# 2.3.2. Rekonstrukció és értelmezés - az érveléstechnikai jóindulat elve Az állítások rekonstrukciója és az érvelés logikai szerkezetének feltárása több olyan lépést is tartalmaz, amely az olvasó, hallgató értelmezési tevékenységét igényli. Már az is értelmezés kérdése, hogy egy szövegrészletet érvelésnek tekintünk vagy sem, hogy mit tekintünk konklúziónak, és mit a hozzá tartozó premisszáknak, hogyan emeljük ki a lényeget az állításokból és milyen ki nem mondott konklúziókat, illetve premisszákat találunk a szövegben. Adott esetben több lehetőség közül választhatunk. A "Politikai leszámolás vagy százmilliós tétre menő büntetőügy?" formában felkínált dilemmát, és ebből adódóan a rekonstruált K1, K2 konklúziójelölteket a "vagy" kötőszó miatt önmagában mind megengedő, mind kizáró viszonyban is megragadhatnánk. Jól látható, hogy az ezzel kapcsolatos döntésünk megint csak alapvető befolyással van mind az érvelés által megvalósítható bizonyítási stratégiára, mind feldolgozási folyamatainkra és azok végeredményére. Ha az ún. egymást kizáró értelmezést választjuk (kizáró 'vagy'), és az egyik állítás igazságát sikerül megbízható érvelés keretében bebizonyítani (erősen valószínűsíteni), akkor a másik hamis (vagy nagy valószínűséggel az). Ha az egymást kizáró értelmezést választjuk, és az egyik állítást cáfolja a cikk, azaz az állítás hamisságát sikerül megbízható érvelés keretében bebizonyítani az írásműnek, akkor a másik állítás igaznak tekinthető. Ha a megengedő értelmezést választjuk (ún. megengedő 'vagy'), és az egyik állítás igazságát sikerül megbízható érvelés keretében bebizonyítani, akkor a másik még bármi (igaz vagy hamis) lehet! Ha a megengedő értelmezést választjuk, és az egyik állítást cáfolja a cikk, azaz az állítás hamisságát sikerül megbízható érvelés keretében bebizonyítania, akkor a másik igaznak tekinthető. Ezek után a következő észrevételeket tehetjük a 'vagy' értelmezésének szerepéről, jelentőségéről: Az egyik állítás igazságának megalapozásakor (1. és 3. eset) jelen körülmények között csak a kizáró értelmezés esetén tudunk valamit mondani a másik állítás igazságértékéről, míg a megengedő esetben nyitott marad a kérdés. Az egyik állítás hamisságának megalapozása (cáfolása) esetén (2. és 4. eset) a jelen körülmények között a másik szóban forgó állítás igazsága is megalapozást nyer, függetlenül attól, hogy a megengedő vagy a kizáró értelmezést választjuk. A kizáró értelmezés esetén (1. és 2. eset) lényegtelen, hogy az érvelés az egyik állítást igazolja vagy cáfolja. Mindkét esetben eldönti a másik állítás igazságértékét. A megengedő értelmezés esetén (3. és 4. eset) nem ez a helyzet. Míg az egyik állítás igazságának alátámasztása nyitva hagyja a másik állítás igazságértékét, addig az egyik állítás sikeres cáfolása megalapozza a másik állítás igazságát. Összefoglalva: a cáfolási stratégia esetén nem számít, hogyan értelmezzük a 'vagy'-ot, míg az igazolási stratégia esetén igenis számít. Utóbbi esetben a 'vagy' megengedő vagy kizáró értelmezése fontos szerephez jut a konklúzió megalapozottságát, valamint a befogadóban lezajló feldolgozás végeredményét illetően. Természetesen vetődik fel a kérdés, hogy milyen általános szabályt vagy elvet tudunk javasolni, hogy az iméntihez hasonló esetekben? Nos, az értelmezés egyik legfőbb alapszabálya a jóindulat elve: ha a szöveg alternatív értelmezéseket enged meg, ekkor azt kell választani, amelyik a legerősebb érveléshez vezet. Azután az így kapott érvelést kíméletlen, de korrekt kritikának vetjük alá, amelyben kiderül, hogy jól sikerült-e alátámasztani a kifejtett álláspontot vagy sem, hogy érdemes-e elfogadni azt. Jóindulatúnak kell tehát lenni az értelmezésben, és szigorúnak (de nem méltánytalannak!) a kritikában - és nem fordítva! Ez az elv is a vita céljának megvalósítása érdekében történő együttműködésből származik: jóindulatú értelmezés mellett van a legnagyobb esély arra, hogy kiderül, melyik a helyes álláspont. Ugyanolyan grammatikai szerkezetű állítások egyaránt lehetnek univerzális állítások, valamint statisztikus általánosítások: "A bálna emlős", "A madarak repülnek", "A tanárok alulfizetettek". Amíg az univerzális állítások a szóban forgó osztály minden egyes tagjára vonatkoznak ("A bálna emlős", "A madarak repülnek"), a statisztikus állítások csak egy adott osztályba tartozó dolgok bizonyos megnevezett hányadára, rendszerint többségére ("A tanárok alulfizetettek"). Jól látható, hogy az ilyen, összefoglaló módon általánosnak nevezett állítás tényleges cáfolhatósága attól függ, hogy univerzális vagy statisztikus általánosításként értelmezzük. Az univerzális állítást ugyanis egyetlen ellenpélda megbuktatja, míg a statisztikusat az állításnak megfelelő mennyiségű, rendszerint az esetek többségét adó ellenpélda tudja csak cáfolni. Ha tehát bizonytalan, hogy a szóban forgó általános állítást hogyan értelmezzük, akkor a jóindulat elve szerint a statisztikus értelmet célszerű választani. Természetesen sokkal nehezebb megmutatni, hogy az esetek többsége ellenpélda, ám a jóindulatú értelmezésnek és a vele járó többletmunkának jól látható hozadéka is van: a statisztikus állításként való értelmezésnek megfelelő cáfolat magában foglalja az univerzális értelmezésnek megfelelő állítás cáfolatát is. Felmerülhet a kérdés, hogy vajon nem kell-e félnünk a jóindulat elvétől? Nem hord-e veszélyeket magában? Nem segíti-e viták parttalanná válását azáltal, hogy az elvre hivatkozva bármit kimagyarázhatunk? Nos, nem ez a helyzet. Ha ugyanis a konkrét helyzetekben, az adott érveléssel összefüggésben felmerülő kétségek kapcsán megvizsgáljuk, hogyan működik az elv, akkor azt fogjuk látni, hogy csak a bizonytalan eseteket dönti el. Ezektől rendszerint elég jól elkülöníthetőek az értelmezései bizonytalanságot fel sem vető esetek, ahol az elvre nincs szükség. Így például a 'vagy' kétféle módon való értelmezhetősége (megengedő, illetve kizáró) a négy szóba jöhető esetből (a négy igaz-hamis igazságérték kombinációból) csak egyet befolyásol (azt, amikor mindkét állítás igaz). Az értelmezési probléma három esetben fel sem merül. E három esetet az elv teljesen érintetlenül hagyja. A másik fontos dolog, hogy az elv jelen esetben sem értékel mindent igazra, azaz nem vezet ahhoz, hogy a 'vagy'-gyal összekapcsolt állítás végeredményben igaz lesz, bármit is állítsunk. Végül még egy fontos, az érvelési szituációkra történő stratégiai készülést szem előtt tartó észrevételt tehetünk: azok az érvek, adatok, tények, bizonyítékok, amelyek hatékonyak a szigorúbb (a gyengébb érveléshez vezető) értelmezést választva, nem hatékonyak (az erősebb érveléshez vezető) jóindulatú értelmezés esetén. Így vitapartnerünk alkalmasint eltáncolhat ellenérveink elől, arra hivatkozva, hogy érvelése során nem az általunk választott, hanem az annál tágabb, jóindulatúbb értelmezést tartotta szem előtt. Ha a jóindulatú értelmezést választjuk, majd ellenérveinkkel, adatainkkal, bizonyítékainkkal ennek megfelelően készülünk, akkor nem állhat elő ilyen helyzet. Mint fentebb, az általános állítások értelmezésének kérdésénél láttuk, jóindulatú értelmezés esetén ellenérveink hatékonyak, erősek lehetnek a szigorúbb értelmezéssel szemben is. Az érveléstechnikai jóindulat elve jól használható, konstruktív, előremutató elvnek mutatkozik például egy szerződéskötési helyzetben. Tegyük fel, hogy egy adott kifejezéssel kapcsolatban bizonytalanság merül fel bennünk. Mit érdemes tenni ilyen esetben? Először is: az értelmezéssel kapcsolatos bizonytalanságunkat nem ajánlatos elfojtani, hanem tanácsos szembe nézni vele, két ok miatt is. Egyrészt, ha felmerül a kétség, hogy nem ugyanúgy értelmezzük a szerződési feltételeket, akkor éppen ez a bizonytalanság konzerválódik a szerződés aláírásával, amely magában hordja az értelmezési, a szerződés megszegésével kapcsolatos vita lehetőségét is. Másrészt az értelmezéssel kapcsolatos bizonytalanság hallgatólagos tudomásul vétele kiszolgáltatja bennünket egy harmadik személy, egy harmadik fórum, például a bíróság értelmezési döntésének. Ez szerencsés esetben a javunkra szól, szerencsétlen esetben a hátrányunkra. Fontos azonban, hogy bárhogyan is dőljön el, az ilyen szituáció kimenetele esetleges lesz: mivel előzetesen nem számoltunk a másik fél számára jóindulatúbb, és ezért kedvezőbb értelmezés konzekvenciáival, meglehetősen váratlan, előre nem látott következmények adódhatnak. A probléma abból adódik, hogy egyes szerződő felek abban bíznak, hogy a számukra előnyösebb, és a másik fél számára kedvezőtlenebb értelmezés lesz a helyes. Ez éppen ellentétes azzal, amit a jóindulat elve tanácsolna: válaszd a másik fél számára kedvezőbb értelmezést. Ha a másik fél számára kedvezőbb értelmezés is olyan feltételrendszert eredményez, amelyet nyugodt szívvel elfogadhatunk, akkor nyugodtan aláírhatjuk a szerződést. Ha azonban ez az értelmezés számunkra nagyon is nemkívánatos következményekhez vezethet, akkor miért írnánk alá a szerződést, és miért rögzítenénk ezt a lehetőséget, kiszolgáltatva immár például a bíróság értelmezési döntésének?