# Bánki Dezső: Parti Nagy szövegének elemzése

Parti 1997
: 5. oldal.

„Margittay Edina még soha nem volt egymáséi.”

Az „egymáséi” alak nyelvtanilag többes számú, és csak egynél több alannyal használható helyesen. Az „egymáséi lettek” kifejezésnek két jelentése van: (1) „közösültek”; például: „A sorsüldözött szerelmesek azon az éjjelen sem lehettek egymáséi”. (2) „Összeházasodtak”, (esetleg, kissé pongyola használatban „élettársi viszonyra léptek”); például „A gazdagabb család ármánykodása folytán a fiatalok soha nem lehettek egymáséi”.

Az „egymáséi lettek” kifejezés az első értelemben ugyanakkor ún. eufemizmus, vagyis olyan kifejezés, amely elkerüli a közvetlen, kendőzetlen megnevezését valaminek, amit egyesek szerint nem illik közvetlenül, minden szépítés nélkül megnevezni, másrészt tekinthető úgy, mint egy lehetséges módja annak, hogy a szexuális aktus bizonyos vonatkozását helyezzük előtérbe. Ez utóbbit ugyanis kezelhetjük egyfelől a maga nyers valóságában („közösültek” — hogy más szót ne is idézzünk!), vagy megpróbálhatjuk annak érzelmi, szellemi stb. szépségét érzékeltetni („egymáséi lettek”, „egyesültek”, „testük-lelkül egymásba olvadt” stb.).

A mondat nyilvánvalóan azt akarja közölni, hogy történetének főszereplője, Edina még soha nem lépett szexuális kapcsolatra a másik nem valamely tagjával, és ezt ezzel a félreérthetetlen, ugyanakkor szalonképes kifejezéssel teszi. Eközben azonban megszegi azt a nyelvtani szabályt, mely szerint ezt a kifejezést nem kapcsolhatjuk egyetlen egy emberhez (egyes számú nyelvtani alanyhoz).

„Dacára ezen a verőfényes, kora őszi reggelen kisportolt léptekkel haladt el az épületek övezte Váci utcán, melyen szerette a meg-megismétlődő metró és autó tülkölést nagyon, a felhangzó arab’s és székely nyelvet, valamint az Air-kondicionálások hűvösében ejtőző Romániai Nénikék tarka forgatagát. Kedvenc utcája volt!”

„Dacára” — Ez a kifejezés úgy szerepel itt, mintha kötőszó lenne, mely az előző mondat és az éppen megkezdett mondat között teremt értelmes kapcsolatot. Ide illő kötőszó lenne például a „mégis”, az „azonban”, vagy a „mindazonáltal”. A „dacára” csak valamilyen főnévvel vagy névmással összekapcsolva használható, például „a kedvezőtlen előjelek dacára folytatták útjukat”, vagy „ennek dacára”. Az „ennek dacára” a fenti mondatban is helyes lenne.

Kérdés azonban, hogy ez utóbbi esetben helyes lenne-e a két mondat összekapcsolása? — Úgy tűnik, nem, hiszen nehezen látható be, milyen értelemben állítható szembe az a tény, hogy egy ifjú hölgynek még nem volt szexuális kapcsolata, azzal a ténnyel, hogy — úgymond — „kisportolt léptekkel” halad egy utcán? Az talán elképzelhető, hogy egy ifjú hölgy hangulatára kedvezőtlen hatással legyen az a tudat, hogy még nem volt szexuális kapcsolata, és ezzel szembeállíthatjuk azt a másik tényt, hogy egy adott időpontban mégis jó kedve van. Csakhogy a szövegben használt kifejezések ezt az összefüggést nem fejezik ki világosan. A „kisportolt léptek” ugyanis nem idézi föl egyértelműen az adott időpontban fennálló hangulati állapot képzetét.

Ennek oka a következő. „Kisportolt”-nak első sorban olyasmit szoktunk nevezni, aminek formáján, vastagságán vagy épp vékonyságán, állagán (például rugalmasságán) szemmel látható a rendszeres sportolás hatása — beszélünk kisportolt alakról, kisportolt testről, kisportolt felsőtestről, kisportolt karról stb. Amikor arra akarunk utalni, hogy valakinek a mozgásán meglátszik, hogy sportol vagy sportolt, akkor inkább a „sportos” jelző helyes: „sportos mozdulat”, „sportos mozgás”, „sportos megjelenés”, vagy akár „sportos léptek”.

Tovább menve megállapíthatjuk, hogy ha valakinek a sportolás következtében a járása is sportos, akkor úgy gondolunk testmozgásának erre a jellegzetességére, mint az illető mozgásának állandó, tartós jellemzőjére, mely független attól, hogy az illetőnek egy adott időpontban kellemes vagy kellemetlen gondolatok járnak-e a fejében. Ha a testmozgás olyan jellemzőire gondolunk, amelyekre hatással lehet az időleges hangulat, akkor másként szoktunk fogalmazni. Például azt mondjuk, hogy valaki „vánszorgott”, „ólomsúlyúnak érezte a lábait” vagy az ellenkező esetben „szökellt”, „szökdécselt” „úgy érezte, nem is a földön jár”. A jelen összefüggésben pedig azt kellene mondani, hogy Edina „energikus” vagy „erőteljes léptekkel haladt”, vagy „vidáman lépkedett”.

„…épületek övezte Váci utcán” — Ez úgy hangzik, mintha lennének olyan utcák is, amelyeket nem öveznek épületek, és mintha, amikor utcákról beszélünk, a pontosság kedvéért szükséges lenne még megemlítenünk azt is, hogy a szóban forgó utcát övezik-e épületek, vagy sem. A helyzet azonban az, hogy átlagos esetben csak olyan, szabad területet nevezünk utcának, amely egymás mellett sorakozó épületek két, párhuzamos sora közé esik. Nem szerencsés továbbá az „övezte” jelző sem, mivel az „övezni” ige azt jelenti, hogy valami körülvesz valami mást. Ezért ez a jelző pontatlanul jellemzi az épületeknek azt a térbeli elhelyezkedését, amely egy utcára általában jellemző.

„melyen szerette a meg-megismétlődő metró és autó tülkölést nagyon” — Szigorúan véve nem nyelvi-stiláris kérdés, mégis említést érdemel, hogy a Váci utcán emberemlékezet óta nem járnak autók (sem tülkölve, sem csendben), még kevésbé metró; továbbá a budapesti metró, akár föld alatt, akár föld fölött megy, a legritkább esetben tülköl, mivel a metrósíneken szinte soha nem tűnik föl semmiféle más jármű vagy gyalogos.

„meg-megismétlődő” — zavaros kifejezés, mivel az igekötők megkettőzése gyakorítást fejez ki, ez azonban már az „ismétlődő” jelző jelentésében benne van. Az igekötőkettőzés alkalmazása olyan igékkel helyes, amelyek egyszeri cselekvést vagy eseményt jelentenek, például „fel-felsóhajt”, „meg-megdöccen” stb.

„metró és autó tülkölést” — Mindkét esetben összetett szóval állunk szemben, mely egybeírandó, így: „metrótülkölés”, „autótülkölés”, amikor pedig az egyik elemet nem írjuk ki mindkétszer, akkor kötőjelet kell alkalmaznunk, így: „metró- és autótülkölést”.

„nagyon” — Szigorúan véve nem hiba, de a magyar szórend szokott szabályai értelmében szerencsésebb lenne az ige előtt, így: ”nagyon szerette”.

„a felhangzó arab’s és székely nyelvet” — A megfogalmazás azért furcsa, mert a szó szoros értelmében egy nyelv — mondjuk maga az angol nyelv, az angol nyelv a maga teljességében — nem tud felhangozni. Az „arabs” (aposztróf nélkül) régies szó, „arab”-ot jelent, de első sorban lovak jelzőjeként használatos, például így „arabs mén”, „arabs szürke”. Szigorúan véve „székely nyelv” nincsen, van azonban a magyar nyelvnek egy tájhoz és kultúrához kötődő nyelvjárása, a székely nyelvjárás. A „székely nyelv” kifejezés használható a „székely nyelvjárás” értelemben, az „arab” jelző azonban itt nem nyelvjárásra, hanem nyelvre vonatkozik, és a jelzős szerkezetet furcsává teszi, hogy a „nyelv” egyfelől az „arab” jelző miatt valóban „nyelv”-et kell, hogy jelentsen, másfelől azonban, a „székely” miatt „nyelvjárás”-t, miközben a két jelző egymásnak mellé van rendelve. Ez a szerkezet ugyanolyan furcsa, mintha azt mondanánk: „mondtam neki néhány vigasztaló és latin szót”.

„Air-kondicionálások hűvösében ejtőző Romániai Nénikék tarka forgatagát” — Indokolatlan nagybetűvel írni az „air-kondicionálás”-t és a „romániai nénikék”-et, mivel mindkettő átlagos köznév. Az „air-kondicionálás” nyelvtanilag úgy viselkedik, mint második tagja, a „kondicionálás”, vagyis többes számban értelmetlen, mivel magát a technikai eljárást vagy megoldást jelenti — és abból csak egy van — , nem a technikai berendezést, amelynek segítségével a levegő kondicionálása megvalósul — ebből valóban lehet több is. A „légkondicionáló” főnévnek ennek megfelelően van is többes száma. Ha a nénikék „ejtőznek” a légkondicionálók hűvösében, akkor nehezen látható be, hogyan alkothatnának forgatagot: a „forgatag” szó ugyanis olyan képzetet kelt, amely elválaszthatatlan az ide-oda mozgás gondolatától, az ejtőzés pedig éppenséggel (nagyobb étkezés közben vagy az után tartott) pihenést jelent és a mozdulatlanság, a nyugalom képzetét idézi föl.

„Kedvenc utcája volt!” — Ennek a mondatnak a végén kicsit komikusan hat a felkiáltójel. Kijelentő mondatok végén lehet felkiáltójelet alkalmazni, de csak akkor, ha a kijelentő mondat voltaképpen felszólítást fejez ki (például „Azonnal hazamész!”), vagy jelentős érzelmi felindulást („Ez rettenetes!”) vagy nagyfokú meglepődést („Ez nem lehet igaz!”). A „kedvenc” szó nem hordoz akkora érzelmi vagy indulati töltetet, hogy a felkiáltójelet indokolttá tegye, s ettől a mondat kissé komikus.

„Már kislány korában is kimondott bizsergést érzett, amikor édesanyjával végig sétáltak azon a jó nevű Magyar Költőről elnevezett tér irányába, ahol a Vörösmarthy Gerbeaudban „kiruccanva” süteményt fogyasszanak.”

„kimondott bizsergést” — Szigorúan véve a „kimondott” jelző nem helytelen, csak pongyola (jelentése „határozott”), a szövegben már eddig is érzett furcsa szóhasználati módok azonban egy idő után kizökkenthetik az olvasót megértési szokásaiból és különös képzettársításokat idézhetnek föl benne. Jelen esetben a „kimondott” jelző például azt a furcsa gondolatot keltheti hogy egy bizsergés kimondható.

„végig sétáltak azon a jó nevű Magyar Költőről elnevezett tér irányába” — Ismét indokolatlan a nagybetűk használata. „Végig sétálni” nem ugyanaz, mint „végigsétálni”. Az első azt jelenti, hogy egy bizonyos útszakasz elejétől a végéig vagy egy bizonyos időn át mindvégig egy bizonyos módon gyalogolt valaki — sétált, azaz kényelmesen, ráérősen haladt tova, és nem, mondjuk, loholt, vagy sietett — , a második pedig azt jelenti, hogy sétált és egy bizonyos útszakasz elejétől a végéig jutott (akár előre eltervezetten, akár véletlenszerűen). Utóbbi esetben nem a haladás módja a hangsúlyos, hanem az, hogy a helyváltoztatás során valaki valaminek az elejétől indult és eljutott a végéig. A „végig” igekötőhöz kapcsolódik továbbá egy nyelvtani szabály, mely előírja, hogy megnevezzük, min ment, sietett, poroszkált stb. végig valaki. Kezdetben úgy tűnik, hogy az „azon” határozó pontosan ezt a vonzatot adja meg. Ez esetben helyesebb lenne a „rajta”, mely egyértelműen visszautalna arra az utcára, amely Edinának kedvence volt. Az „azon a”-ról a mai magyar névmáshasználat szabályai értelmében (hiszen az „azon” az „az” névmásból van képezve) az jut eszünkbe, hogy előre, a szöveg valamely későbbi eleméhez kapcsolódik, ám végül nem találunk olyan főnevet, amelyhez a megfelelő módon kapcsolódhatna.

Nyelvtanilag nem helytelen ugyan, mégis elég furcsa Vörösmarthy Mihályt úgy említeni, mint „jó nevű magyar költőt”. Ilyen megoldásokkal például idegenforgalmi kiadványok városismertetéseiben találkozunk, ahol vagy egyszerűen a név megismétlését akarják ezen a módon elkerülni, vagy további információt akarnak közölni a név viselőjéről, vagy érdeklődést kívánnak kelteni, mielőtt még magát a nevet közölnék. Az elbeszélő később sem írja le a tér nevét, és a rá való utalásnak ez a közvetett módja mindvégig indokolatlan marad. A „jó nevű” jelző továbbá nem eléggé pozitív ahhoz, hogy Vörösmarty Mihályra vonatkoztassuk, akit a magyar kultúrkörben inkább az egyik legnagyobb magyar költőként, világirodalmi jelentőségű költőként és költőóriásként szokás aposztrofálni.

„ahol a Vörösmarthy Gerbeaudban ’kiruccanva’” — A nagybetűk használata itt azt a komikus hatást eredményezi, mintha a „Vörösmarthy Gerbeaud” egy tulajdonnév lenne. „Vörösmarty-téri Gerbeaud” lenne a helyes. A „Gerbeaud”-ban továbbá az utolsó betűt (d) nem ejtjük ki („néma”), ezért a magyar toldalékot („-ban”) kötőjellel kellett volna hozzákapcsolni.

A „kiruccanás” önmagában véve nem egyértelműen helytelen — bárki mondhatja, hogy „kiruccant egy cukrászdába” — , csakhogy mindig valahová ruccanunk ki, nem valahol. Ezért a „-ban kiruccanva” azt jelenti, hogy a kiruccanás kiindulópontja a Gerbeaud-cukrászda, az említett személyek eleve ott voltak a cukrászdában, és azon belül ruccantak ki valahová — meglehetős képtelenség. Ha ez így helyes lenne, akkor azt is kiruccanásnak kellene tartanunk, hogy a dolgozószobából kimegyünk a konyhába feltenni egy kávét. Márpedig ha valaki ilyet mond nekünk, akkor azonnal úgy vesszük, hogy viccel.

„süteményt fogyasszanak” — Az ige alakja célhatározós szerkezetet sejtet, ehhez pedig „hogy” kötőszó illene („hogy süteményt fogyasszanak”). Az „ahol”-lal bevezetett mellékmondat csak más igealakot enged meg, például így: „ahol süteményt fogyasztottak”.

„Az omlós parfék, valamint Rigó Jancsi-k mély íze máig is ott volt szájában és ajkán.”

A parfé egy fajta krém, és a krémek állagára nem szoktuk azt mondani, hogy „omlós”. A krémeknél keményebb állagú konyhai készítményt mondunk omlósnak, első sorban süteményt vagy tortát, esetleg sült húst. Egy fajta sütemény a rigójancsi (köznév, tehát kisbetűvel írandó), mely valóban lehet omlós. Itt is (mint az arab és székely nyelv esetében) két jelzett szó mellérendelésével állunk szemben, ám itt az egyikre (a parféra) nem is illik a jelző. A másik esetben mindkét tagra illett, de más értelemben.

Nehéz lenne megmondani, milyen érzéki élmény lehet „mély íz”-t érezni a szánkban.

„máig is ott volt szájában” — Azt a képzetet kelti, mintha a kislánykori ízélmények a szó szoros értelmében egyfolytában ott lettek volna Edina szájában. Az „ott volt a szájában” szókapcsolat továbbá azt a furcsa képzetet kelti, mintha az íz térbeli helyét keresnénk (mint egy fizikai tárgyét), tehát például azt kérdeznénk, hogy „hol volt az az íz”, és erre kapnánk azt a választ, hogy „ott, a szájában”. Helyesebb lenne úgy fogalmazni, hogy „máig szájában érezte az ízét”, vagy — hogy a folyamatos állapot képzetét kiiktassuk — „most is szájában érezte az ízét”. A helyzetet csak tovább rontja „az ajkán” hozzátétele. Szigorúan véve az ajkainkkal nem érzünk ízt, csak lágyságot, keménységet, hőmérsékletet, fájdalmat stb., ettől azonban még van néhány nyelvi fordulat, amely az ajkak és az ízlelés képzetét társítja. Például „ajkán érezte a csók ízét”, „a bor ízét” stb. Az ajkak és az ízérzet azonban meglehetősen kötött szókapcsolatokban kerülnek egy társaságba, ezzel szemben minden erőltetettség nélkül beszélhetünk bármilyen, a szájban érzett ízről: ízélményeink első sorban a szájüreg belsejéhez kapcsolódnak. Ezért a „szájában és ajkán” még akkor is furcsán aránytalan marad, ha egyébként elfogadjuk az ajkak és az íz képzeteinek társítását.

„Sajnos, kedves édesapja ritkán tarthatott velük kiruccanáskor gyakori elfoglaltsága, és rengeteg külföldi kiküldetései miatt, ami mindmáig csendes szomorúsággal töltötte el.”

„kedves édesapja” — Akárhogy nézzük, komikus. Ez a fordulat indokolt lenne akkor, ha szavainkat Edinához intéznénk és tisztelettudóan utalnánk az édesapjára. Az elbeszélő azonban nem beszél Edinához és nem is ír neki.

De lehet, hogy a jelző itt azt akarja jelenteni, hogy Edina édesapja nem zsémbes vagy rabiátus ember volt, hanem kedves. Ekkor azonban zavarólag hat az előbbi körülmény, hogy ti. olyan, mintha Edinának beszélnénk tisztelettudóan az édesapjáról. Ettől a zavaró hatástól nem menekül meg az az olvasat sem, mely szerint Edina számára kedves az édesapja.

„tarthatott velük kiruccanáskor” — „Kiruccanásokon” lenne a helyes. A „kiruccanáskor” ugyanis azt jelenti, hogy a kiruccanás csupán a „velük tartás” időpontját vagy alkalmát jelöli meg — ez esetben azonban tisztázatlan, hogy milyen tevékenységben vett részt velük együtt, miben tartott velük. Ez nincs megnevezve, ezért csak arra gondolhatunk, hogy nem ment velük a cukrászdába. Ez a gondolat azonban nem fejeződik ki rendesen, csupán azért jut eszünkbe, mert másként a mondat teljes értelmetlenségbe fulladna. További zavaró körülmény, hogy a „kiruccanáskor gyakori” szókapcsolat is olvasható egybetartozóként. Ez esetben azt jelentené, hogy az apa elfoglaltságai akkor voltak gyakoriak, amikor családja a Gerbeaud cukrászdába ment. Ha lehet, ez a gondolat még az előbbinél is zavarosabb. Egy vessző („kiruccanáskor, gyakori elfoglaltságai miatt”) kizárhatná ezt a zavaró értelmezést. A szövegben egy rossz helyre tett vessző is van, melyet el kell távolítani, így: „kiruccanáskor, gyakori elfoglaltsága és rengeteg külföldi kiküldetése miatt”.

A „rengeteg” után egyes szám jár („rengeteg elfoglaltsága”).

„mindmáig csendes szomorúsággal töltötte el” — Jobb lenne, ha hozzátennénk valami ilyesmit: „ha erre gondolt”. Ennek hiányában ugyanis a „mindmáig” egy bizonyos idő óta folyamatosan fennálló állapot képzetét kelti bennünk, vagyis annak zavaros képzetét, hogy amióta Edina édesapja oly gyakran volt távol a Gerbeaud-ban töltött meghitt együttlétekről, Edina egyfolytában csendes szomorúsággal a lelkében él. Ez tulajdonképpen nem elképzelhetetlen, ám ellentmondani látszik Edina más belső élményeinek, mivel az eddigiek alapján úgy tűnik, Edina legalább időlegesen igenis át tud élni kellemesebb vagy felemelőbb élményeket. Például „kisportolt léptekkel” haladt ezen a reggelen — feltehetőleg ez a lelkiállapotát jellemzi — , valamint szerette a Váci utcát — a leírás alapján ez is pozitív, jól eső élményének tűnik. Minden jel szerint a „csendes szomorúság” nem volt nála másféle belső élmények által soha meg nem szakított, folyamatos állapot.