# Tőzsér János
Wittgenstein és az univerzálé-probléma

1

Az univerzálé-probléma olyan filozófiai probléma, amelynek az összes klasszikus megoldási javaslatával szemben végzetes ellenvetések tehetők. Úgy tűnik ugyanis, akár abból indulunk ki, hogy léteznek univerzálék, akár abból, hogy nem léteznek, logikailag inkonzisztens álláspontot képviselünk.

Nagyon tömören a következőről van szó: Tegyük fel, hogy az asztalon előttem két fehér színű papírlap fekszik. A legfőbb kérdés, amire az univerzálé-probléma kapcsán válaszolnunk kell: Miért nevezzük mindkét papírlapot egyaránt fehérnek? Vagy: miért mondjuk azt, hogy ennek a két papírlapnak ugyanaz, vagy pontosan ugyanolyan a színe? Vagy: hogyan lehetséges az, hogy a tér két különböző pontján található tárgy ugyanazzal a minőséggel rendelkezzen?

Erre a kérdésre alapvetően háromféle válasz adható:

(1) A realizmus álláspontja szerint azért mondjuk azt, hogy ez a két papírlap ugyanazzal a színnel rendelkezik, mert mindkettő az önmagában vett Fehérből részesedik. Modernebb kifejezéssel szólva: azért mondjuk azt, hogy ez a két papírlap ugyanolyan színű, mert mindkettő tárgy a Fehéret (mint univerzálét) exemplifikálja, avagy példázza. Ez a megoldás igen plauzibilisnek tűnik, hiszen ha ez a két papírlap a tér két különböző pontján van, mondjuk az egyik Budapesten, a másik pedig Chicagó-ban, akkor fel kell tételeznünk azt, hogy létezik valami (az univerzálé!), amit mindkét papírlap egyaránt példáz.

(2) A hasonlósági elmélet (resemblance theory) szerint kizárólag egyedi létezők, vagyis partikulárék léteznek. Azért mondjuk azt, hogy az előttem fekvő két papírlap ugyanazzal a színnel rendelkezik, mert mindkettő hasonlít a fehér egy megadott mintájához. Legyen a minta a hollókői házak falának a színe! E szerint: azért mondjuk azt, hogy ez a két papírlap ugyanazzal a színnel rendelkezik, mert mindkettő hasonlít a hollókői házak falának a színéhez.

(3) A konceptualizmus álláspontja szerint is kizárólag partikulárék léteznek. Azért mondjuk azt, hogy ez és ez a papírlap fehér, mert elménkkel éppen így csoportosítottuk a minőségeket. Más szóval: a fehér tárgyakat az teszi fehérré, a fehér tárgyakra azért mondjuk azt, hogy „fehérek”, mert elménkkel fehérnek vagy fehérként osztályozzuk őket.

Az (1) álláspont abban különbözik a (2)-től és a (3)-tól, hogy elfogadja az univerzálék létezését, azt állítja, hogy az univerzálék feltételezése nélkül nem vagyunk képesek megmagyarázni a dolgok típusazonosságát. Egyszerűen szólva a típusazonosságot numerikus azonosságként értelmezi. A (2) és a (3) pedig abban különbözik egymástól, hogy a (2) a színek és a minta közti (mondjuk úgy: direkt) hasonlóságra hivatkozik, a (3) álláspont szerint azonban elménk teljesen autonóm abban, hogy hogyan osztályozza a tárgyak minőségeit.

Nos, ezek az univerzálé-probléma legismertebb, klasszikusnak számító megoldási javaslatai.[1] A különös azonban az, hogy mindegyik ellen végzetes ellenvetések hozhatók: e három nézet közül egyik sem képviselhető logikai inkonzisztencia nélkül.

A realizmus elleni legfőbb érvet – mint ismeretes – már maga Platón előadta a Parmenidész c. dialógusában[2]. Most egy némileg eltérő érvet adok elő. A realizmus szerint ez és ez a papírlap azért ugyanolyan színű, mert mindkét papírlap ugyanazt (t.i. a Fehéret mint univerzálét) példázza: a papírlap is és b papírlap is példázási relációban áll a Fehérrel mint univerzáléval. Van tehát két darab példázási relációnk, mely relációk a realizmus álláspontja szerint akkor tartoznak ugyanabba a típusba, ha mindkettő egy (további) univerzálét példáz. Azonban ebben az esetben is két darab relációval van dolgunk, amelyeknek újból egy univerzálét kell példázniok, és így tovább a végtelenségig.

A hasonlósági elmélet szerint azért mondjuk azt, hogy ez és ez a papírlap ugyanolyan színű, mert mindkettő hasonlít egy mintához, például a hollókői házak falának színéhez, vagyis egy szintén egyedi dologhoz, partikuláréhoz. Az előttem fekvő két (fehér) papírlap tehát a hasonlóság relációjában áll ezzel a mintával. A hasonlóság tehát egy reláció, ami egyes egyedi dolgok között áll fenn, de mint ilyen univerzálé, hiszen egyszerre több instanciája is van. Mondhatja erre a hasonlósági elmélet híve azt, hogy nem igaz az, hogy a hasonlóság univerzálé, ugyanis másféle hasonlóság áll fenn 'az adott minta és az a papírlap', és 'az adott minta és a b papírlap' között, mivel pedig másféle hasonlóság áll fenn, e hasonlóságok nem nevezhetőek univerzálénak: e hasonlóságok partikulárék. Erre azonban azt lehet mondani, hogy ebben az esetben ezek a partikulárisnak mondott egyes hasonlóságok hasonlítanak egymásra: Hasonlít egymásra 'a minta és az a papírlap', és 'a minta és a b papírlap' hasonlósága, és így tovább a végtelenségig. Vagyis a hasonlósági elmélet híve előtt két lehetőség áll: Vagy elismeri a hasonlóság mint univerzálé létezését, vagy regressus ad infinitum hibát követ el.

A konceptualizmus szerint azért mondjuk azt, hogy ez a két papírlap ugyanazzal a színnel rendelkezik, mert elménk ugyanabba az osztályba sorolta őket. A konceptualizmus elleni legdöntőbb érv az, hogy a konceptualizmus, a hasonlósági elmélethez hasonlóan ugyancsak két egyaránt elfogadhatatlan következmény előtt áll. Vagy azt kell ugyanis állítanunk, hogy az elmélet semmit nem magyaráz, ugyanis semmi garancia nincsen arra, hogy két személy hasonlóképpen osztályozza a minőségeket, vagy azt kell állítanunk, hogy a legtöbb személy hasonlóképpen osztályozza a minőségeket. Ez utóbbi esetben azonban azt kell állítanunk, hogy P1 személy 'a minőségek egy osztály vagy egy fogalom alá rendelése' hasonlít P2 személy 'a minőségek egy osztály vagy fogalom alá rendelésé'-hez. De hogyan lehetséges ez? Csak úgy – mondhatja a konceptualista –, hogy P1 és P2 'a minőségek egy osztály vagy egy fogalom alá rendelés'-ét meghatározó fogalom P1 és P2 személy esetében ugyanaz. Ez a válasz azonban nem kielégítő, ugyanis P1 és P2 személy elméi nem rendelkezhetnek ugyanazzal a fogalommal. Vagyis mindössze az mondható, hogy P1 'a minőségek egy osztály vagy fogalom alá rendelését meghatározó fogalom' hasonlít P2 'a minőségek egy osztály vagy egy fogalom alá rendelését meghatározó fogalmá'-hoz, és így tovább a végtelenségig.[3]

Összefoglalóan – azt hiszem – a következőt lehet mondani: Az univerzálé-probléma klasszikus megoldási javaslataival szemben döntő ellenvetések tehetők, úgy tűnik, valamennyi javaslat beleesik a végtelen regresszus hibájába. Azt a kérdést kell tehát értelemszerűen feltennünk, hogy vajon mi ezekben a megoldási javaslatokban a közös, ami miatt valamennyit fenyegeti a végtelen regresszus veszélye. Válasz: a közös az, hogy mindhárom elmélet a típusazonosság magyarázata során egy harmadik komponensre hivatkozik, valamiféle relációra, aminek a végtelen ismétlődését egyik elmélet sem képes – úgy látszik elvi okok folytán – megakadályozni. A realizmus álláspontja szerint a partikulárék mellett léteznek univerzálék, és közöttük példázási reláció áll fenn, amely relációknak a maguk részéről egy újabb univerzálét kell példázniok, és így tovább a végtelenségig. A hasonlósági elmélet szerint létezik egy konkrét partikuláré (a minta!), amihez az összes, ugyanabban a típusba tartozó dolog hasonlít, tehát közöttük hasonlósági reláció áll fenn, amely relációk a maguk részéről ugyancsak hasonlósági relációban állnak egymással, és így tovább a végtelenségig. A konceptualizmus szerint P1 személy 'a minőségek egy fogalom alá rendelése' hasonlít P2 személy 'a minőségek egy fogalom alá rendelésé'-hez, tehát a két elme egy-egy fogalma között áll fenn hasonlósági reláció, amely hasonlósági reláció csak úgy magyarázható, ha feltesszük, hogy P1 és P2 személy 'a minőségek egy fogalom alá rendelését' két egymáshoz hasonló fogalom határozza meg, és így tovább a végtelenségig.

Mindezek figyelembevételével természetesnek tűnik akként elkerülni a végzetes végtelen regresszust, hogy azt állítjuk, a „példázás”, a „részesedés”, a „hasonlóság” (és az egyéb bevett magyarázó-fogalmak) nem relációk. Ezt állítani igen jó okunk van, hisz amennyiben abból indulunk ki, hogy a „példázás”, a „hasonlóság” stb. relációk, akkor – mint láttuk – nem leszünk képesek elkerülni a végtelen regresszust. Következésképpen azt kell állítanunk, hogy a „példázás”, a „hasonlóság” stb. valójában nem relációk, hanem valamilyen primitív, tovább analizálhatatlan azonosságok.

Ellenvetheti valaki azt, hogy amennyiben abból indulunk ki, hogy a „példázás”, a „hasonlóság” stb. nem relációk, akkor sem leszünk képesek dönteni a három egymással versengő klasszikus megoldási javaslat között, ugyanis ebben az esetben éppenséggel mindhárom tehermentesül: éppúgy állítható lesz a hasonlósági elmélet ellentmondás nélkül, mint a realizmus vagy a konceptualizmus, hiszen egyik sem esik bele a végtelen regresszus csapdájába.

A dilemma, amivel szembe kerültünk pontosan a következő: vagy azt állítjuk, hogy az univerzálé-probléma valamennyi megoldási javaslata inkonzisztens, vagy azt, hogy egyik sem az, és mindegyik kiválóan működik. Ebből a dilemmából – úgy gondolom – mindössze két menekülési útvonal képzelhető el. Az első szerint az univerzálé-probléma ezen a szinten valóban megoldhatatlan, azonban lehetőségünkben áll a különböző megoldási javaslatokat más területeken tesztelni. Ilyen kérdéseket tehetünk például fel: „milyen episztemológiai, tudományfilozófiai, elmefilozófiai elkötelezettségekkel jár az egyes álláspontok elfogadása, és ezek közül melyik plauzibilis és melyik nem?”, vagy „melyik elképzelés harmonizál a tudományos realizmus eszméjével, és melyik áll vele szemben?”. Amennyiben ezekre a kérdésekre választ találunk, lehetőségünkben áll indirekt módon érvelni az univerzálé-probléma valamelyik megoldási javaslata mellett. Így érvel például Armstrong amellett, hogy léteznek univerzálék, mondván az univerzálék a természeti törvények szükséges ontológiai korrelátumai.[4]

A második lehetőségünk az, hogy – gondosan elkerülve az univerzálé-probléma gyanús természetű terminusait – az olyan kérdésekre, mint „miért mondjuk azt, hogy ennek a két lapnak ugyanaz a színe?”, vagy hogy „hogyan lehetséges, hogy ez a két tárgy ugyanazzal a minőséggel rendelkezzen?” valamiféle banális választ adunk. Körülbelül ilyesfélét: „ezt a két előttem fekvő papírlapot azért mondjuk fehérnek, mert fehérek”, vagy még egyszerűbben: „ez a két papírlap fehér és kész!”.

Ebben a tanulmányban a könnyebbik utat választom, és kizárólag a második lehetőséggel foglalkozom. Azt a nézetet képviselem, hogy az univerzálé-probléma banális megoldásai közé tartozik az, amit Wittgenstein a Filozófiai vizsgálódásokban a „játék”, a „szám” stb. fogalmak kapcsán előad.[5] Tézisem pedig az, hogy Wittgenstein „családi-hasonlóság” fogalma segítségével plauzibilissé tehető az univerzálé-probléma banálisan hangzó megoldási javaslata.

2

Wittgenstein a Filozófiai vizsgálódásokban nem foglalt állást explicit formában sem az univerzálé probléma egyetlen megoldási javaslata mellett, sem pedig az univerzálé probléma egyetlen megoldási javaslata ellen. Mégis nyugodt szívvel mondhatom azt, hogy Wittgenstein elképzelései valamennyi imént felsorolt filozófiai állásponttal szembenállnak.

Azt hiszem nyilvánvaló, hogy Wittgenstein szemben áll az univerzálé-probléma realista típusú megoldási javaslatával, hiszen a „játék” szó analízisével Wittgenstein azt mutatta meg, hogy nem adható meg egy olyan tulajdonság vagy tulajdonság-együttes, ami (1) valamennyi játékban közös, és (2) csak a játékokban közös. Más szóval, azt mutatta meg, hogy nem vagyunk képesek megadni a játék szükséges és elégséges feltételeit. (Mondhatjuk azt, hogy minden játék tevékenység, vagy hogy minden játék duratív, ezek azonban csak szükséges feltételek.) Ez azonban azt jelenti, hogy egy és ugyanazon általános terminus („játék”) alkalmazható egy sor partikuláris dologra (egyes játékok) függetlenül attól, hogy ezeknek léteznek-e közös tulajdonságai. Erősebben fogalmazva: mindez azt jelenti, hogy mivel a játékoknak nevezett tevékenységekben nincsen (csak rájuk jellemző) közös tulajdonság vagy tulajdonságegyüttes, nem létezik olyan aspektus vagy szempont, amely vonatkozásában a játéknak nevezett tevékenységek egy valamit (a Játékot mint univerzálét) példázhatnák.

Azt hiszem az is könnyen belátható, hogy Wittgenstein szemben áll az univerzálé-probléma hasonlóság elméleti megoldási javaslatával. Mondhatná ugyan valaki azt, hogy a játékokat azért nevezzük játékoknak, mert valamennyi hasonlít – mondjuk – a kosárlabdához, azonban ez nem volna helyes. Ha ugyanis nem létezik olyan tulajdonság vagy tulajdonságegyüttes, amellyel minden játéknak nevezett tevékenység (és csak az!) rendelkezik, akkor nem létezik olyan minta sem, amelyre az összes játék egy adott aspektusból hasonlítana.

Végezetül az is könnyen belátható, hogy Wittgenstein szemben áll a konceptualizmus álláspontjával is, azzal az állásponttal nevezetesen, ami szerint az egyes elmék teljesen autonóm módon képesek a tárgyak, illetve a tárgyak minőségeinek ilyen vagy olyan osztályozására. Nem kívánok most ennek a problémának a tárgyalásába belemenni, mindenki tudja ugyanis, hogy Wittgenstein radikálisan szemben áll minden olyan törekvéssel, ami az egyes ember elméjének önálló jelentés-konstituáló, osztályozó szerepet tulajdonít.

Nagyon elemi módon tehát Wittgenstein helyét az univerzálé-problémán belül a következőképpen határozhatjuk meg: Wittgenstein szerint a realizmus téves álláspont, ugyanis nem léteznek univerzálék. Következésképpen Wittgenstein nominalista. Azonban szélsőségesebb álláspontot képvisel, mint a hasonlósági elmélet hívei, ugyanis még azt sem ismeri el, hogy létezik egy adott minta, amire az összes játék egy aspektusból egyaránt hasonlítana. E helyett: a játékok esetében – mint mondja – „egymást átfedő és keresztező hasonlóságok bonyolult hálóját látjuk”, hasonlóságokat látunk „nagyban és kicsiben”[6]. Egy hasonlóság-hálózat az, ami egy játékot meghatároz, és nem az, hogy valamennyi egy univerzálét példáz, ugyancsak nem az, hogy valamennyi egy kitüntetett mintához hasonlít, és az sem, hogy az egyes elmék éppen így csoportosítják a tevékenységeket.

3

Az előző pont konklúziójával kapcsolatban egy igen figyelemre méltó észrevétel tehető. Az nevezetesen, hogy mindaz, amit Wittgenstein a Filozófiai vizsgálódásokban a „játék”, a „szám”, a „szín”, a „jó”, a „mondat”, az „olvasás” stb. fogalmak kapcsán előad, egyáltalán nem világosít fel bennünket arról, hogy mi alapján és hogyan osztályozzuk a tárgyakat és a tárgyak minőségeit. A „játék” szó analízise során ugyanis nem azt állítja Wittgenstein, hogy ezeket és ezeket a tevékenységeket azért nevezzük játékoknak, mert a családi-hasonlóság relációjában állnak egymással. Azt sem mondja, hogy például a bújócskát azért nevezzük játéknak, mert az ennyi és ennyi tekintetben hasonlít az egyéb játéknak nevezett tevékenységekhez. Ez nyilvánvaló körbeforgás volna, hiszen végső soron ezzel azt mondaná, hogy a bújócskát azért nevezzük játéknak, mert az hasonlít egy sor olyan tevékenységhez, amelyeket ugyancsak játéknak nevezünk. Ennyiben azonban Wittgenstein megjegyzéseinek az univerzálé-problémához az égvilágon semmi köze nincs.

Ez az észrevétel jogosnak látszik, azonban úgy gondolom, hogy mindez abszolút nem véletlen. Megpróbálom megvilágítani az álláspontomat. Vegyük a következő passzust:

Akkor hát hogyan magyaráznánk meg valakinek, hogy mi a játék? Azt hiszem játékokat fogunk neki leírni, a leíráshoz pedig hozzáfűzhetnénk: „ezt és a hasonlókat nevezik 'játékok'-nak”. És mi magunk tán többet tudunk?[7]

Az első, ami e passzus kapcsán eszünkbe jut az, hogy minden további nélkül előfordulhatnak tévedések. Tegyük fel, hogy gyerekemnek a „játék” szó jelentését vagy használatát tanítom. Mutatok neki mondjuk 12 példát, a sakkot, az ultit, a labdázást stb., és azzal küldöm el, hogy „ezeket és az ezekhez hasonlókat nevezik játékoknak”. Ebben az esetben előfordulhat az, hogy gyerekem olyan tevékenységeket is játéknak nevez majd, amelyeket mi nem nevezünk játékoknak. Ennek a lehetősége azért áll fent, mert a sakkhoz, az ultihoz, a teniszhez, egy labda falnak dobálásához és elkapásához nem csak az általunk játékoknak nevezett tevékenységek hasonlítanak, hanem olyan tevékenységek is, amelyeket nem nevezünk játékoknak, például az egyes sportok, vagy például a keresztrejtvényfejtés, a tévénézés stb.

Hogy világos legyen a dolog! A pasziánsz nem hasonlít több tekintetben annak a gyereknek a játékához, aki a labdáját a falnak dobálja, és elkapja, mint például a keresztrejtvényhez, vagy a tévénézéshez, vagyis olyan tevékenységekhez, amiket nem nevezünk játékoknak. Egyszóval, pusztán a hasonlóságokra való hivatkozás önmagában még nem garantálja azt, hogy a gyerek ugyanabban a jelentésben használja a „játék” szót, mint amilyenben mi használjuk azt.

Amikor tehát az iménti passzus végén Wittgenstein azt kérdezi, hogy „miért mi tán többet tudunk?”, akkor ez nagyon félrevezető kérdés. Ugyanis az rá a válasz, hogy igen mi többet tudunk, de ez a „több” nem jelenti sem a játékok közös lényegének (vagy univerzáléjának) a megragadásának a képességét, sem egy kitüntetett játék (minta!) és az egyéb játékoknak nevezett tevékenységek hasonlóságának a felismerésének a képességét, hanem mindössze azt a banalitást jelenti, hogy mi tudjuk, hogy milyen tevékenységeket nevezünk játékoknak.

Azt hiszem, hogy innen világosan megfogalmazhatjuk azt, hogy Wittgenstein pontosan milyen álláspontot is képvisel. A világ tárgyait és minőségeit hasonlósági viszonyok hatják át, de nemcsak ama tárgyak és minőségek között állnak fenn hasonlóságok, amelyeket egy általános fogalommal jelölünk. Más szóval, annak hogy egy szót használjunk mindössze csak szükséges feltétele, hogy létezzenek ezek a hasonlóságok. A játéknak nevezett tevékenységek között családi-hasonlóság viszonyok állnak fenn, azonban ezt nem zárt rendszerként kell elképzelni. Nem mondható az, hogy a játéknak nevezett tevékenységek csak egymásra hasonlítanak, hanem – éppen úgy –, ahogy egy család tagja hasonlíthat egy olyan személyre, aki nem tartozik ehhez a családhoz, úgy egyes, egy fogalom alá rendelt dolgok vagy minőségek is hasonlíthatnak más fogalmak alá rendelt dolgokhoz vagy minőségekhez. Vagyis: a hasonlóságok szükséges feltételei annak, hogy egy sor dolgot egy névvel illessünk, de nem elégséges feltételei. Más szóval: abból a tényből, hogy a világban rengeteg hasonlósági viszony áll fenn a dolgok és a minőségek között, még egyetlen konkrét fogalom sem következik. Megintcsak másképp fogalmazva: a hasonlóságokra való hivatkozás szükséges feltétele annak, hogy választ találjunk az egy-sok problémára, de önmagában véve nem elégséges. De akkor mi az a plusz, ami a hasonlóságon felül szükséges feltétele egy szó alkalmazásának?

Térjünk vissza ahhoz az esethez, amikor gyermekemet azzal engedem útjára, hogy „ezt és az ehhez hasonlókat nevezzük játékoknak”. A gyerek visszajön, és azt mondja, hogy a családi tévénézés egy játék, mert hasonlít a családi kártyázásokhoz, a számítógépes játékokhoz stb. Mit mondhatok erre? Csakis valamiféle banális választ: „A családi tévénézést nem szokás játéknak nevezni, ez így van és kész, ezt kell szeretni, nincs apelláta”. Mondok egy másik példát. Köztudott, hogy a színskálát az egyes nyelvek másképp és másképp osztják fel. Ha azt mondaná nekem valaki egy sötétzöld árnyalat láttán, hogy ez kék, mivel az hasonlít a kék ilyen és ilyen árnyalatára, akkor ugyancsak azt felelném, hogy ez nem kék, hanem zöld, esetleg még azt is hozzátenném a nyomatékosítás végett: „hisz nem látod, hogy zöld?!”

A következőt mondhatjuk tehát: mivel a hasonlóságok, amelyeket látunk, felfogunk stb. többféle osztályozást tesznek lehetővé, feltétlenül számolnunk kell az osztályozás során egy tovább már nem redukálható mozzanattal, azzal, amit úgy fejezünk ki: „így használjuk a szót és kész”. Ez azonban nem önkény, hiszen hasonlóságok szolgálnak alapjául, amely hasonlóságok azonban nem határozzák meg egyértelműen a szóhasználatot. Ha angolul tanuló gyerekem megkérdezi azt, hogy a rókavadászatot miért nevezik „game”-nek, akkor erre csak azt válaszolhatom: „az angolok így mondják és kész”.

Összefoglalva: A hasonlósági elméletek fő hibája az, hogy képviselői azt hiszik, hogy a hasonlósággal megadták egy általános fogalom használatának elégséges feltételét, noha – mint láttuk – nem adták meg. A konceptualizmus legfőbb hibája pedig az, hogy hívei abszolút önkényesnek állítják be a dolgok és a minőségek osztályait, noha – mint ugyancsak láttuk – ezek nem önkényesek. Vagy ahogy Bambrough fogalmaz: „Mind a konceptualista, mind pedig a hasonlósági elmélet híve nyilvánvalónak veszi, hogy egy általános fogalom használatának nincsen objektív igazolása, ha az alátartozó eseteknek azon felül, hogy ők annak az egyedi esetei, nincs még valamilyen közös tulajdonsága. A konceptualista joggal hangsúlyozza, hogy nincsen egy ilyen pótlólagos közös elem, azonban ebből tévesen arra következtet, hogy egy általános kifejezés használatának nincsenek objektív igazolásai. A hasonlósági elmélet híve pedig joggal hangsúlyozza, hogy az általános fogalmak használatának vannak objektív igazolásai, azonban ebből tévesen arra következtet, hogy egy pótlólagos közös tulajdonságnak léteznie kell.”[8]

Nem véletlen tehát az, hogy Wittgenstein hallgat az univerzálé-probléma kapcsán. Azért hallgat, mert arra a kérdésre, hogy „miért nevezzük ezt és ezt a tevékenységet játéknak?” nem lehetséges elméletileg megalapozott választ nyújtani. A sakk és az ulti hasonlítanak egymásra, és ugyancsak hasonlítanak az egyéb játékoknak nevezett tevékenységekre. Ez szükséges feltétele annak, hogy mindkét tevékenységet játéknak nevezzük, de nem elégséges feltétele. A válasz tehát, ami a „miért nevezzük a sakkot és az ultit játékoknak?” kérdésre egyedül adható, csakis banális lehet: „így mondjuk és kész”, „a nyelvhasználó közösség így döntött, és pont”.

4

Azt gondolom, hogy az imént előadottakkal szemben több ellenvetés is megfogalmazható. Ebben a részben azt a három legfőbb ellenvetést szeretném tárgyalni, amiket Wittgenstein „családi-hasonlóság” fogalma ellen szokás felhozni.

(1) Wittgensteinnek egészen egyszerűen nincsen joga azt állítani, hogy a „játék” nem univerzálé, ugyanis nincsen joga kizárni annak a lehetőségét, hogy valamikor születik valaki, aki a „játék” szó wittgensteini analízise dacára megmutatja, hogy minden játékban van közös, vagyis azt, hogy a játéknak nevezett tevékenységek igenis legalább egy szempontból példázhatnak egy univerzálét. Ennek egy teljesen magátólértetődő módja pedig az, hogy definiáljuk e szót, megadva annak szükséges és elégséges feltételeit.

Erre az ellenvetésre alapvetően két választ adhatunk annak függvényében, hogy mennyire tulajdonítunk Wittgensteinnek radikális nézetet. A gyenge verzió szerint „a döntő kérdés nem az, hogy a szavaknak vannak-e esszenciális definícióik (vagy valószínűsíthetően rendelkeznek-e ilyenekkel), hanem az, hogy kell-e ilyen definícióval rendelkezniük ahhoz, hogy szavakként funkcionáljanak”[9]. Ezen értelmezés szerint Wittgenstein nem azt állítja, hogy nem lehet definiálni például a „játék” szót, hanem azt, hogy ahhoz, hogy ez a szó a nyelvünkben funkcionálni tudjon, nincsen szükség definícióra.

E gyenge verzió azonban nem elégséges válasz az ellenvetés visszautasítására, ugyanis az éppen azt mondja, hogy igenis létezhetnek univerzálék. Egy chomsky-ánus például mondhatja azt, hogy az univerzálék (például a „játék”) tudattalan nyelvi ismeretként léteznek elménkben, és meghatározott definíciók által felszínre hozhatók.

Az erősebb verzió szerint – és ez áll közelebb az én álláspontomhoz – Wittgenstein szerint nem definiálható a „játék” szó. Ennek oka pedig végtelenül egyszerű. Az nevezetesen, hogy 200 évvel ezelőtt senkinek nem állt módjában tudni azt, hogy ma milyen tevékenységekre referálunk ezzel a szóval, és ma senkinek nem áll módjában előre tudni azt, hogy 200 év múlva milyen tevékenységekre fogunk referálni ezzel a szóval. A „játék” szó jelentése az időben változik, azaz különböző időpontokban nem pontosan ugyanazokra a tevékenységekre referálunk ezzel a szóval, következésképpen akármilyen definícióval rögzítjük is a „játék” szó tényleges használatát egy adott t időpillanatban, definíciónk csakis önkényes lehet.

A definíciók időbeli függésére két szemléletes példát hoz sokat idézett könyvében az antichomskyánus J. Maher[10]. Vegyük példának a „tea” szót. Képzeljük magunkat a XVIII. századba, és kíséreljük megadni a „tea” szó definícióját. Valószínű – mondja Maher –, hogy két kijelentést tennénk: (1) „teának nevezzük a teát, mint egy adott növényt”, valamint (2) „teának nevezzük azt a főzetet, amit a teából mint növényből készítenek”. Maher azt állítja, hogy ez a definíció egy ideig egészen jól működne, azonban a XX. században menthetetlenül csődöt mondana, ugyanis manapság az előző definícióban meghatározottakon kívül beszélünk csipkebogyóteáról, kamillateáról, gyógyteákról és – ami alapvetően eltér minden eddigitől – különféle ice-teákról is. A XVIII. században senki nem tudhatta előre azt, hogy ezekre is a „tea” szóval fogunk referálni, ma pedig senki nem tudhatja azt, hogy két évszázad múlva mely, az eddigiekhez hasonló dolgokra fogjuk alkalmazni ezt a szót. Most vegyük Maher második példáját, az „erdő” szót. Minden további nélkül elképzelhető, hogy egyszer valaki pontosan meghatározza, hogy egy négyzetméteren mennyi fának, aljnövényzetnek stb. kell lennie ahhoz, hogy az adott területet erdőnek nevezzük. Ebben az esetben azonban – hangsúlyozza Maher – ez az illető nem azt határozná meg, hogy az „erdő” szót ténylegesen hogyan használjuk (vagyis nem azt, amit kell!), hanem egyszerűen határokat adna e szó jelentésének. Eljárása ezért a puszta önkényen alapulna. Ahogy Wittgenstein ezt kifejezi: „Ha valaki éles határt húzna, akkor biztosan nem ismerném el, hogy ez az, amit magam is húzni akartam”.[11]

Ellenvethetné valaki azt, hogy érvelésem során mindvégig előfeltételeztem, hogy szavaink jelentése az, ami az időben változik. Az iménti példákat azonban nem így kell értelmezni, hanem úgy, hogy ezekben az esetekben a szavaink referenciái bővülnek: bővül azon tárgyak köre, amelyekre például a „tea” szóval referálunk. Ez azonban összeegyeztethető azzal, hogy szavaink jelentései állandóak (vagyis nem változnak), és hogy tudattalan nyelvi ismeretként léteznek az elménkben. Továbbá: ezek az elménkben létező tudattalan nyelvi ismeretek (tudattalan univerzálék) azok, amik valamilyen értelemben meghatározzák szavaink használati módját, így azt, hogy szavainkkal mikre referálunk. Ezek határozzák meg tehát azt, hogy egy adott szót milyen tárgyakra, tevékenységekre, tulajdonságokra alkalmazhatjuk jogosan és milyenekre nem.

Válaszom: Azt gondolom, hogy ilyen használat-konstituáló entitások nem léteznek, vagy ha netán léteznek is, nem tekinthetőek az egyedüli fórumnak, amelyek szavaink helyes használatát meghatározzák. A magam részéről nem tudok elképzelni olyan, természettől bennünk lévő, roppant teljesítőképességű regulatív entitásokat, amelyek egyedüliként meghatároznák azt, hogy egy labda falhoz dobása és elkapása játék, de a keresztrejtvényfejtés és a tévénézés nem az, vagy azt, hogy az angol anyanyelvűek számára a rókavadászat ugyan játék, de az elefántvadászat nem az.

Két érvet tudok felhozni álláspontom mellett:

Először: Az ellenvetést tevő szerint egy sz szó tudattalan univerzáléja határozza meg azt, hogy sz szóval milyen fajtájú dolgokra referálhatunk. Azaz szerinte létezik egy szabály, ami meghatározza, hogy sz-szel milyen fajtájú dolgokra referálhatunk. Véleményem szerint azonban egy tudattalan univerzálé mint entitás nem határozhatja meg egy szó használatának a helyességét, ugyanis abból a ténykijelentésből, hogy „X rendelkezik egy ilyen és ilyen tudattalan univerzáléval” nem mehetünk át jogosan arra a normatív kijelentésre, hogy „X-nek sz szót ilyen és ilyen módon kell használnia”. Ha azonban ez az átmenet a Hume-törvény miatt nem lehetséges, akkor nem mondhatjuk azt, hogy egy tudattalan entitás határozza meg egyedüliként egy szó használatának helyességét.

Másodszor: Amennyiben léteznének eféle tudattalan univerzálék és ezekkel együtt különféle szabályok, melyek szavaink használatának helyességét írnák elő, akkor elvileg lehetséges volna az is, hogy a tudományok (talán a neurofiziológia) felfedeznék ezeket a szabályokat. Azt mondanák például, hogy a „játék” elménkben található univerzáléja azt írja elő, hogy a „játék” szóval ilyen és ilyen és ilyen tevékenységekre kell referálnunk. (Megadnának tehát egy listát.) Véleményem szerint azonban, nincsen semmi ellentmondás abban, hogy elolvasva egy ilyen listát, egy adott kifejezést az abban foglaltaktól eltérő módon kezdenénk el használni. Ebben a vonatkozásban nyelvhasználó közösségünk autonóm volna: ismernénk a listát és szándékosan eltérnénk attól.

(2) Tegyük fel, hogy amit Wittgenstein a „játék” szó kapcsán mond igaz. Egyáltalán nem világos azonban az, hogy ennek az elemzésnek mekkora hatókört kell tulajdonítanunk. Semmi nem zárja ki azt, hogy amit Wittgenstein mond, az fogalmainknak csak egy speciális osztályára vonatkozik, olyanokra, mint „művészet”, „tudomány”, „történelem” stb. De vegyük például az „arany” szót! Ebben az esetben mindazok a tárgyak, amiket aranynak nevezünk rendelkeznek közös tulajdonsággal, nevezetesen: ugyanazzal a tömegszámmal. Éljünk a következő (Kripke-től származó) gondolatkísérlettel![12] Tegyük fel, hogy egy tudósközösség kimutatja, hogy az arany valójában nem sárga, hanem piros, és mi csak azért látjuk sárgának, mert i.e. 1340-től egy sajátos, szabad szemmel érzékelhetetlen kozmikus porfelleg borítja a Földet, aminek hatására, az egyébként piros aranyat mi sárgának látjuk. Hogyan számolnának be erről a tudományos fejleményről az újságok? Nem azt írnák, hogy az, amiről azt hisszük, hogy arany, valójában nem létezik, hanem azt, hogy az aranyról kiderült, hogy az valójában nem sárga, hanem piros. De tegyük most fel a következőt! Képzeljük el, hogy ugyanaz tudósközösség előállít egy anyagot, aminek éppen olyan a színe, tömege, alakíthatósága stb., mint az aranynak, azonban a tömegszáma eltér attól. Mit írnának ebben az esetben az újságok? Nem azt írnák, hogy előállítottunk egy másik aranynak nevezhető dolgot, sem azt, hogy felfedeztük az arany egy újabb típusát, hanem azt írnák, hogy a tudósközösség feltalált egy olyan anyagot, ami – leszámítva az atomi struktúrát – felszíni tulajdonságait tekintve megegyezik az arannyal. Senki nem mondaná azt, hogy ez az anyag ugyancsak arany. Ez a gondolatkísérlet Kripke szerint azt bizonyítja, hogy az aranynak lényeges tulajdonsága a tömegszáma, és nem lényeges tulajdonsága a színe.

Kripke álláspontjának az univerzálé-probléma realistája számára igen pozitív hozadéka van, lehetőségében áll ugyanis Kripke gondolatmenetét a következő módon kiegészíteni: Mindazt, amit aranynak nevezünk, azért nevezzük aranynak, mert a tömegszáma 79. Azok a tárgyak, amelyeket aranynak nevezünk, rendelkeznek közös tulajdonsággal, a tömegszámmal, következésképpen létezik olyan szempont, amely vonatkozásában az egyes aranynak nevezett dolgok az Aranyat mint univerzálét példázhatják.

Erre az ellenvetésre a következő felelettel próbálkoznék: Véleményem szerint az ellenvetést tevő nézetének abszurd következményei vannak. Ha ugyanis abból indulunk ki, hogy az aranynak nevezett dolgok közös (vagy lényeges) tulajdonsága a tömegszám, és az arany színe, tömege, alakíthatósága stb. irreleváns, vagy legalábbis másodlagos, hiszen ezekről kiderülhet, hogy velük kapcsolatban tévedésben vagyunk, akkor ebből az következik, hogy a tömegszám felfedezéséig senki nem használta, illetve használhatta az „arany” szót korrekt módon. Más szóval, Kripke nézetéből az látszik következni, hogy a tömegszám felfedezéséig mindenki önkényesen használta e szót. Pontosabban szólva, ha elfogadjuk Kripke gondolatmenetét, a következő alternáció valamelyik tagját kell állítanunk: Vagy azt, hogy a tömegszám felfedezéséig mindenki önkényesen használta az „arany” szót, vagy azt, hogy az „arany” szó használatának mégiscsak volt valamiféle (a tömegszámra való hivatkozástól eltérő) korrekt szabálya, azonban ez az idők során többször is változott. Nomármost, az alternáció első tagjának elfogadása minden kétséget kizáróan hamis, hiszen a tömegszám felfedezését megelőzően is voltak megbízható kritériumai az arany azonosításának, a második tagjának elfogadásából pedig egyenesen következik, hogy az „arany” nem lehet univerzálé. Ha ugyanis időben változik az, hogy milyen kritériumok szerint azonosítják a tudósok, illetve a laikusok az aranyat, akkor időben változik az a szempont is, amely vonatkozásában az aranynak nevezett tárgyak az aranyat mint univerzálét példázzák. Számomra azonban ez utóbbi ekvivalens azzal, hogy az „arany” nem univerzálé.

E nézet abszurditása abból is jól kivehető, ha arra gondolunk, hogy mi lett volna akkor, ha a tudomány egészen más irányba fejlődik, és a tudósok nem alkotják meg a „tömegszám” fogalmát. Ebben az esetben ma sem állna rendelkezésünkre egzakt kritérium arra nézve, hogy az „arany” szót hogyan, milyen entitások vonatkoztatásában kell használnunk. Ezt generalizálva: nem tűnik számomra különösebben meggyőzőnek azt állítani, hogy a tudomány mai állása a végső, és az aranyat egyedül a tömegszámán keresztül lehet és kell egyedül azonosítanunk. Véleményem szerint könnyűszerrel relativizálhatjuk a dolgot. Kripke gondolatkísérlete szellemében a következőt mondhatjuk: Éppen úgy, ahogy elképzelhető (vagyis egy lehetséges világ), hogy nem fedezzük fel a tömegszámot, ugyanúgy az is elképzelhető (vagyis egy lehetséges világ), hogy a tudomány fejlődése olyan irányt vesz, amely során nem a tömegszámmal azonosítják az anyagokat. Ezt a tudományokkal szembeni egészséges szkepszist fejezi ki Wittgenstein, amikor ekképp fogalmaz: „A tudományos definíciók ingadozása: ami ma tapasztalataink alapján A jelenség kísérőjelenségének számít, azt holnap „A” definíciójához fogják használni”.[13]

(3) Még ha az eddigi ellenvetésekre adott válaszokat el is fogadjuk, az tagadhatatlan, hogy léteznek olyan szavak, mint például „fivér”, „apa”, nővér”, melyeknek ellentétben a „játék” szóval minden további nélkül lehetséges egzakt definíciójuk, amelyek nem változnak és nem is változhatnak az idő függvényében. Az a kijelentés, hogy „X és Y egymás fivérei” sem többet, sem kevesebbet nem jelent, mint hogy (1) X-nek és Y-nak ugyanazok a szülei, és (2) X és Y hímnemű.

Erre az ellenvetésre a következő feleletet adom: Az a kijelentés, hogy „X és Y egymás fivérei” valóban azt jelenti, hogy X és Y szülei azonosak, és mindketten hímneműek, azonban ezen felül semmi mást nem jelent. Ebben az értelemben azonban a „játék” szóval is ugyanaz a helyzet: „játéknak lenni” – azon felül, hogy játéknak lenni semmi egyebet nem jelent.

E kissé talányos megfogalmazásnak a feloldása így hangzik: Induljunk ki abból, hogy léteznek tárgyak, minőségek és relációk, amiket egyaránt F-eknek nevezünk. Amit Wittgenstein a „családi-hasonlóság” fogalommal mondani akar az az, hogy ezek az entitások, azon felül, hogy F-ek, nem rendelkeznek még egy további T közös tulajdonsággal. Ez azonban egyaránt igaz mind a játékokra, mind pedig a fivérségre. A fivérségre azért igaz, mert az, hogy 'X-nek és Y-nak ugyanazok a szülei', valamint hogy 'X és Y egyaránt hímneműek' nem egy további T tulajdonsága az X és Y személy közt fennálló fivérségi relációnak.

Wittgenstein tehát nem azt akarta állítani, hogy nem léteznek olyan szavak, amelyeket egzakt módon definiálni lehet, hanem azt, hogy annál a legitimációnál, hogy az F-eket azért nevezzük F-eknek, mert valamennyien rendelkeznek az F-nek levés tulajdonságával, nem rendelkezünk nagyobbal. Nem mondhatjuk azt, hogy minden F azon felül, hogy F rendelkezik még egy további T tulajdonsággal is.

5

Szeretném röviden összegezni az elhangzottakat. Azt gondolom, hogy ama dilemmából, melybe az univerzálé-probléma kapcsán kerülünk, nevezetesen, hogy vagy azt kényszerülünk állítani, hogy valamennyi klasszikusnak számító megoldási javaslat inkonzisztens, vagy azt, hogy egyik sem az, és mindegyik kiválóan működik, egyetlen kiút mindenképen van. Az nevezetesen, hogy az olyan kérdésekre, mint „miért mondjuk azt, hogy ennek a két papírlapnak ugyanolyan a színe?” valamiféle banális választ adunk. E tanulmányban megpróbáltam megmutatni, hogy Wittgenstein egy efféle megoldás felé hajlott, valamint azt, hogy Wittgenstein „családi-hasonlóság” fogalma segítségével e banális válaszok plauzibilisekké tehetők.

Mindazonáltal – nem tagadom – Wittgenstein javaslatával kapcsolatban sokakban maradhat némi hiányérzet. Elégtelenség-érzésünk van, amikor egy olyan kérdésre, hogy „miért nevezzük ezeket és ezeket a tárgyakat, minőségeket vagy relációkat egyaránt F-eknek?”, olyan választ kapunk, hogy „azért, mert valamennyien F-ek”. De miből fakad ez az elégtelenség-érzés? Egészen egyszerűen abból, hogy a „mi a közös az F-ekben?” kérdés kapcsán nem érezzük informatívnak azt a választ, hogy: „az, hogy valamennyien F-ek”, és valahányszor csak efféle választ hallunk, arra gondolunk, hogy léteznie kell e banális válaszon túl vagy felül még valaminek, amire hivatkozva elméletileg megnyugtató választ találhatunk ezekre a kérdésekre.

Tételezzük fel, hogy barátom a szobámba lép, körülnéz, megszemléli az asztalom körül álló székeket, és megkérdezi: „Mondd János, mi ebben a négy székben a közös?”. Amennyiben azt felelem, hogy „az a közös bennük, hogy valamennyien székek”, barátom nem fogja informatívnak tekinteni a válaszomat, de ha azt felelem, hogy „az a közös bennük, hogy valamennyi tonettszék”, vagy hogy „valamennyi fából van”, akkor elégedett lesz válaszommal. Vagy, ha kisfiam, Kristóf a sakk, a malom, és a backgammon láttán megkérdezi, hogy „mi ezekben a játékokban a közös?”, akkor hiányérzete lesz, ha azt felelem: „az a közös bennük, hogy valamennyi játék”, de megnyugszik, ha azt válaszolom: „az a közös bennük, hogy valamennyi táblajáték”, vagy hogy „valamennyi játékfigura talpa mágnesezett”. Nos, az univerzálé-probléma elméletorientált híve abban a hitben él, hogy a „mi a játékoknak nevezett tevékenységekben a közös?” kérdésre lehetőségünkben áll hasonlóképp informatív módon felelni, azaz megadni egy további T tulajdonságot azon felül, hogy „valamennyi játék”. Wittgenstein analízise a „játék” fogalma kapcsán azonban éppen azt mutatta meg, hogy erre a kérdésre informatív, vagyis nem banális feleletet nem lehetséges adni, és nem is lesz lehetséges soha.

[1] Természetesen az univerzálé-probléma megoldási javaslatainak lehetségesek másféle csoportosításai is, azonban úgy találom, hogy ez a csoportosítás a legtisztább, legelemibb és legvilágosabb.

[2] Platon: Parmenidész, 133a

[3] Ez a bírálat kisebb átalakításokkal a Quine-féle osztály-elméletre vagy osztály-nominalizmusra is alkalmazható. E nézet szerint abban az esetben mondjuk azt, hogy ez és ez a papírlap fehér, ha a két papírlap színe a fehér dolgok osztályának (mint ugyancsak partikulárénak) az eleme. Az „ennek és ennek az osztálynak az eleme” azonban reláció, és mint ilyen univerzálé. Amennyiben tagadjuk azt, hogy az „...eleme” reláció, és mint ilyen univerzálé, akkor arra a kérdésre kell választ találnunk, hogy milyen viszony áll fenn az 'a papírlap eleme a fehér dolgok osztályának' és a 'b papírlap eleme a fehér dolgok osztályának' között. Ha azt válaszoljuk, hogy a papírlap hasonlóképpen eleme a fehér dolgok osztályának, mint b papírlap, akkor újabb univerzáléra hivatkozunk, és így tovább a végtelenségig.

[4] D. M. Armstrong: ”Properties” (in: Properties, Oxford Reading in Philosophy, ed. by B. K. Mellor and A. Oliver, Oxford University Press, 1994.)

[5] Ennek a nézetnek az analitikus filozófiai tradícióban van hagyománya. Az 1960-as évek elején R. Bambrough ”Universals and Family Resemblance” (Proceedings of the Aristotelian Society 61., 1960-61.) című cikkében érvelt ezen álláspont mellett, de nem különösen meggyőző formában, ugyanis H. Wennerberg „The Concept of Family Resemblance in Wittgenstein’s Later Philosophy” (Theoria 33., 1967.) című tanulmánya egycsapásra véget is vetett ennek a hagyománynak.

[6] L. Wittgenstein: Filozófiai vizsgálódások – ezentúl FV, Atlantisz, 1992., 66.§.

[7] FV: 69.§.

[8] Bambrough: id. mű: 217.o. (Az idézetet a terminológiai eltérések miatt viszonylag szabadon fordítottam.)

[9] O. Hanfling: Wittgenstein's Later Philosophy, London, Macmillan, 1989., 66.o.

[10] J. Maher: Wittgenstein and Chomsky, Temple University Press, Philadelphia, 1997., 177–179. o.

[11] FV: 76.§.

[12] S. Kripke: Naming and Necessity, Oxford University Press, 1980., 124. o.-tól.

[13] FV: 79.§.