# 8.6. Mellébeszélés A kérdések nyomán fény derülhet olyan tényekre, amelyek gyengítik a válaszoló álláspontját. Ha a válaszoló tisztában van ezzel, megpróbálhat kibújni a válasz alól. Ha azonban megtagadja a választ, nyíltan megsérti a kérdés-válasz dialógus szabályait, amivel jogos gyanút ébreszt álláspontjával kapcsolatban. Ezért úgy tesz, mintha válaszolna, de valójában nem válaszol, vagyis mellébeszél. A mellébeszélés a racionális vita szabályainak megsértése: aki így tesz, lemond az igazság vagy a legjobb álláspont megtalálásáról. Hogy könnyebben felismerhessük, az alábbiakban áttekintjük pár gyakori fajtáját. A kérdés szándékos félreértése A kérdések nem légüres térben hangzanak el, hanem egy beszélgetés kontextusában. Pontos értelmük ezért nagymértékben függ a kontextustól. "Miért ment Géza Párizsba?" - Vegyünk két különböző kontextust. (1) Arról beszélünk, hogy jövő héten fontos megbeszélést tartunk, melyen Gézának okvetlenül részt kell vennie. Csakhogy, mondja valaki, nem fog eljönni, mert Párizsba ment. Ekkor az a kérdés: miért ment Párizsba, ahelyett, hogy itt maradt volna. (2) Arról beszélünk, hogy abban a témában, amelyen Géza dolgozik, London nyújtja a legjobb körülményeket. Ilyen előzmények után a kérdés az, hogy miért ment Párizsba, ahelyett, hogy Londonba ment volna. Ha valaki nem akar megválaszolni egy kérdést, megteheti azt, hogy tudatosan figyelmen kívül hagyja a kérdés kontextusát, s olyan választ ad, amely egy másik kontextusban megfelelő volna, de az adott esetben nem az. Willie Stuttont, a legendás bankrablót, egyszer arról kérdezték, hogy miért rabol bankot. "Mert ott van a pénz" - válaszolta. - Ez jó válasz lehetne egy kisgyerek kérdésére, aki nem tudja, mi az a bankrablás. Szintén jó válasz lehetne egy másik rabló kérdésére, aki arra kíváncsi, hogy Stutton miért nem a sokkal kevésbé védett benzinkutakat fosztogatja. De mi, akik sem kisgyerekek, sem rablók nem vagyunk, azt szeretnénk tudni, hogy Stutton miért követ el bűncselekményt, ahelyett, hogy tisztességes munkából élne. A szándékos félreértés a válasz megtagadásának kendőzetlen formája. Gyakorlatilag kizárt, hogy a kérdező, vagy a hallgatóság elfogadja válasznak. Azonban mégis különbözik a válasz explicit megtagadásától. Aki azt mondja, "Erre a kérdésre nem vagyok hajlandó felelni", nyíltan megtagadja az együttműködést. Aki szándékosan félreérti a kérdést, kinyilvánítja együttműködési hajlandóságát, de egyúttal arra kéri a másikat, hogy ne forszírozza az iménti kérdést. Ezzel függ össze, hogy a szándékos félreértések gyakran szellemesek. A félreértő, válasz helyett, egy poénnal fizeti ki a kérdezőt vagy a hallgatóságot. A szándékos félreértés azért nem válasz, mert nem illeszkedik a beszélgetés folyamába. Ha a mellébeszélő meg akarja téveszteni a kérdezőt vagy a hallgatóságot, vagyis azt akarja, hogy elhiggyék, hogy választ kaptak, másképp jár el. Valami olyasmit mond, ami szorosan kapcsolódik a beszélgetés tárgyához, csak éppen nem válaszolja meg a kérdést. Ennek három fő formája van. A kérdés kommentálása Miután a kérdések nem légüres térben hangzanak el, a mellébeszélő válasz helyett kibonthatja a kérdés tartalmát. Például hangsúlyozhatja a kérdés fontosságát rávilágíthat a kérdés motivációjára elmagyarázhatja a kérdés előfeltevéseit. "Igaz-e, hogy az egészségügy hiányát úgy kívánják orvosolni, hogy egyes, eleddig ingyenes szolgáltatásokat fizetőssé tesznek?" - "Valóban ez a legfontosabb kérdés. Tény, hogy a társadalombiztosítás hiánya hosszú távon nem finanszírozható. És a hiányt valóban csökkenthetnénk úgy, hogy a szolgáltatások terhét részben a lakosságra hárítjuk. Másfelől, az egészségügyi szolgáltatok többségének ingyenessége olyan érték, amelyhez feltétlenül ragaszkodnunk kell. Az állampolgárok nem kevés adót és járulékot fizetnek. Ezért joggal várják az államtól, hogy biztosítsa az egészségük megőrzésének és helyreállításának feltételeit." Aki így felel, tanúsítja, hogy érti, miről van szó. A helyes megértés valóban szükséges a válaszhoz. A válasz azonban hiányzik. További információk közlése A mellébeszélő a beszélgetés tárgyáról beszél. Csupa olyasmit mond, ami fontos a tárgy jobb megértéséhez. Ennek során új információkat is közöl. A kérdező és a hallgató ezért tényleg megtud valamit. Csak éppen a választ nem tudja meg. Ilyen lehet például az okok, az előzmények, a lehetséges következmények ismertetése a helyzet értékelése és összehasonlítása más helyzetekkel adatok és összefüggések bemutatása. "Igaz-e, hogy az egészségügy hiányát úgy kívánják orvosolni, hogy bizonyos, korábban ingyenes szolgáltatásokat fizetőssé tesznek?" - A válaszba beleszőhető a következő: "Látnunk kell azt is, hogy a hiány nem feltétlenül azt mutatja, hogy az egészségügyi kassza rosszul gazdálkodik. Mindenképpen szerepet játszik benne az orvostudomány fejlődése. Az új és hatékony gyógyszerek előállítása dollármilliárdokba kerül. Ezt valakinek ki kell fizetnie. Hasonlóképpen áll a dolog a diagnosztikai eszközökkel. Ma már a beteg elvárja, hogy megröntgenezzék, hogy laborvizsgálatokat végezzenek. És teljesen igaza is van. Ebből pedig adódik egy további szempont. Bár az egészségügyi ellátás olyan értelemben szolgáltatás, hogy valakinek meg kell fizetnie az árát, nem úgy viszonyulunk hozzá, mint egy szokásos szolgáltatáshoz. Ha sok pénzünk van, drága étterembe megyünk, ha kevés pénzünk van, olcsóba, ha pedig még kevesebb, egyáltalán nem megyünk étterembe. Az egészségügyi szolgáltatásokról azonban nem vagyunk hajlandóak lemondani, és ragaszkodunk a legmagasabb színvonalról. Ami érthető is, hiszen az egészségünkről van szó." Ez mind szorosan kapcsolódik a beszélgetés tárgyához. Ha valaki nincs tisztában az elmondottakkal, aligha lehet védhető álláspontja a hiány csökkentésének módjáról. Csak éppen az nem derül ki, hogy a válaszoló mit szándékozik tenni. Túl általános válasz A mellébeszélő ténylegesen mond valamit a kérdésről, de sokkal kevesebbet a szükségesnél. Szemléletesen ezt a következőképpen gondolhatjuk el. A kérdés meghatározza a válaszként lehetséges információk körét. A jó válasz ezt a kört egyetlen elemre, vagy elemek kicsiny csoportjára szűkíti. Aki túl általános választ ad, szűkíti a kört, de nem szűkíti le eléggé. Az ilyen mellébeszélésnek két fő módja van: általánosságok közlése, homályos fogalmak használata a válasz megállapításához szükséges szempontok taglalása (milyen lenne a jó válasz, milyen alternatívák vannak, milyen hibákat lehet elkövetni) Lássunk egy-egy példát. "Hogyan alakult a munkanélküliség az elmúlt két évben?" - "Valamelyest emelkedett, ez azonban nem függetleníthető teljesen a szokásos, éven belüli ciklikus változásoktól." A válasz kizárja a radikális javulást és a radikális romlást, de minden más lehetőséget nyitva hagy. A "valamelyest emelkedett" kifejezés pontatlan. Adatokra lenne szükség. Az ezt követő megállapítás nyilván igaz: az aktuális számok az éven belüli ciklikus váltakozást is kifejezik. De hogyan befolyásolja a jelenlegi számokat a ciklikus váltakozás: növeli, vagy csökkenti? És ha leszámítjuk ezt, mi a tendencia? "Igaz-e, hogy az egészségügy hiányát úgy kívánják orvosolni, hogy bizonyos korábban ingyenes szolgáltatásokat fizetőssé tesznek?" - "Mindenképpen végleges megoldásra van szükség. Az nem megy, hogy évről-évre hol innen, hol onnan csoportosítunk át forrásokat. Strukturális változtatások kellenek. Az egészségügyi ellátások egész rendszerét, és a teljes finanszírozási szerkezetet radikálisan újra kell gondolnunk. Ennek természetesen részét fogja képezni annak megvizsgálása, hogy milyen lakossági hozzájárulásokra van szükség. Ugyanakkor figyelemmel kell lennünk a lakosság teherviselő-képességének korlátaira is. Ezért a problémát nem egyetlen intézkedéssel fogjuk orvosolni, hanem egy komplex intézkedéscsomaggal. Ennek során tekintetbe vesszük, hogy mennyiben van lehetőség többletforrások bevonására. Megvizsgáljuk, hogy milyen szervezeti átalakítások és eljárási rutinok révén csökkenthető az ellátás költségigénye. Hogy mondjak egy példát. A beteget a mentő beviszi az ügyeletet adó kórházba, ahol az adott pillanatban nem készíthető el a diagnózis. Vissza a mentőbe, irány a másik kórház. Ott már sikerül diagnosztizálni, csak éppen a kezeléshez szükséges eszközök hiányoznak. Irány a harmadik kórház. A mentőautó közben fogyasztja a benzint. És mivel hosszú időn át le van kötve, egyidejűleg több mentőautóra és nagyobb személyzetre van szükség. Ez mind, mind pénz. És akkor még nem is beszéltünk arról, ami a legfontosabb, hogy eközben romolhat a beteg állapota. Hát nem lenne egyszerűbb, ha a beteg rögtön oda kerülne, ahol el tudják látni? A válaszból ténylegesen megtudunk valamit a hiány csökkentésének módjáról, csak éppen azt nem tudjuk meg, hogy fizetőssé tesznek-e egyes korábban ingyenes szolgáltatásokat Az utóbbi három módszer szabadon kombinálható, akár egyetlen válaszon belül is. E módszerek csak akkor lehetnek sikeresek, ha a mellébeszélő értelmesen és elég hosszan beszél. Ha amit mond, koherens és világos, a kérdező vagy a hallgató úgy gondolja, hogy megtudott valamit. Ha pedig a válasz elég hosszú, van ideje elfelejteni az eredeti kérdést. Mit tehetünk a mellébeszélés ellen? Annyit mindenképpen megtehetünk, hogy felismerjük. A legfontosabb, hogy a válasz hallgatása közben mindvégig tartsuk szem előtt a kérdést. Csak így bizonyosodhatunk meg arról, hogy a válasznak tűnő megnyilatkozás valóban válasz. Ez nem olyan könnyű, mint amilyennek hangzik. Ha a válaszoló nem utasítja vissza a kérdést, automatikusan úgy vesszük, hogy amit elmond, valóban válasz. Értelmezési rutinunkhoz nem tartozik hozzá annak ellenőrzése, hogy mellébeszélésről van-e szó. Ez tehát külön figyelmet igényel. Ha nem pusztán hallgatói vagyunk a diskurzusnak, hanem résztvevői, ennél többet is tehetünk. A mellébeszélés megakadályozása érdekében igyekeznünk kell a kérdéseket pontosan megfogalmazni. "Hogyan alakult a munkanélküliség?" - Erre sokféleképpen lehet válaszolni. "Hány százalék most a munkanélküliség, és mennyi volt egy évvel ezelőtt? - Ez nem válaszolható meg számok nélkül. Nem remélhetjük azonban, hogy minden mellébeszélésnek elejét vehetjük ilyen módon. Minél pontosabb egy kérdés, annál hosszabb és körülményesebb. Ezért, hogy beszélgetéseink ne tartsanak örökké, feltételezzük, hogy a kontextus alapján partnerünk egy nem tökéletesen explicit kérdésből is rájön arra, hogy miféle választ adunk. A mellébeszélő éppen ezzel él vissza. Ha a mellébeszélésnek nem sikerült elejét venni, megpróbálhatjuk újabb kérdéssel kikényszeríteni a választ. - Hogyan alakult a munkanélküliség? - Valamelyest emelkedett, ez azonban nem függetleníthető teljesen a szokásos, éven belüli ciklikus változásoktól. - Pontosan mennyi most? - 7,6%. - És tavaly ugyanebben a hónapban mennyi volt? Ez a válasz kikényszerítésének viszonylag szelíd formája. A kérdező nem reflektál arra, hogy partnere megpróbálta kikerülni a kérdést. Ugyanilyen szelíd forma, amikor a kérdező mintegy magára vállalja a felelősséget azért, hogy nem kapott megfelelő választ. Például azt mondja: "Hadd fogalmazzam meg a kérdést pontosabban…" vagy "Igazából arra lettem volna kíváncsi..." Ha a szelíd kényszerrel nem lehet kicsalni a választ, alkalmazhatunk durvább kényszert: kifogást emelünk a válasz ellen, és megismételjük a kérdést. - Hogyan alakult a munkanélküliség? - Valamelyest emelkedett, ez azonban nem függetleníthető teljesen a szokásos, éven belüli ciklikus változásoktól. - Ez olyan mintha azt mondaná: "ha akarom, nőtt, ha akarom, csökkent". Elmondaná, pontosan mit ért ezen? Ekkor konfliktusba kerülünk a válaszolóval, hiszen nyíltan megvádoljuk az együttműködési szabályok megsértésével. Ennek megvannak a kockázatai. A partner ezt kötözködésnek, rosszabb esetben személyes sértésnek tekintheti, és megszakíthatja a diskurzust, vagy éppen veszekedni kezd velünk. Ezért mindig meg kell fontolni, hogy az adott szituációban érdemes-e megpróbálkoznunk a válasz kikényszerítésével.