes, ám az egyik formában mást jelent, mint a másikban. Ezért érdemes szövegünkben olyan szavakat keresni, amelyekkel kapcsolatban legalábbis nem elképzelhetetlen, hogy egybe legyenek írva. Nyilvánvalóan nem ilyen két szó például az ’engedik’ és a ’hogy’, és hasonlóan járnánk mondatunk sok más, egymás mellett álló kifejezésével. Elképzelhető azonban, hogy helyesen képzett lenne az, hogy ’legjobbszívű’ és az ’egyszóval’. Erről legegyszerűbben egy helyesírási szótárból győződhetünk meg. L-M-ben meg is találjuk, hogy mindkettőt egybe kell írni abban az értelemben, amelyben itt használni akarjuk őket.

Vegyük észre, hogy mondatunkban van egy kötőjel (’Salzburg-i), és tudatosítsuk, hogy milyen szerepet játszik: toldalékot kapcsol az osztrák város nevéhez. Ennek alapján legcélszerűbb Laczkó Mártonfi 2005
tárgymutatójában vagy a ’toldalék’ vagy a ’földrajzi név’, esetleg az ’idegen földrajzi név’ címszó mellett megjelölt oldalszámokat fellapoznunk. Rövid keresgélés után meg is fogjuk találni, hogy az ’-i’ toldalékkal ellátott földrajzi mellékneveket kisbetűvel írjuk, és ha olyan betűre végződnek, amelyet kiejtünk, akkor kötőjel nélkül kapcsolódnak a névhez, vagyis jelen esetben a helyes írásmód ez: ’salzburgi’.

Alakulóban lévő mondatainkkal kapcsolatban érdemes azt is megfontolni, hogy szórendjük a legmegfelelőbb-e. Ha a mostani mondattal kapcsolatban valakinek semmilyen sejtése nincs, akkor megkeresheti Grétsy Kemény 2005
-ben a ’szórend’ címszót. Ha idáig eljutott, előbb-utóbb rá fog bukkanni arra a tanácsra, hogy az állítmányt lehetőleg ne tegyük mondatunk végére, mert ez az olvasó számára megnehezíti a megértés folyamatát, fárasztóvá teszi a szöveg értelmének befogadását. Jelenleg vizsgált mondatunkat is ez teszi olyan nehézkessé, hogy a ’Hagenauerék voltak’ a mondat legvégére szorult.

Összes eddigi megfontolásunk alapján a mondatot a következőképpen alakíthatjuk át:

Korabeli dokumentumok sejteni engedik, hogy Hagenauerék voltak a legjószívűbb család, amellyel Mozarték nem mint kivételes képességű muzsikusok, hanem mint egyszerű salzburgi polgárok, egyszóval mint emberek, bensőséges kapcsolatba kerültek.

Ez a mondat már lényegesen jobb, mint amelyből kiindultunk, de még mindig lehet rajta előnyére változtatni anélkül, hogy az értelme megváltozna. Például azt az iménti tanácsot, hogy az állítmány ne kerüljön a mondat végére, még mindig vonatkoztathatjuk mondatunkra. Most ugyanis ugyanez a probléma a főmondatba beágyazódó mellékmondattal kapcsolatban vetődik föl. Az állítmány (bensőséges kapcsolatba kerültek) nem csak a mondat végén áll, de meglehetős távolságban is van az alanytól (Mozarték), mellyel együtt a mondat közlendőjének magvát alkotja. Kettőjük közé beékelődik egy úgynevezett állapothatározó, mely ráadásul igen hosszú. Ezen többféleképpen változtathatunk. Grétsy Kemény 2005
a túlságosan bonyolult összetett mondatok egyszerűbb mondatokra való szétválasztását javasolja. Valamivel jobb az is, ha az állapothatározót gondolatjellel elválasztjuk a mondat többi részétől:

Korabeli dokumentumok sejteni engedik, hogy Hagenauerék voltak a legjószívűbb család, amellyel Mozarték — nem mint kivételes képességű muzsikusok, hanem mint egyszerű salzburgi polgárok, egyszóval mint emberek — bensőséges kapcsolatba kerültek.

De harmadik lehetőségként megfontolandó még az is, hogy az állapothatározót hátravetett gondolatként kapcsoljuk a mondathoz, vagy mellékmondattá fogalmazzuk át.

Korabeli dokumentumok sejteni engedik, hogy Hagenauerék voltak a legjószívűbb család, amellyel Mozarték bensőséges kapcsolatba kerültek, bár nem mint kivételes képességű muzsikusok, hanem mint egyszerű salzburgi polgárok, egyszóval mint emberek.

Korabeli dokumentumok sejteni engedik, hogy Hagenauerék voltak a legjószívűbb család, amellyel Mozarték bensőséges kapcsolatba kerültek, bár ez a kapcsolat nem mint kivételes képességű muzsikusokat, hanem mint egyszerű salzburgi polgárokat, egyszóval mint embereket fűzte őket hozzájuk.

Az imént megismert elvet alkalmazva az utóbbi mondatot könnyebben érthetővé tehetjük azzal, ha a mellékmondatban előbbre tesszük az állítmányt, így:

Korabeli dokumentumok sejteni engedik, hogy Hagenauerék voltak a legjószívűbb család, amellyel Mozarték bensőséges kapcsolatba kerültek, bár ez a kapcsolat nem mint kivételes képességű muzsikusokat fűzte őket hozzájuk, hanem mint egyszerű salzburgi polgárokat, egyszóval mint embereket.

Ez a változat már kezd egészen ígéretes formát ölteni, ugyanakkor újabb stiláris kiegyensúlyozatlanság lépett fel: egymás mellé került két azonos szófajú szó (őket/hozzájuk), és ez azért is különösen zavaró, mert az olvasónak külön figyelmet kell fordítania arra, hogy melyiket vonatkoztassa Mozartékra, és melyiket Hagenauerékre. Ha igényesek akarunk lenni, ezt is megpróbálhatjuk elkerülni. Az ’ismétlés’ szócikkben Grétsy Kemény 2005
rokon értelmű kifejezések használatát ajánlja. Itt érdemes tudatosítanunk, hogy rokon értelmű kifejezés nem csak azonos szófajú kifejezés lehet — például a kedélyes melléknév helyett a hangulatos melléknév — , hanem más szófajú is. Ez abból adódik, hogy nem elszigetelt mondatokat, hanem folyamatos szöveget írunk, és az ismétlés elkerülése folyamatos szövegben más szófajú szóval is megoldható. Jelen esetünkben például alkalmas egy olyan, a Hagenauer-családra utaló kifejezés, amely sem nem szerepel még a mondatban, sem nem személyes névmás. Például ez:

Korabeli dokumentumok sejteni engedik, hogy Hagenauerék voltak a legjószívűbb család, amellyel Mozarték bensőséges kapcsolatba kerültek, bár ez a kapcsolat nem mint kivételes képességű muzsikusokat fűzte őket a kereskedő-családhoz, hanem mint egyszerű salzburgi polgárokat, egyszóval mint embereket.

A kereskedő-családról egy pillanat törtrészéig sem fogja senki azt gondolni, hogy Mozartékra utalhat.

Ez a mondat már megfelel a magyar nyelvtan szabályainak. Ez azonban nem jelenti azt, hogy ne lenne érdemes még egy-két részletén elgondolkodni. Először is érdemes elgondolkodni azon, hogy mit is akarunk vele mondani, illetve akarjuk-e vele mondani mindazt, amit ténylegesen jelent. Mondatunk ugyanis jelenlegi formájában azt jelenti (ha nem is szó szerint kifejezve), hogy Mozarték számos jószívű családdal bensőséges kapcsolatba kerültek, és ezen jószívű családok között Hagenauerék ütötték meg ennek a tulajdonságnak a legfelső fokát. Ezzel természetesen önmagában véve a legcsekélyebb baj sincs, csak nem árt megfontolnunk, hogy szövegünkben kellően indokolt-e ez a jelentéstartalom. Ha például részletesebben tárgyaljuk Mozarték salzburgi társasági kapcsolatait (a nem szakmaiakat is beleértve, vagy elsősorban azokat), akkor mondatunk megállja a helyét. Ha ezzel szemben kizárólag a Hagenauerékhez fűződő kapcsolatot említjük, akkor ez a megfogalmazás furcsán indokolatlan. Lehet, hogy csak azért használtunk eredetileg felsőfokot, mert a kapcsolat nagyon nagy fokú bensőségességére akartunk utalni. A melléknév vagy határozó felső fokát ugyanis gyakran használjuk úgy, hogy nem akarunk összehasonlítást érzékeltetni — amelyhez legalább két összehasonlított dolog illik — , hanem csak egy tulajdonság nagyon nagy fokát egy bizonyos dologban, személyben stb. El kell döntetnünk tehát, hogy a kettő közül melyik jelentéstartalmat akarjuk kifejezni.

Vegyük először azt az esetet, amikor valóban összehasonlításra gondoltunk. Ez esetben érdemesebb lenne világosan kifejezni, hogy több családra gondolunk, így:

Korabeli dokumentumok sejteni engedik, hogy Hagenauerék voltak a legjószívűbbek azon családok közül, amelyekkel Mozarték bensőséges kapcsolatba kerültek, bár ez a kapcsolat nem mint kivételes képességű muzsikusokat fűzte őket a kereskedő-családhoz, hanem mint egyszerű salzburgi polgárokat, egyszóval mint embereket.

Ebben a mondatban azonban újabb zavarforrás lép föl. Hagenaueréket ugyanis több családból emeljük ki mint egyet, és ez egyes számú állítmányt indokolna; ugyanakkor többes számú főnévvel említjük őket, ez pedig többes számú állítmányt indokol — a Hagenauerék alak után furcsa lenne az, hogy legjószívűbb. Erre megoldást kínál az, ha még egyszer kitesszük a család főnevet, így:

Korabeli dokumentumok sejteni engedik, hogy Hagenauerék voltak a legjószívűbb család azon családok között, amelyekkel Mozarték bensőséges kapcsolatba kerültek, bár ez a kapcsolat nem mint kivételes képességű muzsikusokat fűzte őket a kereskedő-családhoz, hanem mint egyszerű salzburgi polgárokat, egyszóval mint embereket.

Láthatóan a nyelvtani helyességnek az lett az ára, hogy már nem kevesebb, mint háromszor szerepel ugyanaz a szó (család), és ez semmiképpen nem kívánatos következmény. Az egyik szótól meg lehet szabadulni így:

Korabeli dokumentumok sejteni engedik, hogy Hagenauerék voltak a legjószívűbb család azok között, amelyekkel Mozarték bensőséges kapcsolatba kerültek, bár ez a kapcsolat nem mint kivételes képességű muzsikusokat fűzte őket a kereskedő-családhoz, hanem mint egyszerű salzburgi polgárokat, egyszóval mint embereket.

A legutolsó „család”-tól egy kis szóbőség árán meg lehet szabadulni, így:

Korabeli dokumentumok sejteni engedik, hogy Hagenauerék voltak a legjószívűbb család azok között, amelyekkel Mozarték bensőséges kapcsolatba kerültek, bár ez a kapcsolat nem mint kivételes képességű muzsikusokat fűzte őket a kereskedőhöz, feleségéhez és gyermekeihez, hanem mint egyszerű salzburgi polgárokat, egyszóval mint embereket.

Ezzel a megfogalmazással természetesen kifejezettebbé tesszük a zenészek és a kereskedők közötti különbséget, de ha ez egyébként illik mondanivalónkhoz és nem kelt felesleges asszociációkat, akkor elfogadható. Ennek is van azonban alternatívája: korábban mint értelemzavarót elvetettük az őket és a hozzájuk egymás mellé kerülését. Ezt a „torlódást” azonban másként is elkerülhetjük, ti. igekötős igével, a következőképpen:

Korabeli dokumentumok sejteni engedik, hogy Hagenauerék voltak a legjószívűbb család azok között, amelyekkel Mozarték bensőséges kapcsolatba kerültek, bár ez a kapcsolat nem mint kivételes képességű muzsikusokat fűzte őket össze, hanem mint egyszerű salzburgi polgárokat, egyszóval mint embereket.

A másik, egészen eltérő alternatívánk az volt, hogy úgy döntünk: a jószívű melléknévhez nem ragaszkodunk. Ekkor megszabadulhatunk attól a szerkezettől, amely azt sugallja, hogy egy bizonyos tulajdonság hordozói közül valakik eme tulajdonság legmagasabb foka által emelkednek ki, mondjuk így:

Korabeli dokumentumok sejteni engedik, hogy Hagenauerék voltak az a család, amellyel Mozarték bensőséges kapcsolatba kerültek, bár ez a kapcsolat nem mint kivételes képességű muzsikusokat fűzte őket a kereskedő-családhoz, hanem mint egyszerű salzburgi polgárokat, egyszóval mint embereket.

Ebben a változatban burkoltan továbbra is több családra utalunk: olyanokra, amelyekkel Mozarték kapcsolatban álltak, és mondatunk ezek közül emeli ki Hagenaueréket mint olyan családot, amellyel ez a kapcsolat bensőséges volt. Ennek a megfogalmazásnak megvan az az előnye is, hogy az előző mondat jelentéstartalma lényegében megőrződik, hiszen senki nem gondolna arra, hogy egy rideg, szívtelen családdal bensőséges kapcsolatba lehet kerülni. Ugyanakkor megszabadulunk a „legjószívűbb” alaktól, mely két okból is kissé idegenül hat egy gördülékenységre törekvő, esszéisztikus szövegben. Egyrészt az ilyen több szóból összetett melléknevek közép- és felsőfokú alakja akkor sem hat szerencsésen írott szövegben, ha egyébként nyelvtanilag megengedett, mivel túlságosan emlékeztet más melléknevekre, amelyek esetében ez a fajta fokozás kifejezetten visszatetsző. Az egybeírt, ’pöffeszkedő’-t jelentő nagymellű szó felső foka — legnagymellűbb — igencsak zavarba ejtő kifejezés, pedig Laczkó Mártonfi 2005
szerint így helyes. Ezzel szemben egybe kell írni a „nagymérvű”-t, mégis sokan így fokoznák: „nagyobb mérvű” ill. „legnagyobb mérvű”. Vagy helyes-e például az, hogy „legnagymúltúbb” — illetve, ha helyes is, nem hat-e furcsán? És vajon jobb-e az, hogy „legnagyobb múltú”? Ilyen természetű kérdésekben Laczkó Mártonfi 2005
-höz érdemes fordulnunk. Ha nem ad egyértelmű eligazítást, akkor érdemes a Grétsy Kemény 2005
által javasolt körülírt fokozást alkalmazni, például leginkább jószívű, leginkább nagymúltú, ha pedig a körülírt fokozással járó szószaporítást valamilyen okból jobbnak látjuk elkerülni, akkor érdemes más nyelvtani eszközöket latba vetni, amelyek ugyanakkor megőrzik a szándékozott jelentést, például így: amely a legnagyobb múltra tekint vissza stb. Mostani példamondatunkban ez a megoldás nem ajánlatos, mert akkor egy helyett két, „amely”-jel kezdődő mellékmondattal kellene megbirkóznunk.

Mondatunk legutóbbi változatába egyébként tulajdonképpen akár vissza is hozhatjuk a felső fokot, a következőképpen:

Korabeli dokumentumok sejteni engedik, hogy Hagenauerék voltak az a család, amellyel Mozarték a legbensőségesebb kapcsolatba kerültek, bár ez a kapcsolat nem mint kivételes képességű muzsikusokat fűzte őket a kereskedő-családhoz, hanem mint egyszerű salzburgi polgárokat, egyszóval mint embereket.

Ha továbbra is zavarónak érezzük a „kapcsolat” szó kétszeri előfordulását, a rokon értelmű szóval való helyettesítés klasszikus változatát alkalmazhatjuk:

Korabeli dokumentumok sejteni engedik, hogy Hagenauerék voltak az a család, amellyel Mozarték a legbensőségesebb viszonyba kerültek, bár ez a kapcsolat nem mint kivételes képességű muzsikusokat fűzte őket a kereskedő-családhoz, hanem mint egyszerű salzburgi polgárokat, egyszóval mint embereket.

A „viszony” szóhoz a hétköznapi nyelvben szorosan tapadó képzettársítástól (szerelmi, esetleg akár házasságon kívüli szerelmi viszony) itt nem kell tartanunk, mivel mindkét név egyértelműen az egész családra utal, és ez kizárja ezt az asszociációt. Más esetben viszont — például ha egy felnőtt féri és nő közötti barátságról írunk — érdemes lehet elkerülni ezt a szót, hogy az olvasót megkíméljük az oda nem illő, felesleges képzettársítástól.

Egy gondolatmenet erejéig érdemes még visszatérnünk a jószívű melléknévhez. Érdemes az általunk használt melléknevekről a következő szempontból elgondolkodnunk. Bizonyos melléknevek egyes tárgyakra illetve személyekre és tárgyak illetve személyek alkotta csoportokra is vonatkoznak. Például: technikás hátvéd — technikás csapat; okos ember — okos szervezet; szép rózsaszál — szép csokor. Más esetekben a jelző nem vihető át az egyesről a csoportra. Például: jóindulatú személy — jóindulatú csapat; eredeti tanár — eredeti tantestület; ügyes kezű szerelő — ügyes kezű vállalat. A kérdés tehát az, hogy lehet-e jószívű családról beszélni, és nem helyesebb-e azt mondani, hogy ez és ez a család jószívű emberekből áll, vagy hogy abban a családban mindenki jószívű. Pusztai 2003
ilyen természetű kérdésekben is segítséget nyújt, amikor jelzők esetében nem csak rokon értelmű szóval vagy körülírással a jelző értelmét adja meg, hanem azt is, hogy milyen főnévre vonatkoztatható. Ezt az információt Pusztai 2003
vagy „< >” jelek között adja meg, vagy konkrét példával illusztrálja, hogy a szóban forgó jelző milyen jellegű főnévre vonatkoztatható. Például: ’tisztességes …Becsületességet tükröző < külső > ~ arc’. Vagy: ’bensőséges… Őszintén átélt, szívből jövő. ~ barátság | Mély érzelemre való. ~ hang’. Ezekből az első látásra jelentéktelennek tűnő információhordozókból támpontokat kaphatunk annak eldöntéséhez, hogy egy adott jelző illik-e ahhoz a szóhoz, amelyhez kapcsolni kívánjuk. A fent idézett szócikk-részletből például levonhatjuk azt a következtetést, hogy a ’bensőséges’ jelző nem vihető át a ’barát’ főnévre. Ha egy adott jelzővel és jelzett szóval kapcsolatban Pusztai 2003
nem nyújt eligazítást, akkor folyamodjunk ugyanezen szótár nagyobb terjedelmű kiadásához. Ha erre nincs lehetőség, akkor a szótár által nem megadott jelző-jelzett szó kombinációt igyekezzünk elkerülni és más megoldást, például más jelzőt, vagy szerkezeti átalakítást keresni. Jól alkalmazható eljárás ilyenkor az is, ha megpróbáljuk lényegében ugyanazt a gondolatot gyűjtőfőnévvel is és egyes tárgyakra illetve személyekre utaló főnévvel is megalkotni és összehasonlítjuk őket jól hangzás szempontjából. Például: Juhászék jószívűbb család, mint Kertészék; Juhászék jószívűbb emberek, mint Kertészék. Itt egyértelműen az egyes személyeket hangsúlyozó megfogalmazás a jobb. Ezzel szemben egyformán jónak tűnik a következő mondatpár: Juhászék kedvesebb család, mint Kertészék. Juhászék kedvesebb emberek, mint Kertészék. Ezeknek a mondatpároknak az első tagjában azonban további problémával találkozunk, melyre Grétsy Kemény 2005
egyértelmű eligazítással szolgál: azzal, hogy az állítmányt egyes illetve többes szám szempontjából mindenek előtt az alannyal kell egyeztetni. Hétköznapi beszélgetésben egyik idézett példamondatunk sem feltűnő, írott szövegben azonban jobban tesszük, ha tartjuk magunkat az állítmány névszói részének az alannyal való szám szerinti egyeztetéséhez. Ennek értelmében idézett mondatpárjaink második tagja határozottan harmonikusabbnak számít az elsőnél.