# Bognár László:
Fehér M. István „Destrukció és applikáció,
avagy a filozófia mint ’saját korának filozófiája’.
Történelem és történetiség Heidegger és Gadamer gondolkodásában” (Fehér M 2002
) esszéjének elemzése

(Mit szűrhetünk le a címből? ‑ Milyen előzetes kérdések, milyen várakozások következnek a címből? ‑ Milyen további tájékozódási pontokat kínál az esszé bevezetése? ‑ Döntéshelyzetben az olvasó ‑ Tartalom ‑ Visszatekintve ‑ Az üzenet ‑ Szófejtés mint gyakorlati filozófiai teljesítmény ‑ Mellérendelő szerkezetek és az ingerküszöb ‑ Elidegenítő eszközök ‑ Érveljünk vagy töprengjünk? ‑ Szembeállítás vagy közösségteremtés ‑ A lábjegyzet mint elágazás a gondolatmenetben (1.) ‑ A hangvétel mint az álláspontok közötti távolság jelzése ‑ A szavak megválasztása, meghatározása ‑ A lábjegyzet mint elágazás a gondolatmenetben (2.) – Hivatkozástechnika)

Mit szűrhetünk le a címből?

A cím többrétegű: a főcím éppúgy két részből áll (első része: „Destrukció és applikáció”, második része: „A filozófia mint ’saját korának filozófiája’”), mint az alcím (első része: „történelem és történetiség”, második része: „Heidegger és Gadamer gondolkodásában”).

A főcím első részének precíz ezoterikusságát ellenpontozza, oldja, enyhíti, értelmezi a főcím második része. Az „avagy” összerántja a főcím két részét.

A két latin szó első pillantásra kétségkívül elsősorban a szakmai közönség érdeklődését keltheti föl. A folyóirat tematikus válogatás keretében közli az írást. A cikk minden oldalának tetején ott áll a gyűjtőcím: „Fenomenológia-hermeneutika”, amely a kortárs filozófia jelentős, a magyarországi kutatásban és oktatásban hangsúlyosan megjelenő ágát, irányát, közös gondolati forrásokból táplálkozó, egymással munkakapcsolatban álló műhelyeit jelöli.

A főcím második része jóval szélesebb olvasói kört szólíthat meg. Ki ne találkozott volna olyan elemzésekkel, amelyek valamely szöveget vagy irányzatot mint kordokumentumot vagy mint sajátos kortörténeti jelenséget mutatnak be! Szinte közhely, hogy minden kulturális alakzat, szellemi termék saját mindenkori jelenének összefüggéseibe ágyazódik bele. Nem okoz tehát különösebb meglepetést, ha éppen a filozófiáról hangzik el efféle állítás. Általában a történészek feladata ez összefüggések föltárása.

Mégis szembeötlő a főcímmásodik részének megfogalmazása, ha a filozófiától olyan gondolatokat várunk, amelyek igazsága, érvényessége átível a történeti korokon. Éppígy akkor is, ha a filozófiát a mindennapoktól többé-kevésbé eltávolodott szellemi erőpróbának vagy éppen egyenesen valamiféle mutatványnak, erőfitogtatásnak látná valaki. Hogyan fér össze e két közkeletű képpel az, hogy a filozófia saját korának filozófiája?!

A főcím második részéből visszatekintve, az idegen szavak (destrukció, applikáció) előzetes biztosítékot adnak rá, hogy a filozófia történeti beágyazottságának kérdéseire nem valami sablonos, ideologikus, az általánosságokban elvesző választ kapunk. A két latin kifejezés, amely első pillantásra esetleg elrettent, második lépésben egyenesen vonzóvá teszi az írás vállalkozását.

Az alcím iskolamesteres hangon, a tudomány akadémiai, kincstári nyelvén beszél. Jelzi az írás tárgyszerű kapcsolódását az ELTE BTK Filozófiai Intézetének konferenciájához, amelyet „Jel, esemény, történeti jel” címmel rendeztek 2002 őszén.

Az alcím egészen széles közönséghez szól. A történelem és a történetiség olyan témák, amelyekkel majdnem minden filozófiai műhely, iskola foglalkozik. Sőt, művelt állampolgárként aligha lehet bárki is tájékozatlan a történelem, a történetisége kérdéseiben. Heidegger és Gadamer neve manapság már a publicisztikákban is mind gyakrabban felbukkan, főbb műveik, amelyek a huszadik századi európai gondolkodás tájékozódási pontjai, ha jelentős késéssel is, de már olvashatók magyar fordításban.

Összegezve: a főcím a figyelemfelkeltőbb, az alcím csendesen-pedánsan a háttérbe húzódik. Megszólítja a művelt olvasót, mégsem ígérkezik könnyű olvasmánynak. Nem ad fölmentést a figyelem összpontosítása, az együttgondolkodás terheitől.

Milyen előzetes kérdések, milyen várakozások következnek a címből?

Nem kell Heidegger- vagy Gadamer-szakértőnek lenni ahhoz, hogy érezzük: destrukció és applikáció egymástól távoli kifejezések, ritkán bukkannak föl egyazon összefüggésben, szövegkörnyezetben. Milyen kapcsolatot állít közöttük az esszé: a főcímben szereplő „és” vajon összekapcsolja, vagy elválasztja őket egymástól?

A főcím megfogalmazása („a filozófia” és „avagy”) azt sugallja, e két tevékenység (destrukció, applikáció) a filozófia alapjait, mondhatni annak lényegét érinti. Az alcím pedig azt sejteti, hogy a filozófiának e tevékenységek révén megnyilvánuló „lényege” valamiképp hozzáférhető azokban a módokban, ahogyan a történetiség a két filozófus gondolkodásában jelen van. Vajon megerősíti-e ezt az olvasóban előzetesen megfogalmazódó két tézist a cikk?

A cím azt a további várakozást kelti, hogy szerzője egyaránt képes szóval tartani a fenomenológiában, a hermeneutikában képzett és a csupán tájékozódni törekvő, nyitott olvasót. (Az összevont folyóiratszám bevezető írásaiból megtudjuk, hogy tanévnyitó konferencián hangzott el az írás, amelyen nemcsak a hazai filozófiai iskolák, műhelyek legtöbbje, de az egyetemi hallgatóság is jelentős számban képviselteti magát.)

Milyen további tájékozódási pontokat kínál az esszé bevezetése, az első két bekezdés? Hitelesíti-e előzetes kérdéseinket, megerősíti-e várakozásainkat?

Elhangzik az írás tézise (19. old. – az esszé oldalszámai előtt elhagyom az esszé jelzését):

1. „[…] arról a filozófiai gondról ([…] vagy kihívásról), amelyre Heidegger a destrukcióval válaszol, Gadamer […] az applikáció tana […] révén igyekszik számot adni”;

2. mindkét filozófus „a filozófiáról – a ’saját korának filozófiájaként’ értett filozófiáról – próbál valami lényegeset mondani”.

Mi a szóban forgó „filozófiai kihívás”?

Az első bekezdés szerint a hermeneutikai filozófiában (vagy filozófiai hermeneutikában) három értelemben is fölfedezhető a történelem, a történetiség: (1.) mint filozófiai téma, (2.) mint az a közeg, amelyben e filozófia kibontakozik, s így mint e filozófia saját történetiségének tudata, (3.) mint az a törekvés, hogy a historicizmusnál alaposabban és következetesebben vessen számot a történetiséggel.

A megfogalmazás („a filozófiáról – a ’saját korának filozófiájaként’ értett filozófiáról”) arra vall, hogy (legalább a tárgyalt filozófusok törekvéseiben) a filozófia a szó szoros értelmében a saját korának filozófiája, vagyis a filozófia mondhatni lényegénél fogva történeti.

Számot vetni a történetiség problémakörével e filozófiák számára annyi, mint számot vetni saját magukkal. A történetiség tárgyalásának tétje számukra nem kevesebb, mint a filozófia elevensége, mint a filozófia gondolkodói jelenlétének hitele.

A bevezetés nyelvezete oldott. Mentes az előadói (úgymond narratív) terminológiai szigortól, fogalmi görcstől. Figyelje meg
! A bevezetés nem dobálózik Heidegger filozófiai nyelvének sajátos kifejezéseivel. Ezen az előadói nyelven akár más filozófusról is lehetne beszélni.

Ismét olvassa el a bevezetést!

Szembeötlően hiányoznak a rövid tőmondatok. Jól követhető, mellérendelő szerkezetek váltogatják egymást. A szöveg csendre hangolja az olvasót, figyelemre ösztönöz. Aligha szándéka a rajtaütés. Inkább mintha fogást keresne. Nem műtétre készülünk, nem beöltözünk valamiféle törvényszéki boncolásra. Nem fölvértezzük magunkat valami ellen, hanem inkább arra törekszünk, hogyan tudnánk minél nyitottabbá, fogékonyabbá válni arra, amit hallunk. Semmit nem szegeznek nekünk. Mintha beszélgetésre hívnának, ahol nem azt várják tőlünk, hogy mielőbb foglaljunk már állást, hanem azt kérik, előbb talán foglalnánk helyet.

Saját vállalkozásáról azt mondja a szerző, hogy „olyan dimenziót vagy összefüggést” törekszik részletezni, „amelyet a címben szereplő két latin kifejezés nevez meg”. (Világos, a történetiség problémakörének dimenziójáról, összefüggéséről van szó.) Ez némiképp meglepheti az olvasót, ha a szótárakban található betű szerinti jelentésekre
gondol.

Szembeötlő, hogy a bevezetés nem rendel szótári jelentéshez hasonló meghatározást a két latin kifejezéshez, holott ez nem ritka fogalmak magyarázatára, elemzésére vállalkozó írásokban. Így az esszé vállalkozása határozottabb arculatot ölt. Mintha nem abban mutatkoznék meg elsődlegesen a teljesítménye, hogy megadja, kiderítse „a” jelentését (vagy sorba rendezve „a” különféle jelentéseit) a címében álló latin szavaknak. Csakhogy mi mást lehet kezdeni szakkifejezésekkel?! (Persze nem tekinthetünk el attól a kérdéstől, hogy egyáltalán lehet-e szótárakból fogódzót nyerni akkor, ha valamely kifejezés valamely szerzőnél megjelenő sajátos, különös jelentéseihez, jelentéstöbbleteihez törekszünk hozzáférni. Mégis mintha minden kisiklana a kezünkből.)

Az a megfogalmazás, hogy e kifejezések valamilyen „dimenziót” „neveznek meg” egy „problémakörben”, azt sugallja, hogy a meghatározás keresése előtt előbb arra a kérdésre kell választ adni, hogy egyáltalán beleillik-e, beleilleszthető-e abba a szövegkörnyezetbe, gondolati összefüggésbe, abba a filozófiai tervbe, vállalkozásba az illető kifejezés, amelyben a jelentés meghatározását keressük.

A bevezetés azt sejteti, hogy a destrukció, illetve az applikáció a két filozófus gondolkodásának lényegi rétegeihez nyit utat.

Döntéshelyzetben az olvasó

A cím és a bevezetés eligazítást kínált: mit várjunk az esszétől, milyen olvasói hangoltsággal vegyük kézbe, milyen gondolkodói viselkedéssel forduljunk hozzá. Így már érdemben tudunk dönteni arról, elolvassuk-e.

Ha úgy döntött, olvassa el az I. és a II. részt! (A Függelék olyan vitahelyzetre utal, amelyben a résztvevők már ismerték az előadó gondolatait, így azt érdemes későbbre hagyni.)

Először csak a főszöveget olvassa el! Lehetőleg kétszer-háromszor. Mint minden filozófiai szöveg, első olvasásra ez sem nyílik meg. Csak többszöri ismétlés után ismerjük ki magunkat a szövegben.

Tartalom

Az esszé megformáltsága elválaszthatatlan a mondandójától, ezért az írás formai jellegzetességeinek tanulmányozása előtt elkerülhetetlen, hogy rövid áttekintést, összefoglalást ne adjuk a gondolatmenetéről.

Az I. rész a destrukció különféle értelmeit törekszik kibontani Heidegger szövegeiből. A II. rész rámutat, hogyan él tovább (persze bizonyos módosulásokkal) a heideggeri törekvés (a filozófia mint saját kora filozófiájának terve) Gadamer gondolkodásában.

Az I. rész áttekintése:

A hagyomány annál fogva, hogy elkerülhetetlenül megmerevedik, kiüresedik, élettelenné válik, kihívást ad a filozófia számára. Többféle válasz adható. Egyik lehetőség, hogy (valamiképp a kartezianizmus módjára) törekszünk megszabadulni a hagyománytól, s a hétköznapi úgynevezett józan észhez fordulunk; így azonban véletlenszerű szellemi horizontra helyezkedünk, csak az esetlegest nagyíthatjuk föl, ruházhatjuk föl egyetemes érvénnyel. Másik lehetőség, hogy számot vetünk a múlttal.

Mit jelent a számvetés? Ha megértjük, hogy minden filozófia valamely áthagyományozott értelmezettségben indul útjára, akkor azért fordulunk a múlt felé, hogy hozzáférjünk a filozófia fogalmiságának eredetéhez, azokhoz a tapasztalatokhoz, azokhoz a dolgokkal való találkozásokhoz, amelyekből a kiürült hagyomány egykor (eredetileg) táplálkozott. Vagyis a számvetés nem abban áll, hogy kívülálló módjára bírálunk, igazságot osztunk.

A múlt felé fordulni nem azt jelenti, hogy önmagunkat feladva beleveszünk abba, ami elmúlt, hanem azt a feladatot, hogy saját jelenünkre és jövőnkre előretekintve ismét elsajátítjuk azokat a hagyományt eredetileg éltető tapasztalatokat, amelyeket a megmerevedett hagyomány feledésbe burkol, s így elzár előlünk.

Szokás elválasztani egymástól filozófiát és filozófiatörténetet. E különbségtételre az a válasz adható: nem azért kell a múlt felé fordulni, hogy távlatokat vesztett módon szolgáljuk, helyreállítsuk a filozófiatörténetet (hogy kegyeletünket lerójuk előtte), hanem azért, hogy a filozófia visszatérjen saját kezdetéhez, vagyis rátaláljon saját dolgára, feladataira.

Összefoglalva: a destrukció nem más, mint a filozófiai hagyomány fellazítása annak révén, hogy visszavezeti a hagyományt az eredeti emberi tapasztalatokra. Ez a feladat sajátosan, a szó szoros értelmében a hermeneutika sajátja.

A hermeneutikai destrukció egyesíti a historizmus és az érvényességfilozófia (avagy a filozófiai kritika) szempontjait. Egyrészt törekszünk eleget tenni saját gondolkodásunk igazságigényének. Másrészt megértjük, hogy mi magunk történeti lények vagyunk, a múlt nem tévedések halmaza.

Az egyesítés nehézségbe ütközik: az érvényességfilozófia az ember aktivitását, a historizmus az ember passzivitását állítja.

A nehézség megoldható, ha megértjük, hogy az ember történelembe ágyazottsága nem számolja föl az ember szabadságát. Ellenkezőleg, a történelem az emberi szabadság megvalósulásának színhelye. Az ember választásán múlik, miképpen lesz történeti. Választhatja azt, hogy valamely értelmét vesztett, elhalt hagyomány áramában sodródik (miközben maga esetleg úgy érzékeli, hogy megszabadult tőle), és választhatja azt, hogy megújítja, megeleveníti a hagyományt. (Ez utóbbira törekszik a destrukció.)

Mind Hegel, mind Heidegger kísérletet tett rá, hogy összeegyeztesse a historizmust és az érvényességfilozófiát, méghozzá valamilyen történelemértés keretében. Csakhogy Hegelnél elsikkad az individuum szabadsága! Hogyan kerüli el Heidegger ezt a veszélyt?

Hegelnél a végcélra irányuló történelemnek a világszellem, az abszolútum a szubjektuma, Heideggernél az univerzális történelem puszta konstrukció, amelynek ilyképp nincs szubjektuma. Heidegger nem osztja az abszolút filozófia előfeltevéseit. Következésképp a véges individuum a véges jelen horizontja felől képes arra (tehát valóban a szabadságában áll neki), hogy visszanyúljon a filozófia dolgaihoz, illetve a hagyományhoz, s így arra, hogy egyszerre igaz és történeti felfedezéseket tegyen.

Kétféleképp is ki van téve a relativizmus veszélyének az az értelmezés, amely szerint a filozófia saját korának filozófiája. (A relativizmussal elvész az érvényes gondolkodás, vagyis ‑ a filozófia ügyének szemszögéből tekintve ‑ a metafizika lehetősége.)

Egyrészt ha Hegel abszolút filozófiájával szembeállítva fogalmazzuk meg a saját-kora-filozófiája-értelmezést, akkor az az abszolút-relatív fogalompárra utal vissza, s azt sugallja, hogy minden filozófia relatív. Ám akkor hogyan őrizhető meg az érvényes gondolkodás (a metafizika) lehetősége? ‑ Az abszolút-relatív megkülönböztetésének alapja a teoretikus (ismeretelméleti) igazságfogalom, amely szerint az, ami igaz, abszolút módon, örök időre igaz. A relatívnak csak addig van értelme, amíg van értelme az abszolútnak. (Vagyis az abszolutizmus és a szkepticizmus kölcsönösen feltételezik egymást, s mindketten megrekednek a teoretikus igazságfogalom tartományában.) Az ismeretelméleti szkepszis azonban nem érinti a véges, a hétköznapokban egzisztáló embert. A saját végességével következetesen számot vető ember számára az örök igazságok helyett az emberi élet igazsága, az egzisztencia igazsága kínálkozik.

Másrészt mind a historicisták (Dilthey, Spengler), mind az antihistoricisták (Husserl, a neokantiánusok) egyetértenek abban, hogy a történelem a relativitás birodalma. Heidegger ábrázolásában a historicizmust az ismeretelméleti tájékozódás jellemzi, benne a történelem elsődlegesen a történeti megismerés tárgya. Heidegger számára viszont a történelem az ember alapvető létmódja, tevékenységeinek közege. Az a törekvés, amely a történelmet az objektív történeti megismerésbe helyezi, elnyomja, elfedi az ember eredeti történetiségét.

Összegezve: a véges-történeti emberi létből eredő kérdések köré szerveződő filozófia éppen annak révén, hogy kérdései elszakíthatatlanok a mindenkori szituációtól, amelyben fölvetődnek, nem lehet egyetemes érvényű, csakis saját kora filozófiájaként az, ami.

A II. rész áttekintése:

A heideggeri törekvés (a filozófia mint saját kora filozófiájának terve) bizonyos módosulásokkal bár, de tovább él Gadamer gondolkodásában.

Módosulást okoz a két gondolkodó filozófiai gondjának különbsége: Gadamert érdeklődésének előterében elsődlegesen a szellemtudományok sajátszerűsége áll, s nem a lét értelme vagy az emberi egzisztencia. Gadamer elsősorban a szellemtudományi örökséget gondozó művelt állampolgárt törekszik megszólítani, mondandója hallgatólagosan hozzájuk van címezve, már mindig is nekik szól, s nem a hétköznapi tömegemberhez, aki aggódva törekszik (vagy nem törekszik) életét visszanyerni az elidegenedettségből. Gadamer gondja a megfelelő viszony a humaniórákhoz, s nem a halál, a lelkiismeret, a bűn.

A hermeneutika (Heidegger eredeti, forradalmi, radikális vállalkozása) a Heideggertől nyert látószögből, távlatokból tekintve mérséklődik Gadamernél, ugyanakkor a Gadamertől ébresztett párbeszédben a gadameri hermeneutika hasonlóképp radikális, eredeti.

Gadamer megőrzi, saját korának párbeszédeihez igazítja a heideggeri hermeneutika gyakorlati filozófiai törekvéseit. Elsősorban azzal, hogy rámutat, a humántudományokban a tudományosság nem a módszerességben, hanem az emberformálásban, a művelt állampolgári létben és együttlétben áll, vagy azzal, ahogyan politikafilozófiai értelmezését adja az arisztotelészi phronészisz-gondolatnak.

Az applikációról (mint a saját jelenre, a saját szituációra való vonatkoztatottságról) szóló gadameri fejtegetések érdeklődésének előterében a jelenre és a jövőre előretekintő véges történeti ember áll, éppúgy, mint Heidegger destruktív-hermeneutikai elemzéseiben. A szellemtudományi megértés feladta nem a halott múlt helyreállítása, hanem a megelevenített múlt bevonása a mindenkori jelenbe. Az élő hagyomány egy végtelen beszélgetés folyamata.

A Függelék áttekintése:

A Függelék ahhoz az észrevételhez kapcsolódik, amely szerint a Heidegger és Gadamer között tett összevetésekben rendszerint az utóbbi húzza a rövidebbet. A megjegyzést az esszé nem puszta tárgyi ellenvetésként, hanem sokkal inkább valamiféle ténymegállapításként fogadja, amely rávilágíthat ez összehasonlítások nehézségeire.

Aki önálló gondolkodóként törekszik Gadamert bemutatni, annak számot kell vetnie egyrészt Gadamer önértelmezésével (aki Heidegger gondolkodásával mint számára meghatározó, korszakos jelentőségű teljesítménnyel és mint nyomasztó túlerővel szembesült), másrészt azzal a körülménnyel, hogy a Gadamertől kidolgozott hermeneutika tárgyalása hiteltelen és hiányos, ha nem tekintjük a heideggeri gyökereit. Az esszé jelzi, maga Gadamer is utal a közte és Heidegger közötti lényegesebb különbségre. Heidegger már csak a léttörténet új, másik kezdetében reménykedhetett, Gadamer a beszélgetés humanista értékeire, a gyakorlati észre és az ítélőerőre igyekezett támaszkodni.

Fehér M. rámutat, hogy az észrevételben jelzett nehézség megjelenik saját esszéjének két kifejezésében: „radikális”, „mérsékelt”. Jelentésük ingadozó: hol negatív, hol pozitív. Ugyanakkor az esszé törekszik sajátjává tenni a filozófia mint saját kora filozófiájának heideggeri szemléletmódját: eszerint a radikalitás és a mérsékeltség megítélésében figyelembe kell venni azt a kort, amelyben az így jellemzett filozófiai vállalkozások megszületnek.

Visszatekintve

A cím és a bevezetés értelmezésekor azt firtattuk, hogy mire vállalkozik és kit szólít meg Fehér M. írása.

Az áttekintés után megállapítható, teljesítette kitűzött célját, amelyet kezdetben (19. old.) így fogalmazott meg: „szeretnék kimetszeni s némileg részletezőbb jelleggel tárgyalni egy olyan dimenziót vagy összefüggést, amelyet […] a két latin kifejezésnevez meg”.

Az esszé nyelvezete sehol nem vált belterjessé, mindvégig megtartotta társalgási stílusát. Így csakugyan szélesebb olvasóközönséget szólíthat meg.

Ám épp e szélesebb olvasói körre tekintve vetődik föl a kérdés: mit nyer az esszéből az, aki nem a Heidegger- vagy a Gadamer-kutatásban dolgozik. Milyen ösztönzést, kihívást, iránymutatást, tájékoztatást meríthet belőle, miféle útravalót kaphat tőle? Bultmannal szólva azt is kérdezhetnénk, hogy túl az akadémiai vagy iskolai teljesítményen, van-e valami üzenete (kérügmája) az esszének?

Az üzenet

Az esszé ahhoz a heideggeri tervhez törekedett utat nyitni, hozzáférést biztosítani, amely szerint a filozófia a saját kora filozófiája. Mivel az esszé maga is valamiképp filozófiai teljesítmény, ezért okkal vetődik föl a kérdés: vajon az esszé megszólítja-e saját korának (a kétezer utáni évek Magyarországának) gondolkodását. Menyiben kötelezi el saját magát az elemzett heideggeri terv mellett, mennyiben tekinti azt napjainkban is, saját maga számára is érvényesnek?

Az esszé aranymetszésének pontján a következő Heidegger idézetet olvassuk (29. old. teteje): „[…] a filozófiai kutatás olyan valami, […] amelyet valamely »kor« […] sohasem kölcsönözhet önmaga számára egy másiktól; […] ugyanakkor olyan valami is, ami […] sohasem akarhat azzal az igénnyel föllépni, hogy elkövetkező korok válláról levegye a radikális kérdezés terhét és gondját.”

Különös figyelmeztetést és bátorítást hallhatunk a kijelentésből, ha napjaink szellemi esendőségére, műveltségínségére és gondolati kiszolgáltatottságára gondolunk, amikor oly ritkán fogalmazódik meg még az igény is arra, hogy problémákhoz, helyzetekhez ne hirtelenjében kölcsönzött sablonokkal, találomra összetákolt modellekkel, hanem a dolgok természetét föltárni igyekvő, önálló filozófiai igénnyel és érvénnyel nézzenek szembe.

Ha az idézetben valamiképp saját teendőnkre ismernénk rá, akkor az I. fejezet Heidegger-értelmezése a feladat különös nehézségeire, a kidolgozásban rejlő zsákutcákra, tévutakra irányíthatja a figyelmet, a II. fejezet Gadamer-értelmezése pedig példát adhat rá, hogy a radikalizmustól idegenkedő korok számára is kínál megvalósítható feladatot a heideggeri filozófiai terv.

Szófejtés mint gyakorlati jelentőségű, gyakorlati filozófiai teljesítmény

Ki ne ismerne rá napjaink magyarországi társadalmi környezetére, amikor a „művelt állampolgári létről és együttlétről” olvas az esszében (29. o.)! Fehér M. érzékeli polgáriasult jelenünk idegenkedését a radikalizmustól, a forradalmiságtól (33. o.). Sajátos teljesítménye az esszének, hogy mérsékletre inti az idegenkedésre jellemző elutasító viselkedést, hallhatóvá teszi a filozófiai radikalizmus számunkra is tanulságos és megőrizhető gondolati rétegeit.

A nyugalomra intés eszköze a „forradalmi”, „radikális” kifejezések újraértelmezése, átemelésük a politika, a politikatörténet, a politikafilozófia szótárából a metafizikáéba, a szellemtudományokéba.

Politikaelméleteken és publicisztikákon edződött fülünk számára némiképp meghökkentően cseng a Heidegger-parafrázis, amely szerint (28. o. 27. jegyz.) „a történeti tradícióhoz, a kezdethez való igazi viszony éppenséggel a »forradalom«”.

Máshol a következő, igen árnyalt és gazdag értelmezését adja a forradalmasítani kifejezésnek az esszé (23. o.): „[…] az eredethez visszatérve […] alapjaiból kiindulva megérteni, azaz elsajátítani s – ami ezzel egyjelentésű – ismételni, megújítani, vagy éppenséggel – mint Heidegger egy helyen nem riad vissza a kifejezéstől – ’forradalmasítani’ a hagyományt”.

Első olvasásra egyenesen megdöbbentő, hogy a forradalmiság magával a hermeneutikával kapcsolódik össze (28. o. 0. bek.): „[…] ez az a szándék, amely Heidegger méltán forradalminak, de mindenesetre hermeneutikainak nevezhető felfogását jelentős pontokon motiválja”. – A megfogalmazás: „de mindenesetre” a következőképp értelmezhető: akinek ez túl radikális fogalmazás volna, visszafogottabb hangvétellel, szakszerűbben szólva.

Megdöbbenésünk csillapodhat azonban, ha – Fehér M. utalásai nyomán – például egy másik szellemi környezetben született könyvre gondolunk. Thomas Kuhn, aki maga sem volt egy „forradalmár”, A tudományos forradalmak szerkezetében
a forradalmat paradigmaváltásként értelmezi.

A „radikalizálást” a Függelék (33. o. 0. bek.) mint „következetessé tételt” mutatja be. Máshol azt olvassuk (21. o. 8. jegyz.), hogy „a destrukció […] az önálló vizsgálódás radikalizálása-abszolutizálása”, ahol az abszolutizálást leginkább úgy adhatnánk vissza, hogy: teljessé tétel.

Mellérendelő szerkezetek és az ingerküszöb

Sok minden elvonhatja az olvasó figyelmét az elmélyült értelmezői gondolkodástól: a túlfűtött szellemi légkör, az érvelő szituációban őt érő ingerek, a kitettség érzete az ellenérveknek és az ettől keletkező védekezési kényszer, az állásfoglalásra való késztetés, a provokatív megfogalmazások nyomán ébredő indulatok. (Mint zenehallgatásnál: nagy zajban, csörömpölésben, bömbölő hangfalak tövében nehéz figyelni a felhangokra, a hangszerelés gazdagságára.)

A mellérendelő szerkezetek sajátosan tompítják egy-egy kijelentés élét, a tagmondatok egymásutánja csökkentheti az olvasóban okozott hatások mértékét, megváltoztathatja az olvasótól várt válaszviselkedést.

Vegyük az első mondatot! Játsszunk el vele! Vegyük ki a velejét (helyesebben azt a gondolatot, amelyet leginkább annak tekintünk), és foglaljuk tőmondatba! Például így: A hermeneutikában kiemelkedő szerepet játszik a történelem. Nyitányként az efféle mondat szembeállítást sugallna, provokatív felhangokat kapna. Sok olvasóból indulatokat válthatna ki. Megkérdezhetnék: miért, más diszciplínában talán nem játszik kiemelkedő szerepet a történelem?!

Ha viszont úgy fogalmazunk, hogy: a hermeneutikának nevezett gondolati irányzatban kiemelkedő szerepet játszik a történelem, akkor máshová kerül a hangsúly: nem sugall szembeállítást, nem arra gondolunk, hogy hallgatólagosan azt állítaná, hogy máshol nem játszik kiemelkedő szerepet a történelem. Ez a megfogalmazás már inkább a hermeneutikáról akar állítani valamit. Ám az, amit állít (hogy a történelem kiemelkedő szerepet játszik a hermeneutikában), fölöttébb banálisnak hangzik. Miért, miben nem játszik kiemelkedő szerepet a történelem?! Még a matematikában is kiemelkedő szerepet játszik! Szűkebben értve viszont némiképp furcsán cseng a megfogalmazás, hiszen „a” történelem leginkább a történelemtudomány, a történelemfilozófia tárgya, témája. Márpedig ezeket a diszciplínákat ritkán szoktuk hermeneutikának hívni. A mondat így megütközést kelt. Rögtön az írás elején nem értek valamit.

Ezt a zavart oszlatja el a bővítés: „kiemelkedő szerepet játszik a történelem, illetve a történetiség problémaköre”. Elveszi a történelem szó előtt álló határozott névelő élességét. A történelem problémaköre már egészen tág tartomány, amelyhez sokféle diszciplínát rendelhetünk hozzá. Ugyanakkor az „illetve” nem zárja ki azt a lehetőséget sem, hogy a hermeneutikában esetleg csakugyan a nagybetűs történelem is kiemelkedő szerepet játszik. Ez a megfogalmazás elveszi a kifejezések élét, lazítja a terminológiai feszességet, nem kell valamiféle kitüntetett jelentést keresnünk. Oldja a szóhasználattól az olvasóban ébredő szakértői görcsöt. Nem érzünk hívást rá, hogy rögtön szikét vegyünk a kezünkbe.

Az „illetve”, miként máshol az esszében a „más szóval”, pontosabban”, „mindenesetre” stb. kifejezések azokra a heideggeri megfontolásokra utalnak, amelyek szerint a filozófia, illetve a hermeneutika nyelve elsődlegesen valamilyen irányba mutat, jelez, figyelmet felhív, terel, nem pedig meghatároz, tárgyat meg- és kijelöl. Fölhívják az olvasó figyelmét arra a tanulságra, amelyek Heidegger megfontolásaiból fakadnak. Nevezetesen arra, hogy a hermeneutika nyelvét könnyen félreértheti az, aki azzal a (kimondott vagy kimondatlan) nyelvelmélettel közeledik hozzá, amely szerint a nyelv állandóan tárgyiasít.

A hermeneutikának nevezett irányzat megfogalmazás egyrészt arra vall, hogy az esszé törekszik távol tartani magától a kategórikus-dogmatikus szemléletet. Ha figyelmesen hallgatjuk, akkor például még azt a kérdést sem tekinti végérvényesen eldöntöttnek, hogy egyáltalán létezik-e, vagy milyen értelemben létezik hermeneutika.

Másrészt ugyanakkor zavarba hoz. Aligha fogadnák el mindazon műhelyek, iskolák, amelyek magukat hermeneutikainak tekintik vagy tekintették, azt, hogy összevonják őket minden más hermeneutikai irányzattal. Akkor sem, ha csak a huszadik századi iskolákra pillantunk. A megfogalmazás durva általánosítás, amely eleve nem tekint ez irányzatok sokféleségére és identitástudatukból (hovatartozásukból) fakadó érzékenységükre, eleve nem célja, hogy szót értsen velük. Ebben az összefüggésben a „nevezett” szó elidegenítő hatású. Így sokkal inkább a megbélyegzés felhangjait mutatja a kifejezés, mint a leírásét, a megnevezését. Ha ebben az összefüggésben azt mondanánk, hogy a hermeneutikának nevezett gondolati irányzat, akkor egyenesen gúnyolódásnak volna vélhető a szavunk. (Az irányzatnak éppen a gondolkodói igényét vennénk célba, vennénk tűz alá. Éppen akkor lehetne magától értetődőnek venni, hogy csakugyan gondolati irányzatról van szó, hanem mondanánk ki a „gondolati” szót.)

De miért van szükség efféle összefoglaló kifejezésre, mint hermeneutika?! Ha a cím harmadik sora két filozófust nevezett meg, akkor miért nem fogalmaz az első mondat is úgy, hogy Heidegger és Gadamer gondolkodásában kiemelkedő szerepet játszik a történelem, illetve a történetiség problémaköre? Ahhoz, hogy a cím harmadik sorát értelmessé tegye az első mondat, ez is elegendő volna. Tetejébe az első mondat név szerint is említi a két filozófust!

Ekkor leszünk figyelmesek rá, hogy a szó (hermeneutika) a főnévi alakjában nem fordul elő önállóan! Úgy találkozunk vele, hogy: „filozófiai hermeneutika”. Ez szabatos megfogalmazás, hiszen ismerünk bibliai hermeneutikát, szellemtudományi hermeneutikát. A cím második sorában kétszer szereplő „filozófia” szóval is összhangban áll. Csakhogy a szabatos megfogalmazás egyszerre túl szűk, túl pedáns! A kifejezéssel Gadamer főművének alcímében találkozhatunk, s a kifejezéssel Gadamerre mindenki mástól megkülönbözetett módon szokás utalni. Így a kifejezés ellene dolgozik a cím szándékának, amely összekapcsolni törekszik Heidegger és Gadamer munkásságát. Heidegger filozófiájára mint hermeneutikai filozófiára szokás utalni. S csakugyan, ez a kifejezés is ott áll az első mondatban! Ez a nevezéktani megoldás már tekintettel van a két filozófusra, ám nem kívánatos feszültséget gerjeszt. Még mindig kérdéses azonban, hogy szükséges van-e a műfaji meghatározásra.

Legyünk figyelmesek a mondatban kétszer is szereplő „irányzat” szó egyes számú alakjára! Továbbá a másik egyes számú szóra: „Heidegger és Gadamer […] gondolkodásában”. A mondat a cím szándékának megfelelően elsősorban a két szerző közösségét törekszik előtérbe állítani és azt a látószöget kívánja előrebocsátani, amelyből e közösségre tekint. (E nélkül aligha nyújtana többet az első mondat, mint hogy a cím utolsó sorát mondattá alakítja.) Ez a látószög valamiképp mint hermeneutika, mint hermeneutikai jellemezhető.

Az elbeszélői helyzet tehát épp a fordítottja annak, amit első pillantásra vélnénk. Nem Heidegger és Gadamer filozófiájának diszciplináris besorolása a tét, hanem gondolkodásuk közösségének jellemzése, amely jellemzés, ha kellő tömörségre törekszik, feszültségeket ébreszt a diszciplináris besorolás aprólékoskodásának, görcsösségének látószögéből.

A mellérendelő szerkesztés alkalmas eszköznek látszik a feszültségoldásra. Nem így az, ha külön mondatokba szedve, valamiféle magyarázkodással törekednénk kiverekedni magunkat a nehézségből, miközben csak belebonyolódnánk és gondolatmenetünktől jelentősen elszakadnánk. Például így: A filozófiai hermeneutikában kiemelkedő szerepet játszik a történelem, illetve a történetiség problémaköre. A kifejezést természetesen pontosítanunk kell, hiszen a filozófiai hermeneutika nem alkalmas rá, hogy a tárgyalt szerzők közösségét összefoglalja. Igaz, a másik kifejezés sem alkalmas rá, az, hogy hermeneutikai filozófia. Tetejébe Heidegger késői szövegeiben egyáltalán nem is találkozunk a hermeneutika kifejezéssel, ez azonban ne jelentsen gondot számunkra. Stb.

Elidegenítő eszközök

Brechttől veszem a kifejezést (ld. V-Effekt, „V” mint Verfremdung). Az elidegenítő eszközök feladata ebben a mondatban például az, hogy tompítsák a feszültséget, mossák el az éles, tűhegyre vett határokat a megnevezések között.

Kövér betűkkel emelem ki az elidegenítés eszközeit: „[…] filozófiai hermeneutikának (vagy hermeneutikai filozófiának) nevezett […] irányzatában, de mindenesetre Heidegger és Gadamer – ezen irányzatnak szokásosan alapjául tekintett – gondolkodásában […]”. (A filozófiai hermeneutikát keretező zárójel is az elidegenítés eszköze.)

A kínált lehetőségek közül biztos, hogy igen sokan elfogadnának egyet. Ugyanakkor semmi nem késztet senkit sem arra, hogy a tőle esetleg idegen megfogalmazástól e mondat olvastán tartsa szükségesnek, hogy elhatárolódjék. Nem állásfoglalást vár az olvasótól a mondat, hanem az együttgondolkodáshoz szükséges megegyezést.

Érveljünk vagy töprengjünk? Ellenvetés vagy megjegyzés?

A Függelék bevezetése arra a konferenciára utal, amelyen az esszé gondolatmenete elhangzott. Az előadást és a kávészünetet követő vitában elhangzott egyik észrevételre tér ki, amely szerint (31. old. 2. bek.) „a Heidegger és Gadamer közti […] összevetések […] úgy szoktak végződni, hogy az utóbbi húzza a rövidebbet”.

Sajátos, (provokatívan szólva) „tudományökonómiai” megfontolást bocsát válasza elé a Függelék. Azt mérlegeli, hogy (némiképp kihegyezve a kérdést) minek van nagyobb tudományos hozama az adott helyzetben: ellenvetésként vagy valamiféle megjegyzésként fogadni a ténymegállapítást. Maga a megfontolás eleve akkor értelmes, ha mindkétféle módon lehet közeledni a megállapításhoz. Ám ez ahhoz további hallgatólagos állításhoz vezet, hogy önmagában véve valamely mondat vagy kijelentés sem érv, sem nem-érv. Az adott vagy a pillanatnyi párbeszéd-szituáció, gondolkodói helyzet, (Hamlettel szólva) az ember teszi azzá. Ha pedig rajtunk múlik, akkor csakugyan van mit mérlegelni.

Egy másik további hallgatólagos állítást is tartalmaz a megfontolás: érvelni vagy nem érvelni nem puszta technológiai kérdés, nem (mondjuk így) logikai igénnyel megformált eszközök és módszerek puszta alkalmazásának a kérdése, hanem mindezeket megelőzően valamiképp kapcsolatteremtés, gondolkodói viselkedés. Valamely párbeszédhelyzet meghatározása, amelyben beszélgetőtársunktól megfelelő válaszviselkedést várunk: belebocsátkozik-e az érvek csatájába (párbajképes-e), vagy (a másik lehetőség) nyitott-e rá, hogy együtt-hallgasson, együttgondolkodjék, hogy feloldódjék a közös értelemkeresésben.

A Függelék jelzi azt a lehetőséget is, hogy mivel járna, ha ellenvetésként fogadná az észrevételt (31. old. 2. bek.): „könnyű volna persze ahhoz az elhárító stratégiához folyamodni – s az észrevételt rövid úton azzal a pedáns hivatkozással elhárítani ‑, miszerint itt nem tárgyi ellenvetésről van szó; a lényeg csupán az, hogy az összevetés megállja-e a helyét.” Bár éppen a konferencia vita szakaszában hangzik el a megjegyzés, a Függelék ehelyett mégis a töprengést választja. Ez azt ígéri, hogy megkezdhető a fölfejtése a közösen (az esszé szerzőjétől és az észrevételt megfogalmazó beszélgetőtárstól egyaránt) érzékelt valós nehézség különféle jelentésrétegeinek.

Szembeállítás vagy közösségteremtés

Az I. rész bevezető bekezdései (20. old. 0-2. bek.) első pillantásra szembenállásként ábrázolják a karteziánus, illetve a józan észhez forduló filozófiáknak és Heidegger hagyományhoz forduló gondolkodásának egymáshoz való viszonyát. Az esszé gondolatmenete logikailag nem kíván ennél többet. Annál is kevésbé, mert e viszony részletesebb tárgyalása megtörné az esszé egységét.

Így azonban félő, hogy az adott kérdésben az esszé fölégetné maga mögött a talajt, a formai követelmény teljesítésének kedvéért mellőzné az ennél fontosabb követelményt, amelyet az esszében tárgyalt két filozófus gondolkodása állít értelmezői elé: a párbeszéd, a párbeszédben-megmaradás követelményét. Az esszé közösségkereső, közösségteremtő teljesítménye, hogy e szembenállás mélyén közös törekvéseket keres és talál. A két követelménynek azzal felel meg, ha a közösségre a lábjegyzetben utal. (21. old. 8. jegyz.)

A lábjegyzet mint elágazás a gondolatmenetben (1.)

A karteziánus filozófiák és Heidegger gondolkodása összevetésének más (a szembeállítástól különböző) módjára a hermeneutika múlt felé fordulásának távlata ad alkalmat: Heidegger törekvése a jelenre tekintve és a jövőre előretekintve, (mondhatni) a jelen és a jövő érdekében fordulni a múlthoz. Ennek alapján állíthatja a 8. jegyzet, hogy „a destrukció […] az önálló filozófiai vizsgálódás radikalizálása-abszolutizálása”.

Ám az önálló filozófiai vizsgálódás igényét éppen a karteziánus filozófia fogalmazza meg nagy erővel! A hermeneutika azt teljesíti be, azt hajtja végre következetesen, amit a karteziánus filozófia tűzött ki célul maga elé.

Más, a karteziánus filozófiával közös vonásra is rámutat az esszé a Lét és idő eszméjét fejtegetve (22. old. 10. jegyz.): Heidegger főműve „az újkori filozófia jellemző látásmódjának, a szubjektumból való kiindulásnak a nyomát viseli magán.” Ezzel kapcsolatban azonban aligha állítható az, hogy Heidegger az újkori törekvések kiteljesítésére törekedett volna.

A hangvétel mint az álláspontok közötti távolság jelzése

Maga a Függelék hívja föl a figyelmet erre az eszközre. Mivel az elemzésnek, mondja, „Gadamer önálló jogigényének kiemelése felé kellett megteremtenie az átmenetet, így az egyenlő távolságtartás a heideggeri nézőponttól való elszakadást a róla való leválást feltételezte, ez pedig […] a megfogalmazások tekintetében helyenként Heideggerrel szembeni ironikus távolságtartásban jutott kifejezésre.” (32. old. 2. bek.)

Ld. például (29. old.): „Gadamer fő gondja innen szemlélve az, hogyan sáfárkodjék az ember a hagyománnyal, a szellemtudományi örökséggel – az ember, aki létének alapjában történeti ‑, milyen legyen a humaniórákhoz való adekvát viszonya, nem pedig az, miképp verjen a falba egy szöget […].”

A mondat folytatása persze enyhíti a távolságtartást: „vagy hogy mit jelent az ember életében a halál, a lelkiismeret és a bűn”.

A szavak megválasztása, meghatározása

Az esszé fölhívja rá a figyelmet (30. old. 3. bek.), hogy késői írásaiban Heidegger elhagyja a „destrukció”, a „hermeneutika” kifejezéseket. Csakhogy akkor hogyan állítható, hogy „a destrukció elnevezéssel jelzett […] gondolati beállítódás Heidegger egész életútján döntő szerepet játszik […]” (22. old. 2. bek.)?! Hogyan lehet akkor Heidegger egész gondolkodói útját hermeneutikai vállalkozásként jellemezni?!

Mivel az esszé törekvése, hogy Gadamer és Heidegger közösségét mint a filozófiai terv közösségét mutassa meg, továbbá szándéka mindvégig megtartani a közvetlen kapcsolódást a két gondolkodó szövegeihez, ezért aligha választhatna más kifejezést a közösség leírására úgy, hogy azzal ne gyűrné őket maga alá, ne akarna fölébük kerekedni. Az esszé saját feladatvállalása válna hiteltelenné.

A feszültséget úgy oldja fel az esszé, hogy a kiszemelt kifejezések értelmezése során elsősorban nem tárgyi jelentésük megállapításával bajlódik, hanem inkább azzal gondolati irányvétellel, viselkedéssel (beállítódással) foglalkozik, amelyet az adott szövegkörnyezetben a kifejezés szóhoz juttat. A szótár semlegesített, összefüggésekből kiemelt és így általánosságba emelt, megmerevített, ám ezáltal tetszőlegesen sokféle szöveghelyre beilleszthetőnek vélt tárgyi jelentései helyett olyan értelmeket keres, amelyeket a kifejezés az adott összefüggésben mutat. Helyzetelemzést végez, a kifejezések mondhatni dramaturgiai elemzését adja (kontextualizál).

Példaként tekintsük a destrukció különféle leírásait
!

Az adott szavak úgy válnak alkalmassá az egész életmű jellemzésére, hogy gondolati törekvéseket jelenítenek meg a Lét és időben és Heideggernek a főművet megelőző és közvetlenül követő szövegeiben, majd az esszé a későbbi gondolkodásában e törekvések jelenlétét, továbbélését, átalakulását vizsgálja. (Az esszé sajátos módon tehermentesíti a szakkifejezéseket, még szabatosabban szólva: szakmai-tárgyi jelentéseiket lehántja róluk.)

A példán megfigyelhető egy lehetséges esszéírói stratégia. Fehér M. a kulcsszót („destrukció”) először (vagy egy ideig) nem használja, elhallgatja. Úgy kezdi fölvezetni, kifejteni, hogy nem nevezi néven, csak irányt vesz felé. A megnevezés akkor következik be, amikor már „elérkezett az idő”, azaz kellő előzetes anyag, illetve háttértudás van az olvasó kezében ahhoz, hogy az első elhangzás ne súlytalan, hanem pregnáns jelentéssel teli legyen. Így lép színre a „destrukció” szó (dőlt betűs, kiemelt alakban) a 20. oldal közepén („A filozófia kezdetének problémájával” kezdetű bekezdés végén).

Ugyanez a stratégia figyelhető meg a színházban, különösen operákban, operettekben a primadonna belépésén. A klasszikus példája Honthy Hanna (Cecilia) belépője a Csárdáskirálynő
ben.

A lábjegyzet mint elágazás a gondolatmenetben (2.)

Ahhoz, hogy megmutassa az esszé, a jelenből táplálkozó múlthoz fordulás és a dolgokra való figyelemösszpontosítás törekvése Heidegger életútján mindvégig jelen van, szükséges megmutatnia, hogy az egyes szövegeket éltető filozófiai gondok között átjárás, egymásra vonatkozás van. Bármennyire is nélkülözhetetlen ez az értelmezői, elemzői feladat az esszé vállalkozásának az egészét tekintve, mégis ‑ éppen léptéke, mérete miatt – megtörné a gondolatmenetet. Így a lábjegyzetben
teljesíti a feladatot az esszé (22. sk. old., 10. jegyz.).

Hivatkozástechnika

Mivel és amennyiben az esszé arra vállalkozott, hogy két kifejezés heideggeri, illetve gadameri értelmeit föltárja, a feladat akkor teljesíthető hitelesen, ha szabatosan megjelöli azokat a szöveghelyeket, amelyekre értelmezése támaszkodik. Fokozott bibliográfiai követelményt kell teljesíteni.

Tovább nehezíti a feladatot, hogy az esszé gondolati utak, egész életművek áttekintésére vállalkozik. Így az idézett művekről jegyzetenként külön-külön adott bibliográfiai leírás terjedelmes helyet foglalna el, szétfeszítené azt a keretet, amelyet egy folyóirat biztosíthat a jegyzetek számára.

A gazdaságosságot rövidítésekkel
oldja meg az esszé, ezek feloldását a jegyzetek sorában a jegyzetek elé bocsátott „Bibliográfiai megjegyzés” (19. o.) tartalmazza.

A főszöveg látványát, olvashatóságát segíti, hogy az egyes hivatkozások, utalások rövidítésszerű feloldását a lábjegyzetben
közli az esszé.