# 2.1. Az érvelés információ-strukturáló szerepe Az érvelés mint tevékenység Érveléseink igen gyakran dialógus formában, vita keretei között zajlanak le. A következő párbeszéd is ilyen: A: - Szerinted ki legyen az új futball szövetségi kapitány? Maradjon továbbra is Istállós Mátyás, vagy inkább valaki más legyen? Hogy látod mindezt Istállós elmúlt négyévi teljesítménye alapján? B: - Szerintem Istállósnak mennie kell. Nem jutott ki a csapat a VB-re. A: - Figyelembe véve a magyar futball jelenlegi, illetve négy évvel ezelőtti színvonalát, lemaradásunkat, ez irreális elvárás volt, és ma is az lenne. B: - Csakhogy ő ezt ígérte. A saját maga által felállított mérce alapján mérem. Ha annak idején rosszul mérte fel az esélyeinket, ha irreális célt tűzött ki, az is amellett szól, hogy adja át a stafétabotot. A: - Jó, de nem láthatott bele a magyar futball feltételrendszerének részleteibe. Szerintem ugyanis az előbbiek ellenére neki kellene esélyt adni továbbra is. Valami elkezdődött végre, szemben az előző évekkel. Én látok fejlődést, amit kár volna megakasztani. Ez szerintem mellette szól, más még ennyit sem ért el. Ennyi volt az elvárható reális előrelépés, a többi csak a "délibábos magyar futballrealitás" vágyálma, amelyben a holland stílusban focizó Balassagyarmat legyőzése a felkészülési meccsen azt jelenti, hogy a holland válogatottat is képesek vagyunk megverni a VB-selejtezőkben. B: - Értékelem a humorodat: az irónia csípi a szemem, de nem ezért nem látom az eredményeket. Milyen eredményekről beszélsz? Konkrétan! A: - Például, hogy nem szenvedtünk olyan megalázó vereségeket, mint az megelőző négy évben. És manapság sajnos már ez is érdem. B: - De a világranglistán sem léptünk előre, ugyanúgy a 74-edikek vagyunk, mint négy éve. A: - Pontosan erről van szó, minden korábbi négy éves ciklusban folyamatosan csúsztunk vissza. Éppen ez mutatja Istállós munkájának gyümölcsét: a hanyatlás megállt. A fenti példában jól megfigyelhető, hogy a bizonyítás céljából felsorolt adatok, tények, bizonyítékok, egyszóval az érvek, egy bizonyos dolog mellett vagy ellen lettek felsorakoztatva. Akárcsak itt, a legtöbb esetben - a spontán módon születő, de tartalmas hétköznapi vitákban, illetve a jól előkészített, szervezett vitákban mindenképpen - azonosíthatunk olyasvalamit, amire a folyamat, melyben dönteni szeretnénk, kifut. Amennyiben tehát a vitát döntéshozatali, probléma-megoldási eljárásnak tekintjük, akkor a vitáknak tétje, kimenetele van, és ez megragadható abban, hogy sikerül-e egy adott, a vita tétjét kifejező központi állítást alátámasztani vagy sem. Az érvek felsorakoztatásának célja végeredményben ennek a bizonyos központi állításnak az alátámasztása, megalapozása. Ez az állítás jelen esetben a következő: "Istállós Mátyás az elődeinél eredményesebb szövetségi kapitánynak tekinthető, és ezért szavazzunk neki bizalmat a következő négy évre is". Annak, hogy az alátámasztás sikeres vagy sem, a fenti példában is kézzelfogható jelentősége van: ha sikerül megalapozni, hogy az eddigi szövetségi kapitány tevékenysége eredményes, előremutató, akkor érdemes őt megválasztani, máskülönben nem. A vita során, az érvelések révén megalapozandó központi állítást a vita vagy érvelés konklúziójának nevezzük. Nyilvánvaló ugyanakkor, hogy ha azt kérdeznénk, vajon mi minden szól a konklúzió mellett, és mi minden szól ellene, akkor nem a fenti párbeszédet ismételnénk meg, hanem röviden és tömören összefoglalnánk azt. A két szereplő által együttesen létrehozott érvelési tevékenységet helyettesítenénk egy olyan gondolatmenettel, amely az előadott érveket összerendezi. Az érvelés mint gondolatmenet A vitában a résztvevők által együttesen létrehozott érvelési tevékenységet hétköznapi ismereteink és nyelvhasználatunk szerint ugyanúgy érvelésnek neveznénk, mint azt a gondolatmenetet, amellyel az egészet helyettesíthetőnek, összefoglalhatónak tartjuk. Fontos azonban látnunk, hogy az egyik esetben az érvelés tevékenység, aktusok sorozata, míg a másik esetben a tevékenység eredményeként felszínre került ismeretek rendezett összefoglalásáról van szó. Az utóbbi értelemben az érvelés tulajdonképpen egy strukturált gondolatmenetet jelent, amikor is nem a tevékenység jelleg kerül előtérbe, hanem az érvelési tevékenység mögé állítható, helyettesítő gondolkodási folyamat. A fenti párbeszéd érvelési tevékenységét összefoglaló és helyettesítő egyik lehetséges gondolatmenet a következő: Bár Istállós Mátyás nem teljesítette ígéretét, hogy a magyar válogatott irányítása alatt kijut a VB-re, és ez kétségkívül ellene szól, ám tevékenysége eredményeképpen megállt a korábbi két ciklusban is tartó hanyatlás. A hanyatlást a világranglistán való folyamatos lejjebbcsúszás jelezte, és ez az elmúlt négy évben megállt. Ezen kívül mellette szól az is, hogy az elmúlt időszakban nem szenvedtünk olyan megalázó vereségeket, mint az őt megelőző szövetségi kapitányok idején. Premisszák és konklúziók Az információk ilyen rendezési-strukturálási szándéka, az erre vonatkozó igényünk jól látható abból is, hogy az előbbi párbeszédben elhangzott információkat (az ezeket kimondó állításokat) önkéntelenül is két csoportra osztanánk: egyeseket első kézből valónak, az érvelés alapjául szolgáló információknak tekintenénk, míg másokat megalapozandó, alátámasztandó információknak és állításoknak. Ez utóbbiak igazságtartalma a vita, az érvelés elején tulajdonképpen ismeretlen: ezt az igazságtartalmat kell felszínre hozni, kideríteni a vitában a többi rendelkezésünkre álló és felsorakoztatott információra támaszkodva. Az alapul szolgáló információkat, a tulajdonképpeni érveket hívjuk az érvelés premisszáinak, míg a megalapozandó információt kimondó állítást az érvelés konklúziójának. Látnunk kell tehát, hogy a vita (azaz: az érvelési tevékenység), csakúgy, mint ennek gondolkodási sűrítménye (azaz: az érvelés, mint gondolatmenet) szervezi, strukturálja az információkat. Ezért végeredményben az érvelésben szereplő állítások két csoportra oszthatók. A konklúzió az érvelés bizonyítandó tétele: az az állítás, aminek igazsága felől az érvelő, a vitázó meg akar győzni. Az érveléshez tartozó egyén állítások a premisszák: ezek fejezik ki a konklúzió alátámasztását szolgáló tényeket, adatokat, bizonyítékokat, egyszóval az érveket. Az érvelést nem tényleges, hanem gondolati tevékenységként, gondolati folyamatként szemlélve az érvekre úgy tekintünk, mint amelyek arra hivatottak, hogy maguk után vonják a konklúziót, belőlük következzen a konklúzió. Ily módon az érvelés mögé állítható gondolkodási tevékenységet gyakorta azonosítjuk a következtetéssel. A "következtetés" kifejezés azonban - hasonlóan az "érvelés" szóhoz - kétértelmű. Amikor ugyanis azt mondjuk, hogy "az alábbi következtetésre jutottam", akkor az imént konklúziónak nevezett dologra gondolunk. Eszerint tehát szoktuk a következtetéssel azonosítani magát az érvelést, másrészt gyakorta - igazodva a természetes nyelvhasználathoz - azt az állítást is, amelyik az érvelés bizonyítandó tétele, azaz konklúziója. Mi a továbbiakban a félreértések elkerülése érdekében a "következtetés" kifejezést nem alkalmazzuk az érvelés konklúziójának jelölésére! Összefoglalva: a továbbiak szempontjából az érvelés számunkra legfontosabb jellemzője, hogy állítások egy strukturált csoportja, a premisszák és a konklúziók együttese. Az érvelés ilyen felfogása jól igazodik ahhoz a következtetésfogalomhoz, amelyre a logikában szükségünk lesz. A logika feladata ugyanis a következtetések tanulmányozása, és nem foglalkozik az érvelési tevékenységgel. Csak a premisszák és a konklúzió közötti kapcsolatok iránt érdeklődik, és arra kíváncsi, hogy fennáll bizonyos reláció a premisszák és a konklúzió között, avagy sem, ám figyelmen kívül hagyja azt a tevékenységet, amelynek az eredményeképpen az érvelés mint gondolatmenet előállt. Sőt: a logika az érvelésből mint gondolkodási tevékenységből vagy folyamatból is csak a szerkezetet, az információk rendezettségét tudja megragadni, de még ezt is csak komoly megszorításokkal! Végeredményben a következtetés a logikában állítások egy strukturált csoportja, a premisszák és a konklúzió együttese között fennálló reláció lesz. A következtetés ezen értelmét az érvelés iménti meghatározása már elég jól visszaadja. Felvetődhet a kérdés: vajon miért fontosak az ilyen aprólékos, finom különbségtételek? Egyrészt látni fogjuk, hogy a többjelentésű kifejezések esetében, márpedig legtöbb szavunk ilyen, igencsak fontos lehet, hogy adott esetben melyik értelemben használjuk az adott kifejezést. A többjelentésű kifejezések esetén a választott jelentés erősen befolyásolja, hogy az érvelés ténylegesen erős és megbízható, vagy csupán látszólag az. Mindez tehát alkalomadtán a meggyőzéssel való visszaélésre is lehetőséget adhat. Másrészt, legtöbb hétköznapi szavunk egyúttal szakterületek, speciális tudás- és tudományterületek terminus technicusának szerepét is játssza: az ilyen kifejezések nem feltétlenül latin, vagy idegen hangzású szavak, hanem az adott területen speciális jelentéssel bíró természetes nyelvi magyar kifejezések. Ez gyakorta a területen járatlan befogadóban azt a benyomást keltheti, hogy nem csak a szót, hanem jelentését is ismeri, ami komoly félreértésekhez vezethet. Így általában egy új terület megismerésénél érdemes a figyelmet arra összpontosítani, hogy valóban az általunk ismert jelentésben használják-e szavakat, illetve megérteni, hogy mi a pontos jelentése az adott kifejezésnek az adott területen.