# 5.2. Induktív általánosítás és statisztikai érvelés A: Kérdezzük meg Giorgiót, nincs-e kedve velünk jönni a Tátrába síelni. B: Igazad van, miért ne? Az olaszok jól síelnek. A: Így van, ezért gondoltam rá én is. Voltam már egy párszor Olaszországban síelni, láttam, hogy az ottaniak közül milyen sokan síelnek, és milyen jól megy nekik. C: Igen ám, de Giorgio nem északolasz, hanem déli. Könnyen lehet, hogy még sosem volt síléc a lábán. Egy másik beszélgetés: A: Ki fogja nyerni az óriás műlesiklást a téli olimpián? B: Nem tudom, de biztos valami olasz. A: Ezt honnan veszed? B: Az olaszok jól síelnek; nézd meg a tavalyi világversenyek eredményeit. A: Fogadjunk, hogy nem olasz lesz a győztes. B: Rendben! Kétezer forintot teszek ezer ellen. C: Nos, én megnéztem a tavalyi eredménylistákat, és úgy látom, B elég merészen fogadott. Ha ezret ajánl kétezer ellen, az lett volna a reális. Ebben a két beszélgetésben egész sor olyan érveléstípus fordul elő, amelyeket nap, mint nap használunk, és legfőbb közös jellemzőjük, hogy nem tartoznak a deduktív érvek közé. Az elsőben A (és feltehetően B is) az olasz síelőkkel kapcsolatos tapasztalataiból vonja le azt a következtetést, hogy az olaszok (általában) jól síelnek. Nem mondja ki, de érzékelteti azt a további következtetését is, hogy feltehetően Giorgio is jól síel. C ezzel az utóbbi véleménnyel száll vitába, és azt állítja, hogy nem különösebben valószínű, hogy Giorgio jól síel. Figyeljünk fel ezekkel kapcsolatban már itt néhány jelenségre, amelyek deduktív következtetéseknél biztosan nem fordulnak elő. Az első beszélgetésben A nyilván nem arra következtet a tapasztalataiból, hogy kivétel nélkül minden olasz jól síel (legalábbis nem indokolt ilyen szamárságot feltételeznünk róla). Giorgióra vonatkozó, ki nem mondott konklúziójáról ugyancsak nem gondolhatjuk, hogy biztos benne, legfeljebb azt, hogy valószínűnek tartja. C nem szintén nem azt állítja, hogy Giorgio nem síel jól, hanem csak azt, hogy ez nem olyan valószínű, mint A gondolja. Amikor emellett érvel. nem állítja sem azt, hogy A hamis premisszákra támaszkodott, sem azt, hogy ezek alapján nem volt indokolt levonnia a következtetését, hanem azt mondja, hogy a többletinformáció, azaz egy újabb premissza, mintegy felülírja ezt a konklúziót. A második beszélgetésben nem az a kérdés, hogy valószínű-e, hogy valaki, akiről tudjuk, hogy olasz, jól síel, hanem az, hogy valószínű-e, hogy valaki, akiről tudjuk, hogy jól síel (az óriás műlesiklás leendő olimpiai bajnoka), olasz lesz. Számunkra most az az érdekes, hogy a szereplők számszerűsítik is, mennyi esélyt adnak annak, hogy a konklúzió igaz legyen. B ajánlata legalábbis azt sejteti, hogy ennek 2/3 esélyt tulajdonít. C szerint B-nek ebben nincs igaza. Hivatkozik egy adatra, és erre alapozza azt a véleményét, hogy az olasz győztes esélye csak 1/3. Nem tudjuk pontosan, mi ez az adat, de sejthetjük, hogy az eredménylistákon, amelyeket C megnézett, a győztesek 1/3-a volt olasz. Jó lenne megkérdezni, milyen eredménylistákat nézett meg: csak ennek a számnak, az összes alpesi számnak, vagy egyáltalán az összes olimpiai számnak az eredményeit.