# 6.1.3. A többiekre hivatkozó érvelések Közvélekedésre apellálás Gyakran nyomatékosítjuk azzal az álláspontunkat, hogy mindenki egyetért velünk. - Köztudott, hogy a nők hisztisebbek, mint a férfiak. Nem kapunk érveket amellett, hogy a nők hisztisebbek. Bár a "hisztisebb" kifejezés homályos, pontosítható oly módon, hogy az állítást pszichológiai vizsgálatokkal alá lehessen támasztani, vagy meg lehessen cáfolni. Ilyen vizsgálatok helyett azonban mindössze annyit tudunk meg, hogy mindenki így gondolja, hogy az állítással mindenki egyetért. Ha viszont mindenki egyetért vele, akkor az állítás igaz, és felesleges további érvekkel bajlódni. - Az emberek világosan látják, hogy rosszabbul élnek, mint négy évvel ezelőtt. A bőrükön érzik a gazdasági válságot. Az előbbihez képest, ebben a példában utalás történik valamiféle, a közfelfogást megalapozó közös tapasztalatra is. Nem csak azért kell elfogadni, hogy válság van, mert mindenki így gondolja, hanem azért is, mert ezt valamiféle közvetlen tapasztalat alapján gondolják így. - Aki nem vak, látja, hova vezet ez a politika. Ebben a példában fenyegetés is rejlik. Hiszen ha mindenki, aki nem vak, látja, hogy nem vezet jóra ez a politika, akkor vaknak kell lennie annak, aki nem így látja. Ezek az érvek több okból is hibásak. Először azért, mert olyan álláspontról állítják, hogy általánosan elfogadott, ami nagy valószínűséggel nem az. Másodszor azért, mert implicite azzal támasztják alá az állítást, hogy mindenki egyetért vele. Holott, ha lenne is egyetértés, az sem garantálná azt, hogy a nők tényleg hisztisebbek, vagy hogy a politika hibás. Sok ember, vagy akár az összes is, ugyanúgy tévedhet, mint egy. Pusztán a vélemény elterjedtsége nem jelent garanciát. Harmadszor pedig azért hibásak ezek, mert a közvélekedésre hivatkozással feleslegesnek nyilvánítanak minden további indoklást, és lezárják a további racionális vitát, noha az adott állításokkal kapcsolatban sokféle bizonyítási és cáfolási lehetőség van. A közvélekedésre apellálás hibát követi el az, aki egy álláspont indoklásaként - amelyik mellett egyébként más, releváns bizonyítékok is felhozhatók -, mindössze azt hozza fel, hogy a legtöbb ember egyetért vele. Szerkezete: Az A álláspont általánosan elfogadott. A igaz. Az állítást elfogadók számának növekedése semmiféle garanciát nem jelent az állítás igazságára nézve. Ugyanakkor nagyon jelentős pszichológiai nyomást jelent, ha a csoportunkban mindenki elfogad egy állítást. Nem szeretünk a véleményünkkel egyedül maradni. Pszichológiai vizsgálatok kimutatták, hogy bizonyos helyzetekben az ember inkább még a saját szemének sem hisz, ha az alapján összeütközésbe kerülne a csoport által elfogadott nézettel. Bizonyos esetekben azonban helyénvaló a közvélekedésre hivatkozni. Valaki kifogásolja, hogy a miniszterelnök külföldön a magyarok nevében, így az ő nevében is nyilatkozott. Válasz: - Általános elfogadott, hogy a kormányfő egész Magyarországot képviseli külföldön - minden magyar állampolgárt. Az, hogy az álláspont általánosan elfogadott, valóban erős érv amellett, hogy a kormányfő külföldön az egész országot képviseli. Felosztás hibának tűnik viszont a következő lépés. Igaz, hogy az egész országot képviseli külföldön, de ebből nem következik, hogy minden egyes állampolgárt. Ez nem változtat azonban azon, hogy az első lépésben helyes a közvélekedésre hivatkozás. Bizonyos állításokat ugyanis pontosan az tesz igazzá, hogy egy közösségen belül mindenki - de legalábbis a döntő többség - elfogadja őket. A cselekvések megítélése, önmagunk megszervezése olyan normák segítségével történik, amelyeknek alapja, hogy a közösség tagjai elfogadják őket. Más is ezt csinálja Nem csak a közvélekedésre, hanem az általánosan elfogadott gyakorlatra is szoktunk hivatkozni. Kocsiban: - Túl gyorsan mész, veszélyes. - Dehogyis! Mindenki ennyivel megy. Nézz csak körül! A vezető szerint azért nem tekinthető túlságosan nagynak a sebesség, mert mások is ennyivel mennek. Az útviszonyoktól, az autótól stb. függ az, hogy a sebesség veszélyes vagy sem, és a közlekedési szabályok határozzák meg, hogy az adott sebesség megengedhető vagy túl nagy. Az, hogy mások mennyivel mennek, teljesen érdektelen. Egy eljárást vagy gyakorlatot általában nem tesz ésszerűvé, jogszerűvé vagy helyessé, hogy mások is ugyanazt csinálják. A más is ezt csinálja hibát követi el az, aki azzal indokolja egy cselekedet ésszerűségét vagy helyességét, hogy mások is hasonlóan járnak el. Sokan mások (a többség) az adott helyzetben C-t teszik. C helyes. Ez a fajta következetés is lehet azonban erős, ha egy általánosan elfogadott gyakorlathoz való igazodásra utal. - Ne tolakodj! Itt nem szokás tolakodni, látod, mások is kivárják a sorukat. A szokásokat, és így az elfogadhatónak tekintett eljárást ebben az esetben valóban az határozza meg, hogy mások hogyan szokták csinálni. A különbség a közvélekedésre hivatkozás és a más is ezt csinálja hiba között az, hogy az előbbi állításokra, az utóbbi pedig cselekedetekre vonatkozik. Mindkettőben azzal érvelünk, hogy valami általánosan elfogadott, de az előbbivel arra következtetünk, hogy egy álláspont igaz, az utóbbival, pedig arra, hogy egy cselekedet helyes vagy ésszerű. A csoportnyomásra hivatkozás A közösséghez való lojalitás kétféleképpen szokott az érvelésekben megjelenni. - A rendőrségi vizsgálat, persze, jogszerűnek tartja a rendőrök fellépését. Mi mást lehetne várni tőlük? Meg kell védeniük a mundér becsületét. Ellenzéki szimpatizánsok egymás között: - A kormány négy év alatt csődbe vitte az országot. - Na, azért ez még nem csőd! Ne felejtsük el, hogy... - Már te is ezekkel vagy? Vagy csak bedőlsz nekik? Vagy finomabb formában: - Mint valamennyien tudjuk, a kormányfőt csak a hatalom érdekli. Az első példában a beszélő szerint azért nem kell komolyan venni az álláspontot, mert megfogalmazója csoportnyomás alatt áll. Pusztán azért mondja, amit mond, mert a csoport, amelyhez tartozik, ezt várja tőle. Ez a következtetés azonban joggal kritizálható. Hiszen semmi biztosíték arra, hogy csak azért mondja. Lehet, hogy jó oka van elfogadni az adott álláspontot, miközben az történetesen egybeesik a testület elvárásával is. Ezt a változatot később tárgyaljuk az elfogultságra apelláló személyeskedés kapcsán. A második példában, ezzel szemben, az első megszólaló azzal kívánja rávenni a társát álláspontjának elfogadására, hogy ha igazán velük van, akkor egyet kell értenie, ha pedig nem ért egyet, akkor biztosan az ellenféllel van. A harmadik példában ugyanez történik, szelídebb formában. Mi valamennyien így gondoljuk, aki pedig nem, az nem is tartozik közénk. Ha tehát közénk akarsz tartozni, akkor el kell fogadnod a mi álláspontunkat. Csoportnyomásra hivatkozás hibáról beszélünk akkor, ha egyéb információ nélkül pusztán azon az alapon kívánunk elfogadtatni egy álláspontot, hogy ez a csoporthoz tartozás feltétele. A csoport által közösen vallott nézetek elfogadása valóban a csoporthoz tartozás feltételét jelentik. Könnyen kizárja magát a csoportból az, aki érzékeny pontokon, vagy gyakran tér el ezektől. Ettől azonban az adott nézet még nem feltétlenül helyes, illetve elfogadható.