SEBEŐ  TALÁN
BEVEZETÉS  A  WAGNER-I   ÉS  NIETZSCHE-I   
ZENEFELFOGÁSOK   KÖZTI  KÜLÖNBSÉGEKBE

AZ  ÉN  SZÜLEIMNEK , AKIK  NÉLKÜL  EZ  ( SEM )  VALÓSULHATOTT  VOLNA  MEG  …

Végtelen  sok
szesze…
puszpurusz

1 . oldal
A  mai  hermeneutikában  közelfogadott , hogy  a  kérdezettek  nyitottsága  a  válasz  rögzítetlenségében  áll , s  a  kérdezés  értelme  abban , hogy  a  kérdezetteket  a  maguk  kérdésességében  nyílttá  teszi .
A  kérdésnek , annak  okán , hogy  van  irány , értelme  van ; még  nem  válasz , különösképp  pedig  nem  tudás . A  tudáshoz  vezető  út  maga  a  kérdés  eldöntése , mint  ahogy  tény  az  is , hogy  a  vélemény  a  kérdés  vérbefojtása . Ha  Platón  óta  tudjuk  is , hogy  a  tudásnak  több  szintje  van , tudhatjuk  azt  is , hogy  egy  tudományosnak  nevezett–tudott  kérdést  a  tudományosság  kritériumai  szerint  kell  “kirejtenünk” — más  szavakkal : annak  következtében , hogy  tisztává  kell  tennünk  egy  kérdést , olyan  egyértelműség-kupolát  kényszeredik  az  ember  tenni , amely  épp  mívességénél  fogva  rosszabb  a  véleménynél  is . S  teszi  ezt  márcsak  annak  a  tudásnak  a  hitében  is , mely  tudásról  tudja , hogy  a  kérdés  filozófiai  értelmét  adja ; s  amennyiben  a  kérdés  értelmében  involválva  van  a  tudás  maga , a  tudás  épp  azt  jelenti , hogy  a  dolog  ellentétét  is  vizsgálja .
A  circulus  vitiosus  akkor  válik  s  legnehezebbé  azonban , ha  a  vizsgálati  anyag  a  tudomány  határaira  rákérdező .
Vegyünk  egy  szűkített  időrendi  táblázatot , minden  magyarázat  nélkül . Wagner  36  évesen  a  levert  drezdai  forradalom  után  megírja  a  “ Művészet  és  forradalom ”  című  írását , és  még  ez  évben  “ A  jövő

2 . oldal
műalkotását ” , majd  Németországból  száműzetve  38  évesen  az  “ Opera  és  dráma ”  c . zeneelméleti  trilógiát , 1864-ben , 51  évesen  ismerkedik  meg  a  bajor  uralkodóval , Lajossal , aki  végre  függetleníti  az  egzisztenciális-anyagi  nehézségektől . 1868  november  8-a  Brockhauséknál : Friedrich  Nietzsche  és  Richard  Wagner  találkozik . Nietzsche  ekkor  24  éves , Wagner  55 . 1870-ben  Wagner  befejezi  “ Beethoven ”  c . zeneelméleti  írását , Nietzschét  Baselban  a  klasszika–filológia  professzorává  nevezik  ki , majd  rá  egy  évvel  megírja  a  “ Tragédia  születése  a  zene  szelleméből ”  c . munkáját . 27  éves  ekkor . A  tényleges  barátság  8  év  1  hónap  és  1  nap  múltán  szakad  meg , Nietzsche  ekkor  az “ Emberi , túlon  túl  is  emberin ”  dolgozik , Wagner  a  Parsifalon — mielőtt  azonban  a  “ két  penge  megmérkőzött  volna ” , a  szakítás  előtt  5  hónappal  Nietzsche  megírja  a  Wagnert  méltató  “ Richard  Wagner  Bayreuthban ”  c . írását . 1876  december  9-e  után  a  levelek , feljegyzések , naplók  és  ellennaplók  e  kapcsolatra  a  sajnálkozás , a  düh , a  gúny , az  ostorozás , a  szenvedés  és  a  fájás  jegyében  fogannak .
Írásunknak  nem  célja  semminemű  repetitív  jellegű  leírás ; a  feltárás–kimondás  szintjén  pedig  a  doxa  megalapozására  törekszünk . Tesszük  ezt  pedig  annak  reményében  egyfelől , hogy  a  Platón  Hetedik  levelében  taglalt  agrafa  dogmata  jegyében  adhatók  át  csak  lényeginek  konstituált  tartalmak , másfelől  Georg  Wilhelm  Friedrich  Hegel  akkord-elméletének

3 . oldal
menete — mint  művészeti  aspektus  egy  kifejezési  módra — alapján  feltárható  egyfajta  tudományosság  igényével  az  a  pozíció , ami  az  egyik  oldalon  a  tudományt  a  művészet  szemszögéből , a  művészetet  pedig  az  életből  tekinti , a  másik  oldalon  pedig  a  zseniális  dilettantizmust  szemben  a  mívességgel-szakszerűséggel .
A  filozófiai  gondolat  a  Periklész  utáni  Hellaszban  leáldozott , s  midőn  Hellaszból  Achaia  Provincia  lett , A  Római  Birodalom  a  filozófiának  csak  egy  részterületét  mentette  át , az  etikus  sztoicizmust , azt  is  csak  százötven  évre  tűrve  meg . A  görög  oikümené-szemléletet  felváltja  a  római  jogiság , a  törvény . A  Római  Birodalom  bukásának  kétségtelen  ténye  ott  kezdődik  el , amikor  kiderül , a  limeszeken  túl  is  van  világ . Ez  a  világ  Germánia  volt , maga  a  fő  erő  a  Birodalom  megsemmisítésére . A  “ középkor  sötétségében ”  ott  van  a  fejlődési  mag , hogy  míg  Rómában  a  földek  jórészt  állami  tulajdonban  voltak , Germániában  a  hangsúly  az  egyedi  parcellára  tolódott — megvonva  ezzel  a  középkorban  való  legfontosabb  alapra , a  földviszonyokra  építve  az  individuális  fejlődés  bázisát . A  németség  szellemi  felépítménye  ezzel  úgy  fejlődik , hogy  a  mítoszvilágot  felváltja  a  keresztény  monoteizmus , majd  e  principiális  rendszeren  belül  egyre  exponáltabbá  fejlődik  egy  immanenciát  tételező  vonal , amely  egyben  egy  szekulerizációs  folyamat  is . Kezdetben  adottak  a  nagy  misztikus  német  bölcselőnők , majd  az

4 . oldal
otthon  filozófálgató  olyanok , mint  például  Hegel  által  “ tilnitzi  foltozó  vargának ”  bemutatott  Johannes  Tauler , később  kialakult  az  ideológiától — azaz  a  vallástól — mostmár  teljesen  független  unideológikusság : Nicolaus  Cusanusszal  színre  lép  a  szakszerű  filozófia , ha  kezdetben  még  nem  is  önálló  alapon — platonikusan  ugyanis . A  már  repetició  szféráján  kívüli  szakfilozófia  Immanuel  Kant  kopernikuszi  fordulatával–forradalmával  lép  színre , hogy  majd  átadja  helyét  a  szubjektív  idealizmusnak , majd  az  objektív  idealizmuson  át  a  szellemfilozófiának . Hegel  után  a  mostmár  több , függetlenné  lett  filozófiai  áramlatok  mellett  kialakul  a  két  legfontosabb , a  Nietzsche-i  individuális  materializmus  és  a  marxi  kollektív  materializmus . Ezután  következik  a  “ liofilizáció ”  korszaka , a  szakfilozófiák  objektíválódnak — s  objektíválódnak , hogy  a  szellemi  közegben  az  ideológia  fölött  domináló  filozófia  emevvel  szemben  újra  recesszivvé  legyen , kialakul  — , s  ez  fontos , hogy  Európa  szellemi  hangulata  a  XX . század  első  felében  már  a  német  határokon  túl  is  azt  igényli , hogy  az  elv , az  elmélet  a  tömegekbe  hatoljon  — , nos , német  területen  a  fasiszta  ideológia  kel  lábra . Ennek  megszűntével  a  németségre — statisztikailag  bizonyítottan — a  mai  nyugat-európai  nagy  országok  közt  jut  a  legkevesebb  szélsőséges  szervezet , viszont  a  legtöbb  békemozgalom . ( Tegyük  hozzá : ezen  ideológiai  kiüresedéssel  szemben

5 . oldal
jelentkezik  egyfelől  elszórtan  a  RAF , szervezetten , ma  már  nemzetközi  hatóerőként  hatva  a  politikum  filozófiai-szociológiai  kategóriáit  szétfeszítve  a  Zöldek  … )  Ez  a  történelmi  mélységorientáltság  aztán  nem  csak  önmagára  hat  vissza , hanem  a  társterületekre  is , ezek  közül  bennünket  most  a  művészet  érdekel , legfőképpen  pedig  a  költészet .
Mitől , honnan  van  a  költészetnek  aprioritása  a  többi  művészet  felett , miért  “ Dichtung ”  a  német  költészet  szemben  azzal  a  “ poétikával ” , amely  már  maga  is  egy  tartalom  életbehívását , megjelenítését , kirejtését  jelenti ?
A  költészet  mozgásközege — primaer  szinten — a  nyelv ; megnyilatkozása  a  szervezett  hangrendszer . Két  kapcsolódási  pontban  máris  megegyezik  a  zenével : Hangként  materializálódik  és  idegenül  el  önmagától  egyfelől , és  szintén  nem  szilárdul  térbeli  alakzattá , másfelől . Azt  a  közeget , amelyben  a  nyelv  költészetté  tud  lenni , kirejtőnek  kell  elismernünk  annak  okán , hogy  egy  létező  dolgot  enged  meg  létrejönni , keletkezni . ( Ez  azonban  a  preszókratikáig  még  nem  engedi  meg  a  költői  nyelv  kialakulását , a  “ költőiség ”  még  a  mítoszba  van  ágyazva : nem  csoda : a  Szókratész  előtti  filozófiák  azt  mondják , hogy  a  világnak  van  lényege , tűz , víz , aperion , stb… ,  “ a  princípium  telített-közeg  nem  kedvez  a  művészetnek  ” , mondja  Hegel . A  művészet

6 . oldal
megalapozása  ezek  után  nyilván  attól  s  forradalminak  tekintendő  platóni  kijelentéstől  lehet  csak , miszerint  a  világnak  nincs  lényege , elve , archéja , a  Lényeg  nem  a  világban  van — nyilván  ez  az  unideológizáló  kijelentés  és  a  kor  kell  ahhoz , hogy a művészet :  lehessen . Teljesen  magától  értetődő  egyben  az  is , hogy  a  művészet  kirejtődésének  filozófiai  megalapozása  is  csak  egy  olyan  filozófustól  eredhet  csak , aki  nem kedveli a  művészetet ) . Platón  után  a  nyelv  a  jelenlevő  dolgok  megértése , és  mint  ilyen , techné . De  ha  a  dolgok  hermeneózisa  a  tudás  módjának  is  megnevezése , akkor  milyen  módja  ennek  a  költészet ?
Azt  mondhatjuk , hogy  ha  a  nyelv  befogadás  is , értés  is  és  megváltoztató  hatásánál  fogva  alkotás  is , akkor  mostmár  potenciális  közege  lehet  egy  kirejtésnek  maga  is , és  ez  épp  a  költészet . Miért  a  költészet  miért  nem  például  a  festészet ?  Annak  következtében , hogy  a  nyelv  teszi  először  világossá  a  létező  dolgokat — azaz  közvetlenül  és  tartalmilag . Ha  annak  konceptuális  keretei  között  mozgunk , melyben  azt  feltételezzük , hogy  van  lényege  a  művészetnek , sőt , igazságai , igazsága , akkor  nyilvánvalóvá  lesz , hogy  a  művészet  lényegéhez  az  van — legalább — a  legközelebb , amelyről  azt  gondolhattuk  volna  kezdetben , hogy  a  művészt  egy  részterülete  csupán ; az  a  költészet , amely  a  fentiek  szerint  képes  először  tenni  a  létező  dolgokat  világossá — megszokottá  tenni  tudni  addig

7 . oldal
nem  létezőket , ismerteket  és  gondoltakat , s  nemlétezővé  tenni  létező  dolgokat . Eképp  a  művészet  lényege  a  költészet .
A  “ Dichtung ”  szó  sűrítést  jelent , valamit , ami  kondenzáltabb  közegénél . Már  most  ebből  is  tudható , hogy  a  művészet  milyen  változásokat  szenvedett  el  a  filozófiától : mélyebb , szellemtelítettebb  lett , vagyis  a  formához  fokozottabb  valenciával  lépett  a  tartalom . Ami  a  másik  irányú  hatást , a  költészet  felől  a  filozófiára  gyakorolt  hatást  illeti , azt  mondhatjuk , hogy  ez  jóval  kevésbé  volt  az  előbbiekben  leírthoz  képest  intenzív . ( Az  itt  leírtakat  a  filozófia  és  a  költészet–művészet  viszonyáról  azért  szerettük  volna  rögzíteni , mert  úgy  véljük , hogy  Nietzsche  nem  érthető  a  művészet , Wagner  a  filozófia  és  a  filozófiai  gondolkodás  nélkül ; a  történelmi  bevezetést  pedig  azért , hogy  láthatóvá  váljék , milyen  okozatsorozatok  vezettek  Wagner  és  Nietzsche  előtt  a  művészet  és  a  filozófia  fenti  összetartozásához ) .

8 . oldal
KONSZONANCIA
Az  emberi  magatartás  állapotaira  kérdezünk  a  személyiség-filozófia  segítségével . A  Husserl-i  beállítódás  elmélet  óta  mondhatjuk , hogy  egyfajta  kvázistacionáriusságot  tartva  szem  előtt  “ lényegfeltárásra ”  törekedvén  a  pszichológiai  megközelítés  elvethető , annak  olyan  meghatározottsága  folytán , mely  szerint  csak  a  motiváció  szintjéig  kérdez , s  a  “ hogyanra ” , illetve , hogy  a  megéltségre  épít  ( kikkel  találkozott , miknek  következményeképp  teszi , mondja  azt , amit , stb ) — szemben  a  filozófiai  “ beállítódással ” , amennyiben  ez  a  “ mire ”  kérdez .
Friedrich  Wilhelm  Nietzsche  a  lipcsei  egyetemen . Ezzel  zárhatjuk  baseli  tanársága  előtti  első  periódusát . Ritschl — akivel  még  rövid  bonni  egyetemi  évei  során , mint  klasszika–filológia  professzorával  ismerkedett  meg — a  baseli  egyetemre  ajánlja  be  klasszika–filológia  tanárnak , Nietzsche  ekkor  nem  egészen  huszonöt  éves . Azt  gondolhatnánk , hogy  ha  valakit  ennyi  idős  korában  már  professzuraturára  javasolnak , a  komoly  szaktudás  mellett  a  tudomány  felé  való  elkötelezettséggel , valamilyen  fanatizmussal  kell , hogy  a  személy  rendelkezzék . Nem  így  van . Gersdorff  bárónak , gyerekkori  barátjának  így  ír  1869  április  13-án : …  “ Igen . Most  nekem  is  filiszternek  kell  lennem !  Valamiben  mindig  igaza  van  e  mondásnak : az  ember  nem  visel  büntetlenül  hivatalt  és  méltóságot ; csak  az  a  kérdés , hogy  a  kötelékek  vasból

9 . oldal
vagy  cérnából  vannak-e ?  S  van  még  merszem , hogy  alkalomadtán  széttépjem    a  köteléket , s  máshol  és  másképp  kíséreljem  meg  az  aggályos  életet . A  professzorok  köteles  puklijából  még  semmit  sem  érzek . Hogy  filiszter  legyek , androposz  amonszosz csordaember , — ettől  óvjanak  meg  Zeusz  és  minden  múzsák !  S  nem  is  tudnám  hogy  legyek  ilyenné , ha  most  nem  vagyok  az . A  filisztérium  egy  fajához  ugyan  közeledem , tudniillik  a   “szakember ” specieséhez ; nagyon  is  természetes , hogy  a napi  teher , a  gondolkodásnak  a  tudomány  határozott  területére  és  problémáira  való  óránkénti  összpontosítása  kissé  eltompítja  a  szabad  fogékonyságot , s  gyökerében  támadja  meg  a  bölcsészeti  érzéket . De  elhitetem  magammal , hogy  ennek  a  veszélynek  mégis  több  nyugalommal  és  biztonsággal  nézhetek  elébe , mint  a  legtöbb  filológus , mert  a  filozofikus  komolyság  már  túl  mélyen  gyökerezik  bennem . ”
A  levél  finom , szkepszisei , kritikája  korának  e  tudománya  felé  jóval  radikálisabb  volt . S  mégis  mi  mozgathatta  akkor  Nietzschét , hogy  elvállalja  a  professzorságot ?  Úgy  gondolta , hogy  a  holttá  merevedett  klasszika-filológiát  életre  kell  lehelni , új  kérdéseket  kell  felvetni , alapjaiban  új  kutatási  módokat , szálakat  kell  beindítani . Az  ambivalenciát , hogy  forradalmat  az  összes  leendő  munkatárs , és  az  intézmény  ellen  sikerrel  lehet-e  megvívni , a  levél  mutatja . Mindenesetre  a  hatást  elérendő , a  revolúciót  evolúcióra  kell  cserélni , konkrétan  pedig  épp  megreformálásra .

10 . oldal .
Nietzsche  még  doktori  címe  előtt  megkapja  a  baseli  tanszéken  a  klasszika–filológia  professzora  címet — 25  éves . Milyen  alkat ?  Zart — ez  a  német  szó  azt  jelenti , képes  kifejezni , hogy  hihetetlenül  finom , törékeny , mély , érzékeny  ( profánul  azt  mondhatnánk , hogy  egy  szeizmográfba  oltott  csupaantenna — s  mintegy  őrá  is  illik  az , amit  Thomas  Mann  mondott  Nietzsche  nagy  kedvencéről , Dosztojevszkijről , mely  szerint  olyan  ember , akiről  lehántoltak  minden  húst , csontot , izmot , csak  az  idegsejtek  maradtak  … )  A  pfortai  katonás  fegyelmű  gimnázium  egy  befelé  forduló , kontempláló , mélyindividiummá  alakította , igényes  szelektálóvá . A  bonni  egyetemen  bár  társai  nagyon  szeretik  vidámságáért , különcnek  tartják , kritikus  szellemét  félik . Már  ekkor  megmutatkozik  az  s  képesség  benne , hogy  mindenkivel  képes  kapcsolatot  teremteni  tudni , s  joggal  feltételezhetjük , hogy  ez  nem  egyfajta  színészi  képesség  következménye , hanem  intelligenciája  ama  következménye , hogy  bárkiben  azonnal  képes  önmegnyilatkozásra  jutni  úgy — és  ez  az  “ és ”  aláhúzható  — , hogy  a  másik  is  képes  benne  kibontakozni . Telve  humanista  ideálokkal , tág  pólusossággal , az  érzelmi  állapotok  hullámzásával , több  irányú  orientációval  ( hadd  jegyezzük  meg , a  bonni  egyetemen  társai  közt  Gluck  volt  a  “ gúnyneve ”… ) , szenvedélyes  tudásszomjjal  telten , távol  a  politikumtól , filozófusi  mélységgel , szerénységgel  és  öntudattal , különcként  elkönyvelten — egyedül  mindenkivel .

11 . oldal
A  szenvedély  különös  módon  nyilvánul  meg  benne — mintegy  azt  mondhatnánk  levelezése  alapján , hogy  az  igazán  léthatárbeli  kérdések  még  nem  igazán  érik  el : intenzitás , erő  és  hit  oly  szerves  egy  benne , hogy  azt  gondoljuk , vizsgálódásainak  legfőbb  kihívója  az  individuum  viszonya  a  világhoz  lehetett . Nem  csoda : a  szárnypróbálgató  filozófus  tele  hittel  önmagában ; racionális , de  nem  racionalista , principiális  dolgokkal  foglalkozik , de  nem  elvszerű , idealista  és  ambiciózus . A  szenvedély — amely  nem  ok  nélkül  egyazon  gyökről  fakad  a  “ szenvedés ”  szóval — mindig  valami  természettel  elleni ; a  lét  elviselése .
Dosztojevszkij  szerint  lelki  energia , Goethe  szerint  nem  az , hanem  csak  a  lélek  súrlódása  a  külvilággal — akárhogyan  áll  is  fenn , a  legtávolabbi  értékekhez  elcikkázást  hozza , s  értéket–értékrendszert  átépítő  mentálisan  letargizáló  hatású  pszichésen . Thomas  Mann-nak  nincs  akkor  igaza , amikor  azt  állítja , hogy  a  műalkotás  betegségből  szülődik , e  pszichológista  aspektus  pontosan  azt  a  szellemérintettséget  hagyja  kívül , ami  pedig  épp a legfontosabb . Hajlunk  arra , hogy  alkalmankénti  magányát , halálérzéseit  ne  betegségként  interpretáljuk , hanem  az  érzékenység  következményének  tudjuk  be , s  azt  véljük , a  dialógus  még  önmagában  van : magát  hívja  ki  maga  ellen , monológus  a  továbblépés  felé . Ez  az  állandó , feszített  ütemű  önmeghaladás  Nietzschében  azonban  még  egy  másik  dologgal  is  párosul : anyján  és  a  munkán  kívül  nem  

12 . oldal
válik  elkötelezettjévé  semminek , s  ez  a  tisztasága  később  válik  csak  halálos  fontosságúvá  életében .
Egyáltalán : elkötelezettség  és  elvszeriség…  már  a  kifejezés  is  profán . Már  akkori  korszakán  is  átcsillan , hogy  mennyire  érezte  és  tudta , min  álljon  kívül , mikor  mivel  érdemes  azonosulni , meddig , határ  hol  van ; s  abban  a  többoldalúságban , ami  a  másoknak  talányosság , egy  komoly  biztosság  sejlik  fel  mögötte . Vérbeli  filozófus  egyfelől — unideologikus  — , s  másfelől  magában  hordozza  már  annak  meghaladását  is , azt  a  filozofikust , aki  úgy  lép  túl  képességeinek  birtokában  az  akadémizáláson  és  az  akadémikus  tudáson , hogy  tudja , mik  azok : zseniális  dilettáns . Rendelkezik  azonban  még  két  meghatározhatósággal : nem  “ beteges ” ; és  ezen  egészség  következtében , hogy  szenvedélyessége  nem  az  oroszos  típusú , kérdésfeltevéseit  monológusszerűen  veti  majd  fel , s  az  individualitás  felől . S  bár  kora  németségét  a  legmélyebben  megvetette , valahol  mégiscsak  németes : a  kihívás  embere .
Egyértelmű : a  katedrát  el  kell  fogadni-foglalni . Kihívás , egészség , érzékeny  distinktáló  képesség , s  ezek  egy  olyan  szintű  szaktudással , amely  nem  érte  el  a  kor  szaktudományának  legmagasabb  szintjét . De  lehet-e — akár  zseniális  dilettantizmussal — művel  lépni  elő ?  Hol  vonható  határ  a  művel  előlépés  és  a  művet  alkotás  közé ?  Hol  húzódik  komolyság  és  megértés  a  kérdés  és  a  tudás  válasza  között ?

13 . oldal
Hogy  “ művel  előlépni ”  nem  lehet , csaknem  biztosra  vehető : a  katedra  után  1871  decembere  végén  27  évesen  megjelenik  első  műve , a  szakberkekben  botrányt  kavaró  “ A  tragédia  születése  a  zene  szelleméből ”  című  munka . Ismételten  szeretnénk  kijelenteni , hogy  a  mű  elemzésébe  nem  kívánunk  bocsátkozni , annyit  azonban  mégis  meg  kell  jegyeznünk , hogy  attól  fogva  munkásságától  óvja  Ritschltől , Rhodetől  eltekintve  mindenki , a  tanítványok  kettő  kivételével  elhagyják , s  a  “ Geburtot ”  egymást  követik  a  pro  és  contra  írások , Nietzsche  nem  válaszol , a  büszkeség  és  a  gőg  hallgattatja .
Szóljunk  azonban  pár  szót  a  munka  megállapításainak  helyességéről . Nietzsche  azt  állítja , hogy  a  tragédia  eredete  az  apollói  és  dionüszoszi  princípiumok  együtteséből  ered , s  magvát  az  a  mítosz  adja , amit  a  zene  teremt , s  e  teremtő  folyamat  révén  képződik  a  tragikum  maga . Ez  a  megállapítás  a  tudomány  mai  szintje  szerint  sem  megalapozott , mint  ahogy  Nietzsche  sem  igazolja , bizonyítja  ezen  állítást , s  tézis  helyett  hypotézist  hallunk . ( itt  legyen  szabad  tennünk  egy  megállapítást , mely  szerint  1984-ben , Martin  Vogel , bonni  egyetemi  tanár  tollából  megjelent  a  “ Nietzsche  und  Wagner . Ein  deutsches  Lesebuch ”  című  zene–  és  kultúrtörténeti  munka , mely  azt  állítja , hogy  az , amit  a  görögök  zenének  hívnak , azokra  a  szamárkultuszokra  vezethető  vissza , melyek  a  szamár  elterjedésével  egyidejűleg  terjedtek  el  az  antik  világban ) .

14 . oldal
Még  mindig  meg  kell  válaszolnunk  e  művet  illetően  azt , hogy  van-e  komolyság  és  probléma–megértés — és  ha  igen , milyen  fokúak  és  merre  orientálók — a  kérdéshorizont  felvetése  és  egy  biztosnak  mondható  tudás  között ?  Ahhoz  azonban ,  hogy  e  kérdésre  felelettel  próbáljunk  meg  szolgálni , előtte  pár  szót  kell  ejtenünk  a  Periklészig  tartó  görögség  életérzéséről , mit  vélünk .
Van  lelkület  és  ösztönvilág , gyilkos  versenyek , barbár  áldozatok  és  áldozások , orgiasztikus  misztériumjátékok , nincsenek  viccek  ( legalábbis  a  tudomány  még  nem  tud  róla , de  alapos  gyanúnk  van  azt  feltételezendő , hogy  eleve  nem  is  lehettek  viccek  hellének  között ) — egyik  oldalon . Fényes  olympuszi  istenvilág , mély  tragédiajátékok , filozófia , alkotó  és  bemutató  művészetek , és  kihívás  az  istenekhez : olympiák — a  másik  oldalon . Ezek  alapján  joggal  tételezhetjük  fel , hogy  a  görögök  szinte  állandó  őrjöngésben , kéjben , harcban , ordításban  élték  le  az  életüket , bezárólag  odáig , hogy  mi  is  hajlunk  arra  a kijelentésre , mely  szerint  a  görögök  számára  a  ki-  és  elrejtetlenség  volt  a  legelrejtettebb : a  görögség  annyira  felcsigázott  volt , hogy  nem  látott — csak  képzelt . És  alkotott .
Teljesen  jogos  így  Nietzsche  állítása , mely  szerint  az  olympuszi  istenvilágra  a  görögségnek  azért  volt  szüksége , hogy  e  felfokozott  érzésű  létét  még  legyen  ami  garantálni  tudja  

15 . oldal. 
Ebben  az  istenvilágban  az  istenek  teremkednek  és  szenvednek  ettől , ezért  művészet  kell  nekik — ezt  teremtik  meg  az  emberek , s  mivel  ez  maga  a  léttel  szembeni  oda–vissza  játszás  metafizikaivá  tágított  dialógusa  isten  és  ember  között , e  művészet  csakis  tragédia lehet . Így  a művészet  a  lét  elviselésének egyetlen  módja , mintegy “kiegyenlítés”. 
Valamit  Nietzsche  ezen  állítását  illetően  tisztáznunk  kell , ami  a  későbbiekben  a  nézetei  materiálisságának  megismerhetősége  felé lesz  fontos : amit  végez , nem  klasszika-filológia , egy  másodpercre  sem  tudomány : szellemtörténet . Mit  vethet  ugyanis  a  tudomány  Nietzsche  fejére ?  Azt  állíthatja — teljes  joggal  — , hogy  nem  visszaigazolható , tézisértékű  dolgokat  állít , mert  ha  ezt  tenné , tudnia  kellene , de  ez  személyét  illetően  biztosra  nem  vehető , hogy  ugyanis  a  vérmes  lelkület  és  ösztönvilágra  pofonegyszerű  válaszként  adódik , hogy  a  rekompenzálás  csakis  valami  tragikus  bemutatás  lehet ; hogy  a  fül  is  megkívánja  a  maga  gyönyörét ; a  szemnek  kell  a  szkéné ; ősi  kedv  az  utazás , és  nem  pedig  kialakított ; hogy  a  drámában  az  játszatik  el , ami  az  életben  nem , hogy  az  ezzel  színesedjék ; s  hogy  a  versenyszellem  levezethető  egy  olympuszi  istenvilágot  nélkülöző  arethé-ből  is ,

16 . oldal
—  végül  pedig : Dionüszosz  és  Zagreosz  szenvedéseinek  eljátszása  orfikus  eredetű .
Mit  vélhetünk , efféle  válaszokra  mit  válaszolt  volna  vissza  Nietzsche ?  A  tudomány  felsoroltjai  arra  a  ki  nem  mondott  premisszára  épülnek , hogy  a  művészet  voltaképp  nem  más , mint  a  dolgos  élet  utáni  kikapcsolódást  célzó  szórakozás , pihenés . Csakhogy  itt  több  baj  van . Egyfelől  az , hogy  épp  nem  tudja , hogy  állításai  egy  ki  nem  mondott  tartalomra  vezethetők  vissza , amelyről  egyfelől  tudomása  sincs , másfelől  épp  e  lényegi  nem  nyer  tézisértékű  bizonyítást  ( azaz  hypotetikusság  vádjával  érni  Nietzschét  tetten , nem  megalapozott… ) , s  nem  is  nyerhet , mivel  igazságértékének  megállapítása  túl  van  a  tudomány  kutatáskörén , nincs  filozófiai  megalapozás , mert  ahhoz , hogy  a  tudomány  erre  képes  lehessen , ahhoz  neki  filozófiává  kellene  lennie . De  más  hibája  is  volna  a  fenti  “tudományos”  tényeknek  a  nietzscheiekkel  való  szembesítésnek : még  ezek  sem  tudják  kiszűrni  magukból , hogy  a  tragédia  a  görögségnek  valami  “ kiegyensúlyozás ” ,  “kiegyenlítés ” végett  kellett . Mintha  egy  olyan  kérdéshez  érnénk  amely  a  tudománnyal  meg  nem  oldható , s  csak  eikaszian-t  alkalmazhat . Becsüljük  ezt  a  találgatást  a  szó  gadameri  értelmében , mint  ahogy  tudjuk  azt  is , hogy  a  másik  oldalt  is  tudománynak  nézni — a  kategóriák  súlyos  felcserélése , nemértés ; tudományosságunkat  biztosnak

17 . oldal
kiáltani  ki — tévedés . A  “ Zukunftsphilologie ”  kijelentései  lehetnek  helyesek , de  nem  igazak  ( Rhode : “ Fogja  fel  aki  tudja , logikus  appretív–művészeteket  ne  várjon  senki ” ) . Nietzsche  tudta  mi  a  tudomány , s  ugyanezen  első  munkájában  is  írta  meg : állításai  egyértelműek  voltak , kommentálást , választ  a  filisztereknek  tehát  nem  kell  írni . Nietzsche  személyét  illetően  tehát  kristálytisztán  kiviláglik , hogy  témához  nyúló  komolysága  nem  a  tudománnyal  méretik , s  problémaértése  is  súly : meddig  találhatók  a  tudomány  határai , egyáltalán : mit  jelent  itt  a  határosság  kérdése ?  És  másképp : miképp  adható  át  ismeret  arról , amit  csak  vélünk  igaznak , s  amelyben  még  a  mondó  személye  sem  garancia ?  Ezek  a  műben  tárgyilag  ki  nem  írt  gondolatok — amelyről  tudta , hogy  visszhangot  nem  váró , éterbe  kiáltás — azt  sejttetik , hogy  a  vitát  önmagával  folytatta , s  túl  azon , hogy  állításai  a  műben  magyarázatot  nem  is  követelők , joggal  állíthatjuk , hogy  tévednek  azok  a  források , amelyek  azt  mondják , hogy  Nietzsche  sértődöttségből  nem  reflektált  az  elleniratokra . A  maga  első  és  nyilvánosságra  kitett  monológusával  megkezdte  azt  a  gondolatsorozatát , amely  a  későbbiekben  egyre  erősebben  kérdezett  úgy  az  ismeretátadás  és  áram  módjaira , mint  a  tudomány  és  a  művészet  viszonyaira , illetve  a  filozófia  hagyományos  kérdéseire . Ezzel  egy — állításunk  szerint — globális  kupolaszerkezetű  gondolati  koherensség  kezdődik  el , egy  mű  az  egyéni  életben ,

18 . oldal
és — betegség  és  szenv , életfanatikusság  és  magány , harmónia  és  halálérzés , felfokozottság  és  szeretet , végletkeresés , szakmélység , útnyitás  és  nemfölöttivé  válás ;   mondjuk  ki : eggyévált  a  görögséggel , a  filozófiával , a  mélységgel . S  ahogy  a  monológus  élete  folyamán  egyre  jobban  “ monológikusabb ”  monológussá  keskenyedett , tágult  az  agrafa  dogmata szintjén  dialógussá  lényege  az  élettel .
A  huszonnégy  éves  Nietzsche  még  a  “ Geburt ”  megírása  előtt  van  3  évvel — telve  azonban  már  több  mint  tíz  éve  megannyi  zeneelméleti  művel — , mikor  Brockhauséknál  megismerkedik  a  szintén  meg  nem  értett , általa  nagyságnak  tartott  Richard  Wilhelm  Wagnerrel . A  találkozást  alig  várja , s  szabóját  többször  leteremti  aznap . Az  ötvenöt  éves  Wagnernek  már  beharangozzák  ismerősei  Nietzschét , akinek  akkor  még  nincs  a  nyilvánosság  előtt  egyetlen  műve  sem , sem  pedig  doktorátusa ; semmi , egyetemista  voltán  kívül . A  zenén , a  mélységen , és  a  drámai  létformán  keresztül  pillanatok  műve  alatt  jutnak  el  egymáshoz . De  ki  lehet  az , akivel  lehet  Nietzschének  dialógust  folytatnia ?
Wagner  is  az  impulzusok  telített  légkörében  nő  fel , csakhogy  ezek  főként  a  művészetek  felől  jönnek . Affinitása  a  mélység , az  elméletiség  felé  érzékenységből , és  szintén  a  tehetségébe  vetett  biztos  hitéből , és  egy  olyan  erőből  fakadók , amely  a  legszélsőségesebb  szociális körülményekben  is  intenzív  művészeti  munkásságot  tud  biztosítani 

19 . oldal
számára . Ilyen  az  életvitele  is : a  felszínen  szélsőségesen  rendszertelen , telve  módszeres  leküzdésekkel  és  kirobbanással , hajózás  Scylla  és  Carybdis  között ; kicsapongó  egzaltált  életvitel  és  parallel  a  fáradhatatlan  alkotás  , legyen  az  zene , festmény  vagy  dráma .
Legfőbb  értékének — és  ezt  vallotta  később  is — tisztaságát  tartotta , és  azt , hogy  képes  szeretni . Ez  látszólag  etikus  életvitelre  engedne  következtetni , de  mit  szólhatunk  akkor , ha  tudjuk , hogy  tartozásai  elől  menekül , elszereti  mások  feleségeit , hogy  mérték  nélkül  költekezik , s  gigantomániája  van ?  Honnan  lehet  ezt  a  magatartást  etikusnak  nevezni ?  Nyilván  erőpozícióból  annak  az  úr-morál  alapján , amely  az  ilyet  felszentesíti  a  képzetek  és  az  alkotás  szintjén  — , de  nem  a

20 . oldal
valóságban . Ez  az  ember  — , aki  valóban  sok  ízben  csak  2  órát  tudott  alkotni  egy  nap , a  többi  órában  remegett , reszketett , alig  tudott  beszélni , vagy  aludt — teljes  erőből  élt . “ Ezek  után ”  magától  értetődik , hogy  ő  is  szerelmese  volt  a  görög  világnak , s  állítólag  kiválóan  is  tudott  görögül . Ez  a  felfokozott  életvitel  Egy-ként  tudta  kihozni  belőle  a  halálérzést  és  a  sikerességtudatot , betegséget  és  az  eszme  és  alak  egységét , életfanatizmust  és  magányt , a  csak  maga  orra  alá  motyogást  és  a  cezaromán  exhibicionizmust  éppúgy , mint  a  zseniális  dilettantizmust  talányosan  cserélgető  szaktudást .
Ez  a  tágpólusosság  egy  emberben , aki  telve  dünamisz-szal  és  energeia-val , fő  megnyilvánulási  területének  a  zenét  gondolja , s  teszi , és  a  komponálás , vezénylés  mellett  megannyi  zeneelméleti  művet  ír . Későbbre  hagyván  Wagner  munkásságának  a  zenéhez  valamilyen  intenzitással  kapcsolódókkal  való  viszonyát , milyen , a  magánéletben , illetve  művészetében — ha  adott  esetben  ezek  különbözők — principálissága , ha  tekinthetünk  egyáltalán  ilyet ; illetve , ha  van , miképp  jelentkezik  nála  művészeti  vagy/és  a  művészetet  megalapozó  gondolai  koherensség , mit  jelent  nála  a  távúság  kérdése .
A  wagneri  zene  lényegéről  később  kívánunk  behatóbban  foglalkozni , hadd  vessünk  elébe  azonban  annyit , hogy  zenéiben  már  témaválasztásában  is  újat  találunk , nevezetesen  azt , hogy  beható  mitológiai  érdeklődése

21 . oldal
és  vizsgálódásai  révén — melyek  a  germán–kelta  mondavilágra  irányultak  — , művei  ( a  Bolygó  hollandi  és  a  Nürnbergi  mesterdalnokok  kivételével )  a  német  múlt  kereszténység  előtti  “ korszakába ”  viszik  a nézőt , hallgatót . Új  istenek  léteztetése — megalkotása , a  régi , monoteikus  valláskép  és  értékrendszerrel  történő  leszámolás ... ( Mindezekkel  már  jellemezhetők  a  filozófussal  való  találkozása  előtt  is : 1845-ben  Drezdában  már  előadják  a  Tannhäusert , 1850-ben  a  Lohengrint  Weimarban , a  Trisztán  és  Izoldát  1865-ben , 1868-ra  már  dolgozik  A  Rajna  kincsén — mint  ahogy  a  Walkürön , a  Siegfriden , a  Götterdämmerungon , sőt  a  Parsifalon  is … ) . Wagner  azokban  a  felhajtóerőkben  hisz , amiket  Nietzsche  a  Geburt  vége  felé  már  ír  a  németségről , a  német  zenéről  és  a  tragédiáról : “ … A  német  szellem  dionüszoszi  mélységeiből  hatalmas  erő  tört  föl , melynek  a  szókratészi  kultúra  ősi  feltételéhez  semmi  köze , alapjukon  sem  megérteni , sem  igazolni  nem  lehet , sőt  e  kultúra  benne  megmagyarázhatatlan , félelmetes , túlságosan  hatalmas  ellenfelét  érzi ; a  német  zene  ez  az  erő  ……………………  A  német  zene  és  a  német  filozófia  ezen  egységének  misztériuma  nem  arra  tanít-e  bennünket , hogy  egy  új  létformával  van  dolgunk … ?
Miért  “ kell ”  mindkettőjüknek  a  mítosz  felé  fordulnia , és  milyen  érték–átértékelés  van  Wagnernél ?  Ahhoz , hogy  ehhez  közelebb  kerülhessünk , egyfelől  az  kell , hogy  előtte  meglássunk  még  pár  analógiát  gondolati-

22 . oldal
ságukban , másfelől — a  későbbi  kifejtendő — zeneelméleti  koncepciókon  keresztül  képesek  legyünk  észrevenni  egy  ki  nem  mondott  gondolatot , ahogy  azt  egy  zenész–filozofikus  és  egy  filozofikus–zenész  látja .
A  vallásos  számára  az  a  legnagyobb  sértés , ha  azt  mondjuk , világ  : van  ( Szerb Antal mondása ). A  vallásos  azonban  nem  azonos  a  vallási  tudattal , mint  ahogy  a  vallási  tudat  sem  azonos  egy  kor  tudatszférájával , mégis , mit  mondhatunk , mit  tagad  egy  pogány  istenvilág ?  Első  szinten  azt  a  tudati  égboltot , amely  a  kapitalizmus  tényezői  mellett  áthatják  a  kor  tudatiságát , a  keresztény  vallást ; lényegibben  azonban  koncepcionálisan  úgy  foghatjuk  fel , hogy  a  pogány  német  hitvilág  szűkebb  és  tágabb  ideológiai  értelmében  tagadja  a  kor  tudatiságára  ható  principálisságot , az  alól  akarja  az  összes  embert  kivonni , és  egy  más  ideologikumot  állítani  helyébe . Most  ismét  nem  véve  vizsgálás  alá , mi  a  kereszténység  lényege , hadd  legyen  szabad  most  csak  arra  a  meghatározottságra  reflektálnunk , hogy  az  elesetteket , a  gyengéket  védi , a  megváltást , a  bocsánatot  feltételezi , illetve  a  szeretet  révén  a  befogadást , a  transzcendenciát , a  Világ  feletti  Lét  igaz  voltát  hirdeti , a  hitet  ( az  ókorban a fő  elvek  az embereknél  a következők voltak : Igazságosság , Okosság , Mértékletesség  és  Erősség , a kereszténység  idején : a Hit , a Remény és a Szeretet . Barbara Reynolds ). De  kellhet-e  ez  a  Művésznek , különösképp  pedig  egy  magát  oly  intenzíven , oly  abszolutisztikusan , cezaromán  módon  képzelő  embernek , mint  Wagner ?  Kellhet-e  ez  annak , aki  minden  moccanásában  az  unwilkürt , a  szabad  individuális

23 . oldal
moralitás , az  ön–hitet , az  immanensnek  vélt  tehetséget , a  gőgöt  az  erőből  élést  teszi ?   “Az a  szerepem , hogy  ahová  eljutok , ott  forradalmat  szítsak .” — írja  valahol . A  domináns  nem  szolga , az  új  síkokat , utakat  nyitó  nem  a  reprodukció  szféráján  belül  novumot  keltő , a  földet  az  elméletiségében  is  immanens  szenzualizmust  hirdető  nem  hívő — — hacsak  magában  nem , de  ami  ugyanez : nem  hirdeti  a  hitet , hanem , az  önmaga  hitén  keresztül  az  éntudatot . ( Messze  látható  tehát , hogy  azzal  foglalkozni , hogy  a  keresztény  istenhit  lecserélése  azt  az  idői  keletkezésében  megelőző  pogány  hitvilággal , reakcionárius  tett , az  eszmetörténészek  feladata . . . ) . Ez  az  egyik  oldal , az  egyik  pólus .
Wagner  műveiben  azonban  ott  a  szeretet  is , egy  kapocs  Nietzsche  felé , egy  olló  később  szintén  feléje . A  szeretett  a  külső  személy , személyek , a  készen , adottan  talált  külső  világ , illetve  adott  esetben  az  isteni  világ  befogadását  feltételezi . Mit  láttunk , Wagnernél  mintha — és  ezen  fejezeten  belül  maradjunk  meg  ezen  állítás  pozitíválásánál  csak — , mintha  épp  az  ellenkezőket  tapasztalhattuk  volna . De  nincs-e  szeretett  a  Tannhäuserben , a  Ringben — és  megint  hagyjuk  majd  későbbre  a  Parsifalt — a  Trisztánban ?  Van . Csakhogy , miképp  ezt  Wagner  vallja , a  szeretett  nem  képzelhető  el  másképp , csak  mint  szerelem  formájában . E  nézet  genealógiájához  egyértelműleg  tartozik  hozzá , hogy  abszolutizálásból  keletkezett , s  mivel  kilépünk  a  készen , a  társadalomban  talál-

24 . oldal
hatóan  adott  hitbúrából , mostmár  ( legalább )  világinak  is  kell  lennie  egy  ilyen  koncepciónak ; a  testiség , a  materiálisság  is  belép :  testi  szerelem . Azonban  abban  a  pillanatban , amint  a  primer  testiség  megjelenik , első  lépésben  szimbólummá  lesz , és  ezen  Wahrzeichen-voltával  válik  egy  másik  igazság  mutatójává — azonnal — :  Venusz  és  Tannhäuser  szerelemjelenete , a  Hans  Heiling–monda  feldolgozása , Lohengrin  és  Elza  viszonya , Alberich  lemondása  a  szerelemről , Siegmund  és  Sieglinde  szerelme , Wotan  és  Erda  viszonya , Siegfrid  csókja  Brünnhildének , Trisztán  és  Izolda  szerelme , Kundry  csókja  Parsifalnak  (!) , egyfelől , Senta  és  a  hollandi , Tannhäuser  és  Erzsébet  viszonya  másfelől . A másik  pólus , oldal  tehát  ez :  a  konkrét  szereplők  megtestesítésében  az  ősprincípiumok  eggyéválását  szimbolizálni , majd  csakis  ezt  mutatni  igaznak — a  kereszténység  ( egzisztensi )  szeretésének  hatósugaránál  nagyobb  szeretést  hozni :  kozmikus  szerelem .
Ezen  a  szinten  tehát  a  válasz :  éntudat  és  kozmikus  szerelem ;  szöges  tagadása  a  kereszténységnek . Visszatérhetünk  megelőző  kérdésfeltevésünknek  a  feleléséhez , amely  a  gondolati  koherenciára  kérdezett , hogy  megválaszoljuk . Az  általunk  ismert  összes  Wagner-kommentár , illetve forrás , megerősíti azt az ( általunk teljesen  magától  értetődőnek  vett )  tényt , hogy  Wagner  koherens  gondolatiságot  tételez  művei  között–mögött , soha  egyetlen  egyet  sem  tagadott  meg , s  parallel  dolgozott  alkotásain

25 . oldal
( sokszor  évtizedekkel  előzve  meg  egy  munkával  a  bemutatót  … ).
Úgy  gondoljuk , nem  itt  próbáljuk  meg  taglalni  azt , hogy  a  filozófusban  és  a  zeneszerzőben  a  “ tartalmi  formák ”  felé  vonzódásnak  mi  volt  a  kihívója — Platónhoz  szeretnénk  visszamenni . A “Parmenidész ”  című  dialógus  ( egyik )  leglényegesebb  kijelentéséből  megtudhatjuk , hogy  a  metafizikában  már  csak  az  Egy  van , s  erről  többet  nem  is  mondhatunk . Ezek  szerint  a  “ piramis  legfelső  pontjában ”  már  nem  is  lehet  különbség , forma , mozgás  sem .
Ha  adott  két  mély , érzékeny , szellemi , aktív  ember , azt  gondolnánk , ha  tényleg  oly  magasra  léptek  e  “ piramison ” , s  a  lényegi  dolgok  lényegibbek  alá  szerveződnek , azok  még  lényegibbek  alá , akkor  ennek  okán  minél  “ magasabban ”  vannak , annál  inkább  ugyanazokat  az  értékeket  veszik  észre , annál  inkább  hasonló  ítéleteket  hoznak  létre , egyszóval  összhang  alakul  ki  közöttük . Találkozik  két  ember , két  önmagával  dialogizáló  monológus .
Sok  mondanivalójuk  lesz  egymásnak.

26 . oldal
DISSZONANCIA
A  Szent  Tamással  is  vitába  szálló  doctor  subtilis , “a  finom  érvek  tudója” , Joannes  Duns  Scotus  óta  tudható , hogy  a  metafizikából , mint  törzsből  nőnek  ki  a  tudományok . Kérdésünkben  alkalmazva  ez  azt  jelentené , hogy  nézetkülönbség  csak  szakkérdésekben  lehet . Ez  a  filozófus  és  zenész  esetében  nem  egészen  így  áll  fenn .
Vizsgálódásainkat  először  vessük  a  zene  területére , először  csak  mint  felszínre ;  majd  megkérdezve , hogy  lényegi-e  esetükben  a  zene ?
Kettejük  zeneelmélete  és  zenei  gyakorlata  úgy  ellentéte  egymásnak , ahogy  kizáró  a  tűz  és  a  víz . Miképp  ítéli  meg  a  zenét — szerepét , lényegét — két , az  eddigiek  alapján  egy–két  elég  fontos  pontban  hasonló  ember ?  Wagner  1849-ben  úgy  gondolja    (“Művészet és forradalom ”) a zene  keletkezését , hogy  benne  a  görög  saját  lényének  újjáteremtését  alkotta  meg , s  ezen  alkotás  maga  a  tragédia , amelyben  önmagát  ismerte  fel . Minő  hasonlóság  ez  a  22  évvel  a  filozófus  tollából  elhangzottakhoz , ki  mondva , ki  nem , még  a  művész  metafizikába  ágyazottságát  is  tartalmazza , amennyiben  a  tragédia  csakis  léttragédia  lehet , s  az  alkotás  kiegyenlítés  a  teremkedő  isten  teremtésével  szemben , sőt  egy  önfelismerés-mozzanattal  többet  is  mond . Míg  azonban  a  filozófus  a  “ kiegyenlítést ”  a  két  princípium  kapcsolatából  vezeti  le , a  zeneszerző  azt  állítja , hogy  a  zene  csak  mint  dráma  képzelhető  el , s  mint  ilyen ,

27 . oldal
Apolló  nevével  fémjelezhető  (!)  Emlékezzünk :  a  filozófusnál  pontosan  fordítva  van :  nála  a  zene  az  ősokkal  való  eggyéválás , a  princípium  vitae , és  mint  ilyen , Dionüszoszhoz  kapcsolandó . És  mielőtt  egy  kezdés — kijelentést  tennénk , hadd  említsük  meg , hogy  a  filozófusnál  a  görög  tragédia  kialakulásában  az  apollói  princípium  individuationis  és  a  dionüszoszi  elv  játszik  szerepet , amennyiben  a  tragédia  magvát  az  a  zene–teremtette  mítosz  képezi , amelyben  épp  a  zene  által  képződik  a  tragikum , ezzel  szemben  a  zeneszerzőnél  a  hangsúly  nem  a  dionüszoszi  elven  van — amely  egyébként  a  filozófus  későbbi  fejlődése  mentén  fokozatosan  magába  olvasztotta  az  apollói  elvet  … — , hanem  a  drámát  jelképező  apollói  princípium  individuationison  …  Vagyis :  a  zeneszerző  koncepciója  szerint  a  zene  lényege  a  dráma , a  filozófus  szerint  a  természettel , az  ősokkal  való  eggyéválás , a  világ  örökkévalóságának  megélése , más  szavakkal  ez  azt  jelenti , hogy  a  zeneszerző  szerint  a  jelenkori  zenék  baja  az , hogy  a  zene  lett  a  cél — az  öncélú , végletekig  virtuozizált  zene — , nem  pedig  a  dráma , amelyhez  a  zene  csakis  mint  eszköz  szerepeljen ;  a  filozófus  állítása  szerint  pedig  épp  a  zene  a  végcél , s  ehhez  kell  csak  a  tragédia  keletkezéséből  előálló  dráma , mint  eszköz . A  zeneszerző  drámazenét  akar , s  megveti  az  “ abszolút  zenét ” , a  filozófus  ezzel  szemben  abszolút  zenét  követel .
Láthatjuk , a  filozófusnál  ugyanaz  a  két  mitológiai  alak  áll

28 . oldal
a  Geburtnál  elénk , mint  az  előtte  már  megírt  “ Művészet  és  forradalom ”-ban  s  ez  bár  a  két  évvel  későbbi , “ Opera  és  dráma ”  c . elméleti  trilógussal  egyetemben  csaknem  teljes  mértékben  kizárója  a  Geburtnak , szintúgy  a  filozófus  töredékének , a  halála  után  kiadott  “ Szó  és  zene ”-nek , mégis  Nietzsche  Wagnernek  dedikálja   . . Mi  állhatott  e  mögött , hiszen  a  művek  egymást  kizáróknak  tűnnek ? Egy  szárnypróbálgató , filozofikus  tisztelete ?  Vagy  önmagunk  igazolva  látása  a  másik  tetteiben ?  Vagy  hódolás  egy  nagyság  előtt ?  Adott  esetben  más ?
Ahhoz ,  hogy  e  kérdésekre  választ  próbáljunk  meg  kapni , interpretálnunk  kell  a  wagneri  drámaelméletet , s  ezen  keresztül — figyelem  előtt  tartva  épp  a  kimondott  és  ki  nem  mondott , és  adott  esetben  lényegiként  felsejltethető  tartalmak  látásáért  az  elmélet  és  gyakorlat  egységét  vagy  diszkrepanciáját — , hogy  eljuthassunk  a  wagneri  zene  lényegéhez ;  s  a  kapottakat  még  mindig  csak  felszínként  kezelve .
Tekintjük  a  Művészet  és  forradalom  (1849) , A  jövő  műalkotása  (ua .) , Opera  és  dráma  (1851) , A  jövő  zenéje  (1860) , és  a  Beethoven  (1870)  című  írásokban  leírt  zeneelméletet . A  már  közölteken  kívül  beszél  ma  kortárs  latin , végsőkig  frivol  kosztümoperákról , arról , hogy  érzelemből  nem  keletkezhet  mű  (!) , foglalkozik  a  színdarab  és  a  drámai  költészet  kapcsán  a  verses  elbeszélés  angol , illetve  az  arisztotelészi  drámaillemszabályokat  követő  francia  “ tragédiákkal ” , a  regényíró  és  a  drámaíró

29 . oldal
közötti  különbséggel , a  vallási  tudat  államellenességével , az  érzés  aprioritásával  az  értelem  fölött , míg  nála  a  két  ténylegesen  lényeges  alkotóhoz  el  nem  ér , a  hús-vér  költőhöz  és  muzsikushoz .
Azt  állítja , hogy  a  hangból  és  a  dallamból  keletkezett  a  szó  és  a  vers , ezekből  szerveződik , a  beszéd , majd  egy  zenemű  ősmelódiája  erre  a  beszédre  épül , hogy  létrehozza  a  melódiát , a  melódiát , amely  “ a  harmónia  tengeréből  mint  kép  merül  fel ” . Mi  azonban  Wagner  elméletiségében  a  harmónia ?  Azt  mondja , hogy  a  harmóniát  a  zeneszerző  találja  ki , s  ez  határozza  meg — a  harmonikus  akkord  révén — a  melódia  karakterét . Szemben  a  zeneszerzővel , a  költő  a  versszövegre  támaszkodik , azonban  már  az  maga  is  egy  harmóniára  épül , csakhogy  ez  a  harmónia  mintegy  csak  elképzelt , ki  nem  mondottként  van  jelen , és  az  emlékezéssel  és  a  sejtelemmel  hozzák  létre  azt  a  költői  melódiát , amelynek  az  a  szerepe , hogy  érthetővé  tegye  a  dallam  felismerhetőségét . Eképp  a  zenész  kitalált  harmóniájával  szemben  a  költő  megtalált  harmóniája  áll . S  teszi  ezt  Wagner  kétszer  kétfelől  is  egyszerre , az  oldó  funkcióval  jellemzett  értelemtől  a  kötő  szerepű  érzés  felé , illetve  megfordítva ;  majd  az  érzelem  számára  az  értelem  részéről  felfogható  cselekmény- , érzés-  és  kifejezésmozzanatokat  megragadó  költő  felől , illetve  az  értelem  számára  az  érzelmi  alapanyagot  tömörítő  abszolút  muzsikus  felől . Mindezek  a  harmóniára  épülő  alkotó  folyamatok  annak  az  alétheiaiszti-

30 . oldal
kusság  ( emlékezés  és  igazság  egységére  épülés )  jegyében , hogy  az  emlékezés  és  a  gondolat  versmelódia  egysége  szerves , organikus  egy–egész  tudjon  lenni  az  alkotásban  és  a  befogadásban . Eképp  állhat  az  ember  elé  a  tökéletesen  egységes  forma .  “Ily  módon  a  valódi  drámát  kívülről  semmi  sem  befolyásolja , hanem  ez  ORGANIKUSAN  LÉTEZŐ  ÉS  KELETKEZŐ ,  mely  saját  belső  feltételeiből , a  külvilággal  való  érintkezése  által , vagyis  a  közlése — MINT  OLYAN , AHOGYAN  LÉTEZIK  ÉS  VÁLTOZIK — megértésének  igénye  által  fejlődik  és  alakul , érthető  alakját  pedig  abból  nyeri , hogy  legbelső  igényéből  tartalmának  mindenre  képes  kifejezését  magának  szüli . ”Az  olvasó  azt  gondolhatná , ezen érzékenység , zartlichkeit  csak  valami  az  egzisztenciában  való  agilis  agresszivitásból  eredhet , s  mekkora  a  tévedése !”   “Tehát  én  semmi  újat  nem  találtam  FEL , csak  azokat  az  összefüggéseket  MEGtaláltam ” . …  “ Ennek  az  erénynek  …  …  lehetőségeket  adó  ereje  nem  az  önmérséklő  akarat  volt , hanem — a  Liebe . ”
“ A  jövő  zenéje ”  és  a  “ Beethoven ”  c . írások  ehhez  az  immanensen  elképzelt  organikusnak  és  egynek  tételezett  drámához  kapcsolódnak . Már  Nietzschét  megelőzően  értesülünk  afelől , hogy  a  görögöknél  a  zene  taglejtéses  tánc  kísérőjeként  jelenik  meg  a  felszínen , a  dallam  és  a  ritmus  viszonyát  taglalja , a  konvenciók  eltűnésének  folyamatát — mint

31 . oldal
ki–immanensiesülési  folyamatot — ábrázolja  Mozarttól  Haydnon  át  Beethovenig , beszél  a  költészet  két  útjáról  a  filozófiában  és  a  zenével  való  eggyéválásban ;  arról  szól , hogy  a  mások  és  a  saját  műveivel  szemben  mindig  a  pesszimizmus  talaján  áll  ( !) , a  mondáról  és  a  feldolgozásadta  feltárulkozó  lehetőségekről  ír , hogy  a  szimfonikus  zenéig  jusson  el , melynek  csúcsára  Beethovent  helyezi . Egy  dolog  hiányzik  csak  e  koherens  gondolatiságból  az  “ Opera  és  drámában ” , amely  Németországból  való  száműzetése  után  2  évvel  íródott , a  zene  fundamentuma  a  harmónia , erről  pedig  “ A  jövő  zenéjében ”  már  szó  sincs , holott  a  bajor  király , Lajos  csak  majd  négy  év  múlva  találkozik  vele , hogy  mecénása  legyen  …
És  most  nézzük  meg , mit  jelent  igazában  egy  dialógus !  1870-ben  megjelenik  a  “ Beethoven ”  Wagnertől ;  rá  egy  évvel  keletkezik  a  “ Geburt ”  és  a  “ Fragment ”  ( = Szó  és  zene ) . Ez  utóbbi  ( előbbivel  együtt )  húzza  ki  Wagner  koncepciója  alól  a  talajt  ( 37  hónapja  ismerik  ekkor  már  egymást ) . Azt  állítja  egyebek  mellett , hogy  a  zenének  van  tárgya , ez  pedig  konkrétan  maga  az  akarat — egyfelől , majd  arra  a  fölvetett  kérdésre , miszerint  mi  a  drámai  zene , másfelől  Nietzsche  azt  válaszolja — s  a  “kérdés”  az , hogy  kinek , ha  ezen  vitairat  napfényrekerülésével  várt  a  XX . századig ? ? — , hogy  a  drámai  zene  az , ami  nem  pusztán  a  dionüszoszi  erő  felől  szólal  meg . De  lehetséges-e  ez :  nem  dionüszoszi  zene ?  Ha  igen , akkor  a  filozófus  túllép  önmagán  s  az  egész  Geburt  áthúzható  az

32 . oldal
önmaga  saját  szintjén  egyfelől , s  már  messze  eleve  tudomást  nem  vevés  az  egész  wagneri  zeneelméleti  nomenklatúra–rendszerről , ez  a  “drámai  zene”  már  egy  másik  drámai  zene  lesz — két  koncepció  között–fölött  egy  harmadik .
A  válasz  igenlőleges . “ Ha  a  zenét  konvencionális  jelek  rendszereként  fogjuk  fel , amelyből  a  konvenció  minden  természetes  erőt  kizsarolt ;  amelynek  egyetlen  rendeltetése , hogy  olyasvalamire  emlékeztesse  a  nézőt , ami  a  dráma  látványából  annak  értéséhez  fontos .” —  s  legyen  ez  a  zene  emlékeztető  és  ajzó , de  nem  durva , s  mindez  a  dob  és  a  kürt  között … Nietzsche  ezen  állításai  mögött  egy  halálosan  komoly  elkötelezettség , egy  kérlelhetetlenség  nyilatkozik  meg , mely  leszámolni  kíván  az  abszolutizmus  jegyében  minden  mással , amely  nem  ilyen . A  filozófus  ezzel  fordulóponthoz  ér  el :  ha  napvilágra  kerül  e  gondolat , principális  lesz , s  ez  esetben  az  ideológiát , mint  olyat , ideológiaként  kell  elfogadnia , s  ezzel  a  tevő  filozofikus  szintjéről  nemhogy  a  filozófus  szintjére  zuhanna  vissza  saját  maga  előtt , hanem  ideologikussá  válna . Ekkor  még  volt  annyira  rugalmas  és  fiatal , hogy  ezt  az  utat  ne  válassza , s  egyértelmű , hogy  egy  ilyen  megírt  csak  dokumentum  marad  a  fiók  mélyén , amely , mivel  fairek  vagyunk , megőrizetik , de  mivel  önreflektívek  is , mégsem  engedjük  ki  karmaink  közül , s  a  levelezésünkben  is  hallgatunk  felőle  …

33 . oldal
A  “ lényeg ”  azonban , ha  hallgatunk  is  róla , “átjut” . A  zeneszerző  egyik  írásában — “ Über  die  Benennung , Musikdrama ” , 1872 — mintha  azt  látnánk , hogy  Wagner  megtér  a  zenedráma  felől  az  abszolút  zene  felé , ezt  írja :  “ a  zenedráma  tulajdonképp  nem  más , mint  a  zene  láthatóvá  vált  tettei ” . Ez  a  gondolat  a  Nietzschei  álombamerülést  követi , az  egyetértést  a  filozófus  értelmében  vett  drámai  zenével  …  Wagner  összeomlik . Elméletben . De  hagyjuk  e  szálat  még  függőben , próbáljuk  meg  látni  eddig  mi  történt  a  zeneelméleti  “ gondolatcsata ”  terén .
A  zeneszerző  szintetikus  szervességgel  alkot  művet , inkább  a  drámazene  felé  ( a  leginkább  abszolutikus  zene  a  még  a  filozófussal  való  megismerkedése  előtt  már  1865-ben  Münchenben  bemutatott  Trisztán )  majd  a  filozófussal  való  megismerkedés  következtében  59  éves  korában  értékrendjét  az  elméletiségben  megfordítja  száznyolcvan  fokkal , előtte  azonban  1  évvel  kap  a  filozófustól  egy  neki  dedikált , éppen  értékrendjét  tagadó  művet — amit  igen–igen  lelkesen , azzal  egyetértve  fogad  (1871 ! ) — , 
Nietzsche  pedig  a  misztikus  apollói-dionüszoszi  elvet  már  csak  bevezető  szintként  gondolva , azon  túllépve  megkezdi  első  lépéseit  egy  materiális  zeneelmélet  felé ;  s  a  rigorózussá  válást  elkerülendő , az  írást , amely  “ jobb ”  mindkettejük  addig  kidolgozott  elméleténél , önérzettel  és  szerénységgel  elteszi .
Az  egyet  nem  értés  alapja  is  tehát  ez :  az  értés .

34 . oldal
Most  kell  megválasztanunk , mi  mit  vélünk  a  wagneri  zene  lényegén ?  Wagner  zeneművészetével  létre  tudott  jönni  az  az  egységes  időhorizontú  műalkotás , ahol  az  egyes  mű  is  egyenértékű  összmunkásságával , ahol  a  befogadó  belső  pszichológiai  ideje  és  a  mítosz  egy ;  ahol  globális , kozmikussá  fokozott  és  primaer  jelentésében  is  e  szintre  feltágított  szimbólumok  válnak  valósággá , ahol  kilépünk  az  akármilyen  kulturális  és  szellemi  horizontunk  ideologikus  tudatmezőiből , ahol  egy  erotikus  akaratfilozófiára  épülés “ürügyén”  saját  cselekményeikre , életünkre  emlékezhetünk , s  ahol  ezen  emlékezés  eggyéválás  is , alétheia , ahol  minden  szervesen  Egy , ahol  a  gyermeki  egyazon  a  fenséggel , szép  a  jóval , össze  tudta  kapcsolni  a  szellem  régióit  a  közjelenettel , ott  is  jelentéstartalmat  tud  mutatni , ami  fölött  egyébként  átsiklanánk , s  ezek , melyek  addig  a  zene  története  folyamán  hallgattak , általa  és  óta  nyernek  hangot , szólalnak  meg  szerintünk .
Most , hogy  a  zeneszerző  zenedrámaelméletén  keresztül  eljutottunk  a  wagneri  muzsika  lényegéhez  — , vagy  jobban  szólva , kicsivel  közelebb  jutottunk — meg  kell  felelnünk  a  kérdésre , miért  ajánlotta  Richard  Wagnernak  a  filozófus  a  Geburtot ?  Kétségkívül  lehetett  benne  a  zeneszerzőnek  küldött  tiszteletnyújtás ;  egyfajta  hódolat  is  a  mesternek  a  fent  leírtakhoz  hasonlót  véve  észre  annak  munkásságában — különös  tekintettel  a  Trisztánra  — , de  úgy  véljük , más  húzódhatott  meg  mögötte .

35 . oldal
Wagner  minden  moccanásában — mindennemű  elméleti  alapokon  álló  ellentétessége  ellenére  is — azt  teszi , amit  Nietzsche  a  Geburtban  ( itt  idézetten  a  234 . és  235 . oldalról )  igényel . Igen  ám , de  Wagner  elméleti  művei  korábbi  datálásúak  Nietzsche  műveinél , mármost  ki  iniciál  kit ?
Az  ellentétekről  kiderül , hogy  a  mélyben  ugyanezt  teszik , a  filozófus  visszalép , a  zeneszerző  ellenkezőt  lép  a  drámazenével , ugyanekkor  Nietzsche  a  zene  terén  konzekvensen  nem  tesz  semmit  sem  az  abszolút , se  a  drámazene  terén  — , hogy  mit  tesz , később  fogjuk  látni  — ,
Wagnerben  az  elmélet--praxis  addig  biztos  paradigmája  összeomlik , hisz  a  továbbiakban  is  drámazenét  alkot  ( egész  a  Siegfried  drámaiságig  … ) , Wagner  szenzualizmusból , immanensségből , földi  és  égi  szerelemből , sok  ízben  “betegségből” , “földből”  építkezik , s  az  új  istenvilág  megteremtésével , saját  ellenteremtése  materializmusával  válik  idealistává , Nietzsche  ekkor  még  kizárólag  “felülről  építkezik” , s  a  görög  mitológiával  látja  garantálni  a  zenét , azt  a  zenét , amely  a  tárgyát  képező  akarattal  együtt  egy  tőről  fakad  egy  olyan  erőről , amelyről  még  nem  tudja  mi , de  tudja , hogy  az  új  német  jövőhöz , mint  tragédiához  kötődik , s  mint  olyannak , életvitelmegváltoztató  ereje  van . Mondjuk  ki :  látja , hogy  a  zeneszerző  már  azon  a  folyamaton  van , s  tettekben  és  valóságban , amelyről  ő  még  csak  álmodozik  …

36 . oldal
Ezek  után  látható , hogy  valóban  olyan  magasan  vannak  már  intelligenciálisan  a  “ plátói  piramis”  tetején , hogy  nincs  már  értelmezési  lehetősége  a  különbségnek  és  azonosságnak , s  a  másik  iniciálása  is  egy  tyúk–tojás–probléma  csupán . ( Mondjuk  ki :  a  másik  nézeteinek  ostorozása  vagy  dicsérése  tulajdonképp  sajátmagunknak  szólt , csak  épp  konkrétan  úgy  adódott , hogy  az  egyik  művet  épp  a  másik  írta , emezt  meg  én  … )
Azt  állítottuk , hogy  a  wagneri  zene  lényegén  keresztül  a  Nietzsche  és  Wagner  közötti  ellentmondások  felszínének  tartott  részéig  jutunk  csak . Nézzük  azonban  tovább . Ez  a  mélyben  való  megegyezés  már  eleve  magában  hordozta  a  magán  túllépést , ettől  függetlenül  is  azonban , az  egzisztenciális  életben  maga  a  meg  nem  egyezés , a  disszonancia .
Mire  építjük  ezt  a  nézetünket ?  Láthattuk , hogy  már  találkozásuk  első  pillanataiban  is  komoly  elméleti  nézetkülönbözőséggel  bírtak . Ezek  a  kezdeti  időkben  le  voltak  fedve  a  másik  nagysága  iránti  odaadó  szeretettel , tiszteléssel , s  komolytalan  lenne  vélni , hogy  ez  az  állapot  változatlanul  megáll  két  ilyen  emberben , s  szemethunynak  afölött , amiben  nem  tudnak  közös  nevezőre  jutni . Kezdetben  tehát  felszínre  bukkannak  a  kisebb-nagyobb  differenciák  egy–egy  dolgot , gondolatkört  illetően , még  áthidalhatók  megértéssel , azonban  a  gondolatok  végiggördülnek  saját  belső , immanens  logikájú  útjaikon , s  következetesen  ítéletkülönb-

37 . oldal
séggé  fokozódnak  a  kezdetbeni  nézetkülönbségek , tempora  mutantur  et  nos  et  mutamur  in  illis . Lássuk  mik  adják  alapját  válásuknak .
A  leírtak  alapján  sejthető , hogy  szakításuk  oksorozata  épp  mély  azonosságuk  körül  kereshető , a  kiéleződés  okáról  már  szóltunk . A  filozofikus  a  Geburt  után  tulajdonképp  magányba  szorul , s  valljuk  meg , az  a  Ritschl , Brockhaus  vagy  Rhode  sem  érti , aki  pedig  megvédi  a  bildungszfiliszter  filológusok  támadásaitól . Ez  az  elidegenedés , illetve  egyre  jobban  előjövő  szervi  betegségek  aztán  lassan  pokollá  teszik  a  “tribscheni  idillt” , de  nem  szeretnénk  távolról  sem  erre  vezetni  vissza  kapcsolatuk  megromlását , sőt ;  mindamellett  tényként  meg  kell  ezeket  is  említeni . Az  elválás  okai  ugyanis  elméleti , morális , életelvbeli  különbségekben  találhatók . A  “látszatszférához”  azonban  még  más  is  hozzátartozik : Wagner  nárcisztikusan  szereti  önmagát , mégis , ahelyett , hogy  magáramaradottan  senyvedne , München  “fölött”  jár , életvitele  mohó  Nietzschének , agresszív . Wagner  nála  nagyobb  mértékben  képes  életigenlő  lenni  — , s  ezt  a  gyakorlatban  teszi :  hírnév , gyermekáldások , pénz , felkapottság  jellemzik  a  zeneszerzőt .
Nietzsche  nem  meri  még  magának  sem  bevallani , de  fél  a  wagneri  tágasabbságtól , ahogy  nárcisztikusabb  is  egyszerre , de  egészségesebb  is  egyúttal , s személyében egy  a  sastól  megszabadul  Prométeusz  a  művészetteremtő  Apollóval , azzal  az  Apollóval , akiről  egyébként  épp  Wagner  elmélete

38 . oldal
hirdeti  mostmár  negyedszázada , hogy  a  művészet  lényege — az  akaratról  beszélés  ráadásul  finoman  szólva , ha  átminősítéseket  látunk  is , a  “ reproduktívitás ”  zónájában  maradt  elmélet  a  Schopenhauer  felől , de  még  ha  nem  úgy  lenne  is , üres  szofizma , s  mit  hozott  csak , magányt  …  Nietzsche  attól  a  wagneri  életerőtől  félt , amely  annak  ellenére  is , hogy  zeneelméletében  1872-ben  visszakozásra  kényszeredett  a  filozofikuséval  szemben , mégis  él — hát  mekkora  lehet ?  Lassan  elfogy  bennünk  a  principiálisság  kihívásával  szemben  az  a  visszatartó  erő , amely  az  unideológikusság  jegyében  fogant , s  amit  egykor  fiókba  tettünk , a  magunkat  és  a  barátot  nem  sértendő  …  s  lassan–lassan  előtérbe  kerül  az  a  Nietzsche , aki  először  kezd  el  ideologizálni  …  Wagnerral  szemben . Az  unwilkür  helyett  wilkür  van , azt  lecseréli  a  sollen , a  sollent  a  müssen  …  s  úgy  bánik  el  vele , mint  Wilamowitz–Moellendorf  őmagával  egykor .
Mit  ír  az  1876  júliusában , a  tárgyi  szakításukat  megelőző  december  9-e  előtt  a  Negyedik  korszerűtlen  elmélkedésben  “ Richard  Wagner  Bayreuthban ”  címmel ?  Wagnerban  két  megnyilatkozás  működik — állítja  — ,  egy  heves  akarat , amely  a  napvilágra  tör , illetve  egy  szerető , ártatlan  alkotó  ösztön ;  a  főmotívumokat  a  természet  vágya  és  a  szeretet  általi  megváltódás  jelenti . Wagner  óriási  lépése  szerinte  az , hogy  képes  volt  különálló  erőket  eggyé  kovácsolni , a  zenét  és  a  költészetet .

39 . oldal
A  zene  a  mai  életben  általa  képes  a  nyelv  helyére  lépni , de  egyesül  a  drámával  is .
Wagnerban  brutális  hatalomvágy  nyilvánul  meg , a  gőg , a  lenézés , az , hogy  már  csakis  önmagát  tekinti  igazi  vagy  egyetlen  közönségnek , s  kritikai  felülete  végletekig  burjánzott  önhite  folytán  minimálisra  zsugorodott . Wagner  nem  tud  már  eléggé  naiv  lenni  (!) , agresszív , s  a  drámai  alapozás  sem  másért  kell  neki , hogy  teatromán  hatásvadászkodást  tudjon  űzni . Wagnernak  reakcionárius  (!)  nézetei  vannak :  nem  elég  kritikus  viszonyulása  a  kereszténységhez ;  a  fejedelmekhez  való  viszonya ;  a  csodában  való  hite ;  a  buddhizmus  iránti  vonzalma .
Persze  ezeknél  jóval  többet  is  gondol , azonban  az  érzékeny  jóérzése  tiltja , hogy  kritizálása , ahogy  akkor  épp  érez , pocskondiázásba  ne  menjen  át :  Wagnert  illetően  viszolygást  érez  annak  abbéli  vonásától , hogy  az  hajlandó  volt  belemenni  a  politikába , nem  volt  képes  immunisnak  maradni  evvel  szemben , látva , tudva , ismerve  azt — de  kívülről . Épp  így  borzadályt  kelt  benne  Wagner  leplezetlen  antiszemitizmusa  éppúgy , mint  undort  Wagner  németkedése , hogy  nem  volt  képes  túllátni  fölöttük , s  hogy  egy  német  istenvilág  kikiáltásával  nem  hogy  olymposzi  isteneket  nem  teremtett  Uranos  vagy  akárcsak  Chronosz  birodalma  helyett , hogy  egy  új  értékrendszert  alkotott  volna  meg , hanem  csak  nacionalista  ellenistenvilágot  emelt  piedesztálra  …

40 . oldal
A  vádiratban  nincs — mint  ahogy  közöttük  eleve  ilyen  nem  is  volt — az  értetlenség  felemlítése  ( az  ember  magát  jól  ismeri  … ) , illetve  még  nincs  a  bölcsesség-heroikusság  aspektusából  ítélés . Egy  biztos :  Wagner  nem  értette  meg  Nietzschét ;  a  tény  az  viszont , hogy  ettől  függetlenül  is  él  és — operál .

KONTÚROK
A  filozófus  egyre  távolabb  kerül  a  kereszténységtől , egyre  messzebb  a  miszticizmustól , egyre  közelebb  a  szkeptikus , reflektív  racionalizmus  felé — hogy  majd  sokáig  ezekbe  merevedjék . A  zenész  a  drezdai  barikádokról  Feuerbach  gondolatköréhez  került , Feuerbachtól  Schopenhauerhez , onnan  a  misztikába , majd  a  keresztényi  jámborság  ölelő  karjai  közé  jutott :  míg  volt  barátja  belemerevedik  az  élettől  távolálló  filozófia  egy  válfajába , hogy  aztán  ebben  teremtsen  meg  egy  életfilozófiát , ő  lágyan  kihullik  a  filozófiából . Szakításuk  után  két  esztendővel  megküldik  még  egymásnak  akkori  legutolsó  művüket . Nietzsche  elküldi  a  zeneszerzőnek  a  Voltaire  születése  századik  évfordulójára  írt  “ Menschlichest ” , s  Wagner  a  filozófusnak  a  Parsifal  partitúráját . “ Úgy  éreztem , mintha  két  penge  mérkőzött  volna  össze ” — írta  Nietzsche .
Most  próbáljuk  meg  látni , milyen  utat  jár  be  a  két  “ penge ” , továbbra  is  figyelemben  tartva , hogy  egyetlen  tudománynak  sem  tárgya  a  gondolat .

41 . oldal
A  filozófusnak , mint  láttuk , homlokterében  a  görögség , a  misztika  állt — 1878-ig . Ezután  “ Korszerűtlen  elmélkedésein ”  keresztül  elérkezik  ahhoz  a  korszakára , amit  a  történészek  középső  korszakának  hívnak , a  racionális  szkepticista  pozitivista  epochéjéről  beszélünk  ( “ Menschliches , Allzumenschliches — 1878–80 ; Morgenröte — 1881 ; Fröhliche  Wissenschaft — 1882 ” ) . Ezután  következik  életének  az  a  szakasza , amit  a  köztudat  inkább  ismer , és  legalább  nem  korrekten . Ahhoz , hogy  a  zeneszerzőtől  való  szakítása  utáni  életét  ismerhessük , erről  a  legutolsó  periódusáról  kell  szólnunk , de  mivelhogy  ez  nem  ezen  tanulmány  célja , schlagwortokban .
Immanensiesülési  folyamata  révén  elérkezik  a  fenomén  világhoz , s  a  kereszténység-platonizmus  tagadásaként  elérkezik  a  földhöz , a  materializmushoz , az  ösztön  igenléséhez , a totális erőkultuszhoz, az érzékekhez, az értékek átértékesítéséhez , s  az  általa  igaznak , jónak  tételezett  élethez — mely  a  hatalom  akarása , s  ennek  legfőbb  akarása  válik  a  filozófus  értékalkotó  elvévé , melyben  a  keletkezés  egyenlő  a  L:éttel . Ez  az  egyik  oldal .
A  másik  az  örök  visszatérés  gondolata . ( ez — 19  éves  korában  írt  önéletrajza  utolsó  mondatától  eltekintve — 3  jelentésből  ismerhető  meg :  Fröhliche  IV/341 ; Also  sprach  Zarathustra  3 . fejezet :  Látomás  és  rejtély ; Jenseits  von  Gut  und  Böse  III/45-62 . ) . Ezekben  Nietzsche  azt

42 . oldal
gondolja , hogy  a  világ  véges , és  az  azt  konstituáló  erő  is ; mindamellett  tény , hogy  mégsem  fogy , nem  csökken , ekképp  az  erő  megítélhetetlen . Hogy  a  szakadatlan  levés  ( Werden )  az  időben  mégis  valamiképpen  megítélhető — s  a  tér  valóstalanítása , és  az  erre  ható  erő  elismerése  egy  kanti–schopenhaueri  gondolat  Nietzsche-i  folytatása — , annak  az  az  oka , hogy  a  káosz : tud  lenni  a  világ  összkaraktere  ( Fröhliche  109 .).  Ez  a  káosz–fogalom  azonban  éppenhogy  nem  az  ismert  káoszfogalom :  nem  anyagi , nem  szellemi , s  nem  erő , hanem  a  létezők  sokszerűsége . Ez  a  káosz  azonban  éppen  az , ami  nem  engedi , hogy  a  világ  egészéről  tegyünk  kijelentést  (!) . Hogyan  lehetne  azonban  megtenni  az  ellenkezőjét ?  Az  örök  visszatérést  kell  elgondolnunk  a  létezők  egészéről  tett  kijelentéseként . Ez  azonban  már  csak  az  “ utolsó  ember ”  felől  képzelhető  el , attól , aki  már  mindent  megtudott , boldog , s  megérett  arra , hogy  letaszítsák . Ez  a  “ Wille  zur  Macht ”-tal  szembeni  másik  oldala  filozófiájának . ( “ Tévednek ”  tehát  azok  a  források , akik  az  örök  visszatérés  gondolatát  “ kifelejtik ”  Nietzsche  gondolatköréből , vagy  eleve  nem  foglalkoznak  vele , mondván , hogy  nem  férhet  meg  a  hatalomhoz  való  akarással , mint  ahogy  szintén  nem  súlybelinek  kell  elfogadnunk  azokat  az  állításokat  melyek  azt  mondják , hogy  pusztán  azért  volt  rá  szüksége , hogy  legyen  ami  képes  biztosítani  az  öröklétet  a  materialista  világban . )
Hogy  tartalmilag  mit  jelent  gondolatkörének  e  két  oldala , megpróbáltuk

43 . oldal
röviden  elmondani — ami  azonban  inkább  tartozik  ezen  íráshoz , az  az  lenne , hogy  rákérdezzünk , milyen  ember , milyen  emberré  lett  az , aki  úgy  principális , hogy  egyszerre  mond  két  ellentétes  állítást — állításrendszert ?  S  csakis  pusztán  erről  lenne-e  szó ?
A  történész  nyomon  követheti  Nietzsche  élete  folyamán  a  materializálódást , az  objektíválódást  egy  elvben , elvrendszerben , azt  az  utat , amint  egy  filozófusból  ideologikus , majd  ideológus  lesz , csakhogy  azt  látjuk , hogy  életének  éppen  ebben  a  harmadik  szakaszában  válik  nemhogy  egyértelművé  nem , hanem  többértelművé , talányossá — pontosan  nem  ideologikus , nem  ideológus :  mindvégig  képes  építkezni  az  unideologikusságból , mindvégig  képes  művelni  az  információátadásnak  azt  a  legmagasabbnak  ismerhető  módját — a  filozófiait — , ahol  van  elvi  megváltoztató  ereje  a  mondottnak , de  nem  azért  hangzik  el , hogy  a  befogadó  ezzel  ilyenné  és  ilyenné  változzék , hanem  szabadon  meghagyja  őt  annak  saját  tevőkörében .
Azonban  ez  a  “ talányosság ”  nem  valami  akkurátusságbeli  le  nem  tisztázottság , hanem — és  itt  megint  a  Hetedik  levélhez  kell  visszautalnunk — a  lényegátadás  felől  a  kimondhatóság –  ki  nem  mondhatóság  szerves  egy–sége ; s  az  ő  itteni  konkrét  esetében  levő , az  ellentétesség  jegyében  levő  végső  igazság , értékkeresésére  mondható  “ talányosság” mögött  egy  nagyfokú , sziklaszilárd  bizonyosság  áll , s  megpróbáljuk  megvilágítani , e  bizonyosság  alapja  mi . Antimorálissága  mögött

44 . oldal
mély , reflektív , szkeptikus  morál , nihilizmusa  mögött  annak  ellentettje , valóságtelepítése  mögött  tátongó  nihilizmus ; és  ezekkel  szemben  a  biztosnak  bemutatott  hatalomhoz  való  akarat  és  az  örök  visszatérés . Ezekre  leginkább  az  ő  szavaival  válaszolhatnánk :  “ Szeretem  azt , aki  önmagán  túl  akar  teremteni , és  úgy  megyen  tönkre . ”  És  még  továbbvíve :  “ Hát  fontos  vagy  te  Zarathustra ?  Mondd  ki  szavad , és  zúzódj  össze ! ”

— * —
—

Friedrich  Wilhelm  Nietzschének  már  Svájc  is  túl  észak  volt . 1888-ban , 44-évesen , paralitikusan  Itáliába  ment . Vége  közeledtéhez  leveleit  úgy  szignálja :  “ Nietzsche , jelenleg  szörnyeteg ” , “ Öreg  jószágod ” , a  legutolsót  pedig  Brandesnek  “ A  megfeszített ” - ként  írja  alá . 1889  novemberében  Torinóban  tartózkodott ) — és  érdekes  lenne  egy  gondolat  erejéig  eljátszani  azzal , hogy  ő , aki  annyira  szerette , tisztelte  a  lengyeleket  és  szabadságharcaikat , és  a  magyarokat , mikről  beszélgetett  volna  az  öreg , emigrációba  kényszerített  Kossuth-tal  …  ( egy  újságárus  albérlőjeként  társas  érintkezése  alkalmanként  a  narancsárus  kofa  és  egy  német  könyvsegéd . November  3-án  bekövetkezik  az  Umlichtung :  az  utcán  meglát  egy  lovát  verő  szódást , félrelöki , majd  zokogva  a  ló  nyakába  borul . Ezzel  kezdetét  veszi  tizenegy  év  élvehalál ).
A  filozófus  a  lelkészi  nevelés  felől  eljutott  a  görögségig , a  görög  mitológiához , az  istenektől  a  földre  a  pozitívizmushoz , a  pozitívizmustól  a  szkepticizmushoz , onnan  az  életfilozófiához , attól  a  tiszta  bemutatásig — s  Nietzsche-Leverkühn  elveszti  az  eszét  …

45 . oldal
Azt  gondoljuk , ez  az  életút  mintha  félelmetesen  hasonlítana  valamire  …  Hadd  legyen  szabad  Goethét  idéznünk :  “ És  ami  az  egész  emberiség  osztályrésze , azt  én  benső  magamban  akarom  birtokolni , szellememmel  meg  akarom  ragadni  a  legnagyobb  magasságot  és  mélységet , keblemben  fel  akarom  halmozni  az  emberiség  üdvét  és  keservét , és  így  a  magam  énjét  az  ő  énjévé  tágítani , hogy  mint  őmaga , úgy  bukjam  el  végül  magam  is . ”

— * —
—

Nietzsche  már  egészen  kisfiú  korában  komponált  ( beszélni  nehezen  tanult  meg , bár  bibliai  verseket  oly  mély  kifejezéssel  tudott  előadni , hogy  mint  leírták , társai  sírni  szerettek  volna ) . Egyszer  zuhogó  esőben  lassan , komolyan  lépkedve  ment  haza , s  mikor  megkérdezték , miért  nem  szalad , a  kisfiú  ezt  felelte :  “ Mert  írva  vagyon  az  iskolai  törvényekben , hogy  a  gyermekek  az  iskolából  kimenet  ne  ugráljanak  és  rohanjanak , hanem  csendben  és  illedelmesen  térjenek  haza . ”  Eközben  komponált . Nézzük  meg , kora-fiatal  korára  milyen  műveket  hozott  létre  ( megtehetjük  ezt  márcsak  azért  is , mert  a  Frankfurt  Am  Main-ban  levő  “ Theater  Am  Turm ”  kiadta  zeneműveinek  egy  részét  1981-ben ) . Azt  mondta  zenéiről , hogy  “ amit  egy  gyerek  kimond , annyira  az  egész  ő  természetének  a  nyelve , hogy  a  férfi  sem  akar  ezen  változtatni , kivéve  a  technikai  tökéletlenséget . ”  Műveit  többnyire  1860  és  1861  közöttire  datálják , azaz  akkorra , amikor  16–17  éves  volt . Sok  Salomé , Puskin , Groth , Chamisse , és  saját  versek  megzenésítésén  kívül  temérdek  Petőfi  versre  is  komponál  zenét

46 . oldal
( arról  nem  tudunk , hogy  Petőfiről  attól  a  Petőfi–fordító  Opitztól  tudott-e , aki  szonettet  írt  hozzá , amikor  megírta  a  David  Strauss  és  a  bildungszfiliszterek  elleni  írását , vagy  már  korábban ; utóbbit  valószínűbbnek  tartjuk ) . Egyszer  kifejtette , hogy  a  rövid  kis  verseket  szereti , s  ezeken  a  verseken  keresztüli  zenéje  töredékesnek  és  aforisztikusnak  tűnik — miképp  pontokba  szedett  művei — , s  inkább  a  struktúrán  van  a  hangsúly , mint  a  durchführungon . Stílusát  tekintve , szubjektíve  megítélve  azt  mondhatjuk , hogy  Schumann , Beethoven , Chopin , Liszt  és  Satie  műveihez  közeli , mindamellett  mintha  olyat  éreznénk , mintha  szeretné  “ lerázni ”  a  formákat , tele  mégis  nemvárt  fordulatokkal . A  Wagnerral  való  találkozás  semmiben  nem  hatott  zenéjére . Kedvencei  továbbra  is  Chopin , Brahms , Beethoven , Schumann , majd  később , de  leginkább  talán  Bizet  …  1874-ben  két  művet  komponál :  a  “ Himnusz  a  barátságról ”-t  és  a  “ Himnusz  az  életről ”  címűeket , egy  évvel  később  pedig  a  “ Himnusz  a  magányhoz ”  című  kompozíciót  hozza  létre .
Fiatalabb  korában  komponált  és  verseket  írt , adultusabb  idején  már  egyiket  sem ; a  két  szál  eggyé  lett  benne .

— * —
—

Richard  Wilhelm  Wagnert  szintén  elemeiben  rázta  meg  a  filozófustól  való  válás . Öt  esztendő  megfeszített  szellemi  és  anyagi  körülménye  között  hozta  létre  a  Parsifalt .
A  Parsifal  fordulat  az  egocentrizmus  legyőzése  felé . Az  én  vágya  a

47 . oldal
Trisztánban  az  egyén  önmegsemmisítéséhez  vezetett , a  Ringben  pedig  egy  egész  világot  rombolt  le . Ismét  kijelentjük , hogy  munkássága  szerves  egészt  alkot :  a  Nazarethi  Jézust  már  drezdai  éveiben  megkomponálja . Élete  utolsó  műve , mely  már  végre  az  általa  életre  hozott  Bayreuthban  került  bemutatásra , tele  a  legösszetettebb  szimbolikával , ezek  is  a  legkomplexebb  rendszerben . Találunk  benne  pogány , keresztény , buddhista , de  yin  és  yang  alapelvű  elemeket  is . Munkásságában  “ újat ”  tulajdonképpen  nem  hoz , mintegy  csak  összegzi  az  eredményeket . A  mű  eszmei  mondanivalója  az , hogy  a  világnak  van  szüksége  megváltásra , és  hogyha  ez  nem  is  a  keresztényi  szeretet ; a  Részvét . A  Parsifal  középpontjában  egy  olyan  ember  kerül , aki  mindig  két  ellentétes  erő , a  jó  és  a  rossz  ( schlecht ? , böse ? )  között  hányódik — és  ez  a  félig  Wotan-  félig  Trisztán  életrajzi  vonatkozású .
Egy  évvel  később  Nietzsche  megkezdi  a  Zarathustra  írását  Itáliában — , és  ha  szabad  hinnünk  a  forrásoknak — , azon  a  napon , sőt  állítólag  ugyanabban  az  órában  Velencében  örökre  lehunyja  szemét  a  zeneszerző .
Thomas  Mann  írja  valahol , hogy  a  népművész  kifejezőereje  befelé  irányul , a  nemzeti  művészé  kifelé . Wagner  imádja  a  németséget , s  gyűlöli  a  zsidóságot ; s  zenéjében  egyetlen  másodpercre  sem  német  mégsem , s  életvitelében  olyan , mint  valamelyik  bibliai  kényúr , Nietzsche  megveti

48 . oldal
a  németséget , szereti  a  szlávokat , rajong  a  zsidóságért , de  ízig–vérig  német ; Wagner  elszáll  a  földről  az  égbe , hogy  épp  találkozzék  az  épp  ellenkező  irányú  utat  bejáró  filozófussal ; azzal  pikanterizálnak , ami  a  másik  számára  komoly , s  abban  komolyak , amiben  pikírt  a  másik .
“ Az  utak  elválnak . ” — , s  a  szakítás  után  még  ordítva  fájnak  a  másik  után ; önmagukat  ostorozzák .
A  zeneszerző  ezt  írja  Nietzschének  találkozásukkor :  “ Csak  az  erős  ember  ismeri  a  szeretetet , csak  a  szeretet  érti  meg  a  szépséget , csak  a  szépség  teremti  meg  a  művészetet . ”
S  a  filozófus  ezt  írja  elválásuk  után  egy  évvel :  …  “ pusztán  esztétikai  szempontból  kérdem :  alkotott-e  valaha  ennél különbet  Wagner ? ”

— * —

49 . oldal
Adorno :  Versuch  über  Wagner
Ernst  Bertram :  Nietzsche — Versuch  einer  Mythologie
Johannes  Bertram :  Mythos , Symbol , Idee  in  Richard  Wagners  Musikdramen
Eco :  A  nyitott  mű
Eösze  László :  Richard  Wagner  életének  krónikája
Germán , kelta  regék
Grossoktav  Ausgabe  1906–1926 :  Nietzsches  Werke  I—XX . kötetek
Heidegger :  Nietzsche  I–II .
Heidegger :  Holzwege
Jaspers :  Nietzsche
Kallós  Zsigmond :  Verhältnis  des  Niebelungenliedes  zur  Csaba-Sage  ( Szombathely , Martineum  K . )
Kroó  György :  Heilawâc
Zofia  Lissa :  Zene  és  csend
Thomas  Mann :  Richard  Wagner  nagysága  és  szenvedése
Nietzsche :	A  démoniról  a  zenében  ( 1863 )
	Ecce  Homo
	Emberi , túlon  túl  is  emberi
	Hajnalpír
	Im , ígyen  szóla  Zarathustra
	Korszerűtlen  elmélkedések
	Levelei
	A  morál  genealógiájához
	Szó  és  zene  ( in :  Kultusz  és  áldozat ; Európa  K . 1981 )
	A  tragédia  születése  a  zene  szelleméből
	Túl  jón , rosszon
	A  zenéről  ( 1858 )
Platón :  	Parmenidész
	Sympozion

50 . oldal
Erich  Rappl :  Wagner  operakalauz
Szabolcsi  Bence :  Bevezetés  a  zeneelméletbe
Martin  Vogel :  Nietzsche  und  Wagner — Ein  deutsches  Lesebuch
Cosima  Wagner :  Napló
Richard  Wagner :	A  barna  könyv
	Költészet  és  zene  a  jövő  drámájában
	Művészet  és  forradalom
Wildner  Ödön :  Nietzsche  romantikus  korszaka
Wotan  és  népe