NAGY IRÓK NAGY IRÁSOK
SZERKESZTI BÁLINT LAJOS

ELSŐ SOROZAT
X

Gustave Flaubert

BOUVARD ÉS
PÉCUCHET

Forditotta
TÓTH ÁRPÁD

Eredeti kiadvány: Bouvard és Pécuchet / Gustave Flaubert ; ford. Tóth Árpád / [Budapest] : Genius, 1921 /(Nagy írók – nagy írások ; 1. 10.)

Mobil könyvoldal: http://mek.oszk.hu/mobil/konyvoldal.phtml?id=09662

Ez a könyv a Magyar Elektronikus Könyvtárból

származik: http://mek.oszk.hu

Országos Széchényi Könyvtár - http://www.oszk.hu

Tartalom

A forditó előszava.

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

A forditó előszava.

A croisset-i kis birtok magányában, átvirrasztott éjszakák csöndjében készült Gustave Flaubert utolsó regénye. Lassan haladó, kemény munka volt, az iró többi, nagy erőfeszitések közt született müvei közt is talán a legfájdalmasabb vergődések árán testetöltő. Flaubert már hatvanadik éve felé járt s észrevétlenül közeledett az 1880-ik évnek az a végzetes napja, mikor a kirándulásra készülő, csomagjait kötözgető agglegényt vérömlés döntötte kedvenc széles kerevetére, mely halálos ágya lett. A munkából, mely töredék maradt, ki-kiérezzük az öregedő lélek liráját. Oh, nem az iró gyöngülése ez: a vénülő kéz még szivós, régi erejével rójja tele finom betüivel a papirlapokat s hibátlan, csudálatos pontossággal irja le azt, amit az okos, látó szemek vizióba tömöritenek. Azonban ez a látás, ez a vizió egyre jellegzetesebben válik öregemberessé. Flaubert szemüvegen keresztül nézi a világot, még pedig nemcsak azon a szinházi látcsövön át, mellyel kerti terraszáról a kiránduló rouen-i polgárcsaládokat vizsgálhatja, hanem azokon a finom, láthatatlan üvegü lencséken keresztül is, melyeket az idő csiszol a vénülő lélek elé s melyeknek neve: kiábrándulás és az elmulás gondolata. Bouvard és Pécuchet minden sora a kiábrándulást hirdeti s közéjük szeliden fonódnak az elmulás képei: sötét erdők mögül előkuszó októberi sugarakról olvasunk, bágyadt téli esték sulyosan boltozódó egéről s magányos falevélről, mely az ablakhoz koppan, fordul egyet s lehull a semmibe.

Az impassibilité hirhedt hirdetője igy siklik át, akaratlanul is, az óvatosan került lirába. Utálta az első személyben való beszédet, szótárából kiirtotta az “én” szót, megvetette – a Bouvard és Pécuchet egy egész fejezete erről szól – az egyéni ömlengések és deklamációk irodalmát, a szines és hig mártást, mellyel a George Sand-ok kora tálalta az olvasók elé ösztövér regény-lakomáit, de önmagát mégsem küszöbölhette ki irásaiból. Aminthogy a teljes impassibilitás lehetetlen is: az a mü, mely ha szemérmes rejtőzködéssel is, nem hirdeti irója egyéniségét, vértelen, erőtlen és halandó. A Flaubert-előző Balzac rettentő, szürke adattömbjei, melyekről ugyancsak kemény szó esik a Bouvard és Pécuchet-ben, komor, poros kősivatag kietlenségével nyomasztanának, ha nem éreznők a gigászi izomember lihegő jelenlétét, aki e szirteket gulává emeli s a naturalista Zola Germinal-ja, – mely öt évvel követte Bouvard és Pécuchet megjelenését, – egy nemes férfilélek tisztitó, lirai szélviharával zug a bányaléges tárnák sötét oduiba.

Flaubert maga is érezte, hogy minden impassibilitás mellett is, lira szól könyveiből. “Bovaryné én vagyok”, – mondta legelső regényéről, – s csakugyan, ennek a sokszorosan megvitatott remeknek végső kulcsa minden valószinüség szerint a romantikusnak indult Flaubert nagy leszámolása a romantikával. És többi müve is egy-egy ilyen számvetés leleplező erejével hat. “Szent Antal megkisértetése” a végletek közt hányódó lélek szenvedés- és szenvedélybiró rugalmasságának próbája, “Salambô” az exotikus messzeségekbe kalandozó fantázia teremtő hatalmának kiélése s az “Éducation sentimentale”, a gyönyörüséges, hangfogós fájdalmu “Érzelmi iskola”, az ifjuság homályos, nagyszerü vágyainak mérkőzése a rideg, kijózanitó és megőrlő élettel.

Flaubert müveiben mindig tragikus a harc eldőlte: vesztes a lélek s győz az anyag. A XIX. század materializmusának keserü lirai kisérete zeng ezekből a halhatatlan remekekből. És mégis, valami szelid báju északi fény rózsázza be e jéggé fagyott könnytengerek komor éjszakáját: valami derengő hit, az egyetlen abszolutum érzése és vigasza: a Müvészeté. Rettenetes ez a világ, őrült bolyokban bozsgó hangya-embereivel, üzleteivel, butaságaival, betegségeivel, csökönyös körmozgásával, de az, hogy föléjük emelkedhetem, láthatom, megérthetem, átérezhetem és ujjáteremthetem őket, érdemessé teszi az életet a végigélésre. S talán ez az egész teremtés célja: egyre tökéletesebben megismételni a teremtést. A végtelen messziségben fölkelő roppant nap azért árasztja el billió mértföldes sugárkévéivel a szemernyi földet, hogy én: Gustave Flaubert, atómnyi része a szemernek, csudálatos hajnalok tüzét fessem ki mikroszkopikus papirlapjaimon s általam és bennem tovább éljen és örök tökéletességet alkosson a titokzatos szellem, az Isten.

S talán nem utolsó sorban magyarázata ez annak, hogy Flaubert leghiresebb regényalakjai mind középszerü emberek. Büszkén és válogatósan kerülte a ritka lélekpéldányok ábrázolását: nem akart hálásabb matériával dolgozni, mint aminővel maga a teremtés végzi ujra megismétlődő kisérleteit. Miért nem születik a világra csupa kitünő lélek, miért alkotják a többséget a köznapi tipusok? Nyilván ezekkel kell megoldani a főproblémákat, ezeken fordul meg az egész teremtés értelme. Az igazi öröm, az igazi bánat ezeké az együgyüeké, a hegyi beszéd “lelki szegényeié” s a magam lelkéből is annyi a maradandó és abszolut érték, amennyit az ő megelevenitésükre átlehelhetek beléjük. Mert a nagy emberek tragikus magányban, megértetlenül lobognak el, de ha valami a szent szikrából átpattan és átöröklődik a szivós, röghöz tapadó fajba, lassanként szebbé magasztosulhat a világ. Prometheust széttépik a keselyük, de agyagfigurái boldogabb jövő felé szaporodnak.

Két ilyen, örökéletre hivatott agyagfigura Bouvard és Pécuchet alakja is. Félszegre gyurtan, esetlenül indulnak el. A nyárspolgárgyülölő Flaubert mintha karrikaturákat akarna szerepeltetni s kiábrándultsága mintha kéjelegve mutogatná példájukon a gyógyithatatlan, jövőtlen emberi butaság reménytelen sorsát. Végighurcolja őket az emberi munkálkodás és erőfeszités minden területén, a földmiveléstől a müvészetig, az orvoslástól a vallásig, hogy mindenütt csődbe zuhanjanak, hogy minden mozzanatból ez a tanuság süvöltsön: ime, a teremtés koronája, az Ember, aki beláthatatlan generációk minden örökbekapott vivmányát csak arra tudja fölhasználni, hogy ostobaságokba sodródjék, tragikómikus nyaktöréseket szenvedjen s végül ugyanoda jusson vissza, ahonnan nagy lelkendezve utnak iramodott. Nézzétek: két rendes, hétköznapi ember, derék, jó fiuk, csak mérhetetlenül ostobák, mérhetetlenül átlaglények! Mi lesz belőlük? És mi lesz mindnyájatokból, akik ilyenek vagytok és akik a többséget alkotjátok? Valami homályos, ismeretlen hatalom dobálózik veletek, mint az indián a bumeráng nevü furcsa szerszámmal, amely arról nevezetes, hogy ha gazdája elhajitja, egy nagy, bolond köriv után visszakanyarodik az indulási helyre s ernyedten zuhan a röhögő vadember lábaihoz. Buta, primitiv játékszerek vagytok a Sors kezében, – hát érdemes élnetek?

Bizonyos, hogy az öregedő Flaubert kegyetlen és rideg könyvet akart irni, olyat, melyet fölhorkanva, sziventalálva olvasson a magára ismerő nyárspolgár. Bosszuműnek készült ez a regény az emberiség ellen, melynek többsége vak közönnyel halad el minden szép és nemes mellett, vagy ami még rosszabb, értelmetlen, üres, olcsó kis lelkesedésekben puffogtatja el életét. Flaubert, miután ujra meg ujra végigvergődött a középszerü lélek problémáján, azon, hogy miként lehetne érzelmi és gondolati nagyszerüségek edényévé tenni a cserépsziveket és agyaglelkeket, miként lehetne a müvészet tündöklő örökkévalóságával körülzománcozni a porban szürkülő életek hitvány örökkévalóságát, az elfásult és kiábrándult öregség gesztusával akarja szemétre vetni a repedt és kongó kisérleti lomot. Bouvard és Pécuchet próbáljanak végig mindent, rokkanjanak és törjenek bele vergődéseikbe, még egy rozoga emlék olcsó bordélylámpása se sugarazzon vissza rájuk, mint Frédéricre az “Éducation sentimentale” végén s még az öngyilkosság polgári vészkijárata is rozsdásodjék be előttük, melyen Bovaryné menekült a megváltó megsemmisülésbe. A két irnok ur térjen vissza a rettenetes iróasztalhoz s ami még rettenetesebb, a mi vad és keserü hahotánkra tegye őket érdemessé, szeressék a régi robotba való reménytelen visszasülyedést!

Igy tervezte Flaubert. Munkájához konok, elszánt fölkészültséggel látott. Körülbelül 1500 tudományos munkát tanulmányozott végig, vagy harminc különféle szaklapra fizetett elő, hogy hiven ábrázolhassa a két nyárspolgári lélek minden groteszk próbálkozását. A művel párhuzamosan naplójegyzeteket készitett az emberi butaság napról-napra észlelt és gyüjtött eseteiről. Éjszakánként, csak a virrasztó lámpás rezzenő, sárga fényével folytatva hangos, egyoldalu beszélgetést, örök pipája füstfelhői közé temetkezve, csiszolta kegyetlen jelzőit s esztergályozta kérlelhetetlen mondatait. És mégis!… És mégis, a munka más lett, mint amilyennek Flaubert szánta; a magányos éjszakázóra boltozódó csöndes ég, a lassan virradó erdők mögül előkuszó szelid sugarak, az ablakhoz csörrenő, tovaforgó, lehulló levelek ellenállhatatlanul részt kértek a regény életéből s a keserü kiábrándulások könyve az elmulás lirájával, egy menni készülő lélek bánatos hangulataival telt meg: Bouvard-ban és Pécuchet-ben Flaubert lassanként önmagát bucsuztatta s a fölényes guny szájránditása fölött nehezen visszatartott könnyek csillantak meg a hideg, tisztakék szemekben.

A regény elején, a földmivelés és régészkedés jeleneteiben még bántóan rideg és fölényes a szkepszis virtuóza, a filozófiáról szóló fejezetekben még kegyetlenül józan és gunyos a materializmus modern kiábrándultja, de közben már elhalkulásokon, remegően költői leirásokon kapjuk s utóbb hiába pellengérezi ki a vallási és pedagógiai rendszerek ellenmondásait, egyre tisztább és meghatóbb lirai hang cseng elő a rejtőzködő szemérmü sorok mögül. Az éjféli mise képe csudálatos áhitattól meleg s bizonyosra vesszük, hogy Flaubert is érezte Bouvard és Pécuchet nagy megilletődését a croisset-i kis templomban; mikor pedig a két barát Victor és Victorine neveltetésének gonosz tanulságain vergődik, a belőlük föltörő sóhaj egy tiszta, megértő folytatás, egy ártatlan gyermeki élet után a Flaubert agglegényi lelkének is bus fölfohászkodása. Nagyon érdekes, hogy Flaubert Bouvard és Pécuchet több helyén a közvetlen jellemzés eszközeihez folyamodik s ilyenkor rendszerint a részvét, a sajnálat hangját használja a szegény bonhomme-ok tetteinek magyarázgatása közben. Bouvard és Pécuchet határozottan emelkednek a regény folyamán s a nyárspolgári ostobaságokra vetülő éles reflektor-fény az ő alakjukról a mellékszemélyek figuráira siklik át. Ők ketten lassanként Flaubert szószólóivá lesznek s bár félszeg ide-odalengéseik közt torz és kómikus szereplők maradnak, végeredményben mégis valami kiforditott Faust-tragédia kerekedik a műből. Faustban a nagy lélek harcát látjuk a világgal, itt a kis lelkek küzdelme jelenik elénk: ott magasztos bölcsességek, pathétikus lendületek, fenséges viharok, itt apró szőrszálhasogatások, elbénuló próbálkozások, groteszk sóhajok: de nehéz megmondani, melyik vergődés markol mélyebben belénk, melyik tragédia áll közelebb hozzánk? Flaubert, egyik nagynevü kritikusa szerint, szerette furcsa “komáit” s valóban lehetetlen a szeretet érzése nélkül végigolvasnunk ezt az álkegyetlen remekművet. Attól kezdve, hogy az öregedő Flaubert ezt a két alakját is a vénlegények sorából választja, hogy a maga ezerféle-tudást szomjazó és buvárló hajlamát plántálja beléjük, hogy irnokoknak állitja be őket, az iróasztal rabjainak, naphosszant betük hajszálvonalai fölé görnyedő, egyhelyben ülő kollégáknak, – ezektől az alapvető kiindulásoktól kezdve a lirai megnyilatkozások sok-sok kisérő mozzanatán végig titkos testvéri érzés jeleit kisérhetjük nyomon s ha gunyolja a két boldogtalant, fájdalmas, öntépő guny az, az egyszerü inkarnációkba öltöző istenség megváltási vágyának hol csüggedező, hol föllobogó vergődése.

A magyar tolmácsoló nem teheti le tollát, mig egy-két szót nem szentel annak a belső, mély hasonlóságnak, mely a franciák csudálatos mesterét a mi legnagyobbjaink egyikéhez füzi: Flaubert és Arany János hasonlóságára gondolok. A mély tekintetü, lekonyuló bajuszu Flaubert-arckép talán másokban is fölidézte már a nagyszalontai jegyző komoly képmásának emlékét. Lélekben is rokonok voltak: két nagy magányos, a szemérmes irás, az epikába temetkező fájvirág-érzékenység képviselői mindaketten. Arany “epikai hitele”, nyelvi titkokat boncoló filológiája magyar változata volt Flaubert Salambô-nyomozó, mondat-ritmusokat inyencül kóstolgató elmélyedéseinek. Tragikusan kibomló, kérlelhetetlen kompozicióik, művészet-imádatuk: azonos lelki alkatra vallanak. Olykor még fantáziájuk járásának, realisztikus látásuknak apró mozzanatai is megegyeznek: Bovaryné egy helyen épen ugy apró vonalakat rajzol elmerengése közben a kés fokával az abroszra, mintahogy Arany Bencéje tünődik el, “bocskorán körmével kereszteket irva”. A két nagy iró művészete egytestvér lelkek kivirágzása. A francia klima oxigénje, nyugati napsütése más szinüre, orchideásabb pompázásra tüzelte az egyik kivirágzást, de a sürübb magyar levegő, a zordonabb éghajlat nem kevésbé remek plántát növelt. Arany és Flaubert kortársak voltak, születési és halálozási évük is nagyon közel esik egymáshoz s alázatos csodálójuknak jólesik egyazon halhatatlanság koszorujába fonni a két nemes, normann és szittya nevet.

I.

A harminchárom fokos hőségben a Bourdon boulevard teljesen kihalt volt.

Odább, két zsilip közé zárva, a Saint-Martin csatorna egyenes vonalban nyujtóztatta tintaszinü vizét. Rajta egy fával rakott hajó, a parton két sor hordó.

A csatornán tul, ács-udvarokkal váltakozó házak közt, a tiszta ég nagy ultramarin lapokban vágódott elő s fehér homlokzatok, palatetők, parti gránitkövek ragyogtak a nap vakitó tüzében. Messziről zavaros zaj szürődött a fülledt légbe, – mindent a vasárnapi tétlenségnek és a nyári napok szomoruságának zsibbadása ült meg.

Két férfi tünt föl.

Az egyik a Bastille felől jött, a másik a Jardin des Plantes irányából. A magasabbik, aki vászonruhát viselt, hátratolt kalappal lépkedett, kigombolt mellényben, nyakkendőjét a kezében tartva. Az alacsonyabbik, akinek a teste gesztenyeszinü, hosszu kabátba volt bujtatva, hegyes ellenzőjü sipka alatt görnyedt.

Amint a boulevard közepére érkeztek, egyszerre ültek le mindaketten, ugyanarra a padra.

Meg akarták törülni a homlokukat s ezért mindegyik letette a fejfedőjét, ki-ki a maga oldalára. Az alacsonyabbik ezt a beirást vette észre szomszédja kalapjában: Bouvard; a másik viszont kényelmesen olvashatta ki a hosszukabátos sipkabéléséből, hogy: Pécuchet.

– Nini, – szólalt meg, – erre mindaketten rájöttünk, hogy tudniillik a nevünket a kalapunkba irjuk.

– Istenem, hát persze, az enyémet könnyen elcserélhetné valaki a hivatalban!

– Az enyémet is. Üzletben dolgozom.

Most végignézegették egymást.

Bouvard szeretetreméltó külseje mindjárt nagyon megtetszett Pécuchetnek.

Folyton hunyorgó, kékes szemei mosolygóvá tették élénk szinü arcát. Magas elejü nadrágja, mely bokában redősen hullt alá hód-cipőire, feszesen simult meg a has táján s előrebuggyantotta az ing türemlését. Abban, ahogy szőke haja már magától lenge fürtökké bodrozódott, volt valami gyermeki báj.

Szája szögletéből egyre fütty-formán fútta ki a levegőt.

Pécuchet komoly megjelenése mély hatással volt Bouvard-ra.

Rá lehetett volna fogni, hogy parókát visel, olyannyira laposan tapadtak magas koponyájához fekete hajcsomói. Arca csupa profil-arc volt, mélyen lehorgadó orra miatt. Könnyü gyapjuból készült furulya-nadrág takarta lábszárait, melyeknek hosszusága nem állt arányban a derekával. Hangja erős volt és öblös.

Fölsóhajtott: – Milyen jól volna valahol künn élni!

De, Bouvard szerint, a város környéke elviselhetetlen a kis korcsmák lármája miatt. Pécuchet ugyanezen a véleményen volt. Mindazáltal kezdte már unni a fővárost. Bouvard szintén.

S szemük sorra kalandozta a téglarakásokat, a vizet, ahol egy köteg szalma himbálózott, egy gyárkéményt, mely a láthatáron ágaskodott. Csatornák bűze ütött orrukba. Más oldalra fordultak. Ott az állami magtár falai meredtek eléjük.

No de igazán, – (és Pécuchet nagyon meg volt lepve) – az utcán még nagyobb a hőség, mint otthon, az ember lakásán!

Bouvard azt tanácsolta, hogy vesse le azt a hosszu kabátot. Hogy mások mit szólnának? – ő bizony nem törődnék ilyesmivel!

Egyszerre csak egy részeg ember dülöngélt végig cikk-cakkos vonalban a gyalogjárón. A munkásokról kezdtek beszélni s belekeveredtek a politizálásba. Nézeteik egyeztek, bár Bouvard mégis mintha kissé liberálisabb lett volna.

A kocsiut kövezetén kerekedő porfelhőből vasak zörgő zaja tört elő: három bérkocsi-bárka igyekezett Bercy felé, bokrétás mennyasszony-tartalommal, fehér nyakkendős polgárokkal, hónaljig szoknyában csücsülő hölgyekkel, meg vagy két-három fiatal leánnyal és egy kollégistával. A lakodalmi menet a nőkre irányitotta Bouvard és Pécuchet csevegését: frivolnak, civakodónak, fejesnek találták őket. Mindazáltal gyakran különbek a férfiaknál; olykor persze annál rosszabbak. Akárhogy is, jobb nélkülük élni; ami Pécuchet-t illeti, ő agglegény is maradt.

– Én özvegy vagyok, – mondta Bouvard, – gyermekeim nincsenek.

– Talán igy a legjobb az Ön számára… Noha a tartós magányosság elég szomoru dolog…

A vizparton kisvártatva egy utcai lány tünt föl, egy katona kiséretében. Sápadt, feketehaju, himlőhelyes nő volt, rádőlt a hadfi karjára s rossz papucsait vonszolva, riszálta csipőjét.

Amint távolabb került, Bouvard holmi obszcén megjegyzést kockáztatott meg. Pécuchet igen elpirult s nyilván, hogy ne kelljen felelnie, szemével egy pap felé intett, aki éppen arra haladt.

A reverenda lassan vonult tovább a gyalogjárót szegélyező sovány szilfák során s Bouvard, mihelyt nem látta többé a háromszögletü kalapot, megkönnyebbült sóhajjal tüntetett, mivel ki nem állhatta a “jezsuitákat”. Pécuchet, noha nem találta őket hibátlanoknak, mégis tisztelni valónak vélte a vallást.

Közben leszállt az esthomály s a szemközti ablakokon fölhuzták a redőnyöket. Az utca népesebb lett. Hetet kongattak.

Csevegésük kiapadhatatlanul folyt, anekdoták és megjegyzések, filozófiai elmefuttatások s egyéni vélekedések követték egymást. Lekritizálták a városrendészetet, a finánc-hivatalt, a kereskedelmet, a szinházakat, tengerészetünket s általában az egész emberi nemet, mint olyan férfiak, akik sok keserves tapasztalaton mentek már keresztül. Miközben egymást hallgatták, uj meg uj, elfelejtett emlékek jutottak eszükbe. És noha már tul voltak a naiv érzelmi bőség korán, valami uj öröm támadt bennük, valami uj kivirágzás, a régi indulások gyöngéd lirája.

Huszszor is fölkeltek, meg leültek; végigsétálták a boulevard-t a fölső zsiliptől az alsóig; mindannyiszor el akartak válni, de nem volt rá erejük, mintha varázslat tartaná vissza őket.

Végre mégis elbucsuzkodtak, szorongatva egymás kezét, mikor Bouvard egyszerre csak igy szólt:

– Ejnye, hiszen együtt is ebédelhetnénk!

– Nekem is ez járt a fejemben! – válaszolta Pécuchet, – csak nem mertem előállani vele!

S hagyta, hogy a másik magával vigye egy kis vendéglőbe, mely a Hôtel de Ville-lel szemben volt s ahol “jól főztek”.

Bouvard rendelt.

Pécuchet nem szerette a füszeres ételeket, amelyek gyomorégést okozhatnak. Erről orvosi vitát kezdtek. Aztán a tudományok hasznosságát dicsőitették: mennyi mindent lehetne tanulni, mily kutatásokat eszközölni!… ha ráérne az ember! Sajnos, a kenyérkereset elnyeli az időt; – és elámulva tárták ki karjaikat, csaknem összeölelkezve az asztal fölött, mikor kiderült, hogy mindaketten irnokok: Bouvard egy üzletben, Pécuchet pedig a tengerészeti minisztériumban, ami viszont ez utóbbit nem gátolta abban, hogy esténként némi időt ne szenteljen az önképzésre. Hibákat jegyzett meg Thiers könyvében s a legnagyobb tisztelettel beszélt bizonyos Dumouchel tanár urról.

Bouvard viszont egyéb téren volt előnyben. Hajból font óralánca, valamint az a mozdulat, amivel a hagymás-olajos mártást keverte, a jártas világfit árulta el s szalvétáját hónaljába gyürve, evés közben elmés megjegyzésekkel mulattatta Pécuchet-t. Pécuchet furcsán nevetett, hosszu időközökben ki-kibuggyanó, egyenletesen mély hangon. Bouvard viszont csengőn, megszakitás nélkül kacagott, fogai kilátszottak, válla megrázkódott s a vendégek visszafordultak rá az ajtóból.

Az étkezés befejeztével máshová mentek feketézni. Pécuchet, a gázcsillárokat szemlélve, a fényüzés tulzásait rótta meg, majd megvető kézmozdulattal háritotta el az ujságokat. Bouvard türelmesebb volt irántuk. Általában, szerette az irókat s fiatalabb korában hajlamot érzett a szinészetre.

A billiárd-dákóval meg két elefántcsont-golyóval egyensulyozási mutatványokat próbált utánozni, amilyeneket egyik Barberou nevü barátjától látott. A golyók mindannyiszor a padlóra estek s a vendégek lábai közt messzire elgurultak. A pincér, aki minden esetben utánuk iramodott s négykézláb mászkált a padok alatt, végre is megsokalta a dolgot. Pécuchet összeveszett vele s mikor a gazda is közbelépett, annak a mentegetőzéseire sem hallgatott, sőt a fogyasztott italt is lekritizálta.

Majd azzal az inditvánnyal állt elő, hogy az estét kettesben, békésen, az ő lakásán fejezzék be, amely egész közel van ide, a Saint-Martin-utcában.

Mihelyt megérkeztek, szines kelméjü zubbonyfélébe bujt s elkezdte a házigazdaságot.

A szoba kellős közepét egy fenyőfa-iróasztal tette veszélyessé a szögleteivel, köröskörül pedig kis állványokon, a három széken, egy ócska fauteuil-ön, meg össze-vissza a szoba sarkaiban könyvek hevertek: pár kötet Roret-lexikon, a Magnetizálás Vezérfonala, egy Fénélon s egyéb antikvár-töltelék: nagy halom iromány-félének, két kókuszdiónak, különböző régi pénzeknek, egy török feznek és néhány kagylónak a társaságában, amelyeket Dumouchel hozott ajándékba Havre-ből. A valamikor sárgára festett falakat porréteg gyapjazta be. A cipőfényesitő kefe az ágy szélén hevert, ahonnan lecsüngött a lepedő. A tetőn nagy, fekete foltot lehetett látni, a lámpafüst nyomát.

Bouvard, nyilván a szag miatt, engedelmet kért, hogy kinyithassa az ablakot.

– Kiröpülhetnének az irások! – tiltakozott Pécuchet, aki különben is veszélyesnek tartotta a légvonatot.

Azonban ő maga is fuldoklott ebben a kis lyukban, melyet reggel óta egészen átjárt a palaháztető forrósága.

Bouvard tanácsot adott:

– Az ön helyén nem viselnék flanell-alsót!

– Hogy képzeli ezt?

És Pécuchet leszegte a fejét, már a lehetőségétől is rettegve annak, hogy nem lesz testén a gyapot-mellény.

– Jöjjön, kisérjen le, – kezdte ujra Bouvard, – a friss levegő jót fog tenni önnek.

Pécuchet végre ujra fölhuzta – némi dohogások közben – a cipőit:

– Ön valósággal megboszorkányoz, becsületszavamra!

S egészen hazáig kisérte Bouvard-t, aki pedig messzire, a Béthune-utca sarkán lakott, a la Tournelle-hiddal szemközt.

Bouvard szobája, gondosan kefélve, perkál-függönyösen és mahagóni-butorosan, balkonnal is ékeskedett a folyó felé. A lakás két fődisze egyrészt az ital-szervirozó készlet volt, a fiókos szekrény közepére állitva, másrészt a tükör hosszában föltüzdelt daguerrotypia-sorozat, baráti arcképekből. Az alkóvban egy olajfestmény függött.

– A nagybátyám, – mondta rá Bouvard.

S a kezében tartott gyertya fénye a festett ur arcára esett.

Vörös pofaszakáll tette szélesebbé ezt az arcot, mig föléje hegyes végü hajcsomó kondorodott. Magas nyakkendőbe csavart nyaka elsülyedt az ing, a bársonymellény meg a fekete kabát hármas gallér-övezetében. Inge elejére gyémántokat festett a piktor. Szemeinek vágása a pofacsontok felé ferdült s mosolyában volt valami ravaszdiság.

Pécuchet nem nyomhatta el a gondolatát:

– Inkább az ön atyjának nézné az ember!

– Csak keresztatyám! – felelte hanyagul Bouvard s hozzátette, hogy a keresztségben a François-Denys-Bartholomée neveket kapta. Pécuchet-t viszont Juste-Romain-Cyrilles-nek hivták, s mind a ketten ugyanazt az életkort taposták: a negyvenhetedik évet. Ez az egyezés igen tetszett nekik, bár meglepődtek, mivel kölcsönösen jóval idősebbnek nézték egymást. Aztán álmélkodva emlegették a Gondviselés csodálatos utjait.

– Mert hiszen, elvégre is, ha nem pontosan akkor mentünk volna sétálni, halálunk órájáig sem ismerkedtünk volna össze!

Még főnökeik cimét cserélték ki, aztán jóéjszakát kivántak egymásnak.

– Csak be ne tévedjen a lányokhoz! – kiáltotta le a lépcsőházba Bouvard.

Pécuchet ezt a huncutságot már válasz nélkül hagyta s baktatott lefelé.

Másnap, a Descambos Testvérek elszászi szövöttáru-kereskedésének udvarán, a Hautefeuille-utca 92. száma alatt egy hivó hang zendült föl:

– Bouvard! Bouvard ur kérem!

Egy fej hajolt ki az egyik ablakon s a fölismert Pécuchet-re bámult, aki nyomatékosan ismételgette:

– Nem betegedtem meg! Pedig levetettem!

– Mit?

– A flanellt! – s Pécuchet a mellét bökdöste.

A tegnapi beszélgetések, a szoba fülledt levegője, valamint az emésztési zavarok nem hagyták elaludni, ugy hogy végre is nem birta ki tovább s messzire elhajitotta a gyapju-mellényt. Reggel aztán, mikor visszaemlékezett s látta, hogy a merész tett szerencsére semmiféle rossz következményt nem vont maga után, a nagy ujsággal Bouvardhoz sietett, aki ettől fogva borzasztóan magasra emelkedett becsülésében.

Pécuchet egy kiskereskedő fia volt s édesanyját, aki igen fiatalon halt el, sohasem ismerte. Tizenötéves korában kivették a fiu-intézetből s végrehajtó-bojtárnak adták be. Egy szép napon csendőrök jöttek s főnökét kényszermunkára vitték: csunya história volt ez, amely még ma is borzalommal töltötte el. Aztán mindenfélét végig próbált: volt gyógyszerész-gyakornok, intézeti fölügyelő, meg ellenőr egy felső-szajnai bárkán. Végre is egy minisztériumi osztályvezető, akinek nagyon megtetszett a Pécuchet irása, másoló-dijnoknak alkalmazta; igy élt, fogyatékos iskolázottsága nyomasztó tudatában, az ezzel járó müvelődési vágytól felzaklatott kedéllyel, teljes egyedüllétben, rokonok és nő nélkül. Szórakozása abból telt ki, hogy vasárnaponkint a közmüveket nézegette sorra.

Bouvard legrégebbi emlékei a Loire partjára vezettek vissza, egy major udvarára. Az a valaki, akit nagybátyjának tudott, utóbb Párisba hozta, hogy a kereskedői pályát tanulja ki. Mikor nagykoru lett, néhány ezer frankot kapott. Megházasodott és cukrászboltot nyitott. Félév mulva felesége a kasszával együtt eltünt. A barátok, a dinom-dánom és főleg a lustaság csakhamar teljessé tették az összeomlást. Akkor eszébe jutott, hogy szép irása van s ez is kenyér! Tizenkét év óta dijnokoskodik egyfolytában a Descambos Testvérek szövöttáru-cégnél, a Hautefeuille-utca 92. alatt. Ami nagybátyját illeti, aki annakidején emlékül még elküldte neki a nevezetes arckép-festményt, nem tud felőle még annyit sem, hogy hol lakik s nem is vár többé tőle semmit. Ezerötszáz livre évi járulékból, meg a dijnoki fizetésből van annyija, amennyiből esténként kávéházba mehet, egy kicsit elbóbiskolni.

Egymásratalálásuk ilyenformán valóságos sorsfordulatot jelentett számukra. Első pillanattól kezdve titkos szálak füzték össze őket. S különben is, ki tudná megmagyarázni a vonzalmakat? Hogyan történik, hogy ez vagy az a tulajdonság, sőt tökéletlenség, mely az egyik emberben közömbösen vagy bántóan érint bennünket, egy másikban egyenesen elbájolónak tünik? Valóban, minden szenvedélyben van valami villámcsapás-szerü. Le sem telt egy hét s már tegeződtek.

Gyakran elmentek egymásért a hivatalba. Mihelyt az egyik megérkezett, a másik lecsukta az iróasztalát s együtt mentek kószálni az utcákra. Bouvard nagyokat lépkedett, mig Pécuchet, lépéseit aprózva, a sarkait csapkodó hosszu kabátban olybá tünt, mintha kerekeken gurulna. Kedvenc szokásaik is összhangba simultak. Bouvard pipázott, szerette a sajtot s rendszeresen hörpintgette keserü feketéjét. Pécuchet tubákolt, csemegéül csak befőttet evett s a kávéba egy darab cukrot mártogatott. Az egyik közlékeny, szeleskedő, bőkezü természet volt, a másik titkolózó, megfontolt és takarékoskodó.

Bouvard, hogy örömet szerezzen Pécuchet-nek, meg akarta ismertetni Barberou-val. Ez valaha kereskedelmi utazó volt, ezidőszerint pedig börzeügynök, egyébként jó fiu, derék hazafi, a hölgyek barátja s külvárosi kiszólások kedvelője. Pécuchet nagyon izetlennek találta s elvitte Bouvard-t Dumouchel-hez. Dumouchel “iró” ur annakidején egy kis mnemotechnikai füzetet hozott nyilvánosságra, irodalmi leckéket adott egy leány-nevelőintézetben, orthodox nézetei voltak és nagyképü modora. Bouvard ki nem állhatta.

A két barát nyiltan előállt egymás előtt a véleményével. Kölcsönösen igazat adtak egymásnak. Szokásaik módosultak s otthagyva régebbi kosztadó-helyüket, végre mindennap együtt ebédeltek.

Eszmecserét folytattak a divatos szindarabokról, a kormányról, az élelmiszerdrágaságról, az árucsempészetről. Időnként a Gyémánt-nyakék története vagy a Fualdčs-pör is szóba került; később egyszer meg akarták állapitani a Forradalom okait.

Végigcsavarogták a régiségkereskedők boltjait. Becsatangolták az iparmüvészeti muzeumot, Saint-Denis-t, az ősi gobelin-gyárat, az Invalidusok templomát s az összes nyilvános gyüjteményeket.

Ha belépő-igazolványt kértek tőlük, ugy tettek, mintha elvesztették volna s idegenek módjára viselkedtek, mint két angol utazó!

A muzeumi termekben álmélkodva vonultak el a kitömött emlősök előtt, kedvtelve nézegették a pillangókat, az ásványokkal viszont nem törődtek; az ásatag emlékek előtt elmerengtek, a kagylógyüjteményt unták. Az üvegházakba kivülről nézegettek be s reszkettek arra a gondolatra, hogy ezekből a növényekből méreg párolog. A cédrusfánál azon csodálkoztak el, hogy annak idején egy kalapban szállitották Európába.

A Louvre-ban minden erejükkel lelkesedni igyekeztek Rafaelért. A nagy könyvtárban szerették volna megtudni a kötetek pontos számát.

Egyszer betévedtek a Collčge de France egy arab tanfolyamára s az előadó professzor elcsodálkozott a két ismeretlenen, akik jegyezgetni próbáltak. Barberou jóvoltából bejutottak egy kisszinház kulisszái közé. Dumouchel jegyeket szerzett nekik egy akadémiai ülésre. Tanulmányozták a találmányokat, bujták az ismertető füzeteket s ez a furcsa foglalkozás fejlesztette értelmüket. Mindennap tágult egy kicsit a látókörük, amelynek távolában zavaros, de egyuttal csodálatos dolgok lebegtek eléjük.

Egy-egy régi butordarab álmélkodó szemlélete közben azon sajnálkoztak, hogy nem élhettek az illető korban, noha egyébként sejtelmük sem volt arról a korszakról. Egy-egy név csodás országokat képzeltetett el velük s annál csodásabbakat, minél kevésbé volt róluk világos képük. Könyvek, melyeknek cimét nem értették, titokzatos varázzsal vonzották őket.

S amint szellemileg gyarapodtak, szenvedésük is több lett. Ha az utcán postakocsi vágtatott át, ugy érezték: vele kellene menni! A parti virágárusok előtt sóhaj tört ki belőlük a vidéki élet után.

Egy vasárnap kora hajnaltól kezdve gyalogoltak s áthaladva Meudon-on, Bellevue-n, Suresnes-en, Auteuil-ön, egész nap a szőlők közt csatangoltak, a szántóföldek széléről pipacsot szedtek, a füben elszunyókáltak, tejet ittak, utmenti csárdák akácfái alatt eddegéltek. Késő este vetődtek haza, porosan, agyonfáradva, elragadtatva. Ujra meg ujra megismételték a kirándulást. De másnap mindig annyira szomoruak voltak, hogy végre is abbahagyták a dolgot.

Hivataluk egyhangusága elviselhetetlenné vált. Mindig ugyanaz a vakaró-kés, ugyanaz a papirsimitó gyanta, ugyanaz a téntatartó és toll, ugyanazok a kollégák! Társaikat ostobáknak találták s egyre kevesebbet érintkeztek velük. Ebből csipkelődések támadtak. Mindennap elkéstek a hivatalból és megrovásokat kaptak.

Volt viszont ugy is, hogy csaknem boldogoknak érezték magukat; de foglalkozásukat – értékük tudatában – lealázónak vélték s ez a lenézésük egyre erősödött, kölcsönösen belelovalták, rontották egymást. Pécuchet-re ráragadt a Bouvard hebehurgyasága, Bouvard magára szedett valamit a Pécuchet fanyarságából.

– Vásári bohóc is szivesebben lennék! – fakadt ki az egyik.

– A rongyszedő is különbül él! – tört ki a másik.

Gyalázatos állapot! S nincs mód a menekülésre! Még remény sincs rá!

Egy délután (azaz 1839 január 20-án) Bouvardnak levelet kézbesitett a hivatalban a levélhordó.

Karjai széttárultak, feje lassanként oldalt billent s ájultan zuhant a padlóra.

Hivataltársai odarohantak, kioldozták a nyakkendőjét. Valaki orvosért szaladt. Bouvard fölnyitotta a szemeit; kérdésekkel ostromolták.

– Oh… izé… csak… a friss levegőn jobban leszek… Nem! Csak hagyjanak!… eresszenek…

És noha kövér ember volt, egy szuszra nyargalt el a tengerészeti minisztériumba, homlokát dörzsölgetve, félőrülten, nehezen csillapodva.

Kihivatta Pécuchet-t.

Pécuchet megjelent.

– Meghalt a nagybátyám! Örököltem!

– Lehetetlen!

Bouvard megmutatta a levelet, mely a következőképpen szólt:

Tardivel közjegyző irodája.

Savigny-en-Septaine, 1839, jan. 14.

Uram!

Sziveskedjék felkeresni hivatalomban, hogy közölhessem Önnel ama végrendelet tartalmát, melyet az ön természetes atyja, Francois-Denys-Bartholomée Bouvard, volt nantes-i kereskedő, hagyott hátra, aki községünkben folyó hó 10-én elhunyt. Emlitett végrendelet az Ön javára fontos intézkedéseket tartalmaz.

Kiváló tisztelettel:

Tardivel
közjegyző.

Pécuchet-nek le kellett ülnie az udvar egyik szöglet-kövére. Miközben visszaadta a papirlapot, csöndesen mondta:

– De hátha… valami… rossz tréfa?

– Azt hiszed? – válaszolta Bouvard elfuló hangon, amely olyan volt, mint a haldokló hörgése.

Azonban a postabélyegző, az iroda nyomtatott cégjelzése, a jegyző névaláirása mind a jó hir hitelessége mellett szólt; – egymásra bámulták, reszkető szájszélekkel, s elmeredő szemük sarkából könny szivárgott.

Szabad mozgásra volt szükségük. Az Arc de Triomphe-ig loholtak, onnan vissza, a part mentén, el a Nôtre-Dame előtt. Bouvard egészen kivörösödött. Öklével dögönyözte Pécuchet hátát s öt percen belül teljesen megbolondult.

Ki-kitört belőlük, akaratlanul is, a hangos jókedv. Mennyit is tehet ki az az örökség… bizonyára legalább…

– Eh, az nagyon is szép volna!… ne beszéljünk már róla…

De folyvást arról beszéltek. Mi sem akadályozza őket, hogy azonnal pontos felvilágositást kérjenek. Bouvard irt a jegyzőnek.

Válaszul megjött a végrendelet másolata, amely a következő szavakkal végződött:

“Következésképen François-Denys-Bartholomée Bouvard-ra, akit természetes fiamul ismerek el, javaimból a törvényesen ráeső részt hagyományozom.”

A jó embernek még fiatal korából való volt ez a természetes fia, akit azonban gondosan titkolt s unokaöccse gyanánt kezelt. Az öccs mindig is mint nagybácsiját emlegette, noha jól tudta, hányadán áll a dolog. Mikor aztán Bouvard “bácsi” a negyvenedik év felé járt, megházasodott s később özvegyi sorba jutott. Két törvényes fia nem ugy viselkedett, mint szerette volna s ekkor lelkiismereti furdalásai támadtak, amiért annyi év óta teljesen elhanyagolta első gyermekét. Szivesen magához is vette volna már, ha szakácsnője engedte volna. Mindenféle családi praktikák következtében ez a nő végre is otthagyta, mire a magára maradt, halálához közeledő öreg, hogy jóvátegye az igaztalanságokat, javaiból első szerelme gyümölcsére hagyott annyit, amennyit csak lehetett. A vagyon körülbelül félmilliót tett ki és igy a dijnokra kétszázötvenezer frank örökség nézett. Az idősebbik törvényes utód, Étienne, kijelentette, hogy belenyugszik a végrendeletbe.

Bouvard valami állandó kábulat-félébe esett. Halk hangon ismételgette, a részegek békés mosolygásával: – “Tizenötezer livre évi járadék!” – és Pécuchet, akinek pedig mégis csak józanabb feje volt, szintén alig tudott magához térni.

Ujabb levél jött Tardivel-től s ez borzasztóan megrázkódtatta őket. A kisebbik törvényes fiu, Alexandre, mindent a biróság előtt szándékozott elintézni, sőt meg akarta támadni, amennyiben lehetséges, a végrendeletet, mindenféle előzetes lepecsételéseket, leltározásokat, gondnok kinevezését stb.-t követelve! Bouvard epeömlést kapott. Alig lábadozott, máris Savigny-ba utazott, ahonnan határozott eredmény nélkül került vissza, a kidobott utiköltségen siránkozva.

Álmatlan idők következtek, váltakozó düh és remény, rajongó bizakodásra sulyos levertség. Végre, félév multán, Alexandre ur engedett s Bouvard az örökség tulajdonába lépett.

Első fölkiáltása ez volt: – “Vidékre vonulunk vissza!” – s ezt a mondatot, mellyel barátját is bekapcsolta boldogságába, Pécuchet természetesnek találta. Mert ennek a két embernek a közössége immár abszolut mély volt.

Mivel azonban Pécuchet nem akart a Bouvard pénzén élni, csak nyugdijba vonulása után készült hozzá költözni. Még két esztendő! mindegy! Hajthatatlan maradt s igy is határoztak.

Hogy eldönthessék, merre lesz legjobb letelepedniök, sorbavették az egész országot. Az északi vidék termékeny, de hideg; délnek csábitó a klimája, de kellemetlen a sok moszkitó miatt; az ország középső tájain pedig, őszintén szólva, nincs semmi különös. Bretagne megjárná, csakhogy ott a parasztok igen szenteskedők. Kelet felé se lehet menni, mert ott meg németes tájszólások divnak. De elvégre akadnak még más vidékek is! Például Forez, Bugey, Roumois! A térképekből nem igen lehetett kiokoskodni. Ej, az a fontos, hogy saját házuk lesz, mindegy, hogy itt-e vagy amott?…

És máris látták magukat, amint ingujjban hajladoznak egy virágágy szélén, rózsákat nyesegetve, hantokat ásva, forgatva és porhanyósitva, tulipántöveket átrakosgatva. Pacsirtaszóra fognak ébredni, ballagnak az eke nyomán, kosarazzák az almát, ellenőrzik a vajköpülést, a cséplést, a birkák nyirását, a kaptárak rendbentartását, élvezik a tehenek bőgését és a frissen kaszált széna illatát. Nem lesz több körmölés! alászolgája főnök urak! és a szobabért se kell elsején kifizetni! – Hiszen a saját házukban laknak majd, – a maguk baromfi-udvarából fog kitelni a pecsenyéjük, a maguk kertjéből a főzelékük, – és milyen jó lesz fapapucsban ebédelni! – “Azt fogjuk tenni, ami nekünk tetszik! szakállt eresztünk!”

Elkezdtek kerti szerszámokat vásárolni, aztán mindenféle holmit, “amire majd szükség lehet”, egy szerszámládát (rendes ház nem képzelhető enélkül), mérlegeket, egy földmérő láncot, egy fürdőkádat (megbetegedhetik az ember), egy hőmérőt, meg egy “Gay Lussac-rendszerü” légsulymérőt, amivel fizikai kisérleteket lehet eszközölni, ha kedvük szottyan rá. Nem lesz célszerütlen az sem (hiszen nem lehet örökké kint foglalatoskodni a földeken), ha néhány jó irodalmi müvet is beszereznek, – és könyveket válogattak, olykor ugyancsak megakadva, hogy vajjon ez vagy az a munka csakugyan “könyvtári darab”-é? Bouvard sommásan döntött:

– Eh, nem is lesz szükségünk könyvtárra!

– S különben is ott lesz az enyém, – jegyezte meg Pécuchet.

Először is, be kell rendezkedni. Bouvard odaszállittatja a butorait, Pécuchet pedig az ő nagy fekete asztalát; a függönyöket is fölhasználják s ha még némi konyhaedényről is gondoskodnak, minden rendben lesz.

Megfogadták, hogy az egész dolgot titokban tartják, arcuk azonban sugárzott. Kollégáiknak föltünt furcsa viselkedésük. Bouvard, aki irópolcára tehénkedve körmölt s kifeszitette a könyökét, hogy minél gömbölyübb betüket remekeljen, vigan szaporázta sajátságos, füttyös lélekzését s vastag szemhéjai alól ravaszul kacsingatott. Pécuchet, magas, szalmafonatu székén kuporogva szarkalábazta egymás mellé hosszukás betüit, – s orrcimpái kidagadtak, szája pedig összeszorult, mintha félne, hogy ki találja szalajtani a nagy titkot.

Tiz hónapi keresgélés után sem tudtak megfelelő helyet találni. Beutazták Páris egész környékét, jártak Amienstől Évreux-ig, Fontainebleau-tól Havre-ig. Olyan birtokot kivántak, amely elsősorban jó föld legyen, ha nem is éppen festői fekvésü, noha nem szivesen vállaltak volna holmi szegényes kilátásu vidéket.

A népes szomszédságot kerülni akarták, viszont a magányosság sem volt inyükre.

Olykor már-már elszánták magukat, de aztán, félve az esetleges késő bánattól, megint változtattak elhatározásukon s hol egészségtelennek találták a vidéket, hol meg attól féltek, hogy nagyon ki van téve a tengeri szélnek, vagy nagyon közel esik valami gyárhoz, vagy igen nehezen megközelithető.

Barberou segitett rajtuk.

Tudott ábrándképükről s egy szép napon azzal köszöntött rájuk, hogy hallott egy eladó birtokról, amely Chavignolles mellett fekszik, Caen és Falaise között. Harmincnyolc hektárnyi jó föld, kastély-féle is van hozzá, meg egy jó karban tartott kert is.

Elmentek Calvados département-ba s oda voltak az elragadtatástól. Csak egy baj volt: a birtokért és a házért (amelyeket csak együtt lehetett megvásárolni), száznegyvenháromezer frankot követeltek. Bouvard csak százhuszezret igért.

Pécuchet harcra kelt barátja csökönyösségével, engedékenységre ösztökélte, majd kijelentette, hogy kész megfizetni a többletet. Egész vagyona, anyai öröksége és félretett pénzecskéje ráment a dologra. Eddig sohasem szólt egy kukkot sem erről a kincsről, amelyet valami nagy alkalomra tartogatott.

1840 vége felé minden ki volt fizetve, félévvel Pécuchet nyugalomba vonulása előtt.

Bouvard ekkor már nem volt dijnok. Eleinte még folytatta hivatalát, mert hátha mégis rosszra fordul a jövő, de aztán, amint biztos lett az örökség felől, bucsut mondott. Mindazáltal később is szivesen ellátogatott Descambosékhoz s elutazása előtt puncsos estén látta vendégül az egész irodát.

Pécuchet ezzel szemben nagyon harapós kedvet mutatott pályatársai iránt s utolsó nap ugy vált meg tőlük, hogy bevágta maga után az ajtót.

Neki kellett fölügyelni a csomagolásnál, ellátni még egy csomó elintézni valót és bevásárlást s a Dumouchel-től való elbucsuzkodás is hátra volt még.

A tanár ur rendszeres levélváltást inditványozott, melynek során majd nyilván fogja tartani Pécuchet számára az irodalom eseményeit; aztán, ismételt gratulációk után, jóegészséget kivánt neki.

Barberou érzékenyebben bucsuzott Bouvardjától. Izgalmas dominó-pártit hagyott ott a kedvéért; megigérte, hogy majd meglátogatja a birtokon; két pohár ánizs-pálinkát rendelt s csókkal vált el.

Bouvard, amint hazaérkezett, mély lélekzetet szippantott magába a balkonon s fölsóhajtott: “Végre!” A parti lámpák fénye visszarezgett a vizből, messzire az omnibuszok zaja halt el. Eszébe jutottak a boldog napok, melyeket ebben a nagyvárosban töltött el: a vendéglői piknikek, a szinházi esték, a házmesterné pletykái, a sok-sok kedvenc megszokás; azon kapta magát, hogy ellágyul a szive, hogy szomoruság lepi meg, melyet alig mert magának bevallani.

Pécuchet hajnali kettőig járt le és föl a szobájában. Hát nem tér vissza ide többé… annál jobb! – de mégis, hogy valami emléket hagyjon maga után, belekarcolta a nevét a kandalló gipszvakolatába.

A podgyász nagyja már előző este utnak indult. A kerti szerszámok, a derékaljak, a matracok, az asztalok, a székek, egy forralókészülék, a fürdőkád, valamint három boroshordó a Szajnán uszott Havre felé, ahonnan majd Caenbe továbbitják s ott Bouvard veszi át őket, a Chavignolles-ba való átszállitás végett.

Atyja arcképét azonban, valamint a karszékeket, a likőrös készletet, a könyveket, a faliórát, szóval minden értékesebb holmit butorszállitó kocsira rakattak, amely Nonancourt-on, Verneuil-ön és Falaise-en át vette utját. Pécuchet ezzel a szállitmánnyal akart utazni.

A tető-ülésre telepedett, a kocsivezető mellé s legócskább hosszu kabátjába öltözve, orráig kendőbe bugyolálva, ujjatlan keztyükkel és irodai lábzsákjával fölszerelve, elhagyta a fővárost, március 20-án, vasárnapra virradóra.

A kocsi mozgása és az utazás ujdonsága eleinte teljesen lekötötték. Pár óra multán a lovak lassitottak, amiből mindenféle disputák fejlődtek a kocsivezetővel meg a kocsissal. Ezek rémitő csárdákat szemeltek ki pihenőre, Pécuchet azonban, noha mindenért felelősséget vállaltak, tulzott elővigyázatosságból szintén ezekbe a lebujokba szállt.

Másnap hajnalban tovább indultak; az országut örök egyformasággal nyujtózott előttük a láthatár széléig. Kavicsrakás jött kavicsrakásra, az utmenti árkok vizzel voltak tele, a mező nagy sikokban, egyhangu és hideg zölddel lapult köréjük, az égen felhők nyargaltak, egyszer-egyszer megeredt az eső. Harmadnap viharos idő támadt. A kocsi vászonlebernyege, amely rosszul volt leszijjazva, csattogott a szélben, mint valami vitorla. Pécuchet a sipkája alá rejtőzött s valahányszor kinyitotta a tubákos szelencét, teljesen meg kellett fordulnia, nehogy szemébe menjen a dohánypor. Egy-egy zökkenőnél hallotta, amint háta mögött az egész rakomány egymáshoz ütődik s nem fogyott ki a kocsisokra pazarolt jótanácsokból. Mikor látta, hogy csak borsót hány a falra, taktikát változtatott. Nyájaskodni kezdett és mindenben kedvükre akart lenni: egy-egy meredekebb lejtőnél segitett a kereket tolni, végül pedig már pálinkás kávét is fizetett nekik az étkezések után. Ettől kezdve fürgébben haladtak, aminek az lett a következménye, hogy Gauburge környékén eltört a tengely s a kocsi előre torpant. Pécuchet azonnal átvizsgálta a jármü belsejét: a porcellán-csészék darabokban hevertek. Hadonászott a karjaival, fogát csikorgatta, átkozta a két tökfilkót; – ráadásul a következő nap teljesen kárba veszett, mert a kocsis leitta magát. A kehely csordultig telt, Pécuchetnek már sopánkodni se volt elég ereje.

Bouvard csak két nappal utóbb hagyta el Párist, mert még egyszer együtt akart ebédelni Barberou-val. Utolsó percben érkezett a kocsiállomásra, később pedig a rouen-i székesegyház előtt ébredt föl: eltévesztette az utirányt.

Az este Caen-be induló kocsin minden hely el volt foglalva; nem tehetvén egyebet, elment a Théâtre des Arts-ba, barátságosan mosolygott a szomszédaira s elmesélte, hogy eddigi üzletével fölhagyván, a környéken földbirtokot vásárolt. Mikor pénteken kiszállt Caen-ben, málhái még nem voltak ott. Vasárnap lett, mire megérkeztek s akkor szekéren küldte őket előre, megüzenve a bérlőnek, hogy néhány óra mulva ő is követi a holmikat.

Pécuchet, utazásának kilencedik napján, Falaise-ban kisegitő-lovat ragasztatott s estig jól is ment minden. Bretteville-en tul azonban letértek az országutról s egy kereszt-ösvényen mentek tovább, minden pillanatban azzal áltatva egymást, hogy már látják Chavignolles templomtornyát. Előttük egy szilfasor hátrált, majd végkép eltünt s szántóföldek közepén találták magukat. Öreg este lett. Mihez fogjanak? Végre is Pécuchet otthagyta a kocsit s a sárban lubickolva előre vágott, fölfedező utra. Mikor egy-egy tanya közelébe ért, kutyaugatás fogadta. Torkaszakadtából kiáltozva kért utbaigazitást. Senki sem felelt. Félni kezdett s visszafelé evickélt. Az országuton kettős lámpafény ragyogott felé. Egy könnyü kocsi volt: nekilódult, hogy elérje. Bouvard ült benne.

De hova lehetett a teherszállitó kocsi? Egy óra hosszat hajhóztak utána a sötétben. Végre megtalálták s beértek Chavignolles-ba.

A nagyszobában hatalmas rőzse- és fenyőtoboztüz lobogott. Két teriték fogadta őket. A szekérrel jött butorok a pitvarban torlódtak. Semmi sem hiányzott. Asztalhoz telepedtek.

Hagymalevest kaptak, tyukhust, szalonnát és főtt tojást. Az öreg szakácsné időnként benézett, megkérdezni, hogy izlik nekik ez vagy az? Felelgettek: “Nagyon jól! nagyon jól!” – és a hatalmas kenyér, amiből alig tudtak szelni, meg a tejföl és a dió, mind-mind gyönyörüséggel töltötte el őket. A téglázott föld hepehupás volt, a falak nedvesek. De ők megelégedetten jártatták körül tekintetüket, lakomázva a kis asztal mellett, melyen egy gyertya égett. Arcuk vörös volt a sok szabad levegőtől. Kidüllesztették a hasukat, hátukat a szék támlájának vetve, amely csak ugy recsegett. És ujra meg ujra elmondták: “Végre itt vagyunk! Micsoda boldogság! Azt hiszem, hogy álmodom!”

Noha már éjfélre járt, Pécuchet-nek az az ötlete támadt, hogy járni kellene egyet a kertben. Bouvard nem ellenkezett. Fogták tehát a gyertyát s ócska ujságpapirral tölcsérezve körül, végigsétáltak a kertiágyak mellett. Kéjjel mondogatták ki hangosan a főzelékek nevét: “Nézd csak, répa! Nini, ez meg káposzta!”

Aztán a fal mentén ültetett gyümölcsfasort szemlélték végig. Pécuchet rügyeket próbált fölfedezni. Itt-ott egy pók iramodott tova a falon, melyre rávetődött a két barát megnagyobbodott árnyéka, karjuk lendüléseit kisérve. A füszálak hegyéről harmatcseppek perdültek le. Az éjszaka teljesen sötét volt; nagy csönd és mélységes, szelid nyugalom tett mozdulatlanná mindent. Messzi valahol kakas kukorékolt.

Két szobájuk közt egy kis közös ajtó volt, melyet eddig rejtve tartott a tapéta papirboritása. Egy arrább huzott fiókos szekrény ütődése azonban meglazitotta a beszögelt ajtócskát s most tárva találták. Ez ujabb meglepetés volt.

Levetkőzve még beszélgettek egy kicsit az ágyban, aztán elaludtak: Bouvard háton fekve, nyitott szájjal, födetlen fejjel, Pécuchet viszont jobboldalra fordulva, hasa alá huzott térdekkel, gyapot hálósipkába temetkezve, – s az ablakon beáradó holdfényben mindaketten horkolni kezdtek.

II.

Micsoda öröm volt másnap a fölébredés! Bouvard elfüstölt egy pipa dohányt, Pécuchet fölszippantott egy csipet burnótot. Azt mondták, hogy sohasem esett még ilyen jól. Aztán az ablakhoz álltak, hogy gyönyörködjenek a tájban.

Szemközt a földek látszottak, jobbról egy csür, mögötte a templom tornya; balról nyárfasor huzódott.

Két főut, egymást kereszt-formában szelő, négy részre osztotta a kertet. A főzeléktáblákat virágágyak keritették, melyek közt, hellyel-közzel, törpe ciprusok és nyirott gyümölcsfák emelkedtek. Egyik oldalon lugas hátallt egy kis szőlősdombhoz, a másikon korán érő fák támaszkodtak a falnak; hátul pedig léckerités nézett a mezőkre. A falon tul gyümölcsöskert következett s gyertyán-sövény, végén egy kis liget; a léckerités mögött apró ösvény nyujtózott.

Ezt a képet szemlélgették, mikor egyszerre csak egy őszes haju, fekete felsőkabátos ember ment végig az ösvényen, botját végigpattogtatva a kerités lécein. Az öreg cseléd azt mondta, hogy ez Vaucorbeil ur, aki hires doktor ezen a környéken.

A többi előkelőséget is fölsorolta, ugymint de Faverges gróf ex-képviselőt, akinek hires tehenészete van, Foureau urat, a polgármestert, aki fával, gipsszel s más mindenfélével kereskedik; Marescot közjegyzőt, Jeufroy tisztelendő urat és özvegy Bordinné őnagyságát, aki jövedelméből él. – Ami őt magát illeti, az öreg cseléd elmondta, hogy Germaine-nek hivják, boldogult ura után, aki Germain volt. Napszámot szokott vállalni, de szivesen elszegődne az uj uraságokhoz. Fölfogadták, aztán kimentek a tanyára, amely egy kilométernyire feküdt.

Mikor a tanyaudvarra léptek, a bérlő, Gouy gazda, épen az egyik béresre orditozott, mig felesége, zsámolyon kuporogva, egy pulykát szorongatott a lábai közt s lisztgalacsinokat diktált belé. A gazdának alacsony homloka volt, ravasz orra, lesunyitott nézése és vaskos vállai. Az asszony, fehéresen szőke hajával, szeplőfoltos képével, a jámbor együgyüségnek olyan kifejezését mutatta, aminőt a templomok üvegfestményeinek póri alakjain láthatni.

A konyha gerendáiról kenderkötegek csüggtek alá. A magas kandallón három ócska puska sorakozott vizszintesen egymásfölé. Virágos mázastányérok lepték el a fal közepét elfoglaló edényesasztalt s a palack-zöld ablaküvegeken átszürődő fény fakón csillant meg a bádog és vörösréz eszközökön.

A párisi jövevények körül akarták járni a birtokot, mivel eddigelé mindössze egyszer és csak nagyjából látták. Gouy gazda és felesége elkezdték a kalauzolást s közben nekieredt sopánkodásaik áradása.

Minden épület, kezdve a kocsiszintől a pálinkafőző bódéig, tatarozásra szorult. A sajtkészités céljaira uj melléképület emelése volt szükséges, az ajtókra friss vasalások kivánkoztak, ismét föl kellett volna tölteni a talajt, mélyebbre ásatni a vizmedencét s uj almafákkal ültetni be a három udvart.

Aztán a vetések állását vizsgálták meg; Gouy gazda mindent silánynak talált. A föld csak ugy eszi a trágyát, a fuvart nem lehet megfizetni; a kavics kiszedhetetlen, a gyom tönkreteszi a rétet; ez a sok becsmérlés lehütötte Bouvard örömét, melyet az az érzés szerzett neki, hogy a saját földjén jár.

A mély-uton jöttek visszafelé a tanyáról, bükkfák sora alatt. Erről az oldalról homlokzatát mutatta feléjük a “kastély”, a nagy főudvarra könyökölve.

Fehérre meszelt falai voltak, helyenként sárgára hagyott diszitményekkel. A kocsiállás a présházzal, a sütőkamra viszont a fásszinnel egy-egy alacsonyabb szárnyat alkotott. A konyhából egy kisebb szobába lépett az ember, aztán az előszoba következett, majd egy másik nagyobb szoba, végül a szalón. Az első emelet négy szobája folyosóra nyilt, mely az udvarra nézett. Egyiküket Pécuchet foglalta le, gyüjteményei számára; a legutolsót könyvtárnak szánták. Amint kinyitották a szekrényeket, régi, otthagyott könyvekre bukkantak, de még a cimüket se igen olvasták el. Egyelőre a kert volt a legfontosabb.

Bouvard a gyertyán-sövényben egy gipszfigurát fedezett föl a lombok alatt. Hölgyet ábrázolt, aki két ujjával széttárja szoknyája szárnyait s térdeit meghajlitva, vállára hajló fejjel figyel, mintha meglepetéstől félne. – “Ah, pardon! csak sohse feszélyezze magát!” – s ez a tréfás mondás annyira mulattatta őket, hogy három hétig naponta huszszor is elismételgették.

A chavignolles-i polgárok kiváncsiak lettek rájuk: bebámészkodtak a léckeritésen. Bouvardék bedeszkázták a réseket. A lakósság méltatlankodott.

A napsütés ellen Bouvard turbán-formára csavart kendőt hordott, Pécuchet pedig a sipkáját; neki egy nagy kötője is volt, elől zsebbel, melyben fanyeső ollója, selyemkendője és burnótos szelencéje rengedeztek. Felgyült karokkal, egymás oldalán turták a földet, gyomláltak, nyesegettek, mindenféle munkát szabtak ki magukra, a lehető leggyorsabban esve tul az étkezéseken; de a kávét a szőlősdombon szürcsölgették, hogy élvezhessék a kilátást.

Ha csigabiga került utjukba, óvatosan közelitették meg s szájukat félrehuzva ugy tapostak rá, mintha diót akarnának föltörni. Ásó nélkül világért se tettek volna egy lépést sem s a gilisztákat olyan erővel szelték ketté, hogy a szerszám vasa három hüvelyknyire is beleszaladt a földbe.

Hogy a hernyóktól megszabaduljanak, eszeveszett karóütésekkel püfölték a fákat.

Bouvard a pázsit közé bazsarózsát ültetett, meg paradicsomalmát, amelynek gyümölcsei majd kis csillárok módjára csüggjenek le a lugas rácsiveiről.

Pécuchet a konyha előtt nagy gödröt ásatott, amelyet három rekeszre különitett, ahol különféle trágyakeverékeket akart előállitani, hogy belőlük egész csomó különös anyag gombázódjék ki, amelyek elrohadván, uj talajjavitó lehetőségeket adjanak, a végtelenségig variálódva, s elábrándozott a gödör szélén, maga előtt látva a jövőt: gyümölcsök hegyormait, virágok áradását, főzelékek lavináit. De az ágyasokhoz olyannyira szükséges lótrágyához nem tudott hozzájutni: a földmivelő nép nem adott el a magáéból, a korcsmárosok is visszautasitották ajánlatait. Végre, eredménytelen próbálgatások után, Bouvard tiltakozásai ellenére, minden szemérmet félrevetve, arra szánta magát, hogy “sajátkezüleg kaparja össze a trágyát”.

Éppen ezzel a müvelettel volt elfoglalva, mikor egy szép napon Bordinné urnő megszólitotta az országuton. Miután köszöntötte Pécuchet-t, barátja felől kérdezősködött. A hölgy fekete, kicsinységük ellenére is igen ragyogó szemei, valamint élénk arcszine és határozott fellépése (melyet még hetyke bajuszka is koronázott), megriasztották Pécuchet-t. Alig egy-két szóval felelt s máris hátat forditott: oly udvariatlanság, amely Bouvard rosszalásával találkozott.

Aztán beköszöntöttek a nemszeretem-napok, a hó, a nagy hidegek. A konyhába huzódtak s lécrácsokat szögeztek, vagy végigsétálgattak szobáikon, csevegtek a kandallózugban, nézték az eső zuhogását.

Bőjt-felétől kezdve már a tavaszt lesték, s reggelenkint elismételgették: “Minden elmulik!” De a tél hosszura nyult s türelmetlenségüket ujra ezzel csititgatták: “Minden csak elmulik egyszer.”

Végre látták, hogy a borsó már ütközik. A spárga bőven sikerült. A szőlő jót igért.

Mivel ilyen ügyeseknek bizonyultak a kertészet terén, dus eredményt reméltek a földmiveléstől is: – urrá lett rajtuk a becsvágy, hogy maguk szántsanak és vessenek. – Egy kis jóérzékkel meg alapos tanulmányozással kétségkivül zöld ágra fognak vergődni.

Először is, meg kell figyelni, hogyan csinálják mások; levelet szerkesztettek tehát, melyben arra kérték de Faverges-t, kegyeskednék megengedni, hogy megtekinthessék a gazdaságát. A gróf azonnal találkozót adott nekik.

Egy órai gyaloglás után felértek a dombhajlatra, amely az Orne völgye fölé emelkedik. Lent kanyarogva folyt a folyó. Helyenként vörös homokkőtömbök emelkedtek s a távolban magasabb sziklák alkottak meredek fal-félét, mely az érett kalászokkal boritott földekre ferdült. Szemközt, a másik dombon, oly dus volt a zöld tenyészet, hogy egészen eltakarta a házakat. Fák osztották a lejtőt egyenetlen négyszögekre, a fű szinétől sötétebb vonalukkal ütve el.

Egyszerre az egész birtok áttekinthetővé vált. Cseréptetők jelezték a tanyát. A fehér homlokzatu kastély jobbról emelkedett, tul rajta erdő s a folyóig pázsit lejtőzött alá, melyre platánok glédája vetette árnyékát.

A két barát egy lucernásba fordult be, ahol épen gyüjtötték a takarmányt. Szalmakalapos, szines kendős, vagy papir fejvédős asszonyok gereblyézték össze a földön hagyott szénát s a tábla tulsó végén, a boglyák mellett, sietve hányták a csomókat egy hosszu szekérre, amelybe három ló volt befogva. A gróf, intézője kiséretében, előrejött.

Könnyü félvászon-ruhában, kihuzott derekával, keskeny pofaszakállkáival tekintélyes közéleti férfiu s dandy volt egyszemélyben. Arcvonásai beszédközben is mozdulatlanok maradtak.

A kölcsönös üdvözlések után előadta módszerét a takarmánygyüjtésre vonatkozólag; a lekaszált fűrendeket ugy kell forgatni, hogy szét ne szóródjanak; a boglyák kupformájuak legyenek; a kötegeket mindjárt a levágás helyén célszerü csomóba rakni s tizesével halmozni egy rakásra. Angol gereblyéző-gépet ilyen egyenetlen talajon nem lehet alkalmazni.

Egy kis leány, mezitelen lábain fapapucsokkal s ruhája szakadásain kikandikáló idomokkal, innivalót hordott szét az asszonyok közt, csipőjének támasztott korsóból mérve ki az almabort. A gróf érdeklődött: miféle kis lány ez? Senki sem tudta. A szénagyüjtő nők aratás idejére fogadták föl. A gróf vállait vonogatta s távozóban a paraszti élet erkölcstelenségeire tett sajnálkozó megjegyzéseket.

Bouvard áradozva dicsérte a lucerna-termést. No, a lucerna csakugyan elég jól sikerült, noha az aranka meglehetős pusztitást végzett. A leendő földesgazdák nagyot néztek az “aranka” szóra. Tekintettel nagyszámu állatállományára, a gróf mesterséges rétek létesitésén fáradozott, mivel ezek különben is jó előkészitői a talajnak egyéb termények számára, amit pedig a gyökértakarmányfélékről nem igen mondhatni.

– Véleményem szerint ez vitán kivül áll.

Bouvard és Pécuchet egyszerre ismételték:

– Persze… vitán kivül áll…

Gondosan ellátott tábla szélén állottak: kézen vezetett ló huzott egy háromkerékre szerelt nagy ládaformát. Hátul hét ekevas nyult le, finom, párhuzamos barázdákat vonva, melyekbe földig hajló csövekből pergett a vetőmag.

– Itt, – mondta a gróf, – cukorrépát vettetek. A négy évig tartó kitermelést cukorrépával szoktam kezdeni.

Belefogott a vetőgép magyarázatába. Közben egy szolga jött érte. A kastélyba hivatták.

Az intéző helyettesitette, alamuszi képü, mézesmázos modoru alak.

Elvitte az “uraságokat” egy másik táblára, ahol tizennégy aratómunkás, mezitlen mellel és szétvetett lábakkal, rozsot kaszált. A pengék suhogtak a jobbra zuhanó szalmaszárak közt. Minden arató széles félkört lenditett maga előtt s egyszerre léptek előre. A két párisi megcsodálta karjukat s csaknem vallásos áhitatot keltett bennük a föld buja gazdagsága.

Még néhány müvelés alatt álló táblán mentek végig. Alkonyodott, varjak csaptak le a barázdákra.

Nemsokára találkoztak a nyájjal. A juhok meg-megálltak s ujra meg ujra hallani lehetett, amint a füvet ropogtatják. A pásztor, egy fatönkön ülve, gyapjuharisnyát kötögetett, mellette kutyája hevert.

Az intéző segitett Bouvardnak és Pécuchetnek átmászni az alacsony keritést s két omladékos telken mentek keresztül, ahol tehenek kérőztek az almafák alatt.

A tanya épületei mind összefüggtek egymással s az udvar három oldalát fogták körül. Géperővel folyt a munka, a vizikereket patak forgatta, melyet külön e célra téritettek ki rendes utjából. Bőrszijacskák mozogtak egyik tetőnyilásból a másikba s a trágyadomb közepén vasszivattyu müködött.

Az intéző a juhakloknál azokra az apró nyilásokra hivta föl figyelmüket, melyek a talajjal egy szinvonalban voltak alkalmazva, a sertésólaknál pedig a leleményes ajtókra, melyek maguktól csukódtak.

A csür olyan boltozatos volt, mint valami székesegyház, téglaivekkel, melyek kőfalakon nyugodtak.

Az uraságok szórakoztatására az egyik cselédlány marékszámra szórta a zabot a tyukok elé. A prés rudját óriásinak találták, aztán fölmentek a galambfélszerbe. Különösen a tejgazdaságon ámultak el. A sarkokban lévő csapok elegendő vizzel árasztották el a padlókockákat, s amint beléptek, hüvösség csapta meg őket. Szinültig telt barna tejesköcsögök sorakoztak a rácsos korlátokon. Laposabb agyagedényekben tejföl állt. Vajkorongok simultak egymásfölé, mint egy rézoszlop szeletei, az imént földretett bádogvödrök szélén kitajtékzott a friss hab. A tanya gyöngye azonban a jószágistálló volt. Függőlegesen válaszfalazott deszkarekeszek osztották két részre egész hosszában: egyik az állatok, a másik a velük járó foglalatosságok számára. A világitó rések csukva lévén, alig lehetett látni. Az ökrök ettek, rövid láncokkal kötve a jászolhoz s meleg kipárolgásuk visszagomolygott az alacsony tetőről. Valaki világosságot eresztett be s a jászlakat szegélyező vályuban hirtelen vizszalag csordult végig. Bődülő hangok keltek, szarvak zaja csattant, mint összeütődő botoké. Az ökrök mind előtolták orrukat a rekeszekből s lassan ittak.

Lovas fogatok tértek be az udvarba, csikók nyeritettek. A földszinten két-három lámpás gyult ki, aztán eltüntek. Béresek fapapucsa csoszogott a kavicsokon s fölhangzott a vacsorára hivó kongatás.

A két látogató hazaindult.

A látottaktól el voltak ragadtatva, döntöttek. Még azon este elővették könyvtárukból a Falusi Ház négy kötetét, megrendelték Gasparin vezérfonalát s előfizettek egy gazdasági szaklapra.

Hogy a vásárokra kényelmesebben járhassanak el, homokfutót vettek, melyet Bouvard hajtott.

Kék zubbonyba öltözve, széles karimáju kalapban, térdig felkamásnizva, bikacsökkel a kezükben járták körül az állatokat, kérdezgették a mezei munkásokat s nem maradtak el egyetlen gazdasági gyülésről sem.

Nemsokára agyongyötörték Gouy bá’-t tanácsaikkal, főleg ugarozási módszerét ócsárolva. A bérlő azonban ragaszkodott eddigi gyakorlatához. Kérte az egyik fizetési terminus elhalasztását, jégkárürügye alatt. A beszolgáltatásokból egyet sem teljesitett. Bármily igazságos sürgetésről volt szó, felesége óbégatni kezdett. Bouvard végre kijelentette abbeli szándékát, hogy a bérleti szerződést nem ujitja meg.

Ettől kezdve Gouy fukarul bánt a trágyával, szabadjára engedte a gyomot, tönkretette a talajt s végre is oly fenyegető módon vonult ki, amely bosszutervekre engedett következtetni.

Bouvard ugy vélte, hogy 20,000 frank, vagyis a bérleti összegnek több mint négyszerese, elegendő lesz a kezdethez. Párisi közjegyzőjétől megkapta az összeget.

Gazdaságuk tizenöt hektárnyi tanyarészből és rétből, valamint huszonhárom hektár szántóföldből állott, mig öt hektár egy kavicsos, müveletlen emelkedésen terült el, melyet a Bütyöknek hivtak.

Beszerezték a nélkülözhetetlen eszközöket, valamint négy lovat, tizenkét tehenet, hat disznót, százhatvan juhot, s személyzetül fölfogadtak két bérest, két szolgálót, egy pásztort; egy nagy kuvaszról is gondoskodtak.

Hogy mindjárt pénzhez jussanak, eladták takarmányukat: lakásukon kapták meg az összeget; a zabosládára leszámolt napoleon-aranyakat rendkivülinek, minden más aranynál ragyogóbbnak, jobbnak találták.

November havában almabort szürtek. Bouvard csapkodta a lovat, mig Pécuchet a széles dézsába mászva, a seprős részt forgatta egy lapáttal.

Lihegtek a préscsavar szoritása közben, fölkapaszkodtak az erjesztőkádra, ügyeltek a dugókra s nagy facipőkben topogva kitünően mulattak.

Abból az elvből indulva ki, hogy a gabonából sohasem lehet elég, körülbelül felényire csökkentették mesterséges rétjeiket s mivel nem jutottak elég trágyához, olajpogácsákat használtak, melyeket széttöretlenül földeltek el, aminek persze siralmas eredménye lett.

A következő esztendőben igen sürün vetettek. Jöttek a viharok. A mag kipergett.

Mindazáltal csak a buza volt a fővágyuk s nekifogtak a Bütyök kavicstalanitásának. Kosárba szedték a kövecskéket. Egész éven keresztül, reggeltől estélig, akár esett, akár fútt, látni lehetett az örök kosarat, amint ugyanazzal az emberrel és ugyanazzal a lóval, föl- meg leimbolyog a kis dombon. Olykor Bouvard lépkedett hátul, a lejtő felén pihenőt tartva, hogy megtörölgesse a homlokát.

Nem bizván meg senkiben, maguk bántak a jószággal, hajtószerekkel kezelték, klistérozták őket.

Mindenféle sulyos rendetlenségek történtek. A baromfi-udvarbeli cselédlány teherbe esett. Házasembereket fogadtak föl, de akkor meg gyerekek hemzsegtek, sógorság, komaság: egész falka élt a költségükön, amire elhatározták, hogy fölváltva kint fognak aludni a tanyán.

De igy meg az esték igen szomoruak voltak. A piszkos szoba bántotta őket, – Germaine pedig, aki kihordta nekik az ennivalót, minden alkalommal dörmögött. A tanyasiak lépten-nyomon csufot üztek belőlük. A csürbeli cséplőmunkások gabonával tömték tele a vizeskorsójukat. Pécuchet tetten érte az egyiket s miközben vállánál fogva kifelé tuszkolta, kiabált:

– Adta nyomorultja! Szülőfalud csufja, te!

Nem tudott tekintélyt tartani. – Egyébként pedig lelkiismereti furdalásai voltak a kert miatt. Minden idejét csak annak a jókarban tartására kellene forditania. Bouvard egyedül is elláthatná a tanya dolgát. Meghányták-vetették az ötletet s eszerint döntöttek.

Első teendő volt: jó kerti ágyasokat késziteni. Pécuchet egyet téglával rakatott föl. Maga pingálta be a fedőkereteket s a nap repesztő hevétől félve, krétával kent be minden üvegharangot.

Ügyelt, hogy sarjültetés céljaira a leveles csucsokat távolitsa el. Bujtással is szaporitott. Különféle ojtószemmel próbálkozott: flóta-, korona-, cimervágásos-, füves- és angol-ojtással. Mily gonddal illesztette össze a két háncs-szélt s nyomta szorosra a réseket! Mily kenőcstömeggel fente be a sebet!

Naponta kétszer fogta öntözőkannáját s végigringatta a növények fölött, mintha tömjént hintene rájuk. Amint zöld szinük fölfrissült a finoman esőző permetegben, maga is ugy érezte, hogy fölüdül és ujjászületik velük. Majd, mintegy megrészegülve, letépte az öntözőkanna rózsáját s a szabad csőből zuditotta a vizet.

A sövény végén, a gipsz-dáma közelében volt egy fatörzsekből összerótt kunyhó-féle. Pécuchet ide zárta el szerszámait s gyönyörüséges órákat töltött benne, magvakat hámozva, jelzőcédulácskákat irogatva, apró virágcserepeit rendezgetve. Pihenni is ide ült ki, a kalyiba elé tolt ládára s kertszépészeti terveket szövögetett.

A lépcsőföljáró aljára két, kosárba ültetett geranium-tövet eszelt ki. A ciprusok és a guzsaj-alakura nyirt gyümölcsfák közé napraforgókat ültetett. Mikor aztán a virágágyakat aranyrügyek lepték el s a kerti utakat mindenütt friss homok takarta, az egész kert teli volt sárga ragyogással.

Hanem az ágyás nyüzsgött a rovarbáboktól; a meleg szárazlevéltakarások, a festett védőkeretek, a bekent üvegharangok alatt csak csenevész tenyészet csirázott ki. A sarjültetések nem fogantak meg, az oltások fölfeslettek; az indás továbbplántálásokban megállt a nedvkeringés, a magról szaporitott növények elpusztultak. A szél vigan döntögette ki a babkarókat. A tulsok finom trágya megártott a szamócának, a tulságosan hiányos metszés a paradicsomnak.

Rosszul járt az olaszkáposztával, az ugorkával, a fehérrépával is, a borsikasaláta sem sikerült, melyet dézsában akart termeszteni. Olvadáskor odalett az egész árticsókatelep. A káposzta volt egyetlen vigasza. Különösen az egyik fej költött benne reményeket. Nyilt, nőtt, végül csodálatosan nagyra fejlett s teljesen ehetetlen volt. Mindegy: Pécuchet örült, hogy rendkivüli példányt nevelt.

S ekkor megkisérelte azt, amit a kertmüvészet tetejének tartott: a dinnyetermelést.

Különböző fajták magvait ültette el a trágyázott humusszal feldombozott tányérokba, melyeket az ágyasba ásott el. Majd másik ágyást készitett elő s mikor már jól átmelegedett, a legszebb palántákat átültette belé, üvegharang alá boritva őket. Kitünő kertészregulák szerint végezte az összes nyeséseket, ellenőrizte a virágzást, a magházak duzzadását, minden ágon kiválasztott egy-egy zsenge dinnyét, a többit irtotta s mihelyt a meghagyott példányok diónagyságuvá lettek, kis falemezt csusztatott alájuk, hogy megóvja héjukat a trágya érintésének rohasztó hatásától. Öntözgette, szellőztette dinnyéit, zsebkendőjével letörölgette az üvegharang párafoltjait, – s ha felhők jelentkeztek, futott a gyékénytakarókért.

Éjjel nem tudott aludni miattuk. Több izben föl is kelt, s mezitelen lábaira huzott csizmákkal, hálóingben, dideregve átloholt a kerten, hogy a védőkeretekre ráboritsa a saját ágytakaróját is.

A ripacsos sárgadinnyék sorra értek. Az elsőnél Bouvard félrehuzta a száját. A második sem lett jobb, a harmadik sem: Pécuchet-nek mindegyik számára akadt mentsége, mig aztán az utolsót az ablakon dobta ki, kijelentve, hogy nem érti a dolgot.

Persze, ugy esett meg a baj, hogy a különböző fajtákat egymás mellett tenyésztette s a cukorbélüek kereszteződtek a közönséges fajokkal, a vaskos portugál dinnye a nagy mongol változattal, – a paradicsomok szomszédsága pedig betetőzte a zavart: szörnyü korcsok fajzottak elő, citromizük volt.

Pécuchet ekkor a virágokhoz pártolt át. Irt Dumouchelnek csemetékért és magvakért, hangafű-pernyés humusz-készletet szerzett be s derekasan nekifeküdt az uj feladatnak.

Azonban a Golgota-virágokat árnyékos helyre ültette el, az árvácskákat meg a napon, a jácintot agyontrágyázta, a liliomot kinyilta után is öntözte, a rhododendrot össze-vissza nyesegette, a fuksziát tönkre kenőcsözte. Egy gránátalmafát valósággal megpörkölt, a konyhai tüz melegének téve ki.

A hideg idő közeledtével oltott rózsáit papirkupok alá boritotta, melyeket vastagon bekent faggyuval: olybá tünt az egész, mintha cukorsüvegek lebegnének a föld fölött, pálcákra erősitve.

A georginák mellett óriás karók ágaskodtak s egyenes vonalaik között egy tő sophora japonica görcsös ágai csavarodtak jobbra-balra, örök egyformasággal: virágot se hajtva, el sem pusztulva.

Minthogy azonban a fővárosi parkokban a legritkább fajtáju fák is szépen tenyésznek, Chavignolles-ban is méltán el lehetett tőlük várni ugyanezt. Pécuchet tehát sorra meghozatta az indiai orgonát, a chinai rózsát, meg az eucalyptus-t, mely akkoriban volt hires ujdonság. Minden kisérlete balul ütött ki. Mindannyiszor nagyon csodálkozott.

Bouvard hasonló nehézségekkel bajlódott. Összeültek tanácskozni, egyik könyvet a másik után forgatták, s végül nem tudtak kiokosodni a szerzők ellentétes nézeteiből.

A márgás talajt például Puvis ajánlja, a Roret-kézikönyv meg ellene van.

A gipsz alkalmazásáért, – a Franklin-féle példa ellenére, – Riéfel és Rigaud nem nagyon lelkesednek.

Az ugar pihentetése, állitotta Bouvard, csupán ócska babonaság. Leclerc azonban eseteket sorol föl, melyekben föltétlenül igy kell cselekedni. Gasparin egy lyoni gazdára hivatkozik, aki egyfolytában ötven évig termesztett gabonanemüeket ugyanazon a földön: ez persze fölboritja a váltógazdaság elmeletét. Tull az alapos szántást dicsőiti a trágyázás rovására, Beetson őrnagy viszont fontosabbnak tartja a szántásnál a trágyahordást.

Hogy az időjárást már előző jelekből kiismerhessék, tanulmányozták a felhőzeteket, a Luke-Howard osztályozása szerint. Megfigyelték a sövényszerüen huzódó, a szigetformáju, a hóhegyekre emlékeztető alakulatokat, hogy különbséget tehessenek a nimbus és cirrus, a stratus meg a cumulus között. A felhők megváltoztak, még mielőtt nevükön nevezhették volna őket.

A barométerből rosszat következtettek, a hőmérőn nem tudtak eligazodni; végre is ahhoz az eljáráshoz folyamodtak, melyet XV. Lajos korában egy touraine-i pap gondolt ki. Befőttes üvegbe egy piócát teszünk, mely eső közeledtére fölfelé mászik, szép időben a fenéken marad, vihar jöttén pedig nyugtalanul mozgolódik. A légkör állapota majdnem mindig rácáfolt a piócára. Még három másikat tettek mellé. Mind a négy különbözőképen viselkedett.

Nagy fejtörések után Bouvard rájött, hogy csalódott. Birtoka a nagyszabásu müvelést kivánta, intenziv rendszert: erre szánta tehát a még rendelkezésre álló tőkét, harmincezer frankot.

Pécuchet izgatására valóságos trágyamámorba esett. A kisérleti gödörbe mindent összehalmozott: falombokat, vért, beleket, tollakat, amihez csak hozzájutott. Használt belga és svájci készitésü marónedveket, lugot, füstölt heringet, tengeri algát, rongyokat, hozatott guanót, próbált ilyesmit mesterségesen is előállitani, – s végsőkig kitartva elvei mellett, nem türte a hugyanyag pazarlását, zár alá vette az árnyékszékeket. Állati hullákat hordtak udvarába s a földeken rakatta szét őket. Szétdarabolt döghus hevert mindenfelé. S a szörnyü büz közepette Bouvard mosolygott. Talyigán körülcipelt szivattyu trágyalevet fecskendezett a kalászokra. Ha valaki utálkozott, Bouvard igy felelt:

– Csupa arany! Ebből lesz az arany!

És sopánkodott, hogy még mindig kevés a trágya. Oh, boldog országok, ahol természetes barlangok vannak, tele madárhulladékokkal!

A repcetermés nyomoruságos lett, a zab közepes, a gabonát nehezen lehetett forgalomba hozni, rossz szaga miatt. S különös dolog, a Bütyök, mióta végleg kavicstalanitották, még terméketlenebbé vált.

Hátha jó lesz felfrissiteni a szerszámkészletet? Guillaume-féle porhanyozót, Valcourt-féle gyomlálót vásárolt, angol vetőgépet, meg a Mathieu de Dombasle nagy, előkerék nélküli ekéjét, melyet azonban a béres fitymálva fogadott.

– Előbb tanulj meg bánni vele!

– Hát tessék megmutatni, hogy kell?

Megpróbálta, nem sikerült, a parasztok összeröhögtek.

Sehogyse birta rászoritani őket, hogy a harangjelzésekhez igazodjanak. Folyvást a nyomukban orditozott, egyik helyről a másikra szaladgált, noteszbe jegyezgetett, találkozókat tüzött ki, melyeket elfelejtett, – s főtt a feje mindenféle praktikus ötletektől. Mákot akart termelni, ópiumnyerés céljából, s főleg astragált, amit “családi kávé” néven lehetne árulni.

Gyorsabb tempóju hizlalás céljából kéthetenkint köpölyöztette az ökreit.

Egyetlen sertést sem vágatott le, hanem sós zabbal tömette őket. A disznóól csakhamar szüknek bizonyult. Az állatok az udvarban csatangoltak, kiturták a keritéseket, mindenkit összeharapdáltak.

Kánikula idején huszonöt juh megkergült, rövidesen fölfordultak.

Ugyanazon a héten három ökör is kiadta a páráját, Bouvard érvágómódszerei következtében.

Hogy kipusztitsa a cserebogár-pajorokat, kerekes ketrecbe zárta a tyukokat s két ember tolta őket az eke nyomán, – persze, a tyukok lába beletört a mulatságba.

Ujmódi sört fundált ki, árva-tölgyfa leveleiből szürve, s ezt adta almabor helyett az aratóknak. Gyomrukat fájlalták. A gyerekek sirtak, az asszonyok nyögtek, a férfiak káromkodtak. Fölmondással fenyegetőztek, Bouvard engedett.

Hogy azonban bebizonyitsa, mennyire ártalmatlan az ital, szemük láttára több üveggel hajtott föl belőle s mikor émelyegni kezdett, tréfás hányivetiséggel leplezte fájdalmait. Sőt bevitette a kotyvalékot a lakására. Esténként együtt iszogatták Pécuchet-vel, s elkeseredetten próbálták kitünőnek találni. Különben is, nem lehetett hagyni, hogy kárba vesszen.

Mikor Bouvard gyomorrontása végleg elhatalmasodott, Germaine elhivta a doktort.

Komoly, domboru homloku férfiu volt, aki azon kezdte, hogy agyonrémitette a betegeit. “Tisztelt uram”, kólikája nyilván attól a sörtől keletkezett, amelyről széltiben beszélnek. Érdekelte az ital összetétele s tudományos kifejezésekkel, vállvonogatva ócsárolta. Pécuchet, aki közölte vele a receptet, halálra sértődött.

Dacára a veszélyes talajmeszezésnek, valamint a második fölszántás fogyatékosságának és a helytelen időpontban eszközölt kóróirtásnak, a következő év elég csinos buzatermést igért. Ugy tervezte, hogy hollandi módra, a Clap-Mayer rendszer szerint végezteti a száritást, erjesztés segitségével, – ez ugy történt, hogy a levágott rendeket azon melegiben boglyákba halmoztatta, melyeket csak akkor kell majd szétbontani s friss levegővel átjáratni, mikor a gőz már kipárolgott belőlük; – mely intézkedéseket megtéve, Bouvard teljes nyugalommal vonult haza.

Másnap, ebédközben, a bükkös alól dobszó pergését hallották. Germaine kiszaladt, érdeklődni, de a dobos már messzejárt. Csaknem közvetlenül ezután, a templom harangja kezdett éles kongatásba. Bouvard és Pécuchet hirtelen aggodalmat éreztek. Fölkerekedtek s izgatottan a kiváncsiságtól, hajadonfőtt loholtak Chavignolles felé.

Egy öreg néni ment el mellettük. Semmiről sem tudott. Egy kis fiut állitottak meg, aki ennyit mondott:

– Alighanem tüz van!

A dob egyre pergett, a harang még hangosabban kongott. Végre elérték a falu első házait. A füszeres már messziről rájuk kiáltott:

– Maguknál van a tüz!

Pécuchet futólépésbe kezdett, odakiáltva Bouvardnak, aki hasonló iramba fogott mellette:

– Egy, kettő; egy kettő! – taktusra rohantak, mint a vincennes-i vadászok.

Az ut egyre emelkedett, a talaj dombosodása eltakarta előlük a láthatárt. Végre fölérkeztek a Bütyök mellé, – s ekkor egyetlen szempillantás föltárta előttük a szerencsétlenséget. Itt is, ott is, az est csöndjében boglyák lángoltak, megannyi vulkán, a puszta sik közepén.

A legnagyobb körül talán háromszáz ember is sürgött s a nemzetiszin vállátvetős Foureau ur polgármesteri parancsszavaira rudakkal és kampókkal cibálták le a legények a boglyacsucs szalmáját, hogy a többi rész sértetlen maradjon.

Bouvard siettében csaknem földöntötte Bordinnét, aki szintén ott volt. Aztán, észrevéve egyik zsellérjét, szidalmakkal halmozta el, amiért nem értesitette. Holott épen ellenkezőleg, a szolga csupa tulságos buzgalomból előbb hazaszaladt, aztán a templomba s végül az urhoz, majd a másik uton visszajött a tüz mellé.

Bouvard elveszitette a fejét. Cselédei körülvették, valamennyien egyszerre beszélve, ő pedig megtiltotta a boglyák további dorongolását, segitségért könyörgött, vizért rimánkodott, fecskendőért esedezett.

– Igen, ha volna! – kiáltotta a polgármester.

– A maguk hibája, ha nincs! – felelte Bouvard. Indulatba jött, sértő szavakat pattogtatott s mindenki csodálta vele szemben Foureau nyugalmát, akinek vastag ajkai és buldog állkapcsa pedig brutális természetre vallottak.

A boglyák forrósága oly nagyra nőtt, hogy nem lehetett többé közelükbe menni. A falánk lángok alatt zizegve kunkorodott össze a szalma, a buzaszemek ólomgolyók módjára csapódtak az arcba. Majd a kazal széles parázsszigetté lapult a földön, szikrák röpködtek s a rőt tömb fölé bodros gomolygás tódult, helyenként cinóbervörös, másutt meg alvadtvérbarna szinekkel. Leszállt az éjszaka, szél kerekedett: az ide-oda forgó füst el-eltakarta az embercsoportokat. Olykor egy-egy izzó, fölrepült csóva csikozta végig a fekete eget.

Bouvard nézte a pusztulást s csöndesen sirdogált. Szemei eltüntek a megduzzadt szempillák alatt s egész arca mintha még szélesebbé vált volna a fájdalomtól. Bordinné zöld vállkendője rojtjaival babrálva, beszélt hozzá: “Szegény szomszéd ur”, s vigasztalni próbálta. Ha már nem lehet segiteni a dolgon, legjobb beletörődni.

Pécuchet nem sirt. Nagyon sápadtan, szinte már ólomfakón, nyitott szájjal, a hideg izzadtságtól összetapadt hajjal, félrevonultan állt, gondolatokba merülve. De hirtelen a plébános tünt föl s hizelgő hangon fuvolázta:

– Ah, ah, minő szerencsétlenség! Csakugyan, ez nagyon kellemetlen! Legyen meggyőződve, hogy osztozom fájdalmában…

A többiek mégcsak nem is szinleltek semmi részvétet. Nevetgélve csevegtek, melegedni nyujtva kezeiket a lángok fölé. Egy öreg ember összekapart néhány parázsló szalmaszárat, hogy pipára gyujtson velük. A gyerekek táncra kerekedtek. Valamelyik szemtelen fickó még el is kiáltotta magát, hogy milyen mulatságos ez az egész.

– Csakugyan, takaros mulatság! – fakadt ki Pécuchet, aki meghallotta a kiszólást.

A tüz alábbhagyott, a parázshalmok összeestek s egy óra multán csak a hamu kerek foltjai feketéltek a sikságon. Mindenki hazavonult.

Bordinné asszony és Jeufroy tisztelendő ur hazáig kisérte Bouvard-t és Pécuchet-t.

Utközben az özvegy kedvesen szelid szemrehányásokkal illette szomszédját vadóc magaviselete miatt, a pap pedig meglepődését fejezte ki amiatt, hogy eddig még nem nyilt alkalma megismerkednie paróchiája ily kiváló tagjával.

Magukra maradva, találgatták a tüz kitörésének okait s ahelyett, hogy belenyugodtak volna az általános véleménybe, mely szerint a gőzölgő szalma magától kapott lángra, bosszut szimatoltak. Kétségtelenül Gouy gazdától ered a csiny, vagy a vakondirtótól. Az utóbbit ugyanis félévvel ezelőtt elutasitotta Bouvard, sőt többek füle hallatára kijelentette, hogy foglalkozása kártékony s a kormánynak el kellene tiltania. Azóta többször látták a környéken ólálkodni. Nagy szakállu ember volt s Bouvard-ék félelmesnek találták, különösen este, mikor megjelent az udvarok tövében, hosszu póznájával hadonászva, melyről döglött vakondok lógtak.

A kár jelentékeny volt s hogy tisztán lássák helyzetüket, Pécuchet egy álló héten keresztül bujta Bouvard-ral a számadásokat, melyeket “valóságos labyrinth”-nak talált. Miután egybevetette a napi kimutatásokat, a levelezést és a ceruzafirkákkal meg széljegyzetekkel teli főkönyvet, megállapitotta az igazságot: semmi eladni való, semmi követelés, a készpénz pedig: nulla. A tőke harminchárom ezer frankos veszteséget mutatott.

Bouvard nem akarta hinni s huszszor is ujra kezdték a számvetést. Mindig ugyanarra az eredményre jutottak. Még két esztendei ilyen gazdálkodás és vége a vagyonnak! Egyetlen orvosság: eladni mindent!

Mindenesetre értekezni kell a közjegyzővel. Kinos ügy volt: Pécuchet vállalta.

Marescot ur ugy vélte jobbnak, ha nem tesznek közzé hirdetéseket. Ő majd beszélni fog a birtokról komoly vevőkkel s ajánlatokat kér tőlük.

– Helyes, – mondta Bouvard, – van elég idő. – Egyelőre bérlőt kell keresni, aztán majd meglátjuk. – Nem leszünk szerencsétlenebbek, mint azelőtt; csak épp hogy most már takarékoskodnunk kell egy kicsit.

Ez nem tetszett Pécuchetnek, aki igy nem kertészkedhetett kedvére. Pár nap mulva igy szólt:

– Kizárólag gyümölcsnemesitésre kellene adnunk magunkat; nem szórakozásból, hanem üzleti számitásból. Egy körtét, amely alig van az embernek három sol-jában, a párisi piacon öt meg hat frankért lehet eladni! Szent-Pétervárott télidején aranyával fizetnek egy-egy szőlőfürtért! Ez aztán a kereset, beláthatod! S az egész mibe kerül? – egy kis fáradság, egy kis trágya s egy ujra köszörült nyesőkés!

Annyira fölizgatta Bouvard képzeletét, hogy azonnal előkerestek könyveikből egész sor megrendelni való fajt, melyek nevük után csodálatosnak igérkeztek. Egy falaise-i gyümölcskertészhez fordultak, aki sietve küldött el nekik háromszáz csemetét, melyeket eddig sehol sem tudott elhelyezni.

Lakatost hozattak a vastámaszok elkészittetésére, sodronyhuzót a futtató huzalok kifeszitésére, ácsot a fagyámok fölállitására. A fák alakját előre megrajzolták. Falra szögezett lécdarabokkal jelezték a gyertyatartó formáju fák ágait. A kerti táblák minden sarkán cölöpök álltak, melyek között acéldrótok feszültek, a gyümölcsösben pedig abroncsok ábrázolták a vázák alakját, gulába rakott rudak a pyramisokét, – ugy hogy ha valaki betévedt hozzájuk, azt vélhette, hogy valamely ismeretlen gépezet részeit látja maga előtt, vagy egy tüzijáték gerendázatát.

Mikor a gödrök meg voltak ásva, levágták a gyökérvégeket, jót, rosszat egyformán, s trágyakeverékbe ágyazták a csemetéket. Félév mulva a plánták elszáradtak. Uj rendelések a gyümölcskertésznél s uj ültetések, ezuttal még mélyebb gödrökbe. De jött az eső, föláztatta a talajt, mire az ojtások maguktól betemetődtek, a fák pedig föllazultak.

Tavaszkor Pécuchet nekiállt a körtefák nyesésének. A fölső ágcsucsokat meghagyta, kimélte a rügyben végződő hajtásokat, viszont az eleven sövénynek szánt duchesse-sort mindenáron falszerüvé igyekezvén idomitani, agyonvagdalta s össze-visszarángatta őket. A barackfáknál belegabalyodott az alsó meg fölső főágak és mellékágak megkülönböztetésébe. A spalérfalon mindig olyan helyen mutatkoztak az üres meg a benőtt felületek, ahol nem kellett volna és sehogy sem tudta elérni, hogy a törzsekről jobbra-balra pontos derékszögben induljanak ki az ágak, melyek, a két fő oldalhajtáson kivül, hatos sorban tartoztak volna egy halcsontváz szálkasorára emlékeztetni.

Bouvard a kajszinokat is meg akarta regulázni, de nem hagyták magukat. Törzsüket a föld felé csavaritotta, erre abbahagyták a rügyezést. A cseresznyefákból, ahol metszéseket eszközölt rajtuk, gyanta gumósodott ki.

Először hosszu bemetszésekkel próbálkoztak: ettől az alsó szemek elpusztultak; aztán rövidekkel: ezekből meg fattyuhajtások törtek elő. Gyakran haboztak: nem tudták megkülönböztetni a levélrügyeket a virágrügyektől. A bő virágzásnak megörültek. Később belátták, hogy ez is baj. Ekkor a virágok háromnegyed részét leverték, hogy a többi szebben fejlődjék.

Folyvást nedvkeringésről, cambium-képződésről, fölkötözésről, nyirásról és szemezésről beszéltek. Ebédlőjük közepén bekeretezve tartották összes csemetéik jegyzékét, melynek számjelzései a kertben ismétlődtek, apró fatáblácskákra irva s az illető fa tövébe szurva.

Kora hajnaltól késő estig dolgoztak, övükön csüggő szerszámkosárral. A hideg tavaszi reggeleken Bouvard zubbonya alatt gyapoting volt, Pécuchet meg régi, hosszu kabátját viselte a zsákvászon kötő alatt. A léckerités mellett elhaladó emberek kihallották köhécselésüket a ködből.

Pécuchet olykor elővette zsebéből kézikönyvét: állva keresgélt benne s mellette várakozó ásójával olyan volt a tartása, mint a könyv cimlapjára rajzolt kertészé. Ez a hasonlóság borzasztóan tetszett neki s csak annál többre becsülte érte a mü szerzőjét.

Bouvard egyre a gulaalaku fák körül tett-vett magas létráján. Egy napon szédülést érzett, – s nem merve magától leszállani, Pécuchet-t hivta segitségül.

Végre jelentkeztek az első spalérkörték; a gyümölcsösben pedig érni kezdett a szilva. Most a madarak ellen készülődtek föl, az összes olvasott módszerek szerint. De az elszórt üvegtörmelékek vakitották a szemet, a szélmalmos kereplőtől föl-fölriadtak éjszaka, – s a verebek nyugodtan rászálltak a madárijesztőre. Másodikat, harmadikat is állitottak föl, uj meg uj maskarákat, hiába.

De mégis csak igérkezett némi gyümölcstermés. Pécuchet épen befejezte pontos beszámolóját Bouvardnak, mikor egyszerre csak mennydörgést hallottak s zuhogni kezdett a nehéz, vad eső. Időközönként szél sodort végig a spalérfalon. Az ágtámaszok sorra dőltek s a szerencsétlen guzsalynyirásu fák hajladozva verték egymáshoz körtéiket.

Pécuchet a kalyibába menekült a hirtelen zivatar elől, Bouvard a konyhában kuksolt. Fadarabok, tört ágak, palarészek körtáncát láthatták a forgó viharban; – a halászok feleségeinek, akik tiz mérfölddel arrább, a vad tengert nézték, nem lehetett könnyesebb a szemük és nehezebb a szivük. A spalérfal vasgerendái s futtatórudai, a köztük lévő rácsozattal együtt egyszerre csak rázuhantak a kerti ágyakra.

Mily kép tárult eléjük, mikor szemlére indultak! A cseresznye és szilva olvadó jégszemekkel keverve boritotta a füvet. A “Kolmár-gyöngye” mind odavolt, csakugy, mint a “Veterán”-körték és a “Jordoigne diadala”-i. Egy-két “Nagypapa-öröme” maradt csupán az ágakon, – mig a tizenkét “Vénusz-emlő”, az egész őszibarack-termés, a tőből kitépett puszpángok mellett hevert, viztócsákban fürödve.

Ebéd után, – alig ettek valamit, – megszólalt Pécuchet bártortalan hangja:

– Be kellene nézni a tanyára, hátha ott is történt valami?

– Ugyan! hogy ujabb szomorkodnivalót találjunk?

– Persze! Ilyen a mi szerencsénk!

S panaszkodtak a Gondviselés és a természet kegyetlensége miatt.

Bouvard, az asztalra könyökölve, sajátságos, sustorgó módján sóhajtozott, s mivel a fájdalmak ragaszkodó természetüek, föltünedeztek emlékezetében régi, dugábadőlt tervei, főleg a gyökérlisztgyár, meg az uj találmányu sajt.

Pécuchet vadul fujta a levegőt s orrlikába hatalmas tubákadagokat gyurva, azon merengett el, hogy ha a sors kegyesebb lett volna iránta, most valami agrikulturális társaság tekintélyes tagja lehetne, dijakat aratna a kiállitásokon s nevét az ujságok emlegetnék.

Bouvard szomoruan jártatta körül a szemeit:

– Isten bizony, kedvem volna megszabadulni ettől az egész mindenségtől s valahol másutt próbálni szerencsét!

– Ahogy akarod… – válaszolta Pécuchet. S egy pillanatra rá:

– A könyvek ellenzik a közvetlen csatornázást. A növényi nedvek ilyen módon eldugulnak s ezt a fa erősen megszenvedi. Hogy magához térjen, jobb ha egy ideig nem engedjük gyümölcsözni. Másrészt viszont azok a fák, amelyeket nem nyesnek és nem trágyáznak, izletesebb gyümölcsöt fejlesztenek, ha nem is olyan nagyokat. Most már kérdem, hol itt a magyarázat? – És nemcsak egyes fajok kivánják meg a maguk sajátszerü ápolását, hanem minden külön egyed is: tekintetbe kell venni a klimát, a hőmérsékletet, egész csomó tényezőt! Hát hol itt a szabály? Remélhetünk ezekután valami sikert vagy hasznot?

Bouvard felelt:

– Gasparinban olvashatod, hogy a haszon sohsem haladja tul a tőke egytizedrészét. Sokkal okosabb lenne hát a tőkét egyszerüen bankba helyezni. Tizenöt év mulva a kamatos kamatok kiadnák a betét kétszeresét s az ember közben nem gyötörné agyon magát.

Pécuchet lehajtotta a fejét:

– A gyümölcstermesztés müvészete alighanem világcsalás!

– Akárcsak a földmüvelésé! – válaszolta Bouvard.

És vádolni kezdték magukat, hogy nagyon is sokat akartak. Elhatározták, hogy ezentul jobban kimélik a fáradságot és a pénzt. Időről-időre egy kis nyesegetés, – s nem kell tovább törődni a gyümölcsössel. A spalér-állványokat elvetették s a kiszáradt vagy kidőlt fákat nem akarták ujakkal pótolni. De a közben keletkezett hézagok nagyon csunyán hatottak, ha csak nem akarták ledönteni a megmaradt törzseket is. Mi hát a teendő?

Pécuchet vázlatokat rajzolt mérnöki müszerei segitségével, Bouvard tanácsokkal támogatta. Nem jutottak kielégitő megoldásra. Szerencsére rábukkantak könyvtárukban Boitard könyvére, amelynek cime volt: “A Kertek Épitésze.”

A szerző végtelen sok kertfajtát különböztetett meg. Először is ott van a melankolikus és romantikus kert, melyet örökzöldek, romok és sirok jellemeznek, valamint egy “Szüzmáriás fogadalmi kép, ama hely jelzésére, ahol a kert urát gyilkos vas találta”. A “borzalmas” tipust fenyegető sziklák, megtépett fatörzsek s leégett kunyhók alkotják. Az “exotikus” kert, Peruból hozott gyertyafáival “egy-egy ültetvényes vagy utazó emlékét idézi föl”. A “komoly” kertjelleget, mint Ermenonville-ben, a philosophiának szentelt templom domboritja ki. Obeliszkek és diadalivek fogadnak a “fenséges” tipusu kertben, moha és barlang a “titokzatos”-ban, tó-tükör az “álmatag”-ban. Van “fantasztikus” jelleg is, melynek legszebb példáját nemrégiben egy würtembergi kert mutatta, ahol a szemlélő egymásután egy vaddisznóval, egy remetével, több siremlékkel s egy bárkával találkozhatott, mely utóbbi magától hagyta el a partot, hogy egy boudoirba vigye az embert: szökőkutacskák között heveredni le a szófán.

A csodák ily lehetőségei előtt Bouvard-t és Pécuchet-t káprázat fogta el. A “fantasztikus” kertfajtáról ugy vélekedtek, hogy ilyesmi csak a főurakat illetheti meg. A “philosophia templomá”-t sem választhatták nagyképüség nélkül. A madonnás fogadalmi képnek nem lett volna értelme, tekintettel a gyilkosok hiányára, s a szegény ültetvényesek és utazók is a rövidebbet huzták, az amerikai növények igen drágába kerülvén. Komolyan számitásba jöhettek azonban a sziklák, valamint a viharvert fatörzsek, az örökzöld és a moha; – fokozódó hévvel, sok tapogatózás után, egyetlen szolga segitségével és a lehető legkisebb befektetés árán, végre sikerült is összeszerkeszteniük egy olyan csodát, aminek nem akadt párja a környéken.

A helyenként megritkitott sövény-utról a ligetre lehetett látni, melyen át utvesztős zegzugokkal kanyarogtak a különféle ösvények. A spalérfalban ivhajlásos nyilást akartak törni, mely alól festői kilátás kinálkozzék. Az ivzáró kő azonban leszakadt s igy hatalmas, szabálytalan rés keletkezett, a földön heverő romokkal.

A spárgatáblát föláldozták, hogy helyén etruszksirt épitsenek, vagyis egy négyszögletü, fekete gipszkupacot, hat lábnyi magasságban, nagyon emlékeztetve holmi kutyaházikóra. A sarkokon négy apró fenyő őrizte az emlékmüvet, melyre még egy hamvvedret is terveztek, felirással együtt.

A veteményeskert másik részében Rialto-szerü hid támaszkodott egy tómeder széleire s körülötte berakott csigaházak ékeskedtek. A meder fölszivta a vizet. Sebaj! Lassanként majd megfelelő agyagréteg képződik s akkor megmarad a tó.

A kalyibát szines üvegekkel ablakozták föl, hogy romantikus kunyhó váljék belőle.

A szőlősdomb tetején hat, négyszögletüre ácsolt törzs bádogtetőt emelt, melynek csucsai fölfelé kunkorodva, kinai pagodát mimeltek.

Az Orne partján gránitdarabokat szemeltek ki: lecsákányozták, megszámozták, sajátkezüleg hazatalyigázták valamennyit, otthon aztán cementtel ragasztották össze az egymásra halmozott tömböket: a pázsit közepén végül ott állt a szikla, valamely gigászi krumplira emlékeztetve.

De még hiányzott valami a teljes összhanghoz. Kivágták a sövény legnagyobb hársát (amely különben már háromnegyedrészben korhadt volt), s teljes hosszában keresztbe fektették a kerten, ugy hogy olybá tünt, mintha áradás sodorta volna oda, vagy villámcsapás döntötte volna le.

Mikor elkészültek, Bouvard a nyilt terraszról odakiáltott távolabb álló barátjának:

– Innen jobban látni!

– “Látni!” – zendült vissza a levegőből.

Pécuchet felelt:

– Jövök!

– “Jövök!”

– Hallod? Visszhang!

– “Visszhang!”

Eddig a hársfa akadályozta a visszhang lehetőségét, melyet viszont most elősegitett a pagoda, szemközt állva a csürrel, melynek oromfala tulemelkedett a gyertyán-sövényen.

Hogy kipróbálják a visszhangot, mindenféle tréfás szavakat kiáltoztak; Bouvard vaskos kiszólásokat, malacságokat orditott a kert felé.

Bouvard pénzfölvétel ürügye alatt többször is bement Falaise-ba s mindannyiszor apró csomagokkal tért haza, melyeket szekrényébe zárt el. Pécuchet egy reggel azzal távozott, hogy Bretteville-ben van dolga s csak késő este került vissza, egy kosárral, melyet ágya alá rejtett.

Másnap Bouvard meglepetésre ébredt. A fő kerti ut két első tiszafája, melyeknek előző nap még gömbformája volt, most pávaalakot mutatott s egy szarutölcsér, meg két porcellángomb jelezte a pávák csőrét és szemeit. Pécuchet, aki már kora hajnalban fölkelt, a fölfödöztetés félelmétől reszketve, nyirta ilyenné a két fát, ama hozzávalók segitségével, melyeket Dumouchel-lel küldetett meg magának.

Féléven belül a következő fák is uj alakot öltöttek: gulák, kockák, hengerek, szarvas- és karosszékalakzatok sorakoztak, de egy sem ért föl a pávákkal. Bouvard áradozva ismerte el ezt a tényt.

Azzal az ürüggyel, hogy ottfelejtett ásóját keresi, a liget utvesztőjébe vonta magával társát, mivel ő is kihasználta volt Pécuchet távollétét s a maga részéről szintén alkotott valami nagyszerüt.

A földekre néző ajtó gipszréteggel volt bevonva, melyen szép rendben ötszáz darab faragott pipafej sorakozott: Abd-el-Kader-ek, négerek, meztelen nők, lólábak és halálfejek egyvelege.

– Gondolhatod, milyen izgalommal csináltam!

– Oh, hogyne!

S megindultságukban összecsókolóztak.

Mint minden müvész, ők is áhitoztak a közönség tapsait: Bouvard nagy ebédet akart rendezni.

– No, no! – felelte Pécuchet, – ebből fogadóestélyek lesznek! Ez a lejtő!

De azért mégis elhatározták a dolgot.

Mindeddig visszavonulva éltek birtokukon. Most, kiváncsiságból, mindenki elfogadta meghivásukat, de Faverges kivételével, akinek a fővárosban akadt dolga. Helyette Hurel urra, az intézőre, csaptak le.

Ugy tervezték, hogy Beljambe, a fogadós, aki valaha főszakács volt Lisieux-ben, késziti a fogásokat. Ugyancsak ő egy pincérről is gondoskodik. Germaine kisegitőnek maga mellé veszi a baromfiudvarbeli szolgálót. Marianne is eljön, a Bordinné cselédje. A rácsoskapu négy órától kezdve tárva-nyitva állt s a két tulajdonos izgalommal telve várta a vendégeket.

Hurel megállt a bükkfák alatt s csak most huzta magára ünneplő kabátját. Utána a plébános következett, uj reverendában, majd egy pillanatra rá a bársonymellényes Foureau. Az orvos karonfogva jelent meg feleségével, aki nehezen lépkedett, ernyője védelme alatt. Mögöttük rózsaszin szalagok forgataga lebegett: főkötő volt, Bordinné őnagyságáé, akin lilát játszó szép selyemruha suhogott. Keblén arany óralánc himbálózott s fekete félkeztyüs kezein gyürük csillogtak. Utolsónak a közjegyző jelent meg, panamakalapban, monoklival, mert a hivatalnok nem nyomhatta el benne a világfit.

A szalon agyonfényezett padlóján alig lehetett megállani. A nyolc utrechti karosszék a fal mellett sorakozott; középen egy kerek asztal a likörös készletet emelte; a kandalló fölött Bouvard atyjának arcképe volt látható. A kopott festékre tüzelő napfényben a száj fintort mutatott, a szem kancsalra ferdült s a pofacsontok táján penészes foltocska fokozta az oldalszakáll illuzióját. A vendégek fölfödözték az apa és fiu hasonlóságát s Bordinné, szemét Bouvardon pihentetve, még azt is megjegyezte, hogy az öreg ur igen szép ember lehetett.

Egy órai várakozás után Pécuchet jelentette, hogy át lehet vonulni az ebédlőbe.

A vörösszegélyü fehér kalikó-vászonfüggönyök csakugy, mint a szalonban, itt is teljesen az ablak elé voltak huzva s a rajtuk átszürődő fény szőke sávban esett a falburkolatra, melynek minden disze egy barométerből állott.

Bouvard a két hölgyet maga mellé ültette; Pécuchet baljára a polgármester, jobbjára a plébános jutott. Nekiláttak az osztrigáknak. Iszapszag érzett rajtuk. Bouvard kétségbe volt esve, sürün kérte a bocsánatot, Pécuchet pedig fölkelt, hogy a konyhába menjen, összeszidni Beljambe-ot.

Az első fogás alatt, mely halvagdalékos lepényből és mártásos galambaprólékból állott, az almaborkészitésről csevegtek.

Erről aztán a jól és rosszul emészthető ételekre fordult a szó. Természetesen az orvos véleményét is megkérdezték. Szkeptikusan itélte meg a dolgokat, mint aki fenékig kiismerte a tudományt, mindazáltal a legcsekélyebb ellenmondást sem türte el.

A vesepecsenyével egyidejüleg burgundit szolgáltak föl. Zavaros volt. Bouvard az üveg öblitésének tulajdonitotta ezt a kellemetlenséget s három ujabb palackot nyittatott föl, ugyanolyan eredménnyel. Saint Julien-re tért át, de ez meg nyilvánvalóan egész fiatal évjárat volt s az összes vendégek elhallgattak. Hurel szünet nélkül mosolygott; a pincér nehéz léptei csattogtak a kőkockákon.

Vaucorbeilné, aki zömök termetü, harapós kedvü hölgy volt (egyébként az áldott állapot utolsó hónapjaiban), csökönyösen néma maradt. Bouvard, nem tudva, mivel szórakoztathatná, a caen-i szinházról beszélt neki.

– Nőm sohase jár komédiába, – szólt közbe az orvos.

Marescot, mikor annakidején Párisban élt, csak az olasz szinházba szeretett ellátogatni.

– Én, – mondotta Bouvard, – szivesen váltok néha jegyet a Vaudeville földszintjére, mert szeretem a bohóságokat.

Foureau ur megkérdezte Bordinnét, hogy ő is szereti-e a bohóságokat?

– Attól függ, mifélék, – volt a felelet.

A polgármester évődni kezdett Bordinnéval, aki vissza-visszavágott. Majd egy pompás ugorkareceptet ajánlott. Háziasszonyi kitünősége különben közismert volt s csodálatosan rendben tartott kis gazdaságot mondhatott a magáénak.

Foureau Bouvard-hoz fordult:

– Igaz, hogy önök meg el akarják adni a magukét?

– Hát, istenem, ezidőszerint nem igen gondolunk erre…

– Hogyan? még az “Écalles”-t sem? – firtatta tovább a közjegyző. – Az pedig ugyan megfelelne önnek, ugy-e, Bordinné asszony?

Az özvegy kényeskedő hangon válaszolt:

– Oh, a Bouvard ur igényei tulságos nagyok lehetnek…

– Ugyan! meglehetne lágyitani az ő szivét is!

– De meg se próbálnám…

– Hátha? például, ha adna neki egy puszit!

– Próbáljuk meg! – kiáltotta Bouvard.

S mindakét oldalon megcsókolta az özvegy arcát, a társaság zajos örömére.

Csaknem nyomban ezután pezsgőt bontottak s a durrogás megkettőzte a jókedvet. Pécuchet jelet adott s a függönyök szétnyiltak: az esthomályban előtünt a kert!

Szörnyü látvány volt. A szikla mint valami hegytömb foglalta el a pázsitot, a sir tömör kockája a spenótot nyomtatta le, mig a velencei hid kupos ékezet módjára terpedt szét a babtábla fölött. Odább a kunyhó nagy, kormos foltja ijesztgetett, mert szalmafödelét előzőleg felgyujtották, hogy igy tegyék költőibbé. A szarvas- és zsöllyeformájura kinozott tiszafák egymásutánja a villámsujtott faóriásig nyult, mely viszont átlósan dőlt a fasortól a lugasig, ahol paradicsomalmák csüngtek le a lécekről, mint holmi cseppkőbarlang kőfürtjei. Itt-ott egy-egy napraforgó himbálta sárga diszkoszát. A kinai pagoda, vörösre kenve, világitótoronyként tüzelt a szőlődombon. A pávanyirásu fákon lángolt a napsütötte szarucsőr, mig a léckeritésen tul, amelyről leszedték a deszkázást, a nagy, lapos sikság zárta le a láthatárt.

Vendégeik hüledezésétől Bouvard-t és Pécuchet-t mélységes gyönyörüség töltötte el.

Bordinné különösen a pávákat csodálta meg, az etruszk sir azonban, valamint a fölgyujtott kunyhó és a romokban heverő fal nem talált megértőkre. Majd sorban átsétáltak a hidon. Hogy a medencét megtöltsék, Bouvard és Pécuchet egész délelőtt hordták bele a vizet, mely persze nyomban eltünt a tófenék rosszul illeszkedő kövei közt, csak iszapot hagyva maga után.

Séta, közben kritikai megjegyzések hangzottak föl: “Én inkább igy csináltam volna… A borsó nagyon idétlen… Ez a zug, őszintén megvallva, nem valami tiszta… Ilyen metszéssel sohse lesz valamirevaló gyümölcstermésük…”

Bouvard kénytelen volt azt válaszolni, hogy neki kisebb gondja is nagyobb a gyümölcstermésnél.

A gyertyán-fasorban ravaszdi arccal szólalt meg:

– Ah, ah! itt alighanem alkalmatlankodni fogunk valakinek! Ezer bocsánat, kisasszony!

A tréfa nem sült el. A gipsznimfát már mindenki jól ismerte.

Végül, a labyrinth néhány szeszélyes utkanyarja után, a pipafejekkel teleragasztott kiskapuhoz érkeztek. A vendégek elképedve néztek össze. Bouvard leste az arcokon a hatást s türelmetlenül kérdezte:

– Mit szólnak hozzá?

Bordinnéből kicsattant a nevetés. A többiek is vihogtak. A plébános kotkodácsolásforma hangot adott, Hurel köhögött, az orvos könnyeket potyogtatott, neje arcán ideges rángatózás szaladt végig, – Foureau pedig, a maga teketóriátlan módján, letörte az egyik Abd-el-Kader-t és zsebredugta, örök emlékül.

Mikor visszajöttek a gyertyán-fasorból, Bouvard, hogy látogatóit a visszhang csodájával lepje meg, torkaszakadtából elorditotta magát:

– Alásszolgája hölgyeim!

Csönd! A visszhang nem jelentkezett. A csürt tudniillik átalakitották s a kiormolló tetőzet eltüntével a visszhang is elmaradt.

A szőlősdomb tetején szolgálták föl a kávét s az urak tekézni készültek, mikor a léckerités mögött egy ember tünt föl velük szemben, aki bámészkodva nézte őket.

Sovány, napégette alak volt, rongyos vörös nadrágban, kék zekében, ing nélkül, fekete sörteszakállal. Rekedt hangon dadogta: – “Adjanak egy üveg bort!”

A polgármester és Jeufroy tisztelendő ur azonnal fölismerték. Valamikor asztalos volt Chavignolles-ban.

– Csak menjen, Gorju! isten hirével! – szólt oda neki Foureau. – Nem szabad koldulni!

– Én! koldulni! – kiáltotta nekivadulva. – Hét évig voltam oda Afrikában, a háboruban! Most jövök a kórházból! Semmi munka! Gyilkolni menjek? azt a füzfánfütyülő…

Dühe magától lankadt alá s csipőjére támasztott kezekkel bámulta a polgár urakat; nézésében mélabú és guny volt. A tábori élet fáradalmai, a pálinka és a láz, egész nyomorult és részeg élete ott homálylott zavaros szemeiben. Sápadt ajkai reszketve huzódtak föl inyéről. A nagy, biborszinü ég véres ragyogással fogta körül s amint makacsul bámulva állt, szorongó félelemmel töltötte el a mulatókat.

Bouvard, hogy véget vessen a jelenetnek, palackot hozott elő, melyben még volt némi bormaradék. A csavargó mohón itta ki, aztán hadonászva tünt el a zabvetésben.

A többiek nekiestek Bouvard-nak. Efféle ellágyulások csak elősegitik a társadalmi züllést. Bouvard azonban, akit felizgatott kertje balsikere, védelmébe vette a népet. Mindenki egyszerre beszélt.

Foureau dicsőitette a kormányt, Hurel mindent csak a nagybirtok szempontjából volt hajlandó mérlegelni. Jeufroy tisztelendő ur azon panaszkodott, hogy a vallást senki sem pártfogolja. Pécuchet az adók ellen támadt. Bordinné időnként közbekiáltott: “Részemről először is utálom a köztársaságot!”, a doktor pedig a haladás hivének vallotta magát: “Mert uraim, elvégre a reformokra szükségünk van!” – “Lehetséges!” – felelte Foureau, – “de ezek az ugynevezett eszmék ártanak az ügyek menetének!” – “Fütyülök az összes ügyekre!” – kiabálta Pécuchet.

Vaucorbeil állhatatos maradt: “Legalább az iskolavégzettek jogkiterjesztését adják meg!” – Bouvard nem akart idáig menni.

– Ez az ön komoly véleménye? – vágta vissza az orvos. – Előttem levizsgázott! Jóestét! s szerencsés özönvizet kivánok a tavacskájának, hogy hajókázhasson rajta!

– Én is megyek, – szólt egy pillanat multán Foureau s zsebére mutatott, ahol az Abd-el-Kader duzzadt:

– Ha másikra lesz szükségem, megint eljövök!

A plébános, mielőtt távozott volna, félénken megvallotta Pécuchetnek, hogy szerinte nem illendő dolog siremléket plántálni a főzeléktáblák közé. Hurel mélyen köszöngetve vonult haza a társaságból. Marescot a csemege után tünt el.

Bordinné ujra rátért ugorkái részletezésére, sőt egy pálinkásszilva-receptet is kilátásba helyezett s még háromszor végigsétálta a nagy fasort. Mikor azonban épen a kidöntött hársfa mellett haladt el, szoknyaalja fennakadt s hallották, amint halkan igy szól:

– Juj, micsoda buta dolog ez evvel a fával!

A két lakomarendező, a lugasba vonulva, éjfélig sem fogyott ki a méltatlankodásból.

Szó ami szó, az ebéd során akadhatott egy-két kifogásolni való csekélység, de a vendégek végeredményben ugy teletömték magukat, mint a duda, igy hát a lakoma nyilván nem lehetett olyan rossz. Ami pedig a kertet illeti, az a sok lekicsinylés mind csak a legsötétebb irigység terméke. Mindaketten nekihevültek:

– Hogy nincs viz a medencében? Csak türelem! Lesz még ott hattyu, meg halak is!

– A pagodát alig méltatták egy pillantásra is!

– Azt állitani, hogy a romok tisztátlanok, merő ostobaság!

– És hogy a siremlék nem illendő! Már miért ne volna az? Vagy nincs joga az embernek a saját földjén siremléket állitani? No, én egyenesen oda is fogok temetkezni!

– Erről ne beszéljünk! – mondta Pécuchet.

Aztán sorra vették a vendégkoszorut.

– Az orvos afféle ügyes világcsaló!

– Megfigyelted, Marescot milyen sunyin röhögött az arckép előtt?

– A polgármester ur is faragatlan fickó! Az ördögbe is, ha az ember uri háznál van vendégségben, kellő tisztelettel kell szemlélni a ritkaságokat!

– És Bordinné? – kérdezte Bouvard.

– Ugyan! Az a kacér teremtés? Hagyj vele békén!

Megutálván az embereket, elhatározták, hogy többé nem látogatnak meg senkit, hanem otthon, önmaguknak élnek.

Napokat töltöttek a pincében, hogy a borkövet kiszedjék a palackokból, összes butoraikat ujra fényezték, a szobák pallóját viasszal eresztették be s esténként, a lobogó tüzbe bámulva, a legjobb fütési módszerről vitatkoztak.

Takarékosságból megpróbálkoztak a sonkafüstöléssel s maguk lugozták a mosóruhát. Germaine, akit hátráltattak munkájában, a vállát vonogatta. Befőttkészités idején végkép magukra haragitották. Ők vették hatalmukba az egész sütőházat.

Régente mosókonyha volt ez a hely, ahol a rőzsecsomók alatt nagy, kifalazott medencét találtak, mely kitünően megfelelt céljaiknak, egyszeriben hő vágyuk támadván a konzervgyártásra.

Tizennégy befőttes üveget teliraktak paradicsommal és zöldborsóval. Az üvegek száját eleven mésszel és sajttal zárták el, vászonlemezkékkel ragasztva körül. Aztán az egészet forró viz alá meritették. Az elgőzölgő vizet hideggel pótolták, mire, a hőmérsékletkülönbség következtében, a befőttes üvegek megrepedtek. Csak hármat lehetett megmenteni.

Ezt követőleg ócska szardiniás dobozokat szedtek össze s borjuhusszeletkéket gyömöszölve beléjük, ezeket is forró fürdőbe áztatták, melyből léggömbformájuvá puffadva kerültek elő. Nem baj, majd lehülnek és ujra lelapulnak! Folytatták kisérleteiket: ujabb dobozokba tojást, cikóriát, tengeri rákot, borba főtt angolnát, sőt egy levest is zártak! – s oda voltak a kéjtől, hogy mint Appert, “rabul ejtették az évszakokat”. Pécuchet kijelentette, hogy az efféle fölfedezések többet érnek, mint a világhóditók hőstettei.

Bordinné receptjeit tökéletesitették, amennyiben az ecetet bors hozzáadásával tették füszeresebbé s az ő pálinkás szilvájuk lett az igazi! Alkoholos ráöntéssel málna- és abszint-likőröket készitettek. Egy Bagnols-mustos hordóba mézet öntöttek és angyélikagyökeret áztattak, hogy malagabor legyen az eredmény. Sőt pezsgőgyártásra is merészkedtek! A Châblis-palackok, musttal keverve, maguktól fölpattantak. Erre aztán nem kételkedtek többé a biztos sikerben.

Amint ismereteik köre szélesedett, hamisitást kezdtek szimatolni minden árusitott tápszerben.

A péket kenyere szinének hánytorgatásával bosszantották. A füszerest azzal tették ellenségükké, hogy csokoládépancsolással vádolták. Elmentek Falaise-be, hogy ziziphus-bogyót vásároljanak s a készitményt a gyógyszerész szemeláttára vetették alá vizellenpróbának. Pörkölt szalonnabőrszin jelentkezett, ami zselatintartalomra mutatott.

Ez a diadal végleg elkapatta őket. Megvásárolták egy csődbejutott pálinkafőző fölszerelését s otthonuk nemsokára tele volt szitákkal, hordócskákkal, tölcsérekkel, habszedő kanalakkal, filtráló vásznakkal és mérlegekkel, nem emlitve külön a lapos fatálat, a hozzávaló golyóbissal, meg a mórfejü lombikot, amely magas hőfoku tüzhelyet kivánt, megfelelő kemencekürtővel.

Tanulmányozták könyveikben a cukortisztitást, a különféle főzeteket, a nagy és kis gyöngypárlatot, a duzzasztást, a pergetést, a sárga és az égetett cukor készitését. Közben alig várták, hogy máris nekieshessenek a lombikforralásnak s a finom likőrfajtákra vetették magukat. Az ánizspálinkával kezdték. A lecsapódó folyadékban minduntalan szilárd részecskék usztak, vagy a hütő fenekére tapadtak, máskor meg az adagolásban volt tévedés. Körülöttük ragyogott a nagy edények rezes fénye, a hosszu, hegyes üvegcsövek előretolták csillogó csőrüket, a falon serpenyők csüngtek. Gyakran, mig egyikük a füveket szemelgette az asztalon, másikuk a fölfüggesztett fatálat himbálta a nagy, ide-oda guruló golyóval. Kanalakat rázogattak, keverékeket kóstolgattak.

Bouvard, akiről folyvást csurgott az izzadtság, ingujjban járt s nadrágját a rövid nadrágtartóval egész a melle alá huzta föl. Szédült madár módjára kerengett s egyszer a forralóüst szabályozónyilásáról feledkezett meg, máskor a tüzet rakta agyon.

Pécuchet számadatokat mormogott s mozdulatlanul állt hosszu ujjasában, mely hátulgombolós gyermekzekére emlékeztetett. Kölcsönösen megbámulták egymást: két igen komoly férfiu, akik hasznos munkában fáradoznak.

Végül egy uj likőrfajt gondoltak ki, mely minden egyebet tönkre silányitson! Ugy tervezték, hogy lesz benne koriandrom, mint a köményes pálinkában, cseresznye, mint a maraszkinóban, izsóp, mint a chartreuseben, mirrhafű, mint a veszpetróban, szagos kálmosgyökér, mint a krampampuliban és szantálfával szép vörösszinüre lesz majd festve! De milyen néven hozzák forgalomba? Mert valami könnyen megjegyezhető név kellene, amely amellett mégis bizarr legyen! Hosszas töprengés után elhatározták, hogy az uj likőrt “Bouvarine”-nek fogják keresztelni!

Ősz vége felé a három félretett befőttes üvegben foltok mutatkoztak. A paradicsom és a zöldborsó meg volt rohadva. Talán a dugaszolás körül esett hiba? Nyomban a dugaszolás problémáján kezdtek gyötrődni. Hogy végig próbálhassák az uj módszereket, arra már nem volt pénzük. A földbirtok tönkretette őket.

Bérlő már több izben is akadt volna, Bouvard azonban nem akart tudni ilyesmiről. Első bérese müvelte a földet, a tőle kapott utasitások szerint és oly veszedelmes takarékossággal, hogy a termés egyre gyöngébb lett s minden veszélyben forgott. Épen pénzzavarukat tárgyalták, mikor Gouy gazda lépett be a laboratóriumba, felesége kiséretében, aki félénken huzódott meg a háttérben.

A föld az eszközölt különféle kisérletezések következtében határozottan megjavult s a régi bérlő most szivesen ujra kezébe vette volna a gazdaságot. Persze lebecsmérlőn nyilatkozott Bouvard-ék előtt. Az uraságok minden fáradozása ellenére is bizonytalan a birtok jövedelme. Egyszóval, ha most ő mégis ujra bérletbe akar lépni, ezt csak a föld iránt való nagy szeretetéből teszi, meg azért, mert sajnálja, hogy ilyen jó uraságok igy bajba juthattak. Gouy gazdát meglehetős ridegen eresztették el. Még aznap este ujra visszajött.

Pécuchet lelkére beszélt Bouvard-nak és végre engedtek. Gouy engedményt kért a bérleti összegből s mikor tiltakozást hallott, beszéd helyett valósággal bőgésbe fogott, a jó Istent emlegette, ezernyi baját részletezve s érdemeire hivatkozva. Mikor fölszólitották, hogy bökje hát ki, mennyit akar fizetni, levágta fejét s mélyen hallgatott. Ekkor felesége, aki az ajtó mellett ült le, ölében egy nagy kosárral, kezdte rá ugyanazokat a sopánkodásokat, ugy sipitva közben, mint valami sebzett tyuk.

Végül megállapodtak évi háromezer frankban, vagyis a réginél harmadrésznyivel kevesebb bérösszegben.

Tárgyalás közben Gouy ajánlatot tett, hogy a fölszerelést is megvásárolja. Erre ujabb alkudozás kezdődött.

Az ingóságok fölbecslése két hétig tartott. Bouvard már belefásult a fáradságba. Végre is oly nevetséges pénzért engedett át mindent, hogy Gouy kerekre tágult szemmel bámult el, aztán elkiáltotta magát: “Helyes”! és tenyerébe csapott Bouvardnak.

Az alku megtörténtével a birtokosok meghivták Gouy-ékat a szokásos áldomásra. Pécuchet a “malagá”-ból bontott föl egy üveget, nem annyira bőkezüségből, mint inkább dicshimnuszok reményében.

A paraszt azonban kelletlenül szólalt meg!

– Olyan, mint az édesgyökér leve!

Felesége pedig, hogy “helyreüsse a szájaizét”, egy pohár pálinkát sürgetett.

Nagyobb dolog várt azonban elintézésre! A “Bouvarine” elemei végre már mind össze voltak gyüjtve!

Valamennyit a főzőüstbe halmozták, alkoholt öntöttek rájuk; meggyujtották a tüzet és vártak. Közben Pécuchet, akit bosszantott a malagával történt balsiker, kiszedte a szekrényből a bádogdobozokat s fölpattantotta az elsőnek a fedelét, aztán a másodikét és a harmadikét is. Bőszen dobta le őket, Bouvard után orditva.

Bouvard elzárta a hütőcső csapját, hogy a konzervekhez rohanhasson. A csalódás teljes volt. A borjuszeletek főtt cipőtalphoz hasonlitottak. A homard helyén pocsolyaszerü lé sötétlett. A borbafőtt ángolnát nem lehetett fölismerni. A leves szinén penészgombák ütköztek ki és a laboratóriumban dögleletes büz terjedt szét.

Hirtelen, ágyulöveg dörejével, husz darabban robbant szét a lombik, a tetőig röpülve, fazekakat repesztve, habszedő kanalakat görbitve el, üvegeket zuzva. A parázs szétszóródott, a tüzhely bedőlt s Germaine másnap az egyik keverőkanalat az udvar végében találta meg.

A gőz ereje tönkretette a főzőkészüléket: az üst nyaka szétcsavarhatatlanul összeékelődött a kupakkal.

Pécuchet mindjárt a robbanás pillanatában a medence mögé guggolt, Bouvard pedig az egyik zsámolyszékre vágódott le. Tiz percig maradtak ebben a helyzetben, moccanni sem merészelve, sápadtan a rémülettől, cserepek tömege közt. Mikor ujra meg birtak szólalni, kérdezgették egymást: mi lehet az oka ennyi szerencsétlenségnek s főleg ennek a legutolsónak? De értelmük előtt legföllebb az volt világos, hogy most majdnem elpusztultak. Pécuchet ezzel zárta be az eszmecserét:

– Talán minden azért van, mert nem tanultunk chémiát!

III.

Hogy kitanulják a chémiát, beszerezték Regnault vezérfonalát. Először is azt olvasták belőle, hogy “az egyszerü testek esetleg összetettek”.

Megkülönböztetünk fémféléket és fémeket, – a szerző szerint azonban ez az osztályozás nem abszolut értékü. Igy áll a dolog a savakkal és lugokkal is, mert “a testek hol savak, hol lugok módjára viselkedhetnek”.

A vegyületek betüjeleit furcsáknak találták. A többértékü gyökök zavarba hozták Pécuchet-t.

– Ha az A egy molekulája B-nek több részével egyesülhet, akkor – legalább én ugy vélem, – neki is ugyanannyi részből kell állania! Viszont, ha fölbomlik, elveszti egység-jellegét, az elsődleges molekula-jelleget! Hát ezt nem értem!

– Én sem, – mondta Bouvard.

Kevésbé nehéz kézikönyvet hozattak, a Girardin-ét. Ebből megbizonyosodtak arról, hogy tiz liter levegő száz grammot nyom, hogy az irónban nincs ón és hogy a gyémánt közönséges szén.

Legfőképen pedig azon hültek el, hogy a föld nem tartozik az elemek közé.

Tanulmányozták a forrasztócső használatát, az aranyat, az ezüstöt, a mosólugot, a tepsi ónozását, aztán, a legkisebb aggodalmaskodás nélkül, egyszerüen áttértek a szerves chémiára.

Mily csodálatos, hogy az élőlények testét ugyanazok az anyagok alkotják, amelyekből az ásványok vannak összetéve. Mindazáltal némi megaláztatást éreztek arra a gondolatra, hogy egyéniségükben éppen ugy foglaltatik foszfor, mint a gyufákban, albumin, mint a tojások fehérjében, hydrogén, mint az utcai lámpák gázában.

A festék- és zsiranyagok után az erjedés került sorra.

Innen a savakhoz jutottak, – s az egyértékü gyökök törvénye ismét zavarba hozta őket. Az atom-elmélettel próbáltak világosságot deriteni a kérdésre, de csak még jobban belebonyolódtak.

Bouvard megállapitotta, hogy müszerek nélkül nem érhetnek el semmit. Ezek viszont költségesek, pedig ők máris sok pénzt adtak ki.

Hanem Vaucorbeil doktor biztosan megadhatja a szükséges fölvilágositásokat.

Éppen rendelő időben köszöntöttek be hozzá.

– Ki vele, uraim! Mijük fáj?

Pécuchet elmondta, hogy nem betegek, egyéb cél vezette őket ide:

– Először is a magasabbrendü atom-egység problémája érdekelne bennünket…

Az orvos elpirult, aztán megrótta őket, amiért éppen a chémiát akarják tanulmányozni.

– Kérem, én nem akarom letagadni a chémia fontosságát, de manapság mindenüvé beviszik már. Az orvosi tudományra egyenesen kárhozatos hatással van!

Szavai tekintélyét megerősitették a köröskörül látható tárgyak.

Tapaszok és kötözőszalagok hevertek a kandallón. A sebészeti ládikó az iróasztal közepén terpeszkedett, az egyik sarokban egy tál kutaszokkal volt tele. A falon egy nyuzott ember képe foglalt helyet.

Pécuchet udvarolt a doktornak:

– Mégis csak az anatómia az igazán szép tudomány!

Vaucorbeil bőbeszédüen emlegette régi boncolásai varázsát; – és Bouvard megkérdezte, hogyan viszonylik egymáshoz a férfi és a nő testének belső szerkezete?

Az orvos válaszul bonctani ábrázolások gyüjteményét huzta elő a könyvei közül:

– Vigyék haza! Otthon kényelmesen átnézhetik az egészet!

A csontvázon megbámulták az alsó állkapocs előreszögellését, a szemek gödrét, a kezek ijesztő hosszuságát. – Magyarázó szöveg hiányában visszamentek Vaucorbeilhez s Alexandre Lauth kézikönyve segitségével megtanulták a váz szerkezetét, elálmélkodva a gerincoszlop erején, mely igy állitólag tizenhatszor többet bir el, mintha a Teremtő egyenesre formálta volna. – De miért éppen tizenhatszor többet?

A kézközépcsontok elcsüggesztették Bouvard-t; Pécuchet pedig, aki elkeseredetten tanulmányozta a koponyát, elvesztette kedvét az ikcsont rejtelmei előtt, noha alakja hasonlit “valamely török vagy törökös nyereghez”.

Ami az izületeket illeti, tulsok kötőszalag takarja el őket, – tehát az izmokra vetették magukat.

Csakhogy a tapadási helyeket nem lehetett könnyen fölfedezni s mikor a gerincoszlop apró csatornácskáihoz jutottak, teljesen le kellett mondaniuk a sikerről.

Pécuchet ekkor kibökte:

– Mégis vissza kellene térnünk a chémiára, már csak a laboratórium használata miatt is…

Bouvard ellenszegült. Emlékezetében ugy rémlett, hogy a forró éghajlatu vidékek kutatói számára tetemutánzatokat szoktak gyártani.

Irt Barberou-nak, aki fölvilágositásokkal szolgált. Havi tiz frank részletre lehetett Auzoux-féle bábokat hozatni s a következő héten a falaise-i kihordó egy hosszukás ládát rakott le a rácskapu előtt.

Átvitték a sütőházba s oda voltak az izgalomtól. Mikor a deszkákat fölfeszitették, széthulló szalma és félrecsuszó selyempapirosok közül előtünt a viaszfigura.

Téglavörös szinü, hajatlan, bőr nélküli alak volt, számtalan kék, vörös és fehér erecskével tarkázva. Inkább játékszerhez hasonlitott, mint hullához, nagyon csuf volt, nagyon tiszta és fényezőviasz szagu.

Fölfejtették a mellkast s megpillantották a két szivacsszerü tüdőszárnyat, a kissé hátra és oldalra nyomott, puffadt tojásra emlékeztető szivet, a veséket, a belek egész tömkelegét.

– Munkára! – vezényelt Pécuchet.

Igy telt el a nap és ez este.

Olyan zubbonyokat vettek magukra, mint az egyetemi “amphiteátrum”-ok orvostanhallgatói s három gyertya világosságánál sorra szedték szét a lemezpapirszerveket, mikor egyszerre kopogtattak ajtajukon: “Kinyitni!”

Foureau volt, a mezőőr kiséretében.

Ugy történt a dolog, hogy Bouvard-éknak jólesett Germaine előtt is fitogtatni a bábjukat. A cseléd azonnal átszaladt a füszereshez a históriával s a faluban ugy terjedt el a hir, hogy igazi halottat rejtegetnek. Foureau, engedve a közmegbotránkozás nyomásának, bizonyosságot akart szerezni. Az udvart kiváncsiak lepték el.

Mikor a polgármester belépett, a viaszember éppen oldalán feküdt s mivel az arc izmai mind ki voltak szedve, a szem ormótlan kidudorodása szörnyüségesen hatott.

– Mi tetszik? – kérdezte Pécuchet.

Foureau hebegett:

– Semmi, igazán semmi…

Fölvett egy darabot az asztalról:

– Mi ez?

– A pofaduzzasztó izom! – felelte Bouvard.

Foureau elhallgatott, de ravasz mosolyu képet vágott, félve, hogy elképedésén esetleg mulatnak. A két anatómus a munka nyugodt folytatását szinlelte. A kiváncsiak, megunva a küszöbön álldogálást, benyomultak a sütőházba. Amint előbbrefurakodtak, az asztal megbillent.

– Ez már mégis sok! – kiáltotta Pécuchet, – kérem, távolitsák el a publikumot!

A mezőőr kikergette a bámészkodókat.

– Helyes, – mondta Bouvard, – senkire sincs szükségünk!

Foureau elértette a célzást. Megkérdezte, van-e joguk ilyen tárgyakat tartani, noha nem orvosok? Egyébként irni fog a dologról a prefektusnak…

Micsoda népség! Nem lehet el se képzelni butábbat, bárdolatlanabbat és maradibbat! Összehasonlitották magukat a többiekkel s ez nagy vigasz volt. Ugy érezték, hogy ők is a tudomány vértanui!

Az orvos szintén meglátogatta őket. Leszólta a viaszbábot, mint amely messze marad a természettől. De fölhasználta az alkalmat s előadást tartott a két barátnak.

Bouvard és Pécuchet el voltak ragadtatva. Kérésükre Vaucorbeil néhány kötetet adott kölcsön könyvtárából, mindazáltal hangsulyozta, hogy ugy sem jutnak el a dolog végére.

A Gyógytudományok Szótárából kiirták a szülés, a hosszu életkor, a kövérség és a béldugulás rendkivüli eseteit. Be jó is lett volna ismerni a Beaumont hires kanadai emberét, a nagyevő Tarare-t és Bijou-t, az Eure-département vizkóros asszonyát, vagy azt a piémonti polgárt, aki minden husz napban vonult a félreeső helyre, valamint Simon de Mirepoix-t, aki teljesen elcsontosodva halt meg s azt a régi angoulême-i polgármestert, akinek az orra három fontot nyomott!

Az agyvelő vizsgálata filozófiai elmefuttatásokra ihlette őket. Meg tudták különböztetni a septum lucidum-ot, amely két lemezből van összetéve, továbbá a toboz-mirigyet, mely vörös borsószemhez hasonlit. De ott volt még az a sok mindenféle végződés, duzzadás, csavarodás, gyomrocska rekesz és emelet, a Pacchioni-féle üreg és a Paccini-féle test, szóval a kibogozhatatlan, érthetetlen célu részletek egész tömege.

Olykor, szinte szédült lázban, szétszedték az egész hullát, hogy aztán alaposan megzavarodjanak a visszaillesztésben.

Kemény munka volt, különösen déjeuner után. El-elbóbiskoltak ilyenkor, Bouvard: mellére ejtett állal, kitolt hassal, Pécuchet pedig kezébe hajtott fejjel, az asztalra könyökölve.

Vaucorbeil, aki délelőtti látogatásait végezte, ilyenkor néha rájuk nyitotta az ajtót:

– No, kolléga urak, hogy megy az anatómia?

– Nagyszerüen? – felelték.

Az orvos kérdéseket adott föl, hogy gyönyörködjék zavarukban.

Ha egyik szervvel beteltek, másikra tértek át. Igy kezdték el és unták meg egymásután a szivet, a gyomrot, a fület, a beleket. Mert végeredményben torkig voltak a viaszemberrel, akárhogy is erőltették az érdeklődést. A doktor egyszer azon kapta őket, hogy ismét ládába szögezik a bábut.

– Brávó! Előre tudtam!

Az ő korukban már bajos ilyesmibe kezdeni, – s az orvos szavait kisérő mosolyt mélyen sértőnek találták.

Mi jogon itéli hivatlanoknak őket? A tudomány talán csak urasága számára volna kitalálva? Ő tán valami felsőbbrendü lény?

Azért is állták a kihivást s egész Bayeux-ig elmentek, könyveket vásárolni.

Nem volt még physiologiájuk. Egy antikváriustól megkapták Richerand és Adelon értekezéseit, melyek akkoriban hiresek voltak.

Az életkorra, a nemre és vérmérsékletre vonatkozó összes közhelyek roppant fontosaknak tüntek föl előttük. Jól esett tudniuk, hogy a fogkő anyagában háromféle apró féreg is élősködik, hogy az izlés székhelye a nyelv, az éhség érzete viszont a gyomorban támad.

Sajnálták, hogy az emésztés tökéletesebb megérthetése végett nem tudnak kérőzni, mint annakidején Montègre, Gosse és Bérard fivére. Lassan rágcsáltak, forgatva és bőven nyálazva az ételt, melyet gondolatban végigkisértek beleiken, egészen a végső állomásig, módszeres lelkiismeretességgel, csaknem vallásos odaadással.

Az emésztés mesterséges előidézése végett hust reszeltek egy üvegecskébe, mely kacsagyomornedvet tartalmazott. Két hétig hónuk alatt hordták a fiolát; egyetlen eredmény bőrük felsebződése volt.

Máskor az országuton tüntek föl, vizes ruhában loholva a forró nap alatt. Arról akartak megbizonyosodni, hogy a szomjuság csillapszik-e az epidermissel érintkező nedvesség következtében? Lihegve értek haza s mindaketten náthát kaptak.

A hallás, hangképzés és látás tanulmányozása simán ment, Bouvard a nemzés problémájának akart nekilátni.

Ha azonban ez került szóba, mindig meglepte Pécuchet sajátságos huzódozása. Annyira tudatlan volt, hogy Bouvard sürgetni kezdte magyarázatért. Végre, pirulva vallott.

Izetlen cimborák egyszer, régen, magukkal cipelték egy rosszhirü házba, ahonnan elmenekült, mert meg akarta őrizni magát annak a nőnek a számára, akit egykor szeretni fog. De a szerencsés alkalom mindig késett, ugyannyira, hogy álszemérme, pénzügyi zavarai, betegségektől való félelme, csökönyössége és végre már a megszokás hatalma következtében is, noha a fővárosban lakott, ötvenkét éves korára még mindig szüz maradt.

Bouvard alig akart hinni neki, aztán rettenetesen kinevette. Azonban elhallgatott, könnyeket pillantva meg Pécuchet szemeiben. Mert a szenvedély nem volt ismeretlen előtte, sorban beleszeretett egy kötéltáncosnőbe, egy épitésznek a sógornőjébe, egy pénztároskisasszonyba, s utoljára egy mosodásleányba, akivel már jegyben is járt, mikor kiderült, hogy a kicsike várandós egy másik férfitól!

Bouvard vigasztalta:

– Mindent ki lehet pótolni. Félre bánat, félre bú! Majd én gondoskodom… ha megengeded…

Pécuchet sóhajtva válaszolta, hogy már minden késő. És folytatták a physiológiát.

Igaz volna, hogy testünk állandóan finom párát gőzöl ki? Ezt az bizonyitja, hogy az ember sulya minden percben csökken. Ha minden nap annyi a gyarapodás, amennyi a veszteség, az egészség tökéletes egyensulyban marad. Sanctorius, aki ezt a törvényt fölfedezte, félszázadon keresztül mindennap pontosan megmérte táplálékát, váladékaival együtt s testsulyát is minduntalan megállapitotta, csak a számadatok följegyzésére forditva időt ezenkivül.

Megpróbálták a Sanctorius-módszert. De mivel mérlegük csak egyiküket birta el, Pécuchet kezdte.

Levetkőzött, hogy a kigőzölgésnek ne legyen akadálya, – igy állt a mérleg hidján, teljes mezitelenségben, – s szemlére engedte, szemérmességével küzdve, tulságosan hosszu, hengerszerü törzsét, valamint rövid lábszárait, ludtalpu lábát és barna bőrét. Mellette, egy széken, barátja ült s fölolvasott neki.

A tudósok azt állitják, hogy az állati meleg az izmok összehuzódásából keletkezik s hogy a mellkas és medencerészek mozgatásával növelni lehet a langyos fürdő hőfokát.

Bouvard becipelte a fürdőkádat s miután mindent előkészitett, beleült a vizbe, hőmérővel fegyverkezve föl.

A szeszfőzőkészülék romjai, egy sarokba kotorva, rejtelmesen borongtak a homályban. Olykor-olykor az egerek rágcsálása hallatszott. Jóféle füvek avitt szaga szállt s a két barát kitünően érezte magát. Derüsen csevegtek.

Bouvard azonban borzongani kezdett.

– Mozogj! – mondotta Pécuchet.

Mozgott, de hiába, a hőmérő nem mutatott változást, – “határozottan hideg van”.

– Nekem sincs melegem, – válaszolta Pécuchet, aki szintén dideregni kezdett. – Mozgasd a medencecsontjaidat! Rajta!

Bouvard szétvetette a combjait, forgatta a derekát, hintázta a hasát, bálna módjára lihegett, – aztán a hőmérőt leste, mely egyre alábbszállt: – Nem értem! Pedig mozgok!

– De nem eléggé!

És ujra rákezdte a tornázást.

Három óra hosszáig kisérletezett. Megint megragadta a higanyos csövet:

– Érthetetlen! Tizenkét fok! Ajánlom magam, nekem elég volt!

Egy kutya vetődött be, szelindek és vizslakeverék, sárga szőrü, koszos bőrü, lógó nyelvü pára.

Mit csináljanak? csengő nincs, a cselédjük meg süket. Vacogtak, de moccanni se mertek, féltek a harapástól.

Pécuchet szitkozódva, szemeit forgatva, próbálta elkergetni a kutyát.

Az eb ugatott, – ugrált a mérleg körül s a megijedt Pécuchet belekapaszkodott a kötelekbe, minél magasabbra igyekezvén fölhuzni lábait.

– Rossz módszer! – mondta Bouvard s hizelkedő kuncogással csalogatta a kutyát.

Az állat, kétségkivül, megértette. Hozzá akart dörgölődni, lábait Bouvard vállára rakta, körmeivel fölkaparva rajta a bőrt.

– No nézd! most meg elvitte a nadrágomat!

A kutya ráfeküdt a nadrágra s pihent.

Nagy óvatossággal végre mindketten merészebbek lettek: az egyik leszállt a mérlegről, a másik kijött a fürdőből s Pécuchet, miután fölöltözött, elkiáltotta magát:

– Kutya koma, téged föl fogunk használni a kisérleteinknél!

De miféle kisérleteknél?

Például foszfort lehetne a bőre alá fecskendezni, s aztán bezárni a sötét pincébe, hogy vajjon lehel-e tüzet az orrlikaiból? De hogyan oltsák be? – s különben is, nem kapnának foszfort.

Légszivattyus bura alá is lehetne zárni, vagy gázt szivatni, meg mérgeket itatni vele. De ezek nem eléggé mulatságos müveletek! Végre is a gerincvelő delejező hatását választották.

Bouvard, legyürve izgatottságát, tűket nyujtott egy tányéron Pécuchetnek, aki a kutya csigolyái közé próbálta szurni őket. A hegyük letört, félrecsuztak, földre hulltak. Ujabb tűket vett elő s hevesen, találomra döfködött. A kutya elszakitotta kötelékeit, kilőtt golyó sebességével tört át az ablakon, átnyargalta az udvart, a pitvart s berontott a konyhába.

Germaine rémült kiáltozást kezdett a zsinegekkel megkötözött lábu, vérző állat láttára.

Gazdái, akik üldözték áldozatukat, megjelentek a küszöbön. A kutya ugrott egyet és eltünt.

Az öreg cseléd rájuk támadt:

– Ez már megint valami ujabb bolond história, ugy-e? De az én konyhám nem ilyesmire való! – Az a szegény dög biztosan meg fog veszni! Maguknál épebb eszü embereket is lecsuktak már!

Visszatértek a laboratóriumba, hogy megvizsgálják a tűket.

Egyetlen szemernyi vasreszeléket sem vonzott egyik sem!

Germaine jóslata kezdte őket nyugtalanitani. A kutya csakugyan megveszhet, egy szép napon visszatér s rájuk rohan.

Másnap mindenfelé kérdezősködtek az eb után, – s még évek mulva is, ha hasonló külsejü kutyát pillantottak meg, messzire elkerülték.

Egyéb kisérletezéseikkel is pórul jártak. Az olvasottakkal ellentétben, a megvérzett galambok, akár tele volt a gyomruk, akár üres, ugyanannyi idő alatt multak ki. A viz alá nyomott kis macskák öt percen belül elpusztultak, s a ludnak, amelyet pirositó buzérral tömtek, tökéletes fehérségü csonthártyái maradtak.

A táplálkozás problémája nem hagyta békén őket.

Hogyan lehetséges, hogy ugyanaz a nedv hozza létre a csontokat, a vért, a nyirkot és a kiválasztott anyagokat? A táplálék átváltozásait azonban nem lehet nyomon követni. Az az ember, aki csak egyfélével él, chémiailag ugyanolyan marad, mint a többfélét fogyasztó. Vauquelin, aki pontosan lemérte egy tyuk zabtáplálékának mésztartalmát, a tojások héjában többet észlelt ennél a mennyiségnél. Ilyenformán anyagtöbblet teremtődött! De hogyan? – nem lehet tudni!

A sziv erejéről sincsenek ismereteink. Borelli szerint ez az erő száznyolcvanezer fontnyi suly felemelésére volna elegendő, mig Kiell nyolc unciára becsüli ezt a sulyt, amiből Bouvardék azt következtették, hogy a physiológia, – egy régi mondás alkalmazásával, – csak afféle regényes része az orvosi tudománynak. Nem értették a dolgot, tehát elveszitették beléje vetett hitüket.

Egy hónapot tétlenségben töltöttek. Akkor megint a kertjük jutott eszükbe.

A park közepén leteritett odvas fa kényelmetlennek bizonyult. Elkezdték fejszével lefaragni. Ebbe jól belefáradtak. Bouvard gyakran ment a kovácshoz szerszámait élesittetni.

Egyszer, mikor ismét odaindult, egy ember szólitotta meg, aki vászonzsákot cipelt a hátán s kalendáriumokat, kegyes iratokat és szentelt érmeket kinált neki, valamint a François Raspail “Egészség kézikönyvé”-t.

Ez a füzet annyira megtetszett Bouvardnak, hogy irt Barberounak, küldje meg a szerző nagy kiadását. Barberou szállitotta a müvet s levelében gyógyszertárat is ajánlott az orvosságok beszerzésére.

A gyógymód egyszerüsége elbüvölte őket. Minden bántalom a férgektől ered. Ezek rontják el a fogakat, vájják ki a tüdőt, puffasztják föl a májat, dulják szét a beleket s okoznak bennük zajokat. Legjobb orvosság pedig ellenük a kámfor! Bouvard és Pécuchet kámfor-pártiak lettek. Szedték, rágcsálták s mindenfelé kámforos cigarettákat, csillapitószeres üvegcséket és áloé-pilulákat osztogattak. Sőt egy pupos gyógykezelésével is megpróbálkoztak.

Egy vásári napon botlottak a puposba. Anyja koldusasszony volt, aki mindennap fölvitte a fiut Bouvardékhoz. Kámforos hájjal kenegették a pupot, husz percig mustárpép alatt tartották, majd flastrommal ragasztották be. Hogy biztosak legyenek a beteg visszatéréséről, villásreggelit is adtak neki.

Pécuchet, aki mindenütt bőratkák után szimatolt, Bordinné arcán különös foltot vett észre. Az orvos már régóta kezelte, keserü csöppeket rendelve. A folt eleinte egy husz sol-os pénzdarab nagyságát mutatta, idővel azonban egyre nőtt s rózsaszinü karika lett belőle. Most Bouvardék vállalkoztak a gyógyitásra. Bordinné beleegyezett, de azt kivánta, hogy Bouvard személyesen kenje be. Az ablak elé ült, ruhadereka felső részét kikapcsolta s arcát Bouvard felé forditva, oly tekintettel nézett rá, mely Pécuchet jelenléte nélkül könnyen veszélyessé válhatott volna. A megengedett adagokba, noha féltek a higany alkalmazásától, kalomelt is kevertek. Egy hónapra rá Bordinné meggyógyult.

Hálából mindenfelé elhiresztelte tudományukat s az adószedő, a polgármesteri titkár, sőt maga a polgármester is, szóval egész Chavignolles tollcsövekből szopogatta a csodaszert.

A pupos azonban sehogysem javult. Az adószedő abbahagyta a kámforos cigarettát, mert még erősebb fuldoklási rohamokat kapott tőle. Foureaunak aranyeret okoztak az áloépilulák. Bouvardnak a gyomra fájt, Pécuchetnek fejhasogatásai voltak. Elvesztették Raspailba vetett bizalmukat, de senkinek sem szóltak erről, féltve tekintélyüket.

Nagy buzgalommal fordultak a védőoltás felé. Az érvágást káposztaleveleken tanulmányozták, sőt pár lancettát is beszereztek.

Az orvost elkisérték betegeihez, azután könyveikből ellenőrizték.

A szerzőkből megismert tünetek nem egyeztek saját megfigyeléseikkel. A betegségek latin, görög, francia neve kész bábeli zürzavar volt.

Ezerféle betegségről olvastak. A Linné-féle nem- és faj-osztályozást kényelmesnek találták, de hogyan állapitsák meg a fajokat? S belesodródtak az orvosi tudomány filozófiai kérdéseibe.

Eltünődtek Van Helmont “életelv”-én, a vitalizmuson, a brownizmuson, az organicizmuson. Megkérdezték a doktortól, miből támad a görvély magja, hová rakódik le a fertőzőanyag s egyáltalában hogyan lehet megkülönböztetni a betegségek okait az okozatoktól?

– Az ok és okozat egymásba folyik, – felelte Vaucorbeil.

Ez a logikátlanság bosszantotta őket s ettől kezdve egyedül látogatták a betegeket, emberbaráti ürügyek alatt hatolva be a lakásokba.

A szobák mélyén, mocskos matracokon, félrebillent fejü szenvedők feküdtek, másoknak fölfuvódott arcuk volt, skarlátvörös, citromsárga, vagy violába játszó szinekkel, összetapadt orrlikakkal, reszkető szájszélekkel s mindannyian hörögtek, csuklottak, izzadtak, bőrszagot és pállott sajtillatot terjesztve.

Bujták az orvosi könyveket s igen elálmélkodtak, olvasva, hogy a csillapitószerek néha izgató hatásuak, hogy a hánytatók néha hajtanak, hogy ugyanaz az orvosság különféle betegségekre jó s viszont ugyanaz a betegség ellentétes kezelésekkel is gyógyitható.

Mindazáltal tovább osztogatták tanácsaikat, vigasztaló szavaikat, sőt rendelésekre is merészkedtek.

Képzeletük dolgozott. Fölirtak a királyhoz, hogy alapittassék a Calvados-ban egy beteggondozó intézet, melynek ők lennének a professzorai.

Átmentek a bayeux-i gyógyszertároshoz – a falaise-i ugyanis még mindig haragudott rájuk a ziziphus-gyökér miatt, – s rávették, hogy antik receptek szerint pilum purgatorium-ot készitsen, melyet a bőrön kell szétdörzsölni s ugy szivódik föl a szervezetbe.

Amaz okoskodás értelmében, hogy a hőfok apasztásával a belső hevenyfolyamatok meggátolhatók, egy agyhártyagyulladásos asszonyt karszékestül a mestergerendára függesztettek s teljes erejükből lóbálták, mig a hazaérkező férj ki nem dobta őket.

Végre, a plébános roppant megbotránkozására, azt az ujmódi szokást vezették be, hogy a betegeket altestükön hőmérőzték.

A környéken tifuszos láz harapózott el. Bouvard kijelentette, hogy nem vesz részt a járvány elleni küzdelemben. De bérlőjüknek, Gouy-nak a felesége óbégatva jött hozzájuk, hogy férje két hete fekszik betegen s Vaucorbeil nem törődik vele.

Pécuchet hajlandó volt az önfeláldozásra.

A beteg mellét lencseformáju foltok boritották, izületei fájtak, hasa felfuvódott, nyelve vörös volt: csupa bélgyulladásos tünet. Pécuchet-nek eszébe jutott, hogy Raspail szerint a diéta fölfüggesztése lenyomja a lázat. Leveseket rendelt tehát, némi hussal. Hirtelen az orvos jelent meg.

Gouy épen enni próbált: két párnával föltámasztott derekát jobbról-balról a felesége és Pécuchet gyámolitgatták.

A doktor az ágy mellé lépett s a tányért kiröpitve az ablakon, kiáltotta:

– Tisztára gyilkosság, amit csinálnak!

– Miért?

– Mert igy kilyukasztják a beleket! Hiszen a tifuszos láz a tüszős-hártya kóros megváltozása!

– Nem mindig!

S vitába keveredtek a különféle lázak természetéről. Pécuchet hitt önálló létezésükben. Vaucorbeil a szervi állapot függvényének tartotta őket: “Ezért is kapcsolok ki mindent, ami izgató hatásu lehetne!”

– De a diéta csökkenti az “életelv” érvényesülését!

– Mit fecseg nekem arról a badar “életelv”-ről? Mi fán terem? Ki látta?

Pécuchet zavarba jött.

– Különben is, – mondta az orvos, – Gouy nem is akar enni.

A beteg helybenhagyólag bólintott gyapotsipkás fejével.

– Mindegy! Mégis szüksége van táplálékra!

– A világért se! a pulzusa kilencvennyolcat ver!

– A pulzus nem fontos! – és Pécuchet fölsorolta tekintélyeit.

– Hagyjuk a rendszereket! – vágott közbe a doktor.

Pécuchet keresztbefonta karjait.

– Szóval ön empirista?

– Semmi esetre sem! De ha az ember körülnéz…

– És rosszul lát…

Vaucorbeil ebből célzást érzett ki a Bordin-né arcfoltjára, melynek esetét az özvegy szertekürtölte, vérig bosszantva az orvost.

– Első dolog mindig a gyakorlat!

– A tudomány forradalmárjainak nem volt “gyakorlat”-uk! Van Helmont, Boerhave, sőt maga Broussais is példa erre!

Vaucorbeil nem felelt, hanem Gouy fölé hajolt s emelt hangon kérdezte:

– Melyikünket választja orvosának?

A szundikálásból fölriadó beteg dühös arcokat látva maga körül, sirni kezdett.

Felesége sem tudott mit válaszolni. Az egyik ur ügyes orvos volt, a másiknak meg valami varázstitka lehetett…

– Jól van, – pattogta Vaucorbeil, – mivel habozni tudnak egy diplomás ember közt és egy…

Pécuchet gunyosan nevetett.

– Min mulat?

– A diploma nem mindig érv!

Az orvosnak kenyérkeresete, kiváltságos helyzete, társadalmi tekintélye forgott veszélyben. Dühe kitört:

– No majd meglátjuk a biróság előtt, ahová kuruzslás miatt fog kerülni! – Aztán a bérlőnéhez fordult: – Hát csak gyilkoltassa meg a férjét ezzel az urral! Akasszanak föl, ha mégegyszer beteszem ide a lábam!

S eltünt a bükkfasorban, botjával hadonászva.

Mikor Pécuchet hazaérkezett, Bouvard-t is nagy fölindulásban találta.

Foureau járt nála, akit aranyere végleg elkeseritett. Bouvard hiába igyekezett megnyugtatni, hogy az aranyér minden egyéb betegségtől megóv. A polgármester nem hallgatott rá, sőt kártéritési pörrel fenyegette meg. Bouvard elveszitette a fejét.

Pécuchet előállt a saját esetével, melyet sokkal komolyabbnak tartott. Kissé meg is sértődött barátja közömbösségén.

Gouy másnap fájdalmakat érzett a hasában. Ezt talán a táplálkozás erőltetése okozta? Vaucorbeilnek lenne igaza? Elvégre, aki orvos, jobban értheti a dolgot! Lelkiismereti furdalások gyötörték, Pécuchet-t. Félt, hogy emberölést követ el.

Óvatosságból siettek kiadni a pupos utját. De az elmaradt villásreggelik miatt az anya lármát csapott. Hát ezért járatták be őket minden áldott nap Barnevalles-ből Chavignolles-ba?

Foureau megbékélt, Gouy pedig kezdett erőre kapni. Gyógyulása biztosra vehető volt. Ez a siker fejébe ment Pécuchetnek.

– Ha szülészetre adnók magunkat! Erre a célra is vannak mintabábok…

– Elég volt belőlük!

– De ezeket bőrből készitik! Női törzset ábrázolnak s a szülésznők rajtuk tanulnak! Én fogadok, hogy ki tudnám tapogatni a magzatot!

De Bouvard torkig volt az orvosi tudománnyal.

– Az élet rugói rejtve maradnak előttünk. A betegségeknek se szeri, se száma; a gyógyszerek értéke problematikus. És a szakkönyvekben nincs egyetlen értelmes meghatározás, se az egészségről, se a betegségről, se a hajlamosságról, sőt még a genny mibenlétéről sem!

A sok össze-visszaolvasás azonban végkép megzavarta agyvelejüket.

Bouvard, egy meghülése alkalmából, tüdőgyulladást állapitott meg magán. Mivel a piócák nem csillapitották oldalnyilallásait, hólyaghuzó szerekre tért át, amelyektől veséi fájdultak meg. Most meg veseköveket érzett belsejében.

Pécuchetnek, mikor egyszer végignyirta a sövényt, sajgás állt a tagjaiba. Ebéd után hányni kezdett. Ettől nagyon megijedt. Később ugy vette észre, hogy arcszine megsárgult, amiből májbajra következtetett. Tünődött:

– Fáj valamim?

És a végén csakugyan mindene fájt.

Kölcsönösen nekiszomorodva nézegették egymás nyelvét, tapogatták pulzusukat, ásványvizekkel, hajtószerekkel kisérleteztek, kerülték a hideget, meleget, szelet, esőt, a legyeket és főleg a légvonattól féltek.

Pécuchet fejébe vette, hogy a burnótozás káros. Különben is, a tüsszentés néha véredény-repedést okozhat. Elhanyagolta szelencéjét. Szokásból még bele-belenyult ujjaival, de aztán hirtelen ráeszmélt, hogy oktalanságot cselekszik.

A feketekávé fölrázza az idegeket, Bouvard tehát le akart mondani róla. Étkezés után azonban elaludt s ilyenkor rémülten ébredt: a tulhosszu álom gutaütést eredményezhet!

Eszményképük Cornaro volt, a velencei nemes, aki mértékletességével rendkivüli életkort ért meg. Nem kell őt föltétlenül utánozni, de élni lehet rendszabályaival s Pécuchet előhuzta könyvei közül Morin doktor müvét, az “Egészségtan kézikönyvét”.

Hogyan is maradhattak eddig életben? Kedvenc ételeik a tilosak közé tartoztak. A megzavarodott Germaine nem tudott mit főzni nekik.

Minden husfajtának bökkenője van. A véreshurka, a hentesáruk, a sóshering, a tengeri rák és a vadfélék egytől-egyig “makacs” természetüek. A hal, minél kövérebb, annál kocsonyásabb s igy megnyomja a gyomrot. A főzelékek savtultengést okoznak, a makkaróni rossz álmokat, a sajtok pedig “általában véve nehezen emészthetők”. A reggeli pohár viz “veszélyes”. És minden ital meg étel után hasonló óvás következett, vagy legalább egy ilyen szó: “káros! – ne éljünk vele vissza! – nem mindenkinek való!” Dehát miért károsak? mikor élünk velük vissza? honnan tudhatjuk meg, mi való nekünk?

Mily probléma a déjeuner! Előbb a tejeskávét hagyták el, rossz hire miatt, aztán a csokoládét, mivel “emészthetetlen alkatrészek halmaza”. Maradna még a tea. Azonban “az idegesek legjobb ha egészen lemondanak róla”. És mégis, Decker a XVII. században husz dekalitert irt elő belőle napjában, a hasnyálmirigy alapos kiöblitése céljából.

Ez az adat megingatta Morin iránt érzett megbecsülésüket, annyival is inkább, mert a fej betakarását is ellenzi, a kalapok, kucsmák és sapkák minden faját, ami főleg Pécuchet rosszalásával találkozott.

Ekkor megvették Becquerel értekezését, melyből meggyőződhettek, hogy a sertés magábanvéve “jó táplálék”, hogy a dohány teljesen ártalmatlan s a kávé “nélkülözhetetlen a katonaság számára”.

Eddig egészségtelennek hitték a nedves környezetet. Pedig nem igy van! Casper sokkal kevésbé ártalmasaknak állitja őket egyéb helyeknél. Az emberek, mielőtt tengeri fürdőt vesznek, lehütik testüket. Bégin szerint helyesebb teljesen átizzadva alámerülni. Általában azt hiszik, hogy a tiszta bor leves után kitünő a gyomornak. Ám Levy azt mondja, hogy a fog romlik tőle. Végül a flanelmellénnyel, az egészség eme testőrével és mentsvárával, Bouvard imádott palladiumával és Pécuchet elválhatatlan tartozékával, a szerzők kurtán-furcsán bánnak el s nem ajánlják a vérbő, hevülékeny embereknek.

Mit ér hát az egész hygiénia?

– “Ha akarom vemhes, ha akarom nem vemhes”, – állapitja meg Levy mester, Becquerel pedig hozzáteszi, hogy nem is tudomány.

Ebédre osztrigát rendeltek tehát, kacsát, káposztás sertéshust, madártejet, püspökkenyeret és burgundit. Felszabadulás volt, valóságos bosszu, – kigunyolták Cornarot! Nem volt ostobaság hasonló módon gyötörni magukat? Mily alacsony gondolkodás, mindig csak a lét megnyujtásával törődni! Csak addig élet az élet, mig élvezzük.

– Még egy darabot?

– Kérek!

– Én is!

– Egészségedre!

– A tiedre!

– Fütyülünk a többire!

Áradoztak.

Bouvard kijelentette, hogy bár ő nem katona, három csésze kávét fog inni. Pécuchet, félrecsapott sapkában, egyik burnótcsipetet szippantotta a másik után s bátran tüsszentett. Pezsgőre szomjaztak s Germaine-t azonnal a korcsmába akarták küldeni egy palackért. A falu nagyon messze volt, a cseléd nem akart menni. Pécuchet méltatlankodott.

– Megparancsolom, értette? Megparancsolom! És szaladjon!

Germaine engedelmeskedett, de duzzogva, azzal az elhatározással, hogy mielébb faképnél hagyja érthetetlen és bolondos gazdáit.

Végül, mint azelőtt, a szőlősdombra mentek, szesszel kevert feketéjüket szürcsölgetni.

Aratás utáni idő volt. A földekről boglyák szegték fekete tömbjeikét a kék és enyhe éjszakába. A tanyák hallgattak. Tücsökszó sem cirpelt. Aludt a vidék. Emésztettek és szivták az arcukat legyező hüs szellőt.

Fent, a nagy magasságban, az ég csillagai ragyogtak, helyenként csoportosan tündökölve, másutt egymás mögé sorakozva, vagy nagy távolságok magányába különülve. Villogó csillagpor sávja huzódott északtól délfelé s fejük fölött két ágra szakadt. És e fénylés közepette roppant ürességek tátongtak, – azurtengerhez hasonlitott az égbolt, csoportos és magányos szigetekkel.

– Mennyi csillag! – kiáltotta Bouvard.

– És nem is látjuk valamennyit, – felelte Pécuchet. – A tejut mögött azok ott a ködfoltok; azokon tul megint uj csillagok következnek s a legközelebbi is háromszázbillió myriaméternyire esik tőlünk.

Pécuchet annakidején gyakran nézte az eget a Vendôme-téri teleszkópon s emlékezett a számadatokra.

– A nap ezerszerte nagyobb tömegü a földnél, a Sziriusz tizszerte hatalmasabb, mint a nap, és vannak harmincnégymillió mérföldön végignyuló üstökösök!

– Bele lehet bolondulni! – mondotta Bouvard.

Sopánkodott tudatlanságán és fájlalta, hogy fiatalkorában nem járt az École polytechnique-re.

Pécuchet a Göncöl irányába forditotta barátját s végigmutogatta neki a sarkcsillagot, a Cassiopeiát, melynek Y alakja van, a Lant szikrázó Végá-ját s a láthatár alján a vörös Aldebarant.

Bouvard kinosan forgatta hátraszegett nyakát az égi három-, négy- és ötszögek fölé, amelyek segitségével az ember eligazodhatik a csillagos boltozaton.

Pécuchet folytatta:

– A fény sebessége nyolcvanezer mérföld másodpercenként. A tejut egy sugara hatszáz év alatt jut le hozzánk, ugy hogy vannak csillagok, amelyeket látunk, pedig már eltüntek. És vannak időszakonkint fénylő, meg vissza soha sem térő égitestek, – mert valamennyi változtatja helyét; mozognak, tovatünnek.

– A Nap azonban mozdulatlan!

– Azelőtt igy hitték. Ma azonban már megállapitották a tudósok, hogy a Nap a Herkules csillagképe felé rohan!

Ez fölkavarta Bouvard gondolatait. Egy percnyi eltünődés után igy szólt:

– A tudomány csak a Tér egy kis szögletének adataira épit. És talán semmi érvénye sincs mindarra az egyéb dologra nézve, amit nem ismerünk s nem is fedezhetünk föl soha, holott sokkal nagyobbak a mi világunknál.

Igy beszélgettek, a szőlősdombon álldogálva, a csillagok fényében s szavaikat nagy hallgatások szakitották félbe.

Végül azt a kérdést vetették föl, lehetnek-e emberek a csillagokban? Miért ne lehetnének? És mivel a teremtésben összhang van, a Sziriusz lakói nyilván ormótlan nagy lények, a Marsbeliek középtermetüek, a Vénusz-emberek nagyon aprók. Vagy talán mindenütt egyformák az állapotok. Odafönn is vannak kereskedők, csendőrök; ott is adnak-vesznek, verekszenek, királyokat detronizálnak…

Egyszerre csak hulló csillagok suhantak alá, mint roppant rakéták, fényparabolát irva az égen.

– Ime, – szólt Bouvard, – pusztuló világok!

Pécuchet válaszolt:

– És ha a miénk rugná az utolsót, a többi csillagok polgárai nem éreznének nagyobb megindulást, mint most mi. Az ilyen meggondolások lehütik az emberi gőgöt.

– Vajjon mi a célja mindennek?

– Talán semmi.

– Dehát…

És Pécuchet kétszer-háromszor ismételte: “Dehát”, – azonban ennél nem jutott tovább.

– Mindegy. Szeretném mégis megismerni a világegyetem keletkezését.

– Buffonban biztosan benne lesz, – mondta lecsukódó szemekkel Bouvard.

– Én már nem birom tovább, lefekszem.

A “Természet korszakai”-ból megtudták, hogy a naphoz ütköző egyik üstökös választotta le a föld testét. Először a pólusok hültek le. Minden viz a fölszint lepte el, majd a belső üregekbe huzódtak, a földrészek előtüntek, az állat- és embervilág megjelent.

Elámulást éreztek, mely végtelen volt, mint maga a fenséges teremtés.

Agyuk kitágult. Büszkék voltak, hogy ily nagyszerü dolgokról gondolkodhatnak.

Az ásványokat még mindig unták. Szórakozásul Bernardin de Saint-Pierre “Harmóniái”-hoz folyamodtak.

Százféle összhang vonul föl ezekben, növényeké és anyagoké, levegőé, vizé, embereké, testvéreké, sőt a házastársaké is, tele invokációkkal Vénuszhoz, Zephyrhez és Ámorhoz. Álmélkodtak a halak uszonyain, a madarak szárnyain, a magvak védőburkolatán. Elteltek ezzel a filozófiával, mely nemes célzatokat fedez föl a Természetben s afféle Vincent de Paul szentségét érzi benne, jótettekre buzduló örök hajlandóságot!

Elképedtek tulzásain, a tölcsérforgatagokon, a vulkánokon, az őserdőkön s megvették Depping müvét “Franciaország csodáiról és szépségeiről”. Cantal-département-nak három természeti remeke van, Hérault-nak öt, Bourgogne-nak kettő, nem több; mig a Dauphiné-ben egymagában tizenöt csoda található. De nemsokára már egy se lesz. A cseppkőbarlangok betemetődnek, az izzó hegyormok kihülnek, a természetes jégmezők fölmelegednek s az ősi faóriások, melyekben miséket mondottak, ledőlnek az erdőirtó fejsze alatt, vagy pusztulóban vannak.

Kiváncsiságuk azután az állatok felé fordult.

Ujra meg ujra olvasgatták Buffonjukat s el voltak ragadtatva némely állatok különös szokásaitól.

De mindez a sok könyv nem ért föl számukra egyetlen személyes megfigyeléssel. Bejárták tehát a telkeket s tudakozódtak a parasztoktól, nem láttak-e kancákkal párosodó bikákat, tehenek után járó sertéseket s egymás közt huncutkodó fogolykakasokat?

– Világéletünkben sem!

Egy kissé furcsáknak találták ezeket a kérdéseket ilyen tisztes koru urak szájában.

A két barát kisérletezni próbált.

Legkevésbé nehéz a bakkecske és az ürü keresztezése. Az ő bérlőjüknek nem volt bakja, a szomszédtól kértek egyet kölcsön s elérkezvén a párosodási idő, a présházba csukták a két állatot. Ők maguk a hordók mögé rejtőztek, hogy az esemény zavartalanul mehessen végbe.

Az állatok először is megették az eléjük szórt kis szénát, azután kérőztek. Az ürü lefeküdt, szüntelenül bégetve, mig a bak, görbe lábain egyhelyben állva, nagy szakállával és lecsüggő füleivel, Bouvardékra szögezte a homályon is áttüzelő szemeit.

Végre, a harmadik nap estéjén, jónak látták segitséggel könnyiteni a természet dolgán. Azonban a bak, Pécuchetnek fordulva, ágyékon döfte szarvaival, a rémült ürü pedig körbe szaladgált a présházban, mint valami cirkuszban. Bouvard kergette, rávetette magát s elnyult a földön. Marka tele volt kitépett gyapjuval.

Megismételték kisérleteiket tyukokon és kacsákon, egy kutyán és egy kocán, torzszülöttek reményében, mit sem értve a fajképzés kérdéséből.

A faj, – mondogatták, – egyedek csoportja, melynek leszármazottjai tovább szaporodnak; azonban különböző fajba sorozott állatok is szaporodhatnak, mig egyazon csoportba tartozók elveszthetik ezt a képességüket.

Ugy gondolták, hogy pontos fogalmakat szerezhetnek a kérdésről, ha a csirák fejlődését tanulmányozzák. Pécuchet irt Dumouchelnek mikroszkópért.

Fölváltva raktak az üveglapra hajszálakat, dohányt, körmöt, légylábakat, de megfeledkeztek a mellőzhetetlen vizcsöppről, máskor meg a kis fedőlemezről s lökdösődve, tönkretették a készüléket. Csak ködös foltokat látván, az optikust hibáztatták. Végül magában a mikroszkópban kételkedtek. A javára irt fölfedezések talán nem is olyan bizonyosak.

Dumouchel, mikor a számlát mellékelte, ásatag csigahéjak és tüskebőrü-vázak szedésére kérte meg őket, melyeket előszeretettel gyüjtött s melyek Bouvard-ék département-jában szerinte igen gyakoriak. Hogy a geológiára kapassa őket, elküldte nekik Bertrand “Levelei”-t, valamint Cuvier előadásait a földgömb forradalmairól.

E két mü nyomán a következőket képzelték el:

Kezdetben volt egy roppant viztükör, melyből zuzmókkal tarkázott hegyfokok emelkedtek ki. Sehol egy élőlény, sehol egy hang. Néma, mozdulatlan, kopár világ. Később nyurga növények himbálóznak, gőzfürdőszerü párákban. A nedves levegőt vörös nap izzitja át. Egyszerre vulkánok törnek elő, a hegyekből tüzes sziklák pattannak ki s zuhogó porphyr- és bazaltpép olvad össze nyomukban. Harmadik kép: sekély tengerekből madrepora-szigetek hátallanak felszinre, helyenként pálmacsoportokkal bokrétázva. Szekérkerék nagyságu kagylók láthatók, három méteres teknősbékák és hatvan láb hosszuságu gyikok társaságában, a nádasban struccnyaku és krokodilállkapcsu kétéltüek nyujtóznak, szárnyas kigyók röpdösnek. Végül a nagy szárazföldeken megjelennek az emlősök, faragatlan dorongokra emlékeztető tagokkal, bronzlapoknál vastagabb bőrrel, egyikük bozontos szőrü, másikuk fityegő ajku, sörényük van és csavarodott agyaruk. A későbbi Atlanti-óceán medrén mammutcsordák legelnek, a félig ló, félig tapir paléothérium orrmányával turkál a Montmartre-nagyságu hangyabolyok közt, gesztenyeerdők mélyén az óriás szarvas reszket a barlangi medve orditására, mely odujából csaholni riasztja a mai farkasnál háromszorta magasabb beaugency-i kutyát.

Mindezeket a korszakokat világkatasztrófák választják el egymástól, melyek közül a mi özönvizünk volt az utolsó. Sok fölvonásos tündérjátéknak képzelték az egészet, végül az ember apotheozisával.

Elálmélkodtak, olvasva, hogy vannak kövek: szitakötők és madárlábak lenyomataival s végiglapozván Roret egyik kézikönyvét, ásatagokat kezdtek keresni.

Egy délután, amint épen az országuti kovaköveket turkálták, a plébánossal találkoztak, aki édeskés hangon szólitotta meg őket:

– Az uraságok geológiával foglalkoznak? Nagyon szép!

Mert sokra becsülte ezt a tudományt. Hiszen az özönviz elismerésével megerősiti az irás tekintélyét.

Bouvard a coprolith-ekről beszélt, melyek nem egyebek kővé vált állati trágyánál.

Jeufroy tisztelendő urat igen meglepte ez a tény; mindazonáltal, ha igy áll is a dolog, ez csak egy okkal több, hogy a Gondviselést csodáljuk.

Pécuchet bevallotta, hogy eddigi kutatásaik nem voltak gyümölcsözőek. Pedig Falaise környékének, mint minden jura-korszakbeli területnek, bővelkednie kell állati maradványokban.

– Ugy hallottam, – felelte a pap, – hogy valamikor találtak is Villiers-ben egy elefánt állkapcsot. – Egyik barátja különben, Larsoneur, ügyvéd, a lisieux-i kamara tagja, aki régész is, szolgálhatna fölvilágositásokkal! Van neki egy Port-en-Bessin történetét tárgyazó müve, melyben megemlékszik valami krokodilusleletről is.

Bouvard és Pécuchet összenéztek, ugyanaz a reménység csillant eléjük s a nagy hőségben sokáig álldogáltak még ott, faggatva a plébánost, akit kék pamuternyője védett a naptól. Kissé vaskos állával, hegyes orrával, folyvást mosolygott, vagy pilláit lecsukva billentette oldalt a fejét.

A toronyban angelust harangoztak.

– Jó estét, urak! Nemde, megbocsátanak…

A lelkész ajánlásával irtak Larsoneurnak. Három heti várakozás után végre válaszolt.

A villers-i embert, aki a masztodonfogat találta, Louis Bloche-nak hivták, egyéb adat hiányzik. Ami a történeti müvet illeti, az az “Académie Lexovienne” egyik köteteként jelent meg, de saját példányát nem adhatja kölcsön, félve teljes sorozata megcsonkulásától. Az alligatort pedig 1825 novemberében fedezték föl, a Hachettes-sziklák alatt, Sainte-Honorine-ban, Port-en-Bessin mellett, a bayeux-i kerületben.

A masztodont boritó homály izgatta Pécuchet-t. Azonnal menni akart Villers-be.

Bouvard ellenkezett. Hogy az esetleg eredménytelen lótást-futást, mely bizonyára költséges is lenne, elkerüljék, tudakozódni kellene előbb. Irtak tehát az illető hely polgármesterének, Louis Bloche felől kérdezősködve. S ha ő netán már elhalálozott volna, utódai vagy oldalági leszármazói adhatnának-e fölvilágositást a becses leletről? És mikor az eset történt, milyen helyen találták az ősi korszakok eme dokumentumát? Volna kilátás ujabb, hasonló fölfedezésekre? És mennyi ott mostanában egy szekér és egy ember napszáma?

Irogattak aztán még a polgármester helyettesének, meg a városi tanács vezetőjének is, – hiába. Villers-ből nem jött hir. A lakosság nyilván féltékeny az ásatagállományra. Ha ugyan már el nem adták azóta holmi angoloknak! Elhatározták, hogy elutaznak a Hachettes-sziklákhoz.

A falaise-i gyorskocsival Caen-ba mentek. Onnan bérfogat vitte őket Bayeux-be, Bayeux-ből gyalog baktattak Port-en-Bessin-ig.

Nem csalódtak. A Hachettes-sziklapart furcsa kavicsokkal volt tele. Szállásadó vendéglősük utmutatása nyomán lejutottak a part fövenyére.

Apály lévén, a vizgörgette sima kövek mind láthatók voltak s algák mezője ringott a habok fölszinén.

Füves völgyellések csikozták a meredek sziklafalat, mely eredetileg puha, barna talajból rakódott össze s alsó rétegeiben szürke kőlapokká keményedett. Vizerek csurogtak belőle szakadatlanul, mig távolabb a tenger zugott. Néha elhallgatott ez a komor zaj s csak a forrásviz csörgedezése hallatszott.

Tapadó fű közt bukdácsoltak, olykor gödröket kellett átugraniuk. Bouvard leült a part mellett s a habokat nézte, semmire se gondolva, lebüvölve, ernyedetten. Pécuchet visszavezette a sziklalejtőhöz, hogy egy kőbe kristályosodott csigát mutasson neki, amely ugy ékelődött oda, mint a termésgyémánt a rögök közé. Körmük beletört, szerszámra lett volna szükség, s különben is már erősen alkonyodott. Nyugaton biborszinü volt az ég, az egész fövenypartot árnyék takarta. A csaknem fekete algaszigetek közt egyre szélesebb lett a viztükör. A tenger közeledett, ideje volt hazatérni.

Másnap hajnalban, csákánnyal és feszitőkampóval fölfegyverkezve, nekiestek leletüknek s a foglalat szétrepedt. A kagyló a “nodosus” fajtából való volt. Szélei letöredeztek, de igy is nyomott vagy tizenhat fontot. Pécuchet lelkesen kiáltotta: “Ezt azonban nem adjuk ám Dumouchel-nek!”

Aztán találtak még sok spongyát, puhányt, delfincsontokat, de krokodilt persze nem! Helyette egy viziló vagy ichtyosaurus csigolyájával is megelégedtek volna, akármivel, csak özönvizkorabeli maradvány legyen. Egyszerre csak észrevettek valamit, ami embermagasságnyira tünt föl a sziklafalban s holmi óriáshal csontvázának körvonalait mutatta.

Tanácsot tartottak, hogyan lehetne megkeriteni.

Bouvard majd fölülről szabaditja ki, mig Pécuchet alulról csákányozza szét a sziklát, hogy a “lelet” szép lassan csusszék lefelé s ne essék benne kár.

Amint éppen pihenőt tartva szuszogtak, fejük fölött a sziklaháti mezőn egy köpenyeges vámőrt pillantottak meg, aki hadonászva integetett nekik.

– Mi? Jobb lesz, ha békén hagy!

És folytatták a munkát. Bouvard lábujjhegyre ágaskodva csákányozott, Pécuchet kétrét görnyedve turkált feszitőkampójával.

A vámőr ujra föltünt, valamivel alább, egy völgyellésben. Sürün ismételte jeladásait: rá se hederitettek! A megvékonyult földréteg alól tojásdad test domborodott ki s előre hajolva, már-már csuszni kezdett.

Hirtelen ujabb valaki zavarta meg őket, egy kardos ember:

– Van igazolványuk?

A körutját végző mezőrendőr volt s ugyanabban a pillanatban a finánc is odaérkezett, egy vizmosás árkából bukkanva föl.

– Fogja le őket, Morin bátya! különben még bedül a sziklafal!

– Tudományos célból történik! – felelte Pécuchet.

Hatalmas tömb zuhant alá, horzsolva a négy embert. Kis hijja, hogy halálra nem zuzta őket.

Mikor elült a por, lábaiknál egy korhadt hajóárbocot láttak, mely besüppedt a vámőr csizmája alatt.

Bouvard nagyot sóhajtott:

– Nem csináltunk semmi rosszat!

– Az erőditési körzetben semmit sem szabad csinálni! – felelte a mezőrendőr.

– Először is, mondják meg a nevüket, hogy megtehessem a följelentést!

Pécuchet lázadozott az igazságtalanság ellen.

– Csak semmi okoskodás! Kövessenek!

Mire a kikötőbe érkeztek, utcagyerekek rajzottak körülöttük. Bouvard, pipacspirosan, méltóságos viselkedést erőltetett; Pécuchet, halálsápadtan, rettentő pillantásokat lövellt szét. Hiába, ennek a két jövevénynek, akik kavicsokat cipeltek zsebkendőjükben, sehogysem volt biztató a külsejük. Ideiglenesen a fogadóba akarták vinni őket, de a gazda elállta a küszöböt. Aztán a kőmives követelte rajtuk szerszámait. Kifizették, – ujabb kiadás! és a mezőrendőr nem jött vissza! miért? Végül egy ur, akinek becsületrend-keresztje volt, kiszabaditotta őket. Miután bediktálták nevüket, lakásukat, s miután igéretet tettek, hogy a jövőben elővigyázatosabbak lesznek, elmehettek.

Az igazolványon kivül azonban még sok egyébnek is hijjával voltak, ennélfogva tehát, mielőtt ujabb kutatásokba fogtak volna, tanulmányozták Boné müvét, a “Geológus utazó kalauzá”-t. Először is szükség van egy jó katonai hátizsákra, aztán egy földmérő-láncra, ráspolyra, fogókra, iránytűre és három kalapácsra, a hozzájukvaló ővvel együtt, mely elrejthető a kabát alá s igy “megóvja az embert attól a föltünő megjelenéstől, amit utazás közben kerülni kell”. Bot tekintetében Pécuchet nyiltan a hat láb hosszu, szegesvégü turistabot pártján állt, mig Bouvardnak jobban tetszett a pálcaernyő, vagyis egy több ágból összehajló, lecsavarható végü nyél, melyre rá lehet fesziteni a külön zsákocskában hordott selymet. Nem feledkeztek meg a lábvédős, erős cipőkről sem. Gondoskodtak két-két pár nadrágtartóról is, “átizzadás esetére”. Azonban, noha “nem lehet mindenütt sipkában megjelenni”, visszariadtak a költségtől, melybe a “feltalálójukról, Gibus kalaposmesterről elnevezett összegyürhető kalapok” kerültek volna.

Ugyanez a mű irja elő még a kővetkezőket: “Tudni kell az illető ország nyelvét, ahol utazunk.” – Ezt tudták. – “Szerény legyen a megjelenésünk.” – Az övék mindig az volt. – “Ne hordjunk magunkkal sok pénzt!” – Semmi sem egyszerübb! – Végül, hogy minden kellemetlenséget elkerüljünk, helyes, ha “mérnöknek mondjuk magunkat!”

– No jó! annak fogjuk mondani magunkat!

Igy fölkészülve, elkezdték kirándulásaikat. Olykor egy hétig is távol maradtak, a szabad levegőn éltek.

Az Orne partját járva, egyik helyen ferde sziklalapok meredtek feléjük, hasadékok mélyéből, nyárfák és hangafüves foltok közül, másutt meg, nagy szomoruságukra, csak agyagrétegeket találtak az ut mentén. A tájakat szemlélve, nem gyönyörködtek sem a festői tagolódások változatosságában, sem a távlat mélységében, sem a lombozat hullámzásában, csupán az érdekelte őket, ami alul rejtőzik és minden halom az özönviz egy ujabb bizonyitéka volt számukra. Özönvizőrületüket a vándorsziklák hajszolása követte. Egy-egy magános nagy kődarab eltünt gleccserekről regélt s mindenütt jégmezős üledékeket és törmelékeket kutattak.

Fölszerelésük miatt sokszor nézték a két utast vándorárusoknak. Azt felelték, hogy ők “mérnökök”, de közben rettegtek a cimbitorlással járható kellemetlenségektől.

Esténként lihegve görnyedeztek fölgyült rakományuk alatt, de vitézül cipeltek haza mindent. Lépcsőik, följáróik, szobáik, szalónjuk, konyhájuk megtelt lommal s Germaine ájuldozott a por miatt.

Mielőtt fölragasztották a jelző cédulácskákat, keservesen főtt a fejük a kőzetnevek megállapitásában. A szinek és a szemcsés törés sok változata következtében összezavarták az agyagot a márgával, a gránitot a csillámpalával, a kvarcot a mészkővel.

Az elnevezéseken sem tudtak eligazodni. Miért vannak ilyen megjelölések, hogy: devoni, cambriai, jura-kori, mintha az illető ásványok Devonshire-ban, Cambridge körül, meg a Jura-vidéken jelentkeznének csupán? Lehetetlen a tájékozódás! Amit egyik tudós egész rendszernek vél, a másik egyetlen kőzetnek látja, a harmadik egyszerü üledéknek. S maguk a rétegek is össze-visszakeverednek, egymásba olvadnak. Aminthogy Omalius d’Halloy szerint nem is kell hinni a geológiai osztályozásoknak!

Ez a kijelentés megvigasztalta őket s miután elegendő megkövesedett polypot láttak a caen-i sikságon, paláslevelü képződményeket Balleroyban, kaolint Saint-Blaise-ben, szemcsés mészalakulatokat mindenütt s miután elég kőszenet kutattak Cartigny-ban, higanyt a Saint-Lô melletti Chapelle-en-Juger-ben, távolabbi utra szánták el magukat: Hâvre-ban akarták tanulmányozni a tüzálló kvarcot és a kimmeridge-i agyagot.

Alig szálltak le a hajóról, máris a világitótornyokhoz vezető utat tudakolták. Az omladékos talajon veszélyes lett volna odamerészkedniük.

Egy fuvarbérlő kötött beléjük, kirándulásra csalogatva őket a környékbeli helyekre: Ingouville-be, Octeville-be, Fécamp-ba, Lillebonne-ba, “akár Rómába is, ha kell!”

Őrült árai voltak, de Fécamp neve megütötte a fülüket. Egy kis kerülővel Étretat is utba esik. A fecamp-i bárkát választották tehát, hogy előszörre mindjárt a lehető legmesszebbre menjenek.

A bárkában Bouvard és Pécuchet szóba elegyedett három paraszttal, két jámbor asszonnyal, meg egy szemináristával s bátran mondták magukat mérnököknek.

Az öböl előtt álltak meg. Öt perc mulva a parti sziklafalhoz lapulva lépegettek, mert egy nagy viztócsát kellett kikerülniük, mely erős karélyban nyomult a partnak. Ezután valóságos árkád következett, mely tágas barlangba nyilt. Viszhangos, nagyon világos, templomszerü, alányuló oszlopokat rejtő, tengeri mohával szőnyeges talaju hely volt. A természet alkotó erejét bámulva, folytatták utjukat, kagylókat szedtek s a világ keletkezéséről kezdtek magasröptü elmélkedést.

Bouvard a neptunizmus felé hajlott, Pécuchet ellenben plutonista volt.

A központi tüz föltörte a földgömb héját, területeket emelve, szakadékokat hasitva. Mint valami belső tenger, dagadt és apadt ez a tüz, nagy viharokkal. Most is csak egy vékony réteg választ el tőle! Nem alhatik nyugodtan az ember, ha arra gondol, mi minden van a talpaink alatt! Azonban a központi hő fogy s a nap is hül, ugy hogy egyszer csak végkép megfagyunk. A föld meddővé lesz, minden fa és kőszén szénsavvá alakul s nem élhet tovább semmi lény.

– No de még nem tartunk ott! – jegyezte meg Bouvard.

– Reméljük! – felelte Pécuchet.

A világpusztulás gondolata mindazáltal komorrá tette őket s hallgatagon taposták egymás mellett a sima kavicsokat.

A függőleges, egészen fehér sziklafal, melyet csak itt-ott csikoztak fekete kovaerek, ugy huzódott a láthatár fölé, mint egy hatalmas, öt mérföldes sánc görbülete. Keletről nyers, hideg szél fujt. Az ég szürke volt, a zöldes tenger puffadni látszott. A szirtek csucsáról kóvályogva emelkedett föl néhány madár, majd gyorsan visszasuhantak odvaikba. Olykor egy-egy kő szabadult el s nagy ugrásokkal görgött feléjük.

Pécuchet fönnhangon folytatta gondolatait:

– Az is megeshetik, hogy a földet előbb semmisiti meg valami katasztrófa! Nem tudhatjuk, hogy a jelenlegi periódus meddig tart. A központi tüz bármikor kicsaphat.

– De ha egyre csökken!

– Azért mégis történnek kitörések, amilyenek a Julia-szigetet, a Monte-Nuovo-t eredményezték s még annyi mást!

Bouvard emlékezett, hogy ezeket az adatokat Bertrand-ban olvasta.

– De ilyen fölfordulások Európában nem történnek!

– Ezer bocsánat! hát a lisszaboni földrengés? Ami a mi vidékeinket illeti, a kőszén- meg a kénes ércbányák oly nagyszámuak, hogy üregeik könnyen vulkántölcsérekké bomolhatnak! A vulkánok egyébként mindig a tenger mellett törnek ki.

Bouvard végigsétáltatta tekintetét a hullámokon s a távolban égre szálló füstoszlopot vélt fölfedezni.

– Minthogy a Julia-sziget, – folytatta Pécuchet, – eltünt, a hasonló eredetü területeket is ugyanaz a sors érheti. A Szigettenger egy apró sziklája csakolyan fontos, mint Normandia, vagy akár egész Európa.

Bouvard maga előtt látta a lángörvénybe sülyedő Európát.

– Képzelj el, – szólt Pécuchet, – egy földrengést a Manche alatt: a viz átözönlik az Atlanti-tengerbe s Franciaország meg Anglia, alapjukban meginogva, egymásra dőlnek! Ami közéjük szorul, azt szépen agyonnyomják!

Bouvard, válasz helyett, oly gyorsan kezdett ügetni, hogy nemsokára száz lépéssel előzte meg Pécuchet-t. Amint igy egyedül loholt, a világszerencsétlenség lehetősége kinozta. Reggel óta nem evett: halántéka zugott. Egyszerre ugy érezte, hogy a talaj megremeg s fölötte a sziklatető előrehajlik. Ebben a pillanatban a magasból homokos kavicseső zudult le.

Pécuchet látta barátja vad nekiiramodását, megértette félelmét s messziről kiáltozott utána:

– Megállj! Megállj! A periódusnak még nincs vége!

Bouvard őrülten nyargalt. Az összehajtható boternyő elmaradt, kabátja lebernyegei röpködtek, a hátizsák ide-oda ugrált. Mintha egy szárnyas teknősbéka ügetett volna a sziklák közt. Egy nagyobb tömb eltakarta.

Pécuchet elfuló lélekzettel ért odáig, senkit sem látott. Visszafordult, hogy az egyik völgyellésen át jusson föl a mezőre. Bouvard is bizonnyal arra mehetett.

Szük, nagy fokokban vágott, lépcsős kőut volt ez, két ember szélességü. És fénylett, mint a csiszolt alabástrom.

Ötven lábnyi kapaszkodás után Pécuchet ismét vissza akart ereszkedni a tengerhez. A dagály teljében volt: ujra kuszni kellett.

A második fordulónál, amint kinézett az ürbe, jeges félelem fogta el. Minél közelebb jutott a harmadikhoz, lábszárai annál inkább ernyedtek. Körülötte táncolt a levegő, hasába görcs állott. Leült a földre s szemeit lehunyva, csak szive fullasztó lüktetését érezte. Eldobta a turistabotot s kézzel-térddel kapaszkodott tovább. Az övbe dugott három kalapács bevájódott alsótestébe, a zsebébe gyömöszölt kavicsok oldalához verődtek, sapkája ellenzője elvakitotta. A szél kettőzött dühhel süvitett. Végre elérte a fensikot s rátalált Bouvard-ra, aki egy távolabbi, kevésbé fáradságos völgyellésen jutott föl.

Egy szekér szedte föl őket. Étretat eszükbe se jutott.

Másnap este, Hâvre-ban, amint éppen a hajót várták, egy ujság alján a következő cimü tárcát pillantották meg: “A geológia oktatásáról.”

A cikk, tele adatokkal, fölvetette a kérdést: hogyan áll korunkban a földtani tudomány?

Földünk fölszinén sohasem voltak egyetemes érvényü katasztrófák. Egy-egy fajta válság különböző ideig tartott: egyik helyen hamarább ért véget, a másikon később. Egyazon korból származó rétegek különböző jellegü kövületeket tartalmaznak s viszont eltérő korok maradványai közt sok a hasonló természetü lelet. Az ősi páfránytenyészet egyező a maival! Akárhány most is ismert növényállat a legrégibb kőzetekben is előfordul! Egyszóval: a jelenlegi módosulások magyarázzák a régi átalakulásokat is. Mindig ugyanazok az okok müködnek: a Természet nem ismer ugrásokat s a periódusok, – Brongniart szerint, – merő absztrakciók csupán.

Cuvier eddig dicsfénytől koronázva jelent meg Bouvard és Pécuchet tudatában, megdönthetetlen ormain a tudománynak. Most megbukott. A Teremtésben nem látták többé a régi fegyelmet s lenézték a “nagy” Cuviert.

Különböző életrajzok és kivonatok nyomán megismertek egyet-mást Lamarck és Geoffroy Saint-Hilaire tanaiból.

Mindezek ellentétben állottak a hagyományos gondolkodással és az Egyház tekintélyével.

Bouvard olyan megkönnyebbülést érzett, mint aki rabigát tör le.

– Most már igazán szeretném tudni, Jeufroy polgártárs hogyan magyarázza meg a vizözönt?

Kis kertjében találták a papot, ahol éppen az egyházközség tanácstagjait várta, mert egy uj miseruha beszerzése tárgyában akartak gyülésezni.

– Mivel szolgálhatok uraim?…

– Fölvilágositásért jöttünk!

S Bouvard rákezdte:

– Hogyan értendők a Genezisben a “megszakadó mélységek” és “az ég csatornái”? Mert a mélységek nem szoktak megszakadni s az égnek nincsenek csatornái!

A lelkész lehunyta szempilláit, ugy válaszolta: mindig különbséget kell tenni a betü és az értelem között. Ami első pillanatban visszásnak tünik, mélyebb elgondolás után helyesnek bizonyul.

– No jó! de hogyan magyarázzuk meg azt az esőt, mely a legnagyobb hegyeket is elboritja: hiszen azok két mérföldnyi magasságuak! Tetszik érteni? – két mérföld! Lehetséges egy két mértföld vastagságu vizréteg?

Az éppen érkező polgármester szörnyüködött:

– Tyhű, az áldóját! Micsoda fürdő!

– Lássuk be, – szónokolt Bouvard, – hogy Mózes alaposan tulzott!

A plébános, aki olvasta Bonaldot, megfelelt:

– Mózes indokait nem ismerem. Bizonyára üdvös félelmet akart kelteni népében!

– No és honnan jött volna elő az a tömérdek viz?

– Mit tudom én! A levegő átváltozott csapadékká, mintahogy manapság is meg szokta tenni!

A kertajtóban Girbal, az adóhivatal főnöke, jelent meg, Heurteaux kapitány, földbirtokos kiséretében. Beljambe, a fogadós, karonfogva vezette Langloist, a füszerest, aki hurutja miatt nehezen járt.

Pécuchet, ügyet sem vetve rájuk, átvette a szót:

– Bocsánat, Jeufroy ur! A légkör sulya, – mint a tudomány igazolja, – egy oly viztömeg nyomásával egyenlő, mely mindössze tiz méteres réteggel vehetné körül a földgömböt. Ennélfogva, ha az egész megsürüsödött levegőmennyiség csapódna is le folyékony állapotban, aligha növelné jelentékenyen a már meglévő viztömeget.

A tanácstagok kerekre nyilt szemmel hallgattak. A plébános türelmetlen lett:

– Tagadhatják az urak, hogy a hegyeken kagylókat találnak? ki vitte oda őket, ha nem az özönviz? Tudtommal nem szoktak csakugy kinőni a földből, mint a sárgarépa! – S a gyülekezet derültsége közben, gunyosan felhuzott ajakkal tette hozzá: – Ha ugyan ez is nem tartozik a tudomány “vivmányai” közé!

Bouvard a hegyeknek sik területből való fölemelkedésével akart válaszolni, Elie de Baumont elméletére hivatkozva.

– Nem ismerem azt az urat! – felelte a pap.

Foureau sietve szólt közbe: – Caen-i ember! Láttam egyszer a prefekturán!

– De ha az Ön özönvize sodorta volna magával azokat a kagylókat, – kezdte ujra Bouvard, – akkor a fölszinhez közel kellene megtalálni őket, nem pedig néha háromszáz méteres mélységben!

A lelkész ismét az Irás igazságára apellált, aztán az emberi hagyományokra, valamint a szibériai jégben fölfedezett állatokra.

Ez még nem bizonyitja, hogy az ember egyazon korban élt volna velük! A Föld, – Pécuchet szerint, – sokkal idősebb.

– A Missisippi deltája az évek tizezreire tekint vissza. A mostani korszak legalább százezer éves. Manéthon lajstromai szerint…

De Faverges gróf jelent meg. Közeledtére mindenki elhallgatott.

– Csak folytassák kérem! Miről volt szó?

– Ezek az urak mindenáron vitáznak velem, – felelte a pap.

– És miről?

– A Szentirásról, gróf ur!

Bouvard erre kijelentette, hogy nekik, mint geológusoknak, joguk van sikra szállni a vallással szemben.

– Vigyázzanak, uraim! – szólt a gróf. – Ismerik a mondást, mely szerint: kevés tudomány eltávolit tőle, sok tudomány visszavezet hozzá!

S fensőbbséges, egyben atyai hangon folytatta:

– Higyjék el! Magukat is visszavezeti! Magukat is!

– Talán! – De mit gondoljon az ember egy olyan könyvről, amely szerint a világosság előbb jött létre, mint a nap! Mint hogyha nem a nap volna a világosság egyetlen forrása!

– Önök elfeledkeznek az északi fényről! – szólt közbe a lelkész.

Bouvard, felelet nélkül hagyva az ellenvetést, erősen tagadta, hogy mig az égitestek létre nem jöttek, addig a sötétséget és világosságot szét lehetett volna választani s estét és reggelt teremteni. Az állatok sem jelenhettek meg egyszerre, hanem formáik lassankint kristályosodtak ki.

A kerti ut szük lévén a heves taglejtésü vitatkozók számára, beletapostak a virágágyakba. Langlois-t köhögési roham fogta el. A kapitány kiabált: “Maguk forradalmárok!”

Girbal: “Nyugalom! nyugalom!” A pap: “Micsoda materializmus!” Foureau: “Térjünk át inkább a miseruhára!”

– Nem! Azért is szót kérek! – És a nekihevült Bouvard már ott tartott, hogy az ember a majomtól származik!

Az elképedt tanácstagok egymásra bámultak, mintegy megnyugtatást keresve, hogy ők nem majmok.

Bouvard folytatta:

– Ha összehasonlitjuk a különféle foetusokat: az emberét, a kutyáét, a madárét, a békáét…

– Elég!

– Én még tovább megyek! – kiáltotta Pécuchet; – az ember a halaktól ered!

Nevettek, de ő nem jött zavarba:

– A Telliamed nevü arab könyvben…

– Uraim, nyissuk meg az ülést!

A tanács bevonult a sekrestyébe.

A két barátnak nem sikerült Jeufroy remélt megingatása; Pécuchet meg is állapitotta a papon a “jezsuita bélyeg”-et.

Az északi fény azonban szöget ütött a fejükbe: utánanéztek Orbigny könyvében.

Elméletet találtak benne annak a megmagyarázására, miért hasonlitanak a Baffin-öböl ásatagleletei az egyenlitő növényeihez? Egy, a napot helyettesitő nagy tűzgócot kell föltételeznünk, mely utóbb eltünt, de nyomai megmaradtak az északi fény kisugárzásaiban.

Aztán az ember eredetét illetőleg támadtak kételyeik, – tanácstalanságukban Vaucorbeilre gondoltak.

Az orvos fenyegetéseiből nem lett semmi. Most is, mint azelőtt, elment reggelenkint keritésrácsuk előtt, végig pattogtatva pálcáját a léceken. Bouvard megleste és megállitotta, mondván, hogy egy különös anthropológiai kérdést szeretne eléje terjeszteni.

– Hihetőnek tartja Ön, hogy az emberi nem a halaktól származik?

– Ostobaság!

– Vagy inkább a majmoktól?

– Teljes képtelenség!

Kinek higyjenek? Pedig hát az orvos nem is katholikus!

Folytatták tanulmányaikat, de már kedvetlenül. Unták az örökös éocén-miocént, a Mont-Jurillot, a Julia-szigetét, a szibériai mammutokat és hogy minden szerző a “kétségtelen ismertetőjelül szolgáló érmek”-hez hasonlitja az ásataglenyomatokat. Bouvard egy szép napon földre dobta hátizsákját, hogy ő egy tapodtat se megy tovább.

A geológia fölöttébb hézagos! Csak Európa egy-két helyét ismerjük annyira-amennyire! A többi földrész, meg az óceánok mélye örök titok marad! S mikor Pécuchet mégegyszer szóvá tette, hogy mégis, igy-ugy, az ásványvilág… – Bouvard kifakadt:

– Nem hiszek az ásványvilágban! hiszen szerves anyagok is vettek részt a kovakő és kréta, sőt tán még az arany kialakulásában is! Vagy a gyémánt voltaképen nem szén? s mi egyéb a kőszén, mint összezsufolódott növényzet? – Ha hevitjük, mit tudom én, hány fokig, – fürészporrá mállik s épen igy minden széthull, megbomlik, átalakul. A teremtés csupa illanó, egymásba folyó mozzanat! – jobb lesz másvalamivel foglalkoznunk!

Hanyattfekve merengett, mig Pécuchet, kezei közé huzott térddel, lehajtott fejjel engedte át magát gondolatainak.

A mély utat moha szegélyezte, az árnyas kőrisfák lenge orma remegett; angyélika, ménta, levendula füszeres, meleg lehe szállt a sürü levegőben; – és Pécuchet, tompa kábulatban, a körülötte elszórt tömérdek életre gondolt, a zümmögő rovarokra, a pázsit alá bujt forrásra, a növények áradó nedveire, a fészkeiken ülő madarakra, a szélre, a felhőkre, a mindenségre s nem törődve a titkokkal, csak a természet elbüvölő hatalmát, eltörpitő nagyságát érezte.

– Szomjas vagyok! – ébredezett Bouvard:

– Magam is! Inni kéne valamit…

– Arról könnyen tehetünk, – szólalt meg egy arra haladó ingujjas ember, aki vállán deszkát vitt.

A csavargóra ismertek benne, kinek Bouvard annakidején bort adott. Tiz évvel fiatalabbnak látszott, homlokára hetyke fürt göndörült, kifent bajusza volt s párisiasan himbálta a derekát. Vagy száz lépést mentek vele, akkor kinyitott egy keritésajtót, deszkáját a falnak támasztotta s betessékelte őket a magas konyhába.

– Mélie! hol vagy, Mélie?

Egy fiatal lány jött elő. A férfi parancsára “bort lopózni” indult, majd nemsokára ujra megjelent asztaluknál, hogy kiszolgálja őket. Gabonasárga haja szürke kis vászonfőkötőből kandikált elő. Szegényes ruházatán egyetlen gyürődés sem látszott s egyenes orrocskájával, kék szemeivel, finomka, mezei ártatlanság volt.

– Csinos teremtés, mi? – szólt az asztalos, mikor a leány a poharakat hozta. Valóságos kisasszony, parasztruhában! Pedig kemény munkát végez! – Hej, szivecském! mihelyt meggazdagszom, feleségül veszlek!

– Maga mindig bolondozik, Gorju ur! – volt a szelid hangu, nyujtott lejtésü felelet.

Az istállóbéres jött be zabot venni ki egy ócska ládából. A fedelet oly durván csattantotta vissza, hogy egy fadarab menten lehasadt. Gorju kikelt a “vadparasztok” otrombasága ellen, majd letérdelve a láda előtt, kereste a törés helyét. Pécuchet, segédkezni akarva, a porréteg alatt alakok körvonalait vette észre.

Renaissance-butor volt, alsó részén csavart rojtdisszel, a sarkokban szőlőlombfonattal s az előlapot oszlopocskák osztották öt mezőre. Középütt a kagylóhéjon álló Vénus-Anadyoméne vált láthatóvá; aztán: Herkules és Omphale, Sámson és Delila, Circe és a malacok, a részeg Lóth és leányai. A láda fája korhatag, szúette volt, a jobb oldalfal hiányzott. Gorju gyertyát vett elő, hogy Pécuchet jobban láthassa a bal oldalt, mely Ádámot és Évát ábrázolta a paradicsomi fa alatt, igen illetlen helyzetben.

Bouvard szintén megcsodálta a ládát.

– Ha akarják, olcsón megkaphatják!

Haboztak, mert javittatni is kellene…

Gorju vállalta a munkát, hiszen műasztalos!

– No jöjjön!

S a szomszéd viskóba cipelte Pécuchet-t, ahol Castillonné, a gazdasszony, fehérnemüt teregetett.

Mélie, miután kezet mosott, az ablak deszkájáról előszedte csipkeverő holmiját, a világosságra ült s dologhoz látott. Az ajtófélfák mintegy keretbe foglalták. Ujjai alatt az orsók kasztanyettcsattogással peregtek. Arca munkájára hajolt.

Bouvard megkérdezte, kik a szülei, hol a faluja, mennyi a bére?

Ouistreham-ból való volt, senkije sem élt, havi fizetése egy pistole. Bouvardnak annyira megtetszett, hogy kedve támadt fölfogadni az öreg Germaine mellé.

Pécuchet visszajött a majorosnéval s mig tovább alkudoztak, Bouvard halkan megkérdezte Gorjut, mit gondol, eljönne-e hozzá a kis lány cselédnek?

– Mi a manó!

– Előbb azonban, – folytatta Bouvard, – beszélnem kell a barátommal is.

– Jó. Megkérdem a kicsit. De ne szóljon most semmit, az asszony észrevenné!

A butoralku harmincöt frankos megállapodással zárult le. A javitásra nézve majd megegyeznek Gorjuval.

Alig értek az udvarra, Bouvard kitálalta a Méliere vonatkozó tervet.

Pécuchet megállt (hogy jobban gondolkozhasson), fölpattantotta a szelencéjét, szippantott s orrát törölgetve felelt:

– Jó ötlet, igazán… miért ne?… Különben is te vagy az ur a háznál!

Tiz perc mulva Gorju vált láthatóvá az árokmenti töltésen. Odaszólt hozzájuk:

– Mikor vigyem haza a ládát?

– Holnap!

– Azt a másik dolgot megbeszélték?

– Rendben van! – felelte Pécuchet.

IV.

Félév alatt régészekké lettek s házuk muzeumhoz hasonlitott.

Az előszobában egy ócska gerenda ormótlankodott. A geológiai leletek a lépcsőházban zsufolódtak, mig a folyosó hosszán egy roppant lánc nyujtózott végig.

Abban a két szobában, ahol nem aludtak, kiemelték az elválasztó ajtót s a tulsónak külön bejáratát elfalazták, hogy a kettőből egy helyiség váljék.

A küszöbön átlépve kővályuba (gall-római siremlék!) botlott az ember s mindenféle ócskavasat pillantott meg.

A szemközti falnál egy ágymelegitő nyult keresztbe két, tüzhely mellé való vaskutyán s egy kandalló-cifraságon, mely pásztornőt ölelgető barátot ábrázolt. Köröskörül, a deszkapolcokon, gyertyatartók, zárak, srófok és anyacsavarok voltak láthatók. A padlót vörös cseréptörmelék födte el. Középen asztal állt, rajta a legféltettebb ritkaságok: egy normann-föveg maradványai, két agyagurna, régipénzek, egy opálosan áttetsző üvegecske. Egy mintáskelméjü karszék támlájára háromszögletü cérna-csipkedisz simult. A jobboldali falon páncélingdarab ékeskedett, alatta, bevert szegeken, vizszintesen helyezkedett el egy alabárd, egyetlen darab!

A második szobában, ahová két lépcsőfok vezetett le, Párisból hozott régi könyvek voltak, azokkal együtt, melyeket érkezésük idején találtak az egyik szekrényben. A szekrényajtók el voltak távolitva. Ezt nevezték el “bibliothéká”-nak.

Az ajtó hátlapját egészen a Croixmare-ok családfája foglalta el. A falak faburkolatán viszont egy XV. Lajos korabeli hölgy pasztellképe függött, a Bouvard apját ábrázoló festmény pendant-jául. A tükör párkányát egy fekete nemezből készült nagykarimáju kalap, meg egy roppant parasztcipő diszitette, mely utóbbi falevelekkel volt tele s valaha madárfészek lehetett.

A kandallón két kókuszdió (Pécuchet tulajdona ifjukora óta!) állt kétfelől egy faience-hordócska mellett, melyen paraszti figura ült, lovaglóhelyzetben. Arrább, szalmakosaracskában, egy tizcentime-os, mely megjárta egy kacsa beleit.

A bibliothéka előtt kagylókkal kirakott fiókosszekrény pompázott plüss diszitéseivel. Tetején macska volt látható, szájában egérrel, – Saint-Allyre vize vonta be mindkettőt mészkőréteggel! – továbbá egy doboz, szintén kagylókkal rakva ki, – s a doboz tetején egy pálinkásüveg belsejében kövér körte gömbölyödött.

A legszebb azonban mégis az ablak köze volt, Szent Péter szobrával! A keztyüs jobbkézben a Paradicsom zöldalmaszin kulcsa szorongott. Égszinkék talárját liliomok pettyezték, hirtelensárga tiarája hegyes volt, mint egy kis pagoda. Agyonpingált arcán dagadt kerek szemek, málészáj, ferde trombitaorr! Fölötte ócska kelméjü baldachin, rózsakoszoruban lebegő angyalkákkal. A szent lábainál pedig, mint valami oszlop, egy vajasköcsög emelkedett, csokoládéalapon fehér betüket mutatva: “Készült Ő Kir. Fensége az Angoulême-i Herceg jelenlétében Noron-ban, 1817. okt. 3-án.”

Pécuchet, ágyából fölpillantva, mind végigtekinthette ezt a sok egymásután sorakozó csodát. Olykor visszahátrált a Bouvard szobájába is, hogy a perspektiva még pompásabban érvényesüljön.

A páncélinggel szemközt üresen hagytak egy helyet: oda szánták a renaissance-ládát!

Még nem volt készen, Gorju egyre dolgozott rajta; a sütőházban gyalulgatta, illesztgette meg szedte szét ujra a falemezeket. Tizenegy órakor megvillásreggelizett, csevegett egy kicsit Mélievel s gyakran egész nap se került többé vissza.

Hogy hasonló izlésü kiegészitő butordarabokat vegyenek, Bouvard és Pécuchet bejárták a vidéket. Nem hoztak haza semmi megfelelőt. De közben egész csomó különlegességre bukkantak. Előbb a csecsebecséket kedvelték meg, később a középkorba szerettek bele.

Először is sorrajárták a székesegyházakat. A szenteltviztartókban tükröződő magas hajók, a drágaköves falburkolatként ragyogó üvegablakok, a kápolnamélyek sirjai, a kripták sejtelmes félhomálya, – minden, még a falak hüvössége is, kéjes borzongást keltett bennük, vallásos megindulást.

Nemsokára meg tudták különböztetni a stiluskorszakokat s fitymálva a sekrestyés magyarázatait, mondogatták: “Nini! román apszis! Ez tiszta XII. század! Ez meg a “lánghegy”-iv kora!”

Ki akarták hámozni az oszlopfők faragott szimbólumait, amilyen például a Marigny-beli, virágos fát csipkedő két griff-madár. A feugerollesi párkányvégződések groteszk állkapcsu énekeseiben Pécuchet szatirát fedezett föl, ami pedig a hérouvillei ablakkeresztfák obszcén férfialakjának tulzottságát illeti, Bouvard azt a bizonyságot látta ki belőle, hogy őseink szerették a vaskos huncutságokat.

Végre már odáig vitték, hogy a hanyatlás legcsekélyebb jelét sem türhették. Viszont mindenben hanyatlást láttak, s szörnyüködtek a vandalizmuson, mennydörögtek a falak bemeszelése ellen.

Azonban egy-egy épület stilusa nem mindig vág egybe a föltételezhető keletkezési dátummal! Provenceban a XIII. században még a teljes félkör divik! A csúcs-iv esetleg ősibb eredetü! Akárhány szerző tagadja a román stil időrendi elsőbbségét a góthikával szemben! A bizonyosság eme hiánya elkedvetlenitette őket.

A templomok után a régi várakat tanulmányozták. Például a domfront-it és a falaise-it. A kapualjban megbámulták a leereszthető rostély rovátkáit, a bástyák ormáról pedig előbb a távoli mezőkön pillantottak végig, majd a város háztetői tüntek szemükbe, a kereszteződő utcák, a terek szekerekkel, a mosóhelyek asszonynépségével. A fal meredekjén az árkok bozótjáig csuszott tekintetük s elsápadtak a gondolatra, hogy ide létrákon mertek fölkapaszkodni az emberek. A földalatti odukba is le szerettek volna hatolni, de Bouvard-t potroha gátolta, Pécuchet pedig félt a viperáktól.

A régi hűbéri kuriákat is meg akarták ismerni, Curcy-t, Bully-t, Fontenay-t, Lemarmion-t, Argouge-t. Egy-egy épület sarkán néha, a trágyadomb mögött, carolingi torony emelkedik. Vannak konyhák, ahol kőlócák emlékeztetnek feudális lakomákra. Másutt csupa zord romok fogadnak, háromszoros védő-övezet, lőrésekkel a lépcsőföljárat alatt, kihegyesedő ormu, hosszu oldaltornyocskákkal. Egyszerre egy lakásba lép be az ember, ahol a Valois-korból való ablakon át, mely olyan, mint valami elefántcsont-faragvány, a beáradó napfény a padlóra széthintett repcét száritja. Apátságokból csürök lettek. A sirkövek feliratai lekoptak. A földeken itt-ott egy régi oromdisz árváskodik, repkény omlik rá, remegve a szélben.

Százféle dolog csigázta föl vágyukat: ónkannák, hamis gyémántfüggők, nagy madarak rajzával tarka keleti kelmék. Nem volt elég pénzük a vásárlásra.

A gondviselésszerü véletlen segitségével Balleroy-ban, az ónozó-mesternél, góthikus ablakszárnyat kapartak elő, mely elég nagy volt arra, hogy a karszék mellett ablakuk jobbfelét eltakarja, egészen a második tábla magasságáig. Mögötte, a távolban, Chavignolles templomtornya látszott, ami fenségessé tette a hatást.

Egy szekrényaljból Gorju imazsámolyt faragott a szines ablak alá, ezzel is legyezgetve hóbortjukat, mely odáig fajult, hogy olyasmi után is áhitoztak, amiről már senki sem tud semmit: például a séez-i püspökök kéjlaka után.

Bayeux-ben – de Caumont szerint, – valaha szinház állott. Keresték a helyét. Hasztalan.

Montrecy falvának rétje hires az ott talált régi pénzekről. Innen jó aratást reméltek. Az őr be se engedte őket.

Nem voltak szerencsésebbek az alaguttal sem, mely állitólag egy falaise-i ciszternából vezetett a caen-i külvárosba. Valaha kacsákat zártak bele, melyek Vaucelles-ben bujtak napvilágra: “kán-kán-kán”-t hápogva. Innen a város neve: Caen!

Nem kiméltek semmi utánjárást, semmi áldozatot.

A mesnil-villement-i vendéglőben, 1816-ban, bizonyos Galeron négy sol-ért kapott villásreggelit! Ők is elmentek s meglepődve állapitották meg, hogy már más világ járja!

Ki alapitotta a Szent-Anna-apátságot? Áll-e fönn atyafiság a tengerész Onfroy közt, aki a XII-ik században egy ujfajta almát honositott meg, és a másik Onfroy közt, aki Hastings kormányzója volt az angolföldi hóditás idejében? Hogyan lehetne megkeriteni “A ravasz pythonissza” cimü verses vigjátékot, egy bayeux-i Dutrezor nevü költő művét, mely ma egyike a legnagyobb ritkaságoknak? XVI. Lajos korában Hérambert Dupaty vagy Dupastis Hérambert készitett egy soha ki nem nyomtatott anekdótás-könyvet az argentaniakról: ezeket az adomákat is föl kellene kutatni. Hová lettek Madame Dubois de la Pierre sajátkezü emlékiratai, melyeket Laigle eddig kiadatlan történetének megirásában Louis Dasprčs, Saint-Martin papja, fölhasznált? Csupa megoldásra váró, érdekes probléma!

Gyakran azonban a leghalványabb nyom is megbecsülhetetlen fölfedezésekre vezethet.

Hogy tehát föltünést ne keltsenek, ujra fölvették zubbonyukat s házaló árusok képében kopogtattak be a házakba, régi papirholmit keresve. Halomszámra vásárolhattak. Csupa iskolai irka volt, számlák, ócska ujságok, semmi okos dolog.

Végül Bouvard és Pécuchet Larsoneurhöz fordult.

Kelta-problémákba volt bonyolódva s miután kurtán megfelelt kérdéseikre, ő adott föl ujabbakat.

Észlelték-e környékükön a kutya-kultusz nyomait, amint az Montargis-ban még kimutatható? Különös részleteket tudakolt a Szent-János-napi tüzgyujtásokról, házasságkötési szokásokat, népies mondókákat, stb. Arra is kérte őket, hogy keritsenek számára néhány kovakő-baltát, amelyeket akkoriban celtae-nek neveztek s aminőket a druidák használtak “bünös tüzáldozataik” alkalmával.

Gorju utján tizenkét baltát szereztek be. A legkisebbet elküldték, a többi a muzeumot gazdagitotta.

Gyönyörködve sétáltak benne, maguk söpörték s minden ismerősüknek eldicsekedtek vele.

Egy délután Bordinné asszony és Marescot eljöttek a gyüjtemény megszemlélésére.

Bouvard fogadta őket s az előszobán kezdte el a mutogatást.

A gerenda nem volt más, mint a régi falaise-i bitófa. Az asztalostól vették s ő még a nagyapjától értesült a gerenda multjáról.

A folyosón látható nagy lánc a torteval-i bástya börtönpincéjéből való. A jegyző szerint inkább egy udvartelek keritésláncához hasonlitott. Bouvard viszont azt a meggyőződését fejezte ki, hogy hajdanán foglyokat kötöztek meg vele és kinyitotta az első szoba ajtaját.

– Miféle sok cserép ez itt? – kiáltotta Bordinné.

– Izzasztó kamrák maradványai. De tartsunk rendet, kérem! Itt van egy siremlék, melyet egy korcsmában fedeztünk föl, ahol itatóvályunak használták.

Bouvard most a két kis urnát vette föl: a belsejüket megtöltő föld emberi hamu volt! Szeméhez közelitette az egyik edényt, megmutatni, hogy a rómaiak miként pergették bele könnyeiket.

– Juj, de hiszen maguknál csupa gyászos látnivaló van!

Csakugyan, egy hölgy számára talán nagyon is komoly mulatság volt. Bouvard tehát az egyik dobozból régi rézpénzeket szedett ki, meg egy ezüst dénárt.

Bordinné azt kérdezte a jegyzőtől, milyen összeget tehetnek ki mai érték szerint?

A páncéling, miközben nézegette, kicsuszott ujjai közül; néhány gyürü elpattant. Bouvard nem mutatta bosszankodását.

Sőt oly kedves volt, hogy az alabárdot is leakasztotta és előrehajolva, kinyujtott karral, dühös dobbantással mutatta, hogyan kaszabolták el annakidején a lovak lábát s hogyan rontottak előreszegzett dárdával az ellenségre. Az özvegy, titokban, igen pompás fickónak találta.

A kagylós fiókosszekrény is nagyon elragadta. A saint-allyre-i macskán elcsodálkozott, az üvegbe szorult körtén már kevésbé. Majd, a kandalló előtt:

– Ah! ez a kalap aztán igazán rászorul a foldozásra!

Karimáját három golyó szakitotta lyukasra. David de La Bazoque, direktóriumkorabeli rablóvezéré volt, aki árulás következtében esett foglyul s rögtön kivégezték.

– Annál jobb! jól tették! – mondotta Bordinné.

Marescot gunyosan mosolygott a kiállitáson. Nem értette a nagy parasztcipőt, mely valaha lábbeli-bolt cégére lehetett, sem a cseréphordócskát, amely közönséges almabor-butykos volt, s az igazat megvallva, Szent Pétert is siralmasnak találta részeg fizimiskájával.

Bordinné megjegyezte:

– Szép pénzbe kerülhetett, mi?

– Oh, dehogy is!

Egy palacserepezőtől vásárolta, mindössze tizenöt frankért!

Bordinné a puderes parókáju hölgy illetlen ruhakivágását rótta meg ezután.

– Mi van abban? – felelte Bouvard, – ha egyszer valamije szép az embernek…

S halkan tette hozzá:

– Mint például bizonyára Önnek is!

A jegyző hátat forditott, a Croixmare-családfa ágait tanulmányozva. Az özvegy nem felelt, csak hosszu óraláncával kezdett játszani. Keblei kidomborodtak füzője fekete tafotájából s szempilláit kissé összébb csukva, olyan volt, mint a nyakát mellébe huzó galamb. Aztán, hirtelen közvetlenséggel:

– Hogy hivták ezt a hölgyet?

– Nem tudni! A Régens kedvese volt, tudja, azé, aki annyi kópéságot csinált!

– Képzelem! a régi memoárokban…

A jegyző, félbeszakitva mondatát, sajnálkozott, hogy egy ilyen herceg is rabul esett szenvedélyeinek.

– Önök, férfiak, mind egyformák!

Az urak tiltakoztak s a beszélgetés a nőkre, a szerelemre fordult. Marescot erősitgette, hogy nagyon sok a szerencsés egymásratalálás. Olykor nem is sejti az ember, hogy közelében van, akivel boldog lehetne. A célzás félreérthetetlen volt. Az özvegy arca kipirult, de azonnal föltalálta magát:

– Mi már tul vagyunk a bolondságok korán, ugy-e, Bouvard ur?

– No, no, részemről nem mondhatnám!

S karját nyujtotta, hogy átmenjenek a másik szobába.

– Vigyázat! Lépcső! Igy ni! És most, ime a gót ablak!

Valami biborpalást-félét, meg két angyalszárnyat lehetett rajta kivenni. Egyébként minden elveszett az ólomkeretek közt, melyek ugy-ahogy összetartották a sok repedt üveget. Esteledett, az árnyak nőttek, Bordinné elkomolyodott.

Bouvard eltávozott s egy gyapjutakaróba burkolózva jelent meg ujra, aztán letérdepelt az imazsámolyra, szétfeszitett könyökkel, kezébe rejtett arccal, kopasz fejebubján a lemenő nap fényével. Átérezte a hatást, mondván:

– Nem olyan vagyok, mint egy középkori barát?

Oldalt hajlitotta a homlokát, kiforditotta a szemefehérjét, hogy misztikussá tegye arckifejezését. A folyosón megszólalt Pécuchet öblös hangja:

– Ne félj! én jövök!

S bedugta a fejét, melyet sisak fedett, egy hegyes fülvédőkkel fölszerelt vasfazék.

Bouvard a térdeplőn maradt, a két látogató mozdulatlanul állt. Megrökönyödésük egy percig is eltartott.

Pécuchet kissé hüvösnek találta Bordinnét. Mindazonáltal megkérdezte, látott-e mindent?

– Azt hiszem, igen.

Pécuchet a falra mutatott:

– Ah, bocsánat! innen azonban még hiányzik valami, amit éppen most restauráltatunk.

Az özvegy és Marescot távoztak.

A két barát eddig titokzatos gyüjtőversenytársakról képzelődött. Holott csak ők mentek el egymás nélkül is fölfedező utakra, ráigérve egymás áraira. Pécuchet igy kapta meg a sisakot.

Bouvard gratulált neki, viszont bókokat kapott tőle a gyapjutakaróért. Mélie alakitotta át, némi kötelekkel, barátcsuhává. Ezentul, ha vendégek jöttek, fölváltva viselték.

Girbal, Foureau, Heurteaux kapitány voltak a látogatók, majd egyszerübb emberek is: Langlois, Beljambe, a bérlőszomszédság, sőt a cselédi nép is. Mindannyiszor ujra kezdték magyarázataikat, mutogatták a renaissance-láda helyét, szerénykedtek, elnézést kértek a nagy torlódásért.

Ilyenkor Pécuchet mindig régi, párisi zuáv-sipkáját viselte, mert illendőbbnek tartotta a müvészies környezethez. Ha eljött a kellő pillanat, fölcserélte a sisakkal, melyet hátratolt a nyakára, hogy arcát fölfedje. Bouvard viszont sohsem feledkezett meg az alabárdos támadásról. Végül összevillantották a szemüket, hogy a látogató megérdemli-e a “középkori barát” mutatványát?

Mily izgalom volt, mikor egyszer csak a de Faverges kocsija állt meg a rácskapu előtt! Csak egy pillanatra jött. A következőről volt szó:

Intézőjétől, Hureltől, ugy értesült, hogy mindenféle okmányokat kutatva, az Aubrye-majorban is vásároltak régi irásokat.

Valóban, ez igaz!

Nem találtak-e Gonneval bárótól maradt leveleket, aki valamikor az angoulęme-i herceg hadsegéde volt s Aubrye-ban lakott? Családi okokból szükség volna erre a levelezésre.

Nem szolgálhatnak vele, azonban van birtokukban valami, ami bizonyára érdekelné a gróf urat, ha kegyeskednék befáradni könyvtárukba.

Még sohasem recsegtek ily finom lakkcipők a folyosón. A siremlékbe belebotlottak. A gróf a cserepeket is majdnem összetaposta; nekiment a karszéknek. Lelépdelt a két lépcsőn s a második szobában megmutatták neki, a baldachinos szent Péter lábainál, a noron-i készitményü vajascsuprot.

Bouvard és Pécuchet szerint az évszám esetleg fontos lehet egyszer…

A főur udvariasan szemlélte végig a muzeumot. Ismételgette: “Pompás! nagyszerü!” – s közben pálcája gombjával bökdöste ajkait. A maga részéről köszönetét fejezte ki előttük, hogy megmentették ezeket a romokat, melyek a buzgó hitéletü, lovagias önfeláldozásokban gazdag középkort hirdetik. A gróf a haladás emberének vallotta magát s szivesen foglalkozott volna ő is hasonló érdekes tanulmányokkal, azonban a politika, a közgyülések, a gazdálkodás gondjai elsodorták, mint valami forgatag.

– Különben is, Önök után már csak tallózni való maradna, hiszen nemsokára birtokukban lesz a département valamennyi ritkasága!

– Szerénytelenség nélkül szólva, magunk is azt hisszük, – felelte Pécuchet.

Mindazáltal, akadna még fölfedezni való, például itt Chavignolles-ban is! A temető falánál, a sikátorban, egy szenteltviztartó hever a giz-gaz közt, időtlen idők óta.

Hálásan megköszönték a fölvilágositást, összenézve: “érdemes?” – de a gróf máris kinyitotta az ajtót.

Mélie, aki hallgatózott, riadtan osont el.

A gróf az udvaron észrevette Gorjut, amint keresztbefont karokkal pipázott.

– Ez a fickó az Önök szolgálatában áll? Hm, lázadás esetén nem biznám benne!

És de Faverges visszaült tilbury-jébe.

Miért ijedt meg tőle ugy az a leány?

Kikérdezték. Elbeszélte, hogy szolgált a gróf birtokán. Két évvel ezelőtt, Bouvard-ék ideköltözése idején, ő volt az a kis cseléd, aki innivalót mért ki az aratóknak. Kisegitőnek vették föl a kastélyba, de aztán elküldték, “gonosz pletykák” miatt.

És mi hibája lehetne Gorju-nak? Ügyes ember s velük szemben rendkivül tisztességtudó.

Másnap, már hajnalban, kimentek a temetőbe.

Bouvard pálcájával kotorta föl a kérdéses helyet. Valami kemény koppant. Kitéptek néhány csalánt s egy homokkőedényre bukkantak. Keresztelőmedence lehetett. Most burján nőtt benne.

Azonban nem szokás a keresztelőmedencéket a templomon kivül elásni!

Pécuchet rajzot, Bouvard leirást készitett róla s elküldték mindakettőt Larsoneur-nek.

Azonnal válaszolt:

– Győzelem, kolléga urak! Föltétlenül druidamedencéről van szó!

Mindazáltal jó lesz az óvatosság! A multkori balta kétes volt, – s mindhármuk érdekében egy csomó szakmunka áttanulmányozását javasolta. Az utóiratban azt az óhaját fejezte ki, hogy szeretné látni a medencét. Néhány nap mulva alkalma is lesz erre, mert épen Bretagne-ba kell utaznia.

Bouvard és Pécuchet tehát elmerültek a kelta régiségtanba.

E tudomány szerint őseink, a régi gallok, Kirk-et és Kron-t, Taranis Ésus-t, Nétalemniá-t, valamint az eget és a földet, a szelet és a vizeket imádták, – mindenekfölött pedig a nagy Teutatčs-t, aki nem más, mint a pogányok Saturnusa. – Mert Saturnus, mikor még Phoeniciában uralkodott, egy Anobret nevü nymphát vett feleségül, akitől gyermeke született: Jeüd! Anobret az ótestamentomi Sárá-val egyezik, Jeüd pedig, akárcsak Izsák, föláldoztatott (illetve majdnem föláldozták). Ilyenformán Saturnus azonos Ábrahámmal, amiből következik, hogy a gallok vallása ugyanolyan, mint a zsidóké!

Társadalmuk kitünően tagozódott. Az első osztályt a nép, a nemesség és a király alkották, a másodikat a jogtudomány emberei, a harmadik, legfőbb osztályba pedig, – Taillepied szerint, – “a bölcselők különböző fajtái” tartoztak, azaz a druidák vagy saronidák, maguk közt ismét eubages-ekre, bárdokra és vatesekre oszolván.

Egy részük jövendőt mondott, más részük énekelt, a többiek a növényvilággal, az orvoslással, a történelemmel és az irodalommal foglalkoztak, egyszóval “koruk összes müvészetei”-vel. Plátó és Pythagoras az ő tanitványaik voltak. A görögök metafizikát, a perzsák varázslást, az etruszkok béljóslást tanultak tőlük, – a rómaiak pedig a rézötvözést és a sonkakereskedést.

S mégis, a régi világon úrkodó eme nép nyomán csak kövek maradtak: magános, vagy hármas csoportu, olykor sorokat és öveket képező emlékek.

Bouvard és Pécuchet lázasan tanulmányozták végig az Ussy melletti Post-kövét, a guest-i Dupla-követ, a Laigle-nél fekvő Darier-szikláját és még sok mást!

Egyformán jelentéktelen lomoknak találták és unták valamennyit. Egyszer, mikor épen a passais-i menhirrel végeztek, visszatérőben vezetőjük egy bükkfaerdőbe vitte őket, ahol gránittömbök zsufolódtak, melyeknek talapzatszerü, ormótlan teknősbéka formájuk volt.

A legnagyobb kő vájulatot mutatott, egyik oldalon fölhajló széllel, öblében pedig két barázdával, melyek a földig huzódtak: a csurgó vér levezetésére! Kételyről szó sem lehetett! A véletlen nem hoz létre ilyesmit!

A fák gyökerei körülbogozták a csonka talapzatokat. Eső szitált, a távolban ködgomolyok emelkedtek, mint nagy kisértetek. Könnyü volt odaképzelni a lombok alá az arany fejdiszü, fehérruhás táltosokat és a hátrakötött karu emberi áldozatokat, – a medence szélén a druida-nő mintha éppen a vörös vérpatak fölé hajolna, mig körülötte réztányérok és bölénykürtök zengését kiséri a tömeg orditása.

A két barát terve hirtelen kialakult.

És egy holdfényes éjszakán tolvajok módjára lopóztak ki a temetőbe, a házak árnyékában surranva. A zsaluk csukva voltak, az apró házak pihentek; kutya sem ugatott.

Gorju kisérte őket. Munkához láttak. Csak a kavicsok csörrentek meg az ásó vasán, amint forgatták a füves talajt.

A holtak szomszédsága kellemetlen volt. A toronyóra állandó, hörgésforma zajjal zavarta őket, mig a tympanon rózsaablaka fürkésző szem gyanánt meredt a szentségtörőkre. Végre elvihették a medencét.

Másnap visszatértek a temetőbe, munkájuk nyomait ellenőrizni.

A plébános, aki kapuja előtt levegőzött, megszólitotta őket, tisztelnék meg látogatásukkal. Kis szalonjába tessékelve vendégeit, furcsa szemekkel nézett rájuk.

A pohárszék közepén, tányérok között, sárga virágosdiszü levesestál állott.

Pécuchet megdicsérte, nem tudván miről szót kezdeni.

– Régi rouen-i darab, – felelte a pap, – családi emlék. A müértők nagyon szeretik, különösen Marescot ur.

Ő maga, hálaistennek, nem bolondja a ritkaságoknak… s mivel Bouvard-ék nem látszottak megérteni, előállt vele, hogy személyesen látta, mikor a keresztelőmedencét elemelték.

A két régész megsemmisülve dadogott. A kérdéses tárgyat már senkisem használja.

Mindegy! vissza kell adniuk!

Persze! De legalább engedtessék meg nekik, hogy egy festővel lerajzoltassák.

– Nem bánom, uraim!

– A dolog köztünk marad, nemde? – kérdezte Bouvard, – a gyónás pecsétje alatt!…

A lelkész mosolyogva intett igent.

Nem is miatta féltek, hanem inkább Larsoneur miatt. Ha átutazik Chavignolles-on, kiváncsi lesz majd a medencére s fecsegései a hatóság fülébe juthatnak. Óvatosan rejtegették a kincset, előbb a sütőházban, majd a lugasban, a kalyibában, szekrényeikben. Gorju már nem győzte ide-oda cipelni.

Ekkora ritkaság birtoka Normandia kelta hagyományaiba szerelmesitette őket.

Ezek egyptomi eredetre vallanak. Séez, az Ornedépartementban, olykor Saďs-nak is iratik, mint a Nilus deltájának városa. A gallok bikára esküdtek, ami az ápisz-tisztelet átvétele. A latin Bellocastes név, ahogy Bayeux régi lakóit hivták, a Beli Casa-ból ered, s ez annyi, mint: Belus lakhelye, illetve szentélye. Belus pedig azonos istenség Osiris-szel. “Semmi sem szól az ellen”, – mondja Mangou de la Londe, – “hogy Bayeux mellett druida épitmények emelkedtek”. – “Ez a vidék”, – teszi hozzá Roussel, – “hasonlit ama tájhoz, melyen az egyptomiak Jupiter-Ammon szentélyét épitették”. Itt tehát templom állott, még pedig kincsekkel dusan megrakva. Mert minden kelta épitmény tele volt velük.

Dom Martin tanusága szerint 1715-ben egy Héribel nevü uriember Bayeux környékén csontokkal telt agyagedényeket hozott fölszinre, – melyekből (a hagyomány és egyéb, azóta elveszett hiteles bizonyságok alapján) azt következtette, hogy ez a temetkezőhely volt az a bizonyos Faunus-hegy, ahol az aranyborjut elásták.

Igen ám, de ha a biblia állitása nem téves, az aranyborjut elégették s porait megitták!

Első tisztázni való: hol van ez a Faunus-hegy? A szerzők nem jelölik meg pontosan, a lakosság semmit sem tud felőle. Ásatásokat kellene végezni! – Ebből a célból kérvényt intéztek a prefektushoz, de nem kaptak választ.

Vagy tán eltünt a Faunus? És esetleg nem is volt hegy, csak sirhalom? De mit is jelentenek az efféle őskori “sirdomb”-ok?

Sokban közülük olyan a csontvázak helyzete, mint a magzaté az anyaméhben. Ez talán azt jelzi, hogy a sir öle egy második születésnek, uj életnek előkészitő helye? Ilyenformán a domb a női szerv szimbóluma, a kiemelkedő sirkő pedig a férfi szervé!

Valóban, ahol menhirek vannak, ott fajtalan szokások is rögződtek meg, mint a guérande-i, chichebouche-i, croisic-i és livarot-i esetek bizonyitják. Régente a tornyok, gulák, gyertyák, utmenti határkövek, sőt a fák is, – mind a phallus-t jelentették s most Bouvard és Pécuchet szemében is phallusá változott minden. Hámfákat, széklábakat, pincereteszeket, patikus-mozsártörőket szedtek rakásra. Ha látogató érkezett, megkérdezték: “No, mihez hasonlit ez a tárgy?” – majd fölfedték a titkot s ha az illető hitetlenkedett, szánakozón vonogatták vállukat.

Egy este, mikor épen a druidák dogmáin elmélkedtek, titokban meglátogatta őket a lelkész is.

Rögtön megmutatták neki a muzeumot. A gót ablakkal kezdték, de alig várták, hogy az uj gyüjteményre, a phallusokéra, keritsék a sort. A pap nem engedett unszolásuknak, illetlennek itélvén ily dolgok közszemlére állitását. A keresztelőmedencét sürgette.

Bouvard és Pécuchet még két hetet kértek, hogy öntvényt készithessenek róla.

– Csak minél előbb, uraim! – mondta a plébános.

Közömbös dolgokról kezdtek beszélgetni.

Pécuchet, aki egy percre visszavonult, egy napóleon-aranyat csusztatott a pap kezébe. A lelkész visszahőkölt.

– Pszt! Szegényei számára!

Jeufroy tisztelendő ur pirulva sülyesztette reverendájába az aranyat.

Visszaadni a medencét? az áldozati ereklyét! – soha! soha! Sőt héberül akartak tanulni, mert ez a kelta nyelv anyja, ha ugyan nem inkább a héber származik a keltából! – És Bretagne-ba készülődtek: – Rennes-en fogják kezdeni az utat, ahol majd Larsoneur-rel találkoznak s együtt tanulmányozzák a “Kelta Akadémia” évkönyveiben emlitett urnát, mely valószinüleg Artemisia királynő hamvait őrizte valamikor… Egyszerre csak a polgármester lépett be hozzájuk, s amilyen közismert goromba fráter volt, kalapban, teketória nélkül kezdte:

– Hiába, barátocskáim! Vissza kell adniuk!

– Mit?

– Ugyan! Hiszen jól tudom, hogy mit rejtegetnek!

Szóval, elárulták őket!

Azt válaszolták, hogy a plébános ur engedelmével tartják maguknál az illető tárgyat.

– Majd meglátjuk!

És Foureau távozott.

Egy óra mulva visszatért:

– A plébános tagadja! Gyerünk, tisztázni az ügyet!

Makacskodtak.

Először is, senkinek sincs szüksége erre a szenteltviztartóra, amely nem is szenteltviztartó! Egész sereg tudományos érvvel bizonyithatják! Aztán meg készséggel hajlandók arra, hogy végrendeletileg az egyházközségnek biztositsák az ereklyét.

Sőt ajánlatot tettek, hogy megvásárolják.

– Akárhogyis! a medence az én tulajdonom! – ismételte Pécuchet. Jeufroy elfogadta a husz frankot, ezzel is igazolva megállapodásunkat! Ha biróság elé mennek, annál rosszabb! A pap hamis esküt fog tenni!

Vitatkozás közben Pécuchet többször is megnézegette a levesestálat. Lelkében vágy támadt: mindenáron megakarta szerezni a faience-ot. Adják neki s lemond a medencéről! Különben szó sem lehet a dologról!

Beleunva a veszekedésbe, vagy a botránytól való féltében, Jeufroy engedett.

A tál a gyüjteménybe került, a normann föveg mellé. A medence viszont a templom előcsarnokának disze lett. Bouvard-ék azzal vigasztalták magukat elvesztéséért, hogy a chavignolles-iaknak ugy sincs fogalmuk a kincs értékéről.

A levesestál azonban porcellán-gyüjtésre sarkalta őket: uj tanulmányokra s a vidék uj végigkutatására.

Ebben az időben az előkelőbb emberek szenvedélyesen keresték össze a régi rouen-i edényeket. A jegyzőnek is volt néhány darabja, melyek miatt müvészhire kerekedett. Ez ugyan ártott hivatali tekintélyének, de komolyabb oldalaival kiköszörülte a csorbát.

Mikor megtudta, hogy Bouvard és Pécuchet megszerezték a tálat, cserét ajánlott nekik.

Pécuchet elutasitotta.

– Hát hagyjuk! – s Marescot végignézte szines cserepeiket.

A fal mentén felaggatott összes példányok kék szinüek voltak, piszkos fehér alapon, – némelyiken zöldes és vörösbe játszó bőségszaruk tüntek föl, – csupa borotvatál, tányérok és csészealjak, lassanként összehordott darabok, melyeket kabátjuk alá rejtve, keblükben vittek haza.

Marescot megdicsérte a gyüjteményt, egyéb porcellánokra tért át, beszélt a hispániai arab, hollandi, angol és olasz készitményekről, aztán, mikor tudományával megszéditette őket:

– Megnézhetném ujra azt a levesestálat?

Ujjával végigkopogtatta, majd a fedőre festett két “S” betüt nézegette.

– A rouen-i jegy! – mondta Pécuchet.

– Oh, oh! Rouen-i jegy voltaképen nincs is! Mikor még nem ismertük Moutiers-t, minden francia porcellánt nevers-inek tartottunk. Ma ugyanez az eset Rouen-nal! Különben is, Elbeuf-ben nagyszerüen hamisitják!

– Lehetetlen!

– A majolikát kitünően utánozzák! Az önök példánya teljesen értéktelen, – no, majdnem belementem egy takaros ostobaságba!

Amint a jegyző eltávozott, Pécuchet megsemmisülten rogyott a karosszékbe.

– Nem kellett volna odaadni a medencét, – mondta Bouvard, – de te ilyen tulzó vagy! Mindig elkapatod magad!

– Igen! elkapatom magam! – s Pécuchet kézre kapva a levesestálat, messzire elhajitotta, a siremlék oldalához.

A higgadtabb Bouvard egyenként szedegette össze a tört cserepeket. Kis vártatva egyszerre csak ötlete támadt:

– Hátha Marescot becsapott bennünket, csupa féltékenységből?

– Hogy-hogy?

– Ki biztosit róla, hogy a tál nem volt valódi? És hátha viszont a többi porcellán a hamisitvány, amiket megdicsért?

A nap hátralévő része bizonytalanságokkal, keserü tépelődésekkel telt el.

Mindazonáltal nem volt rá ok, hogy a bretagne-i utról lemondjanak. Sőt ugy tervezték, hogy Gorjut is magukkal viszik: segit majd az ásatásoknál.

Az asztalos egy idő óta náluk is aludt, hogy annál gyorsabban haladjon a javitási munkálattal. Az utazás terve kényelmetlenül érintette s mikor a végigkutatandó menhirekről és régi sirdombokról hallott, megjegyezte: “Torkig vagyok velük; Algirban, délen, a Bu-Murszug forrásainál egész rakást láttam!” Le is irt egy sirhelyet, melyet véletlenül éppen föltárt állapotban látott: csontváz volt benne, amely majom módra görnyedt, lábszárai köré font karokkal.

Larsoneur, akit tudósitottak a dologról, egy szót sem akart hinni az egészből.

Bouvard alaposan tanulmányozta a kérdést s ujra Larsoneur-re támadt.

Hogyan lehetséges, hogy a gall emlékek olyan idomtalanok, mikor pedig a gall nép Julius Cézár korában a civilizáció magas fokán állt már? Kétségkivül más, régibb faj maradványairól van szó.

Ez a föltevés, Larsoneur szerint, igen hazafiatlan volt.

Mindegy! De semmi sem igazolja, hogy ezek a régiségek gall eredetüek. “Tessék irásos emlékekkel bizonyitani!”

Az akadémikus megsértődött és nem felelt. A két barát boldog volt, már halálosan unták a druidákat.

Nagy tájékozatlanságuk a keramikában és a kelta régiségtanban nyilván onnan eredt, hogy nem ismerik jól a történelmet, főleg Franciaország történetét.

Anquetil műve megvolt könyvtárukban, de a “hanyag királyok” sorozata nem igen mulattatta őket. A majordomusok büneit sem találták oly fölháboritóknak, – abbahagyták tehát Anquetilt, megvetve ostoba okoskodásait.

Megkérdezték Dumouchelt: “melyik a legjobb francia történet?”

Dumouchel előfizetett nevükben egy kölcsönkönyvtárra s elküldte nekik Augustin Thierry leveleit, valamint Genoude két kötetét.

Az utóbbi iró szerint a királyság, a vallásosság és a nemzetgyülések alkotják a francia nép “pillérei”-t, melyek a merovingi korban rakattak le. A karolingok ledöntötték ezt a rendet, a Capet-ek azonban, egyetértve a néppel, ismét helyre igyekeztek állitani. XIII. Lajos alatt kialakult az abszolut hatalom, mely a protestantizmust, a feudális világ utolsó erőfeszitését törte le. Nyolcvankilenc pedig visszatérés volt őseink alkotmányához.

Pécuchet csodálta Genoude eszméit.

Bouvard sajnálkozó lenézéssel nyilatkozott róluk: ő Augustin Thierry-t olvasta először:

– Mit zengedezel annyit francia nemzetedről! hiszen nem volt még akkor se Franciaország, se nemzetgyülések! a karolingoknak nem volt mit bitorolniuk! és a királyoknak nem volt kiket fölszabaditaniuk! Egyébként olvasd magad is!

Pécuchet meghódolt az okfejtés nyilvánvalóságának, sőt nemsokára tultett barátja tudományos szigoruságán! Becsületbe vágó dolognak tartotta, hogy Charlemagne helyett mindig Nagy Károly-t, Clovis helyett Clodovig-ot mondjon.

Genoude mindazonáltal nagyon csábitó volt számára, hiszen oly pompásan összehangolta a francia történelem elejét és végét, mig minden egyéb, ami közbül esett, afféle tölteléknek tünt csupán. – Hogy teljesen tisztán lássanak, meghozatták Buchez és Roux gyüjteményes munkáját.

Az előszavak dagályától, a szocialista és katholikus eszmék zagyva keverékétől azonban elment a kedvük, a számtalan részlet pedig akadályozta az egységes áttekintést.

Thiers-hez tértek vissza.

1845 nyarát élték. Ültek a kerti lugasban: Pécuchet, lábát nekitámasztva a kis lócának, fáradhatatlanul olvasott föl öblös hangján s csak olykor állt meg, ujjait a tubákos szelencébe sülyeszteni. Bouvard pipázgatva hallgatta, szétvetett lábakkal, nadrágja fölső részét kigombolva.

A kilencvenhármas évről ők is hallották aggastyánok elbeszéléseit s most csaknem személyes emlékekké elevenült előttük a szerző sok lapos leirása. Oh, azok az idők! Az országutakat katonák lepték el, a Marseillaise-t énekelve. A kapuk küszöbén sátorponyvát varró nők ültek. Olykor vörössapkás tömeg özönlött elő, lándsák végén lóbálva egy-egy szinefagyott, csapzott haju emberi fejet. A konvent magas szószéke porfelhőből emelkedett ki, mely mögül dühös arcok orditották a halált. Ha napközben a Tuileriák medencéje mellett haladt el az ember, a guillotine-kés sulykolókalapács-szerü zuhogását hallotta.

A lugas szőlőlombjait szél ingatta, olykor-olykor hullámzás futott végig az érett árpatáblákon, rigó fütyült. A két barát, tekintetét körülhordozva, élvezte a jelen nyugalmát.

Milyen kár is, hogy azok annakidején mindjárt az elején nem tudtak egyetértésre jutni! Mert, ha a királypártiak ugy gondolkodtak volna, mint a hazafiak, ha az udvar több őszinteséget tanusitott volna, ellenfelei pedig kevesebb erőszakot, sok szerencsétlenség nem következett volna be!

Mig ilyesmikről fecsegtek, erőt vett rajtuk az indulat. Bouvard, a szabadelvü szellem és érzékeny sziv, az alkotmányos elvekért lelkesült, girondista és thermidorista volt. Az epés, ellenmondást nem türő Pécuchet viszont sans-culotte-nak, sőt Robespierre-pártinak vallotta magát.

Helyeselte a király elitéltetését, a legtulzóbb határozatokat, a Legfelsőbb Lény tiszteletét. Bouvard inkább a természetimádat pártján volt. Gyönyörrel köszöntött volna egy kövér istennő-szobrot, melynek emlőiből a hivőkre dúsan csurog – nem épen a viz, – hanem a vörösbor.

Hogy okfejtéseik számára még több anyagot gyüjtsenek, más munkákat is meghozattak: Montgailiard-t, Prudhomme-ot, Gallois-t, Lacretelle-t stb. A könyvek ellenmondásai korántsem hozták zavarba őket. Mindegyikük azt kapta ki belőlük, ami a saját fölfogását támogatta.

Igy Bouvard nem tartotta kétségesnek, hogy Danton százezer tallért fogadott el a köztársaságot veszélybe döntő inditványok fejében, – Pécuchet szerint viszont Vergniaud hatezret kért hónaponkint.

– Soha! Hazugság! Inkább azt magyarázd meg, miért kapott Robespierre nővére kegydijat XVIII. Lajostól?

– Szó sincs róla! Bonapartétól kapta! De ha már ilyesmit hánytorgatsz, hát ki volt az a személyiség, aki kevéssel a kivégzés előtt titokban beszélgetést folytatott Égalitéval? Campan emlékirataiból pedig tessék ujranyomatni a kihagyott fejezeteket! A dauphin elhunyta sem tiszta dolog! És a grenelle-i puskaporostorony robbanása sem, amely kétezer ember életébe került! – “Az ok ismeretlen”, mondják, – micsoda szamárság! – Mert Pécuchet közel járt minden ok ismeretéhez, az összes bünöket az arisztokraták manipulációira, meg a külföldi aranyakra háritva.

Bouvard elképzelése számára a: “Szállj égbe, szent Lajos fia!”, a verduni szüzek s az emberi bőrből szabott nadrágok, mind csupa kétségtelen valóság voltak. Elfogadta Prudhomme áldozatnévsorait, a teljes egymilliót!

Mégis, a Loire-ról olvasva, mely Saumur-től Nantes-ig, tizennyolc mérföldnyi távolságban, vöröslött a vértől, gondolkodóba esett. Pécuchetnek is kételyei támadtak és kezdtek bizalmatlanok lenni a történetirók iránt.

Egyikük szerint a forradalom sátáni esemény, mások viszont fenséges kivételnek hirdetik. És természetesen, mindegyik párt legyőzöttjei mártirok.

Thierry, a barbárokról szólva, kimutatja, mily ostobaság egy-egy fejedelem jó vagy rossz voltát vitatni. Miért ne követhetnők ezt az elvet az ujabb korok vizsgálatában is? Azonban a történelemnek meg kell bosszulnia az erkölcsöt s Tacitusnak hála jár, amiért ugy beáztatta Tibériust. De akárhogyan is, ha a királynénak voltak is szeretői, ha Dumouriez már Valmy után árulást forgatott is a fejében, ha prairial havában akár a Hegy, akár a Gironde volt a kezdeményező, thermidorban pedig a jakobinusok vagy a Sik-párt, mindez befolyásolhatta-e kifejlődésében a Forradalmat, melynek eredete sokkal mélyebb s következményei kiszámithatatlanok?

Igenis, a Forradalomnak ugy kellett beteljesülnie, ahogyan lényege követelte. Azonban, mégis, mi lett volna, ha a király akadálytalanul megszökhetik, vagy ha Bonapartét meggyilkolják? – véletlenek, melyek egy korcsmárosnak esetleg kevésbé akadékoskodó természetén, egy nyitva felejtett ajtón, egy őrszem elalvásán multak, – s a világ folyása megváltozhatott volna!

Nem volt többé egyetlen határozott gondolatuk sem a nagy idők alakjairól és eseményeiről.

Hogy részrehajlás nélkül itélhessen az ember, ismerni kellene az összes történeti müveket, emlékiratokat, ujságokat, irott maradványokat, mert a legkisebb részlet elhanyagolása is tévedést eredményezhet, mely ismét ujabbakra vezetne, a végtelenségig. Lemondtak az erőfeszitésről.

De már ott volt lelkükben a történelem zamata, az igazságnak önmagáért való vágya.

Talán a régi korokban könnyebben nyomozható az igazság? – a szerzők, messze esvén a dolgoktól, szenvedély nélkül szólhatnak róluk. S a jó Rollin-nel kezdték.

– Mennyi badarság! – kiáltotta Bouvard, már az első fejezetnél.

– Várj csak! – mondta Pécuchet, a könyvszekrény aljában kotorászva, ahol birtokos-elődjüknek, az öreg, bolondos, széplélek-jogásznak könyvei zsufolódtak. Miután arrábbtolt egy csomó regényt és szindarabot, valamint egy Montesquieu-t s holmi Horatius-forditásokat, előhalászta, amit keresett: Beaufort müvét a római történelemről.

Titus Livius Romulusnak tulajdonitja Róma alapitását. Sallustius Aeneas trójai menekülőit tiszteli meg vele. Fabius Pictor szerint Coriolanus számüzetésben halt meg, viszont, ha Denys-nek adunk hitelt, Attius Tullus cselfogásai ölték meg. Seneca erősen állitja, hogy Horatius Cocles diadalmasan tért vissza, Dion ellenben ugy tudja, hogy lábsebet kapott. És La Mothe le Vayer hasonló kétes esetekről emlékezik meg a többi népek történetében.

Nincs egyhangu vélemény a káldeusok ősi koráról, Homérosz századáról, Zoroaster létezéséről, a két asszir birodalomról sem. Quintus-Curtius meséket csinált, Plutarchos meghazudtolja Herodotos-t. Cézárról más képet kapnánk, ha Vercingetorix irta volna meg a kommentárokat.

Az ókori történelem a kutfők hiányossága miatt homályos. Az ujkorban legalább sok a dokumentum: – visszatértek tehát Franciaországhoz s belefogtak Sismondi-ba.

Annyi nagy ember sorozata vágyat keltett bennük, hogy mélyebben is megismerjék őket, hogy velük éljenek. Olvasni akarták az egykoru müveket: Grégoire de Tours-t, Monstrelet-t, Commines-t, az összes csalogató, érdekes nevü irókat.

Most meg az eseményeket zavarták össze, nem emlékezvén az évszámokra.

Szerencsére ott volt a Dumouchel mnemotechnikája, egy tizenkettedrétü, keménypapirkötésü füzet, ezzel a fölirással: “Játszva tanitó módszer”.

Egyesitette magában az Allevy-, Pâris- és Fenaigle-féle szabályokat.

Allevy a számjegyeket tárgyi képekké alakitja, az 1-est toronnyal, a 2-est madárral, a 3-ast tevével fejezve ki és igy tovább. Pâris képrejtvényekkel szól az elképzeléshez: egy csavarszögekkel kivert karszék: szeg (= clou) és csavar (= vis): Clovis-t juttatja eszünkbe s a tepsiben “pik-rik”-hangokkal sistergő sült hal Chilperic-et. Fenaigle a világ részeit épületekkel helyettesiti, sok-sok szobával, melyeknek mindenik falát kilenc mezőre osztja föl s minden mezőt jelvényes ábrázolás különböztet meg. Igy az első szoba első mezőjét az első dinasztia első királya foglalja el: világitótorony (= phare) egy hegyen (= mont), vagyis “Phar a mond” Pâris rendszere értelmében jelképpé alakitja a király nevét. Az évszámot viszont Allevy utasitásai szerint fejezzük ki, alkalmazva a mező fölé egy tükröt (= 4), egy madarat (= 2) és egy karikát (= 0), igy jön ki 420, Pharamond trónralépésének éve.

Nagyobb világosság kedvéért saját házukat és birtokukat tették emlészeti alappá, minden részlethez egy-egy esemény észbentartását füzve, – s udvaruk, kertjük, a környék, az egész vidék egyébre sem szolgált ezentul, mint emlékezőképességük támogatására. A földek határkövei korszakokat választottak el, az almafák családfákká léptek elő, a bokrok csatákat jeleztek, az egész világ jelképekké változott. A falakon seregestül képzeltek el ott nem lévő dolgokat, végül már látták is őket, de viszont elfelejtették, hogy milyen dátumokat képviselnek.

De hát az évszámok nem is mindig hitelesek. Egy, diákok számára készült kézikönyvből megtudták, hogy Krisztus születését öt esztendővel korábbra kell tenni, mint közönségesen szokás, hogy a görögök háromféleképpen is számitották az olympiádokat s a latinoknál nyolc-féle évkezdés volt. Megannyi alkalom tévedések elkövetésére, nem szólva a különféle zodiákus-, aera- és naptárrendszerekről.

Az évszámok elhanyagolásából az események semmibevevése következett.

Mert csak egy fontos: a Történelem bölcselete!

Bouvard azonban nem tudott végéig jutni Bossuet hires beszédének.

– A meaux-i Sas fecseg! Elfeledkezik Kináról, Indiáról és Amerikáról! Viszont arra van gondja, hogy Theodosius a “világ gyönyörüsége” volt, hogy Ábrahám “egyenlő rangban állt a királyokkal” s hogy a görögök filozófiája héber eredetü! Utálatos, mennyire oda van a héberektől!

Pécuchet csatlakozott ehhez a véleményhez s Vico-t akarta olvastatni barátjával.

– Hogyan higyjük el, – vetette ellene Bouvard, – hogy a mesék igazabbak lehetnek a történetirók igazságainál?

Pécuchet próbálta megmagyarázni a mythosokat, de belebonyolódott a Scienza Nuova-ba.

– Talán tagadod a Gondviselés tervszerüségét?

– Nem tudok róla! – felelte Bouvard.

S elhatározták, hogy Dumouchelhez fordulnak.

A tanár bevallotta, hogy ezidőszerint kizökkent ezekből a studiumokból:

“A történelem naponta változik. Kétségbevonják a római királyokat és Pythagoras utazásait. Támadják Belizárt, Tell Vilmost, sőt Cid-et is, akit a legutóbbi kutatások egyszerü banditává fokoztak le. Szinte kivánatos, hogy több fölfedezés már ne is eszközöltessék s az Akadémiának kánon-szerüen kellene előirnia: mit higyjünk el!”

Utóiratában csatolta a Daunou előadásai nyomán összefoglalt kritikai elveket:

“A tömegek által szolgáltatott bizonyságok rosszak, felelőtlenek, – ilyenekre ne hivatkozzunk.

A lehetetlenségeket vessük el: Pausanias állitólag látta a Saturnussal elnyeletett követ!

Az épitészet hazug lehet. Példa rá a Fórum diadalive, melyen Titust Jeruzsálem első meghóditójának nevezik, holott Pompejus előbb igázta le.

Néha a régi érmek is csalnak: IX. Károly alatt II. Henrik képével vertek pénzeket.

Számoljunk a hamisitók ügyességével, az érdekeltek védő meg rágalmazó csavarásaival.”

Csak kevés történetiró dolgozott eme szabályok szerint. Többnyire egy-egy külön ügy, vallás, nemzet, párt vagy rendszer emberei voltak; királyoknak hizelegtek, a népet akarták irányitani, erkölcsi példákra törekedtek.

Vannak, akik csak egyszerü elbeszélést akarnak nyujtani, de ezek sem sokat érnek. Hiszen nem lehet mindent elmondani: válogatni kell. Az adatok selejtezését pedig bizonyos szellem lengi át, mely irónként változván, a történelem sohasem jut szilárd megállapitásokig.

– Szomoru, hogy igy van, – gondolták.

De mégis, ki lehetne, választani valamely kérdést, felkutatni forrásait, mindent jól kielemezni, végül az egészet összesüriteni egy elbeszélésbe, mely mintegy rövid kivonata legyen a dolgoknak, az igazság tömör tükrözője. Pécuchet ugy találta, hogy ilyesmit csinálhatnának.

– Mit gondolsz: irjunk egy jó történeti müvet?

– Szives örömest! De hát miről?

– Persze: miről?

Bouvard ült, Pécuchet le-föl járt a muzeumban. Egyszerre a vajasköcsög ötlött szemébe, megállott:

– Például megirhatnánk az angoulęme-i herceg életrajzát!

– Azét a hülye alakét? – ellenkezett Bouvard.

– Baj is az! A másodrendü szereplőknek néha rendkivüli befolyásuk van s talán éppen a mi emberünk mozgatta a titkos kerekeket!

A könyvek majd felvilágositást adnak s de Faverges is szolgálhat eggyel-mással, akár a saját adataiból, akár öregebb nemesi barátai révén.

Gondolkodtak a tervről, megvitatták, – végül elhatározták, hogy két hetet rászánnak a caen-i városi könyvtárban végzendő kutatásokra.

A könyvtárnok általános történeti müveket és röpiratokat bocsátott rendelkezésükre, valamint egy szines kőnyomatot, mely háromnegyednézetben ábrázolta az angoulême-i herceg őkegyelmességét.

Egyenruhájának kék posztója eltünt a vállrózsák, rangjelző cifraságok s a becsületrend széles vörös szalagja alatt. Rendkivül magas gallér szoritotta hosszu nyakát. Körteforma fejét göndör haj és vékony pofaszakáll köritette. Széles szemhéjai, erősen fejlett orra, vastag ajkai arcának bizonytalan jóság kifejezését adták.

A két barát, miután jegyzeteikkel elkészült, programmot vázolt:

Születés és gyermekkor kevéssé érdekes. A herceg egyik nevelője Guénée abbé, Voltaire ellensége. Turinban ágyut öntetnek neki s VIII. Károly hadjáratait tanulmányozza. Noha még igen fiatal, máris a nemesi gárda egyik ezredesévé nevezik ki.

1797. Házassága.

1814. Az angolok elfoglalják Bordeaux-t. Utánuk ő is megjelenik s személyét a lakosságnak is megmutatja. A herceg leirása.

1815. Bonaparte rajtaüt. Azonnal segitségül hivja a spanyol királyt s Toulon, – ha Masséna közbe nem avatkozik, – angol kézre kerül.

Délvidéki hadmüveletek. – Vereséget szenved, de elengedik, mivel megigéri, hogy visszaszolgáltatja a koronagyémántokat, melyeket királyi nagybátyja lóhalálában vitt el magával.

A “Száz nap” után rokonaival együtt hazatér s békésen él. Több év telik el.

Spanyol háboru. – Mihelyt átlép a Pyréneusokon, a győzelem mindenütt nyomon kiséri IV. Henrik unokáját. Beveszi a Trocadérot, eléri Herkules oszlopait, összeesküvéseket fojt el, csókolózik Ferdinánddal s visszafordul.

Diadalivek, csokorral hódoló fiatal leányok, diszlakomák a prefekturákon, Tedeum a székesegyházakban. Páris a mámor tetőpontján. A város banketje. A szinházakban dalok, célzásokkal a hősre.

A lelkesedés lohadóban. Mert 1827-ben a cherbourg-i, gyüjtés utján rendezett táncmulatság meghiusul.

Mint Franciaország főadmirálisa szemlét tart az Algirba induló flottán.

1830 julius. Marmont közli vele az ügyek állását. Oly dühbe gurul, hogy kezét megsebzi a tábornok kardján.

A király az összes haderő vezényletét rábizza.

A Bois de Boulogne-ban sorkatonák különitményeivel találkozik. Egy szót sem tud szólni hozzájuk.

Saint-Cloudból a sčvres-i hidhoz röpül. Fagyos hangulatu csapatok. Mégsem csügged. A királyi család elhagyja Trianont. A herceg egy tölgyfa alatt ül, térképet terit maga elé, tünődik, lóra pattan, Saint-Cyr előtt biztató szavakat izen a tiszti növendékeknek.

Rambouilletnél a törzsgárdisták bucsuja.

Hajóra száll s az egész átkelés alatt beteg. Pályája véget ér.

Ki kell emelni életében a hidak fontosságát! Először az Inn hidján szerepel, hasztalan kockáztatva életét. Elfoglalja a Saint-Esprit-hidat és Lauriol hidját. Lyon két hidja végzetes ránézve s szerencséje a sčvres-i hidnál huny le.

Erényei rajza. Fölösleges dicsérni bátorságát, mellyel nagy politikai érzéket párositott. Hiszen minden egyes katonának hatvan frankot igért, ha otthagyják a császárt; Spanyolországban is pénzzel igyekezett szétzülleszteni a constitutio pártját.

Bölcs alkalmazkodása odáig ment, hogy beleegyezett az atyja és az etruriai királynő között tervezett házasságba; az 1830-iki királyi rendeletek után hozzájárult az uj kabinet kinevezéséhez, majd a Chambord érdekében való lemondáshoz is, szóval mindenhez, amit csak kivántak.

Jelleméből mindazáltal nem hiányzott a szilárdság. Angersben letört egy katonai lázongást, mikor pedig a lovasságra féltékeny gárdagyalogság ügyes manővere következtében már hercegi személyét is körülfogták s a bakancsos tömegben ugyancsak meglökdösték kegyelmes térdeit. Ő azonban a lovasságot rótta meg, mint a baj okozóját s megbocsátott a gyalogságnak: valóságos salamoni itélet!

Vallásos érzületét számos áhitatos cselekedet hirdeti, irgalmasságát pedig az a tény, hogy kegyelmet eszközölt ki Debelle tábornok számára, aki pedig fegyverrel vonult ellene.

Intim részletek, kedves vonások:

Gyermekkorában, a beauregardi kastélyban, fivérével együtt játszogatva, kis tavat ástak, mely még ma is látható. Egyszer, a vadászok kaszárnyájának szemléjén, egy pohár bort kért s a király egészségére üritette.

Sétaközben, lépéseit szabályozva, hangosan ismételgette: “Egy, kettő, egy, kettő, egy, kettő!”

Néhány mondása is megmaradt:

A bordeaux-iak küldöttségének: “Ha már nem lehetek Bordeaux-ban, vigasztal, hogy köztetek vagyok!”

A nismes-i protestánsoknak: “Jó katholikus vagyok, de sohasem fogom elfelejteni, hogy legdicsőbbik ősöm protestáns volt”.

A saint-cyr-i növendékeknek, mikor minden elveszett: “Jól állunk, barátaim! Jó hirek! Semmi baj! Jól állunk!”

X. Károly lemondása után: “Mivel reám már nincs szükségük, ám lássák, hová lyukadnak ki!”

És 1814-ben, ujra meg ujra, a legkisebb faluban is: “Se háboru többé, se sorozás, se adóbehajtás!”

Irása vetekedett élőszavával. Kiáltványai mindent fölülmulnak.

Artois grófjának első szózata igy kezdődött: “Franciák, királyotok öccse megjött!”

A hercegé: “Jövök! Királyaitok fia vagyok! Ti pedig franciák!”

A bayonne-i napiparancs: “Katonák, jövök!”

Egy másik, teljes bomlás idején: – “Folytassátok a megkezdett harcot azzal a hősiességgel, mely illik a francia katonához. A haza elvárja ezt tőletek!”

Utolsó, Rambouillet alól: – “A király tárgyalásokba ereszkedett a Párisban alakult kormánnyal s minden arra enged következtetni, hogy e tárgyalások eredményre vezetnek.” Minden arra enged következtetni: – pompás!

– Egy körülmény zavar, – mondta Bouvard, – hogy tudniillik sohsem esik szó a herceg szivügyeiről.

S a lap szélére odajegyezték: “Kutatandók a szivügyek!”

Már menni készültek, mikor a könyvtárosnak eszébe jutott egy másik arckép is az angoulęme-i hercegről.

Ezen vértes-tábornoki egyenruhában, oldalnézetben volt ábrázolva, még kisebb szemmel, nyitott szájjal, sima, szabadon lengő hajjal.

Hogyan egyeztessék össze a két arcképet? Sima haja volt-e hát, vagy göndör, vagy éppen annyira vitte a hiusága, hogy kisüttette a fürtjeit?

Fontos kérdés, vélte Pécuchet, mivel a hajzat jellemzi a temperamentumot, a temperamentum viszont az egyént.

Bouvard ugy gondolta, hogy mindaddig semmit sem tudhatunk valakiről, mig szenvedélyeit meg nem ismerjük. Hogy e két pontra világosságot deritsenek, jelentkeztek a Faverges-kastélyban. A gróf nem volt otthon; ez a körülmény késleltette munkájukat. Ingerült hangulatban tértek haza.

Az ajtó tárva-nyitva állt, a konyha üres. Fölmentek a lépcsőn, – s kit találtak Bouvard szobájának kellős közepén? Bordinnét, aki jobbra-balra nézelődött.

– Bocsássanak meg, – mondta erőltetett nevetéssel. – Már egy órája keresem szakácsnőjüket, akire befőttjeim ügyében volna szükségem.

Germaine-t a fáskamrában fedezték föl, egy széken, mély álomba merülve. Fölrázták. Kinyitotta a szemét:

– No, mi az már megint? Agyonkinoz a kérdéseivel!

Ebből világossá vált, hogy távollétükben Bordinné puhatolózott.

A cseléd, fölocsudva kábulatából, a gyomrát fájlalta.

– Majd én itt maradok és ápolom, – szólt az özvegy.

Az udvarban most egy nagy főkötő jelent meg, hevesen lengő szalagokkal. Castillonné volt, a majorosné. Kiáltozott: “Gorju! Gorju!”

A padlásról a kis szolgáló hangja riadt föl:

– Nincs itt!

Öt perc mulva aztán lejött a leány, kipirult arccal, látható izgalomban. Bouvard és Pécuchet szemére hányták lassuságát. Duzzogás nélkül csatolta le cipővédőiket.

A renaissance-ládát akarták megnézni.

Darabjai szétszórtan hevertek a sütőház földjén. A faragványok tönkrementek, az ajtószárnyak össze voltak törve.

Erre a látványra, az ujabb csalódás előtt, Bouvard alig fékezhette könnyeit, Pécuchet pedig reszketett belé.

Gorju, aki egyszerre csak előkerült, magyarázta a dolgot: éppen szabad levegőre tette a ládát, hogy majd fényezni kezdi, mikor egy kóbor tehén nekiment.

– Kinek a tehene? – kérdezte Pécuchet.

– Nem tudom.

– Eh, biztosan nyitva hagyta az ajtót, ahogy az imént is találtuk! Maga a hibás!

Külömben is, lemondanak az egész javitásról: nagyon is hosszu ideje tart már a halogatás. Se Gorjura, se munkájára nincs többé szükségük.

– A tisztelt urak tévednek. – A kár nem is olyan nagy. Három héten belül elkészül a munka, – s Gorju még a konyhába is utánuk ment, ahová közben Germaine is bevonszolta magát s nekilátott az ebédkészitésnek.

Az asztalon egy calvadosi borosüveget vettek észre, mely csaknem fenékig üres volt.

– Persze, maga itta ki! – fordult Pécuchet Gorjuhoz.

– Én! a világért se!

Bouvard rácáfolt:

– Hiszen csak maga volt a házban!

– No, és az asszonynép? – sanditott oldalt Gorju.

Germaine nekitámadt:

– Mondja mindjárt, hogy én voltam!

– Persze, hogy maga!

– S talán én tettem tönkre a szekrényt is?

Gorju visszapöndörült:

– Csak rá kell nézni, hiszen részeg!

Vad veszekedésbe fogtak; Gorju sápadtan, gunyosan, a cseléd kipirulva s ősz tincseit tépve a gyapjufőkötő alól. Bordinné Germaine-nek fogta pártját, Mélie Gorjunak.

Az öreg nő kitört:

– Ez aztán a förtelem! Hiszen egész napokat szerelmeskedtetek a ligetben, az éjszakákról nem is beszélve! Pfuj, párisi léhütője, szoknyakergető! Még a gazdáinkkal is elhitetett mindenféle gazságot!

Bouvard pupillái kitágultak:

– Miféle gazságokat?

– Csak annyit mondok, hogy bolonddá tartotta az urakat!

– Engem nem lehet bolonddá tartani! – kiáltotta Pécuchet, s fölháborodva cselédje szemtelenségén, elkeseredve az uj megaláztatás miatt, elkergette az öregasszonyt: pakkoljon, mehet! Bouvard nem szólt bele az elhatározásba s visszavonultak, otthagyva a szerencsétlenségén gajdoló Germaine-t, akit Bordinné próbált megvigasztalni.

Este, lecsöndesedve, meghányták-vetették a történteket. Találgatták: ki ihatta meg a calvadosit, hogyan törhetett el a butor, mit akarhatott Castillonné Gorjutól, – s Mélie-t csakugyan elcsábitotta-e az asztalos?

– Azt se tudjuk, – mondotta Bouvard, – mi történik a házunk táján s mégis ki akarjuk deriteni, milyen hajviselete és szerelmei voltak az angoulęme-i hercegnek!

Pécuchet hozzátette:

– És hány másféle, nagyon fontos kérdés van még, amelyek még nehezebbek!

Mindebből arra a következtetésre jutottak, hogy a külső tények ismerete korántsem minden. Lélektani kiegészitések szükségesek. Fantázia nélkül minden történelmi tudás hiányos.

– Hozassunk néhány történelmi regényt!

V.

Walter Scott-tal kezdték.

Mintha uj világot fedeztek volna föl!

A mult emberei, akik eddig csak árnyak voltak számukra, vagy puszta nevek, most élő alakokká váltak: királyok, hercegek, boszorkányok, csatlósok, vadőrök, barátok, cigányok, kereskedők és katonák, akik gondolkodnak, harcolnak, utaznak, alkudoznak, esznek-isznak, énekelnek és imádkoznak, – várkastélybeli lovagtermek, füstös lócáju csapszékek, zeg-zugos városi utcák, deszkával fedett félszerek, monostori udvarfolyosók népe. Müvészileg összeállitott tájrajz keretezi a szinteret, mint a szinpadok diszletei. Egy-egy lovag vágtat végig szemeink előtt a homokos parton. Rekettyebokrok közül hüs szél csap arcunkba, holdfény ragyog a tavakon sikló hajókra, páncélok vakitanak a napban, eső kopog a lombleveles kunyhókon. A modellek ismerete nélkül is hasonlónak, csalódásig hűnek találták ezeket a festményeket. Igy telt el a tél.

Déjeuner végeztével a kis szalonba vették be magukat; szemközt ülve egymással, a kandalló két szélén, könyvvel a kezükben, csöndesen olvastak. Mikor besötétedett, sétára indultak az országuton, majd sietve ebédeltek s folytatták a könyvfalást, be a késő éjszakába. A lámpafény ellen Bouvard kék szemüveget viselt, Pécuchet pedig sapkája ellenzőjét huzta szemére.

Germaine nem ment el s Gorju is vissza-visszajött, ásogatott a kertben; – hagyták őket, a közöny engedékenységével, elfeledkezve az anyagi világról.

Walter Scott után Alexandre Dumas varázslámpás büvészete következett. Majom-ügyességü alakjai vannak, erősek, mint a bivaly, vidámak, mint a pinty, szavuk és mozgásuk hevesen nyers, magas tetőkről ugrálnak a kövezetre, rettenetes sebeket kapnak, amikből kigyógyulnak, holt hirük kél s egyszerre ujra megjelennek. A padló csapóajtókat rejt, ellenmérgekről, álruhákról hallunk s minden összekeveredik, rohan és szépen kisimul: egy percnyi eltünődést sem engedve. A szerelem mindig illedelmes marad, a fanatizmus is könnyed, a vérontásokon mosolygunk.

Ez a két mester válogatóssá tette őket: nem türhették Bélisaire zagyva meséit, Numa Pompilius, Marchangy és d’Arlincourt vicomte oktondiságait.

Frédéric Soulié szinező erejét (például a könyvszerető Jacob alakjánál) fogyatékosnak találták s fölháborodtak Villemain ellen, aki Lascaris-ának 85-ik lapján egy “hosszu, arab pipát” szivó spanyolnőről beszél, – pipáról, a XV-ik század közepén!

Pécuchet, az Egyetemes Ismerettárat böngészve, elhatározta, hogy tudományos szempontból ujra átnézi Dumast.

A “Két Diáná”-ban, ime, dátum-hiba van! Ferencnek, a dauphinnek, esküvőjét 1548 október 15-én tartották, nem pedig 1549 március 20-án. Honnan tudja szerzőnk (A savoyai herceg apródjá-ban), hogy Medici Katalin, férje halála után, ujra akarta kezdeni a háborut? Az sem valószinü, hogy az Anjou-herceget éjszaka koronázták volna meg egy templomban, amely jelenet a Montsoreau asszonyá-t ékesiti. De legfőképpen Margot királynő hemzseg a tévedésektől. A nevers-i herceg nem volt távol. A Szent-Bertalan-éj előtti tanácskozáson véleményt mondott s Navarrai Henrik nem vett részt a négy nappal utóbb tartott körmenetben. III. Henrik sem jött vissza olyan gyorsan Lengyelországból. S egyébként is, mennyi ócska história! – a galagonyabokor csodája, IX. Károly erkélye, Jeanne d’Albret mérgezett keztyüi! – Pécuchet nem bizott többé Dumasban.

Walter Scott iránt való tisztelete is megrendült, Quentin Durward-jának vaskos mellétalálásai miatt. A lüttichi érsek meggyilkolását tizenöt évvel előbbre teszi! Robert de Lamarck felesége nem Hameline de Croy volt, hanem Jeanne d’Arschel. És nem egy katona szurta le, hanem Miksa császár ölette meg. Vakmerő Károly arca pedig, mikor hullájára rátaláltak, nem fejezhetett ki fenyegetést, hiszen a farkasok félig fölfalták!

Bouvard tovább olvasta Walter Scottot, de az ismétlődő helyzetek végre is untatni kezdték. A hősnő rendszerint vidéken él, atyjával, a szerelmes lovag pedig többnyire elrabolt gyermek, aki visszaküzdi magát jogaiba s diadalmaskodik vetélytársain. Mindig találkozunk egy-egy filozofáló koldussal, vagy mogorva várnaggyal; szüzi fiatal leányok, tréfás csatlósok, végtelen párbeszédek ismétlődnek, sok, ostoba szemérmetesség és soha semmi mélység.

Meggyülölve az ócska lomokat, Bouvard George Sandot vette elő.

A szép házasságtörő nők s a nemes szerelmü férfiak föllelkesitették: szeretett volna Jacques, Simon, Bénédict, Lélio lenni, Velencében lakni! Sóhajtozott, maga sem tudta, mi baja, – mintha kicserélték volna.

Pécuchet, a történelmi irodalmat bujva, ily tárgyu szindarabok tanulmányozásába fogott.

Két Pharamond-ot nyelt le, három Clovist, négy Nagy Károlyt, néhány Philippe-Auguste-öt, egy csomó Jeanne d’Arc-ot és Pompadour marquise-t, valamint Cellamare-féle összeesküvéseket.

Valamennyit ostobábbnak találta még a regényeknél is. Mert a szinpad számára bizonyos szokványos történelem alakult ki, melyet nem lehet megdönteni: IX. Lajos mindig le fog térdepelni a kalapját diszitő figurácskák előtt, IV. Henriknek mindig széles jókedve lesz, Stuart Mária sir, Richelieu kegyetlenkedik, – vagyis minden jellem csak egyféle fából faragódik, mert a szerzők együgyü eszmék bolondjai s a tudatlanságnak hódolnak, olyannyira, hogy a dráma, ahelyett, hogy fölemelne bennünket, lealacsonyit, oktatás helyett elbutit.

Mivel Bouvard annyira dicsérte előtte George Sandot, Pécuchet nekifeküdt Consuelo-nak, Horace-nak, Mauprat-nak, – s rendkivül tetszett neki az elnyomottak védelme, a szociális és republikánus hang, a tételek.

Bouvard viszont ugy találta, hogy ezek inkább kárára vannak a képzelet szabadságának s a kölcsönkönyvtárból szerelmi regényeket rendelt.

Fönhangon, fölváltva olvasták végig az Uj Héloďse-t, Delphine-t, Adolphe-ot, Ouriká-t. Azonban az ásitozás a hallgatóról átragadt a fölolvasóra: kezeiből egyszerre csak földre csuszott a könyv.

E müvekben hibáztatták, hogy semmit sem mondanak a környezetről, a korról, a viseletekről. Csak a szivet boncolják: csupa érzés csepeg belőlük, mintha a világ egyébből sem állana!

Aztán humoros regényekkel kisérleteztek, igy például Xavier de Maistre “Utazás szobám körül” és Alphonse Karr “A hársak alatt” cimü könyveivel. Az effajta müvekben az a szokás, hogy az elbeszélés egyszerre csak félbeszakad s a szerző a kutyájáról, papucsáról, vagy a szeretőjéről kezd csevegni. Ez a fesztelenség eleinte elbájolta őket, de utóbb ostobának találták, hiszen az iró igy, személyisége fitogtatásával, agyonnyomja a müvet.

Drámai mozzanatokra áhitozva, a kalandorregényekre vetették magukat: minél bonyolultabb, különösebb és lehetetlenebb volt a cselekmény, annál inkább tetszett. Előre latolgatták a megoldásokat, mesterekké váltak a kitalálásban s végre ráuntak erre is: efféle játék nem való komoly embereknek.

Balzac müvei csodálattal töltötték el őket: mintha valamely Babylon tárulna ki előttük s ugyanakkor, mintha porszemeket vizsgálnának a mikroszkóp alatt! A legköznapibb dolgok mögül is uj horizonok nyiltak. Nem is sejtették eddig, hogy a modern életnek ily mélységei lehetnek.

– Micsoda megfigyelő! – kiáltotta Bouvard.

– Nagy fantasztának látom, – szürte le Pécuchet a végső véleményt. – Hisz az okkult tudományokban, a monarchiában, a nemességben; a szélhámosok elvakitják, ugy dobálózik a milliókkal, mintha centime-ok volnának, s polgári alakjai nem polgárok, hanem kolosszusok. Minek ugy fölfujni a lapos dolgokat s oly kinosan agyonaprózni az ostobaságokat? Regényt ir a chémiáról, a bankokról, a nyomtató-gépekről. Olyan, mint az a bizonyos Ricard, aki kitünően alakitotta a “fiákkeros kocsis”-t, a “vizhordó”-t, meg a “kókuszdióárus”-t. Lassanként leirást kapunk minden mesterségről, minden vidékről, utóbb minden falucskáról, minden ház összes emeleteiről és lakóiról, – nem is irodalom lesz már ez, hanem merő statisztika és ethnográfia.

Bouvard keveset törődött az irói módszerrel. Okulni akart, gyarapodni az erkölcsök ismeretében. Ujra olvasta Paul de Kock-ot, a Chaussée d’Antin ócska sajtpapirosait bujta.

– Hogyan vesztegetheted ily éretlenségekre a drága időt! – kárhoztatta Pécuchet.

– De hiszen idővel ebből csupa érdekes dolog sül ki, ez mind dokumentum!

– Eredj a micsodába a dokumentumaiddal! Nekem olyasmi kell, ami elragadjon, ami megszabaditson a világ nyomoruságaitól!

És Pécuchet, az eszményre szomjasan, Bouvard-t is észrevétlenül a tragédia felé terelte.

Bouvard egyizben Athalie-t vette elő s az álomrészletet oly sikerrel szavalta el, hogy Pécuchet is meg akarta próbálni. Előadása azonban már az első mondatnál kerepléssé fajult. Hangja tompán kongott s erőssége ellenére is bizonytalan volt.

A jártasabb Bouvard, hogy barátja hangját hajlékonyabbá tegye, azt tanácsolta, igyekezzék végigmenni a legmélyebb rezgésektől a legmagasabbig, aztán megint vissza, – vagyis két skálát gyakorolgasson: egy emelkedőt és egy sülyedőt; – reggelenként, ágyában hanyatt elterülve, maga is ezt a tornát végezte, a görögök szabályai szerint. Ugyanekkor Pécuchet hasonlóképpen dolgozott: bezárt ajtóik mögött külön-külön orditoztak.

A tragédiákban a dagályos helyek nyerték meg leginkább tetszésüket, a politikai viták, a romlottságot ostorozó bölcseségek.

Racine-ből és Voltaire-ből könyv nélkül tanulták be a leghiresebb párbeszédeket s a folyosón deklamálták. Bouvard, a Théâtre-Français stilusa szerint, kezét Pécuchet vállára helyezve lépkedett s olykor megállva, nagy szemforgatások és karemelgetések közt szórta vádjait a Végzet ellen. Pompás fájdalomkitörései voltak La Harpe Philoctčte-jében, finom felcsuklása Gabrielle de Vergy-ben s mikor Dionysos-t, Syracusa zsarnokát alakitotta, igazán rettentő módon tudott rámeredni gyermekére, kiáltván: “Oh szörny, méltó fiam!” Pécuchet ijedtében elfelejtette a szerepét. Ő benne is megvolt a jóigyekezet, de képességei hiányoztak.

Marmontel Cléopatrá-jában például utánozni próbálta a kigyósziszegést, mint Vaucanson-nak erre a célra föltalált automatája. A kisérlet balul sikerült s estig nevettek rajta. A tragédia nagyot esett megbecsülésükben.

Bouvard unt rá először s őszintén bevallotta, mennyire mesterkéltnek és sántának érzi: eszközei gyatrák, a hősök körül lebzselő “bizalmas”-ok képtelen figurák.

A vigjátékra tértek át: ez az árnyalatok iskolája! A frázisok itt széttagolódnak, egyes szavakat kell kiemelni, szótagokat hangsulyozni. Pécuchet most sem boldogult; Célimčne-ben tökéletes kudarcot vallott.

Különben is, a szerelmeseket nagyon hidegnek találta, az okoskodó szereplőket unalmasaknak; az inasok türhetetlenek. Clitandre és Sganarelle éppen oly hamis alakok, mint Egisthos vagy Agamemnon.

Hátra volt még a komoly vigjáték, más néven a polgári tragédia, ahol kétségbeesett családapák vonulnak föl, valamint gazdájukat megmentő szolgák, vagyonukat felkináló gazdagok, ártatlan varrónők és gaz csábitók, – Diderot-tól Pixérécourt-ig ugyanaz a sorozat. Valahány darab, mind az erényt papolja, – a két barát megbotránkozott utszéliségükön.

Az 1830-as dráma elbüvölte őket mozgalmasságával, szineivel, ifjuságával.

Egyáltalán nem tettek különbséget Victor Hugo, Dumas és Bouchardy közt: a fő az volt, hogy a szólamok füzése ne legyen többé pompázó vagy finom, hanem lirikus, szeszélyesen csapongó.

Egyszer, mikor Bouvard éppen Frédéric Lemaitre játékát igyekezett Pécuchet-vel megértetni, Bordinné toppant be hozzájuk, zöld vállkendőjében, – Pigault-Lebrun egyik kötetét hozta haza. Az urak ugyanis voltak olyan kedvesek s olykor továbbkölcsönöztek neki egy-egy regényt.

– Csak folytassák! – mondta, hiszen már jó egy perce itt van s örömmel vár tovább.

Szabadkoztak. Az özvegy nem tágitott.

– Istenem, – engedett Bouvard, – elvégre semmi sem gátol, hogy…

Pécuchet álszemérmesen huzódozott, hogy csak igy, rögtönözve, kosztüm nélkül, nem tudnak játszani.

– Csakugyan, át kellene öltöznünk!

És Bouvard alkalmas ruhadarabot keresett, akármit; végre más hijján a frigiai sipkát csapta föl.

Mivel a folyosó nem volt elég széles, a szalonba mentek le.

A falakon pókok iramodtak tova s a padlón zsufolódó kőzetpéldányok pora fehér réteggel vonta be a karszékek bársonyát. Az aránylag még legtisztábbra rongyot teritettek, hogy Bordinné leülhessen.

Valami igazán jót kellett előtte játszaniuk! Bouvard a Nesle-i torony mellett kardoskodott. Pécuchet azonban félt a sok mozgást kivánó szerepektől.

– Klasszikus darab jobban fog tetszeni! Például Phédra…

– Nem bánom!

Bouvard elmesélte a tartalmat: – Van egy királyné meg egy fiu, a királyné férjének előbbi házasságából. Phédra őrülten beleszeret a fiatalemberbe, – készen vagyunk? Rajta!

Oh, uram! égek én, Theseusért lobogva,
Szeretem!

És a profilban álló Pécuchet felé fordult, csodálta tartását, arcát, “édes báju fejét”; fájlalta, hogy nem találkoztak a görög hajókon; bizonykodott, hogy szivesen pusztult volna vele a labyrinthusban.

A vörös sapka fityegője szerelmesen konyult előre, s Bouvard reszkető hangja, jámbor arca esdve kérték a kegyetlent, essék meg a szive ezen a bus lángoláson. Pécuchet elfordult s lihegéssel jelezte a lelki harcot.

Bordinné mozdulatlanul ült, tágra nyitott szemekkel, mintha szemfényvesztő-mutatványt nézne. Mélie az ajtó mögött hallgatózott. Gorju, ingujjban, az ablakon át lesett be.

Bouvard belefogott a második tirádába. Játéka az érzékek mámorát, a lelkiismeret furdalásait, a kétségbeesést festette, oly hévvel rohant bele Pécuchet képzeletbeli kardjába, hogy felbotlott a kavicsokon s majdnem elesett.

– Nem baj! Most aztán Theseus megérkezik s Phédra mérget vesz be!

– Szegény asszony! – sajnálkozott Bordinné.

Megkérték, hogy most ő jelöljön ki elszavalandó darabot.

A választás zavarba hozta. Csak három szinmüvet látott: Ördög Róbert-et a fővárosban, a Fiatal férj-et Rouenban, – s aztán még Falaise-ban egyet, amely nagyon mulatságos volt, cime: Az ecetes ember taligája…

Végül Bouvard Tartufe harmadik fölvonásának nagy jelenetét ajánlotta.

Pécuchet jónak látott némi magyarázatot:

– Tudnunk kell, hogy Tartufe…

Bordinné közbevágott: – Ugyan, mindenki tudja, mi az a Tartufe!

Bouvard, az egyik verssor kellékéül, szoknyát akart kerittetni.

– Ha csak a barátcsuhát nem tekintjük szoknyának… – jegyezte meg Pécuchet.

– Mindegy! Vedd föl azt!

S már hozta is a csuhát, Moličre-rel együtt.

A jelenet közepesen indult. De amint Tartufe cirógatni kezdte Elmire térdeit, Pécuchet csendőri hangon reccsent rá:

“Hol jár ott a keze?”

Bouvard sietve, cukros hangon fuvolázta:

“Ruháját illetem, a drága, puha kelmét.”

Pupillái elmeredtek, száját félrehuzta, lihegett, rettentő módon alakitotta a kéjsóvárt s végre már Bordinné felé fordulva szavalt.

Az özvegy feszengett a heves pillantások alatt s a vallomásra, mikor Bouvard alázatosan és remegve abbahagyta, már-már a válasz szavait kereste.

Pécuchet azonban belenézett a könyvbe:

E forró vallomás fölöttébb szép s hizelgő…

– Igen, igen, – kiáltotta Bordinné, – ugyancsak érti a csábitást!

– Ugye! – felelte büszkén Bouvard. – De hallgassa meg csak ezt a másikat: ez modernebb! – S föltépve kabátját, az egyik kődarabnak dőlt, fejét hátravetette, szavalt:

Szemedből tüzpatak fakad s pillámra árad.
Dalolj egy dalt nekem, tünt, régi alkonyok
Dalát, melytől sötét szemedben könny ragyog…

– Rám illik, – gondolta az özvegy.

Üdvözüljünk! igyunk! borát dus mámor önti,
Mert ez a perc miénk! – és őrület a többi!

– De milyen fura is maga!

A csiklandós nevetéstől Bordinné keble hullámot vetett, fogai szétnyiltak.

– Ugye, mily jó, meleg,
Szeretni s tudni, hogy előtted térdelek!

Bouvard letérdelt.

– Jaj, hagyja már abba!

Oh, hadd aludjam el: álmodni kebleden,
Dona Sol, angyalom, szerelmem!

– Most megszólalnak a harangok s egy hegyi lakó megzavarja a szerelmeseket.

– Ideje is! mert különben még…

S Bordinné elmosolyogta a mondat végét. Esteledett. Az özvegy fölkelt.

Esett az imént s a bükkös ut nem lévén kényelmesen járható, tanácsosabb volt a mezők felé kerülni. Bouvard lekisérte vendégét a kertbe, hogy kinyissa az ajtót.

Eleinte, mig a guzsalyfák mentén haladtak, szótlanok voltak. Bouvardban még a szavalat izgalma rezgett, az özvegy pedig különös meglepetést érzett lelke mélyén: az irodalom varázsát. A müvészet, bizonyos körülmények közt, fölrázza a középszerü lényeket s világok nyilatkozhatnak meg a legesetlenebb tolmácsolás hallatára is.

A nap ujra megjelent, fölvillogtatta a leveleket, s itt-ott ragyogó foltokat vetett a sürübe. Egy kidöntött, vén hárs tönkjén három csiripelő veréb ugrándozott. Virágbaborult tüskebokor tárta szét rózsás sziromkévéit, sulyos orgonafürtök bólogattak.

– Ez aztán a jó! – szivta Bouvard teletüdőre a levegőt.

– Vigyázzon! csak meg ne ártson!

– Tudja, nem mondom, hogy tehetség vagyok, de tüz, az van bennem!

– Látni,… – felelte a nő, szüneteket tartva szavai közt, – látni, hogy… maga… tudott… szeretni… valamikor…

– Csak valamikor? azt hiszi?

Az özvegy megállt:

– Honnan tudjam?

– Mit akarhatott ezzel mondani? – s Bouvard érezte, hogy a szive kalapál.

A porond közepén pocsolya volt, melyet ki kellett kerülni: a gyertyános utra vágtak át.

Az előadásról kezdtek beszélni.

– Hogy is hivják az utolsó darabjukat?

– Hernani-ból szavaltunk, – dráma!

– Oh, – s az özvegy halkabbra fogta a szót, mintegy önmagához intézve, – nagyon kellemes lehet ám, mikor egy ur ilyen szépeket susog valakinek, – ugy bizony!

– Parancsoljon velem! – felelte Bouvard.

– Önnel?

– Velem hát!

– Persze csak tréfál!

– A világért sem!

S egy pillantást vetve körül, hátulról derékon ölelte az özvegyet s cuppanós csókot nyomott a nyakszirtjére.

Bordinné nagyon sápadt lett, mint akit ájulás környékez, – s egyik kezével egy fához támaszkodott. Majd fölnyitotta a szemét és megrázta a fejét:

– Elmult…

Bouvard bámészan nézett rá.

A kis rácskapu kinyilt, az özvegy a küszöbre lépett, melyen tul esővizcsatorna folydogált. Bordinné összefogta szoknyája ráncait s tanácstalanul állt meg a folyóka szélén.

– Segithetek?

– Fölösleges!

– Miért?

– Oh, maga nagyon veszélyes!

Ugrás közben kivillant fehér harisnyája.

Bouvard szemrehányást tett magának, hogy elszalasztotta a jó alkalmat. Eh, – majd adódik másik, – az asszonyok különben sem egyformák. Az egyikkel szemben vakmerőnek kell lenni, a másiknál kész balsiker a merészség. Végeredményben meg volt elégedve magával, – Pécuchet-vel azonban nem közölte kilátásait: korántsem lovagi titoktartásból, inkább a korholó megjegyzésektől félt.

Ettől kezdve Mélie és Gorju jelenlétében szavaltak s nagyon sajnálták, hogy nem áll rendelkezésükre mükedvelői szinpad.

A kis cseléd, noha egy szót sem értett az egészből, jól mulatott: a különös nyelvezeten elálmélkodott, a versek tam-tam-ja elandalitotta. Gorju megtapsolta a tragédiák filozófiai helyeit s mindazt, ami a melodrámákban a nép iránt mutatott rokonszenvet; – végre is, izlésétől elragadtatva, arra kezdtek gondolni, hogy órákat adnak neki, legyen szinész belőle. Ez a lehetőség elkábitotta a munkást.

Tevékenységüknek hire ment. Vaucorbeil gunyosan beszélt velük a dologról. Általában megvetették őket.

A két barát önérzete annál magasabbra nőtt. Müvészekké ütötték magukat. Pécuchet bajuszt növesztett, – Bouvard pedig, kerek képével és kopasz tarkójával nem tehetett egyebet, mint hogy “Béranger-fej”-jé lépett elő!

Végre elhatározták, hogy darabot irnak.

A főnehézség: tárgyat találni!

Már reggeli közben is ezt keresték: előbb kávét ittak, amely föltétlenül szükséges az agymunka fokozására, aztán két-három pohárka szeszt. Szunditottak egyet ágyukon, majd sétára mentek a gyümölcsösbe, végül künn a szabadban várták az ihletet, szorgalmasan gyalogolva egymás mellett s kimerülten térve ismét haza.

Vagy bezárkóztak, kétszer is ráforditva a kulcsot. Bouvard letörölgette az asztalt, papirt készitett maga elé s tollát bemártva, a mennyezetre szögezte szemeit, mig Pécuchet, aki a karosszékben ült, lábait kinyujtva, fejét lehorgasztva, gondolkodott.

Olykor megborzongtak: mintha az eszme szele érte volna őket; már-már megragadták s ebben a pillanatban eltünt.

Azonban módszeresen is lehet tárgyakat fölfedezni. Találomra választunk valamely cimet s cselekvény buggyan ki belőle; egy-egy közmondást fejlesztünk tovább, kalandos mozzanatokat süritünk egybe. – Egyik eljárás sem vezetett eredményre. Hasztalan lapozták át az anekdotagyüjteményeket, hires esetek tárait, történetek halmazát.

Pedig már elképzelték, hogy az Odéonban játsszák őket, a szinházakról álmodoztak, Párisért sóvárogtak.

– Szinpadi sikerekre születtem, nem pedig arra, hogy a vidéken temessem el magam! – mondta Bouvard.

– Én is ezt érzem! – felelte Pécuchet.

Hirtelen világosság támadt benne: ennyi bajlódásnak csak az lehet az oka, hogy nem ismerik a szabályokat.

Tanulmányozták tehát d’Aubignac “A Szinpad Gyakorlata” cimü müvét, néhány kevésbé elavult könyvvel együtt.

Fontos kérdések megvitatását találták: Lehet-e vigjátékot versben irni? – a tragédia nem lépi-e tul határait, ha meséjét az ujkori történetből meriti? – a hősöknek erényeseknek kell-e lenniök? – mily fajtáju gonosztevők szerepelhetnek? – mily fokig engedhetők meg a borzalmas mozzanatok? – a részletek közös cél felé irányuljanak, az érdeklődés fokozatosan emeltessék, a darab vége feleljen meg az elejének, feltétlenül!

Találjatok fogást, mely megkap és leköt,

– mondja Boileau.

De hogyan lehet kitalálni a fogásokat?

Szenvedélyt öntsetek a büszke szóba mindig,
Ez füti a szivet és mély érzésre indit.

De hogyan kell füteni a szivet?

A szabályok ilyenformán elégtelenek. Egyéb is kell: a lángész.

És a lángész se minden. Corneille, a francia Akadémia szerint, nem értett a szinpadhoz. Geoffroy ledorongolta Voltaire-t. Racine-nal Subligny bánt el. La Harpe elpirult Shakespeare nevétől.

A régi kritikától megundorodva, az ujat akarták megismerni: meghozatták az ujságok szinházi beszámolóit.

Mennyi nagyképüség! Milyen megátalkodottság! Mily romlottság! Remekművek ócsárlása, izetlenségek magasztalása, – ugynevezett tudósok szamárbölcsességei és kikiáltott szellemeskedők ostoba sziporkái.

Talán inkább a közönséghez kellene igazodni! Azonban az ünnepelt darabok néha nem tetszettek nekik, a kifütyöltekben viszont olykor megkapta őket valami.

A hozzáértők véleménye tehát csalóka, a tömeg itélete pedig értelmetlen.

Bouvard Barberou elé terjesztette a dilemmát. Pécuchet a maga részéről Dumouchelnek irt.

Az egykori kereskedelmi utazó csodálatát fejezte ki a vidéki élet elkoptató hatásán: öreg Bouvardját igen ódivatunak találta, egyszóval: barátja “elmaradt a világtól”.

A szindarab csakolyan fogyasztási szükséglet, mint bármi más. Most ez a divatos párisi felfogás!

– Az ember szórakozni megy a szinházba. Ami mulattat, jó is.

– Oh, adta szamara! – fakadt ki Pécuchet, – ami téged mulattat, engem ugyan nem fog mulattatni s magad is rá fogsz unni, a többiekkel együtt! – Dehát, ha a darabokat azért irják, hogy előadásra kerüljenek, hogyan van az, hogy a legjobbakat mindig csak olvassuk?

S várta Dumouchel válaszát.

A professzor szerint egy-egy szinmü közvetlen sorsa még nem bizonyit semmit. A Mizantróp és Athalie megbuktak. Zaďre-t már senki sem érti. És ki beszél még manapság Ducange-ról vagy Picard-ról? Fölsorolta a közelmult összes nagy sikereit, Franchon, a citerásleány-tól, Gaspardo, a halász-ig, szinpadunk hanyatlásán sopánkodva. Az ok: az irodalomnak, vagy tán inkább a stilusnak megvetése.

A két barát most ezt a kérdést vetette föl: miben áll hát, pontosan meghatározva, a stilus? – és a Dumouchel ajánlotta szerzők jóvoltából tanulmányozták minden stilfaj titkát.

Hogyan érünk el fenséges, mérsékelt, naiv hatást, melyek az előkelő fordulatok, melyek a parlagi szók? Chiens (= ebek) mellé kitünően illik a dévorants (= falánk) jelző. A vomir (= hányni) igét csak átvitt értelemben szabad használni. A fičvre (= láz) szó a szenvedélyeket festheti. Vaillance (= “hős-erény”) versbe való.

– Irjunk verseket? – vetette föl Pécuchet.

– Majd később! Előbb a prózával foglalkozzunk!

Némelyek határozottan ajánlják, hogy az ember válasszon ki magának egy klasszikust s az ő stilusára gyurja a mondatait, – azonban itt is sok a veszély, mert a remekirók is vétenek a stilszabályok, sőt a nyelvtan ellen is.

Ez a megállapitás zavarba hozta Bouvard-t és Pécuchet-t, nekiültek hát a grammatikának.

Nyelvünkben a határozott és határozatlan névelő latinos alakulat-e? Vannak, akik igennel válaszolnak, vannak, akik nemmel. A két barát nem mert dönteni.

Az alany mindig egyezik az állitmánnyal, kivéve azokat az eseteket, mikor nem egyeznek.

Régente nem tettek különbséget a melléknévi igenév és a participe présent között; – az akadémia megkülönböztetését viszont nehéz megérteni.

Szivesen megtanulták, hogy a leur névmás személyekre vonatkozik, bár igaz, hogy néha tárgyak helyett is áll. Viszont az oů meg az en tárgyakat jelöl, noha olykor személyeket is.

Hogyan jobb az egyeztetés? Igy-e: “Cette femme a l’air bon”, vagy igy: “l’air bonne?” – “une bűche de bois sec”, vagy “de bois sčche?” – A “ne pas laisser” után de következik, vagy inkább que de? “Une troupe de voleurs survint”, vagy “survinrent?”

Más nehézségek: autour és ŕ l’entour (= körül) közt Racine és Boileu nem éreztek különbséget; imposer (= ráhelyezni, tiszteletet kelteni) és en imposer (= rászedni) Massillon-nál és Voltaire-nél még synonymák! Lafontaine összezavarja a croasser (= károgni) szót a coasser-val (= brekegni), már pedig bizonyára nem nézte a hollót békának!

A nyelvtanirók bizony nem igen férnek meg egymással. Ahol az egyik szépséget lát, ott a másik hibát szimatol. Tételeket állitanak föl, de a belőlük folyó következtetéseket elvetik; következtetéseket hangoztatnak, melyeknek nem ismerik el a szülőtételeit: a hagyományra támaszkodnak, lecáfolják a mestereket, mindenféle bizarr finomságot sütnek ki. Ménage a lentilles és cassonade szavak helyett a nentilles-t és castonade-ot részesiti előnyben. Bouhours jérarchie-t akar hiérarchie ellenében és Chapsal ilyen többesszámképzést tart jónak: “oeils de la soupe”.

Pécuchet főleg Jénin-en ütődött meg. Hogyan, a hehezetlen z’annetons jobb volna, mint a hannetons, vagy z’aricots, mint a haricots? – s XIV. Lajos alatt csakugyan hosszu “ú”-t ejtettek a Rome és Lionne-féle szavakban?

Littrétől kapták a kegyelemdöfést! Azt állitja, hogy sohasem volt döntő érvényü a helyesirás, és hogy nem is lesz az sohasem!

Ebből azt következtették, hogy a mondattan ábránd s az egész nyelvtan illuzió.

Ezidőtájt különben egy uj retorika jelent meg, mely azt hirdette, hogy ugy kell irni, amint beszélünk; minden jól fog menni, föltéve, hogy előzőleg az embernek voltak érzései és megfigyelései.

Mivel érzéseik voltak s ugy hitték, hogy megfigyelni is tudnak, alkalmasnak vélték magukat az irásra: a szindarab, korlátainál fogva, feszélyezte őket, de ott van a regény, abban több szabadság kinálkozik. Hogy hozzáláthassanak, végigkutatták emlékeiket.

Pécuchet emlékezett egyik hivatalfőnökére, aki nagyon ronda uriember volt, – könyvben akart bosszut állani rajta.

Bouvard megismerkedett annakidején a kis kávéházban egy öreg, részeges, züllött szépirás-tanárral. Keresve sem lehetne furább regényalakot találni!

Egy hét leteltével össze akarták olvasztani a két témát, – itt aztán el is akadtak velük; – mások következtek: – egy asszony, aki egész családot visz romlásba, – egy asszony, a férj és a szerető, – egy asszony, aki erényes marad, mert hibás a termete, – egy nagyravágyó, rossz lelkipásztor.

Ezekhez a bizonytalan elgondolásokhoz oda próbálták illeszteni emlékeiket, – elvettek belőlük, hozzájuk toldottak.

Pécuchet az érzelem és az eszme embere volt, Bouvard a képet és a szint szerette, – kezdték meg nem érteni egymást, külön-külön csodálkozva a másik korlátoltságán.

Talán az esztétikai tudomány dönti el a vitás pontokat. Dumouchelnek egy barátja, aki filozófiai doktor volt, elküldött nekik egy idevágó könyvcimjegyzéket. Külön-külön tanultak, aztán közölték egymással észrevételeiket.

Először is: mi a Szép?

Schelling szerint: a véges által kifejezett végtelen. Ried szerint: titkos tulajdonság. Jouffroy szerint: a szét nem bontható. De Maistre szerint: ami az erénynek tetszik. P. André szerint: ami összefér az értelemmel.

Aztán meg, a Szépnek több fajtája is van: a tudomány szépsége, – a geometria például szép; az erkölcsöké, – tagadhatatlan, hogy Socrates szépen halt meg. Van szépség az állatvilágban is: a kutya szépsége a szaglása. A disznó nem lehet szép, mert ocsmány szokásai vannak, a kigyó sem, mivel alantas gondolatokat ébreszt bennünk.

A virágok, pillangók, madarak szépek lehetnek. Végül: a Szép első kelléke a változatosságban megnyilvánuló egység. Ez a döntő elv!

– Igen ám, – mondta Bouvard, – de hiszen két kancsal szemben több a változatosság, mint két rendes szemben, mégis kellemetlenebb a hatásuk, – rendszerint kellemetlenebb.

A fenséges kérdését kezdték bolygatni.

Bizonyos dolgok önmagukban véve fenségesek: vizesés robaja, sötét szakadékok, vihar kidöntötte fa. A jellem szép, ha győz, – fenséges, mikor küzd.

– Értem, – szólt Bouvard, – szép az, ami szép, a fenséges pedig a nagyon szép. – De hogyan válasszam szét őket?

– A jóérzék segitségével, – felelte Pécuchet.

– S miből származik a jóérzék?

– Az izlésből.

– És mi az izlés?

– Sajátos megkülönböztető képességnek mondják, gyors itélőtehetségnek, bizonyos viszonylatok ügyes fölismerésének.

– Vagyis az izlés: izlés, – és mindez nem világosit föl arról, hogy hogyan is lehet rá szert tennünk!

Ügyelni kell az illendőségre is, ámde ennek a szabályai is változnak, – s bármily tökéletes valamely mű, mindig lehet efféle gáncsot vetni ellene. Mindazáltal kell lenni egy megronthatatlan Szépnek, csakhogy annak a törvényeit sohasem fogjuk megismerhetni, mert eredete homályba vész.

Minthogy valamely eszmét nem lehet az összes formák utján kifejezni, meg kell ismernünk a müvészetek elválasztó határait s az egyes müvészeteken belül elkülönülő fajokat. Viszont akárhányszor keveredik egyiknek az előadási módja a másikéval, mert különben a müvészi cél nem érhető el s a műből hiányozni fog az igazság.

Az Igaz tulságosan szigoru alkalmazása árt a Szépnek s a Szépség tulsulya megronthatja az Igaz érvényesülését; – viszont eszmény nélkül nincs Igaz; innen van, hogy a typusok maradandóbb realitásuak, mint az arcképek. A müvészet különben is csak a valószerüségre törekszik, a valószerüség pedig magától a megfigyelőtől függ s igy igen relativ, futólagos értékü.

Belebonyolódtak ezekbe az okoskodásokba. Bouvard egyre kevésbé hitt az esztétikában.

– Ha nem szélhámosság az egész, akkor példákon kell igazolódnia érvényességének. Figyelj csak ide!

S fölolvasta jegyzeteit, melyeket nem kis fáradsággal gyüjtött össze:

– Bouhours azzal vádolja Tacitust, hogy nincs meg benne a Történelem által követelt egyszerüség. Droz professzor ur Shakespearet rójja meg, amiért keveri a komoly és bohókás elemeket. Egy másik professzor, Nisard, ugy találja, hogy Chénier, mint költő, alatta marad a XVII. század szinvonalának. Az angol Blair siralmasnak itéli Vergiliusnál a hárpiák rajzát. Marmontel Homérosz szabadosságai miatt sopánkodik, Lamotte pedig nem tartja hőseit halhatatlanoknak. Vida a görög énekes hasonlatain botránkozik meg. – Száz szónak is egy a vége: szerintem ezek a retorika-, poétika- és esztétika-csinálók egytől-egyig vadszamarak!

– Tulozol! – vetette ellen Pécuchet.

De őt is kételyek kinozták: – mert ha a középszerü szellemek, – mint ahogyan Longinus véli, – nem követhetnek el hibákat, akkor a hiba a mesterek tulajdonságául tekintendő: viszont őket csodálnunk kell! Ez már igazán sok! Azonban a mesterek mégis csak mesterek! Pécuchet össze akarta egyeztetni a műveket a tantételekkel, a költőket a kritikusokkal, – meg akarta ragadni a Szép lényegét, – hiába: pedig epéje is belekavarodott az emésztő munkába. Sárgaságot kapott.

Betegsége éppen a tetőpontot érte el, mikor Marianne, Bordinné szakácsnője, jelentette, hogy urnője szeretné meglátogatni Bouvard urat.

Az özvegy a dráma-szavalásos együttlét óta nem mutatkozott. – Mostani üzenete közeledést jelentett? De akkor mi szükség van Marianne közvetitésére? Bouvard az egész éjszakát elcsapongó képzelődések közt töltötte.

Másnap, két óra tájban, a folyosón sétált le-föl s ki-kinézett az ablakon: csengettek. A jegyző érkezett.

Áthaladt az udvaron, föllépkedett a lépcsőkön, leült a karosszékbe. A bevezető udvariasságok után elmondta, hogy megunta várni Bordinnét s előre jött. Az “Écalles” megvétele ügyében tesznek látogatást.

Bouvard-t lehütötte a jegyző kijelentése. Átment Pécuchet-hez.

Pécuchet nem tudott mit válaszolni. Egyéb baja volt most, – minden percben várta Vaucorbeilt.

Végre megjelent az özvegy. Késedelmességét gondos toalettje magyarázta: kázsmir-kendő, kalap, glacé-keztyük, – komoly alkalmakhoz illő viselet.

Sok kerülgetés után megkérdezte: ezer tallér elég lenne-e?

– Egy holdért? Ezer tallér! Soha!

Az özvegy kacsintott: – No, de az én kedvemért!

Mind a hárman elhallgattak. Faverges gróf lépett be.

Hóna alatt, mint valami ügyvéd, maroquin-irattáskát hozott s letette az asztalra:

– Röpiratok! A Reformról van bennük szó, – égető kérdés! Aztán itt van még valami, ami bizonyára az önök tulajdona!

Az Ördög emlékiratai-nak második kötetét nyujtotta át Bouvardnak.

Mélie éppen most olvasta a konyhában s a gróf, aki szeretett őrködni az erkölcsök fölött, jónak látta elkobozni a könyvet.

Bouvard kijelentette, hogy ő adta kölcsön a kötetet a leánynak. Irodalomról kezdtek csevegni.

Bordinné szerette a regényeket, föltéve, hogy nem szomoruak.

– Az irók, – jegyezte meg de Faverges, – ingerlő szinekben festik előttünk az életet!

– De festeni kell! – vetette ellen Bouvard.

– A példa azonban követésre csábit!…

– Nem a példa a fontos!

– Azt azonban mégis csak beláthatja ön, hogy ezek a könyvek fiatal lányok kezébe is kerülhetnek. Nekem is van leányom!

– És milyen bájos! – szólalt meg a jegyző, miközben arca olyan kifejezést öltött, mint a házassági szerződések napjain.

– Nos igen! ő miatta, sőt még inkább a környezet miatt, nem türöm a házamban a regényeket! Mert uraim, a Nép…

– Mi van már megint a szegény Néppel? – szólt közbe Vaucorbeil, aki e pillanatban jelent meg a küszöbön.

Pécuchet, az orvos hangjának hallatára, szintén bejött.

– Fenntartom azt a nézetemet, – kezdte ujra a gróf, – hogy bizonyos olvasmányoktól meg kell óvni!

Vaucorbeil szembeszállt: – Ön tehát a nép oktatása ellen van?

– Dehogy is! Azonban engedelmet kérek…

– Hiszen mindennap támadják a kormányt, – mondta Marescot.

– Ki a hibás érte?

A főur és az orvos Louis-Philippe-et kezdték ócsárolni, a Pritchard-ügyet emlegetve, valamint a szabad sajtót korlátozó szeptemberi törvényeket.

– Hát a szinpad szabadsága! – tette hozzá Pécuchet.

Marescot nem türtőztethette magát: – Az a maguk szinháza már igazán tulságba megy!

– E tekintetben Önnel tartok! – mondta a gróf, – vannak szindarabok, melyek magasztalják az öngyilkosságot!

– Az öngyilkosság szép! Kátó rá a bizonyság! – kakaskodott Pécuchet.

Az ellenérvet feleletre sem méltatva, Faverges megbélyegezte “ezeket a müveket”, melyek gunyt üznek a legszentebb dolgokból is: a családból, a magántulajdonból, a házasságból!

– És Moličre? – szólt Bouvard.

Marescot a müértő fölényével jelentette ki, hogy Molière elavult, s különben is, mindig értékén fölül méltatták.

– Kérem, – folytatta a gróf, – Victor Hugo kegyetlen volt, igen, kegyetlen, mikor Mária-Antoinette királynői alakját ugy meghurcolta a Tudor Mária személyesitésében.

– Hogyan! – kiáltotta Bouvard, – nekem, mint szerzőnek, ne lehetne jogom…

– Nem, uram, önnek nincs joga szinpadra vinni a bünt, csak ha javitani, ha tanitani tud általa!

Vaucorbeil is ugy találta, hogy a müvészetnek csak egy célja lehet: a tömegek fölemelése! – A tudományt, a fölfedezéseket, a hazaszeretetet kell megénekelni! – és csodálta Casimir Delavigne-t.

Bordinné Foudras marquist dicsérte. – A jegyző közbevágott:

– De hát a nyelve! Arra nem gondol ön?

– A nyelvére? Hogy-hogy?

– A stilusáról van szó! – kiáltotta Pécuchet. – Ugy találja, hogy Foudras jól irt?

– Kétségkivül, nagyon érdekesen!

Pécuchet vállat vont; az özvegy belepirult ebbe a szemtelenségbe.

Bordinné többször is megpróbálta, hogy alkujára terelje vissza a szót. De már későre járt, nem végezhettek. Marescot karján távozott.

A gróf szétosztotta röpiratait s további terjesztésüket kérte.

Vaucorbeil is menni készült, de Pécuchet visszatartotta:

– Elfeledkezik rólam, doktor ur…

Nagy bajusza s a fején rosszul átkötött kendő alól kikandikáló fekete haja siralmasan illettek sárga arcához.

– Csak hashajtót! – mondta az orvos és gyöngén meglegyintgette kétoldalt az arcát, mint egy gyermekét: – Nagyon ideges, nagyon is müvészkedélyü!

Ez a bizalmaskodás jól esett Pécuchetnek, megnyugtatta, – s mihelyt egyedül maradt barátjával, kérdezgette:

– Te is azt hiszed, hogy nincs komoly baj?

– Persze hogy nincs! biztos vagyok benne!

Összefoglalták a hallottakat. A müvészet erkölcsi tartalma mindenki számára azon a ponton nyilatkozik meg, amely érdekeiknek a legkedvezőbb. Az emberek nem szeretik az irodalmat.

Átlapozták a gróf nyomtatványait. Valamennyi az általános szavazati jogot követelte.

– Ugy érzem, – mondta Pécuchet, – hogy rövidesen nagy fölfordulás lesz.

Szegény, mindent fekete szinben látott, talán éppen sárgasága miatt.

VI.

1848. február 25-ének délelőttjén egy Falaise-ből érkező ember elmondta Chavignolles-ban, hogy Páris barrikádokkal van tele. Másnap a köztársasági kiáltványt kiragasztották a polgármesteri hivatalra.

A nagy esemény fejbekólintotta a polgárságot.

Mikor azonban megtudták, hogy a semmitőszék, a feljebbviteli tábla, a számvevőszék, a kereskedelmi biróság, a jegyzőegyesület, az ügyvédi kamara, az államtanács, az egyetem, a tábornokok, sőt maga de la Rochejacquelein ur is csatlakozott az átmeneti kormányhoz, a keblek fölszabadultak. Mivel Párisban fákat ültettek a szabadság tiszteletére, a községtanács elhatározta, hogy Chavignolles-ban is ez a teendő.

A fát Bouvard ajánlotta föl, akinek hazafiságát fölöttébb megörvendeztette a nép diadala. Ami pedig Pécuchet-t illette, a királyság bukása sokkal inkább beigazolta előérzetét, semhogy elégedett ne lett volna.

Gorju, buzgón állva szolgálatukra, kiásta a Bütyök fölötti rét egyik szegélynyárfáját s a “Pas de la Vaque”-ra vitte, a község elejére, ez lévén a kijelölt hely.

A szertartásra kitüzött óra előtt hármasban várták a menetet.

Dobszó perdült s egy ezüst kereszt tünt föl, majd két karos gyertyatartó, melyeket a kórus énekesei emeltek, nyomukban a plébános ur, stólában, karingben, talárban, fején a papi süveggel. Négy ministráns fiu kisérte, az ötödik a szenteltvizhintőt hozta. A sekrestyés zárta be a sort.

A plébános szélére állt a gödörnek, melyből a nyárfa nyult elő, háromszinü szalagokkal diszitve. Szemközt a polgármester és két helyettese foglalt helyet: Beljambe és Marescot, utánuk az előkelőségek következtek: de Faverges, Vaucorbeil, álmos képével Coulon, a békebiró, a kis katonasipkás Heurtaux, végül Alexandre Petit, az uj tanitó, szegényes, kizöldült ünneplő kabátjában. A tüzoltók, Girbal vezetése alatt, egyetlen sort alkottak; a másik oldalon néhány fehéren csillogó ócska csákó a Lafayette-időket hirdette, – öt, vagy hat szál ember, mivel a nemzetőrség Chavignolles-ban határozottan züllésnek indult. Hátul parasztok zsufolódtak, feleségestül, valamint a szomszédos gyárak munkássága, meg a kamaszi népség. Placquevent, az öt láb és nyolc hüvelyk magas mezőőr, karjait összefonva járt le-föl, tekintetével tartva féken a tömeget.

A plébános beszéde ugyanolyan volt, mint hasonló körülmények közt bármely más papé.

Először a királyok ellen mennydörgött, aztán a köztársaságot magasztalta. Eddig is beszéltünk a tudósok köztársaságáról, meg a kereszténység köztársaságáról. Képzelhető-e ártalmatlanabb az egyiknél, vagy szebb a másiknál? Jézus Krisztus maga formulázta meg fenséges mottónkat: a nép fája egyszersmind a kereszt fája is. Hogy a vallás gyümölcsöket teremhessen, testvéri szeretettel kell öntöznünk s a lelkész ur, a testvéri szeretet nevében fölhivta hiveit, hogy ne kövessenek el semmiféle rendbontást, hanem békésen térjenek vissza otthonukba.

Azután meghintette a csemetét, Isten áldását kérve rá: “Terebélyesedjék s mindenha idézze emlékünkbe a szolgaságból való fölszabadulást, valamint a szent testvériséget, mely enyhet adóbb a fa árnyékos lombjainál is! Ámen!

A hallgatóság ismételte az áment, ujra megperdült a dob s az egyház képviselője, Te Deum-ot énekelve, visszaindult a templomba.

Részvétele kitünő hatással járt. Az egyszerü lelkek jobb jövendő igéretét érezték ki belőle, a hazafiak pedig engedékenységet, elveiknek szóló tiszteletadást.

Bouvard és Pécuchet azon a véleményen voltak, hogy a beszédben köszönet illette volna meg őket adományukért, egy rövid célzás legalább, ha nem több; ki is öntötték szivüket Faverges és az orvos előtt.

Ki törődnék most efféle csip-csup dologgal? Vaucorbeil el volt ragadtatva a köztársaságtól, a gróf nemkülönben. Utálta az Orléansiakat. Most már nem fogjuk többé viszontlátni őket: szerencsés utat! Ezentul minden a népért fog történni! S intézőjétől, Hureltól követve, a plébánoshoz szegődött.

Foureau a jegyző és a vendéglős közt lépkedett, lehajtott fejjel, bosszankodva a szertartás miatt s lázadástól tartva: ösztönszerüen visszafordult, a mezőőr felé, aki a kapitánnyal Girbal erélytelenségét s emberei siralmas fölkészültségét tárgyalta.

Az országuton munkások vonultak át, a Marseillaise-t énekelve. A tömeg közepén Gorju hadonászott botjával; mögöttük, kigyult szemekkel, Petit tünt föl.

– Nem szeretem a dolgot, – mondta Marescot, – kiabálnak, felizgulnak…

– Oh, istenkém, – válaszolta Coulon, – hadd mulasson a fiatalság!

Foureau fölsóhajtott:

– Szép kis mulatság! A végén majd guillotine-ozás lesz belőle!

Már látta maga előtt a vérpadot, előre érezte a borzalmakat.

Chavignolles fölfogta a párisi mozgalmak lökéseit. A polgárok előfizettek az ujságokra. Reggelenkint a postahivatal előtt torlódtak s a postamesternő nem győzte volna a munkát, ha olykor a kapitány nem segit neki. Később is a téren maradtak, beszélgetni.

Az első hevesebb vitát a lengyel kérdés okozta.

Heurtaux és Bouvard Lengyelország fölszabaditását követelték.

De Faverges másként gondolkodott:

– Mi jogon mennénk oda? Magunkra zuditanók egész Európát! Csak semmi oktalanság!

A többiek egyhanguan helyeseltek, mire a két lengyelbarát elhallgatott.

Más alkalommal Vaucorbeil Ledru-Rollin körrendeleteit védte.

Foureau a 45 centime dolgával szállt sikra ellene.

– Meg kell adni azonban, – szólt Pécuchet, hogy a kormány megszüntette a rabszolgaságot!

– Mi közöm a rabszolgasághoz?

– No, és a politikai bünökre kiszabott halálbüntetés eltörlése?

– Köszönöm szépen, – ellenkezett Foureau, – majd mindent eltörülnek! De mi lesz ebből? A bérlők máris olyan követeléseket támasztanak…

– Annál jobb! A birtokosok, – Pécuchet szerint, – ugy is sok kiváltságot élveztek. Akinek ingatlanja van…

Foureau és Marescot letorkolták, hogy ez kommunista beszéd.

– Én! kommunista?

Mindannyian egyszerre beszéltek. Mikor Pécuchet klubalapitás eszméjét vetette föl, Foureau nagymerészen vágta ki, hogy Chavignolles-ban ilyesmi sohasem lesz!

Később Gorju jelent meg, puskákat követelve a nemzetőrség számára, melynek, a közóhaj szerint, ő lenne az oktatója.

Csak a tüzoltóknak volt puskájuk s ezekhez Girbal kötötte magát. Foureau világért sem akarta kiadni őket.

Gorju végignézett rajta:

– Pedig tudhatják, hogy értek a fegyverhez!

Sok egyéb mellett ugyanis a vadorzást is üzte s a polgármester meg a vendéglős nem egyszer vásárolt tőle nyulfélét.

– Hát isten nevében, vigye a puskákat, – mondta Foureau.

Még aznap este elkezdték a gyakorlatozást.

A templom előtti pázsiton vonultak föl. Gorju, kék zekében, dereka körül csavart szines nyakkendővel, gépiesen mutatta be a mozdulatokat. Vezényszavai nyersen csengtek:

– Be a hasakkal!

S Bouvard nyomban berántotta potrohát: lélekzete elakadt, hátsó fele kipuposodott.

– Nem azt mondtam, hogy ivbe kell görbülni, azt a hétszentséges…!

Pécuchet összezavarta a fedezéseket és kettősrendeket, eltévesztette a féljobbot és a félbalt. Legsiralmasabb azonban a tanitó volt, suta, apró termetével, szőke körszakállával: tántorgott a puska sulya alatt s szuronyával állandóan veszélyeztette szomszédait.

Mindenféle szinü nadrágokban gyakorlatoztak, zsiros átvetőszijjakban, kinőtt, ócska katonabluzokban, melyek alól kikandikált az ing: kivétel nélkül azt állitották, hogy nincs tehetségükben más fölszerelést szerezni. Gyüjtést rendeztek a szegényebbek kiöltöztetésére. Foureau garasoskodott, az asszonyok viszont kitettek magukért. Bordinné öt frankot adományozott, noha utálta a köztársaságot. Faverges tizenkét embert szerelt föl s nem mulasztotta el a gyakorlatokat. Utánuk betért a füszereshez s boldog-boldogtalannak pálinkát fizetett.

A hatalmasok mindenképen kedvében jártak az alsóbb néposztályoknak. Mindenki csak a munkásság után következett. Mindenki közéjük akart számitódni. Ők lettek az uj idők nemessége.

A kantonbeli munkásság többnyire takácsokból telt ki, mások a tarkaszövet-gyárakban, vagy az ujonnan alapitott papirmalomban dolgoztak.

Vezérük Gorju lett; nagyhangu beszédekkel széditette őket s leckéket adott nekik a lábboxolásból. Bizalmasait iddogálni vitte magával Castillonnéhoz.

A többséget mégis a parasztok alkották. Vásári napokon megjelent köztük a téren de Faverges, tudakozódott kivánságaikról, eszméivel téritgette őket. Felelet nélkül hallgatták, olyanok voltak, mint Gouy apó, készen bármely kormány elismerésére, csak az adókat szállitsák lejjebb!

Fecsegései révén Gorju hirre kapott. Talán még a nemzetgyülésbe is bejuthat!

Faverges is hasonló gondolatokat forgatott, de vigyázva, nehogy tulságosan szint valljon. A konzervativok Foureau és Marescot között ingadoztak. De mivel a jegyző ragaszkodott hivatalához, Foureau lett a vezér. Az a paraszt, az a félkegyelmü! Az orvos méltatlankodott.

Minden jobb helyről kibukva, lelke mélyén mégis Páris élt s félrecsuszott életének tudata állandóan savanyu kedvüvé tette. De ime most tágra nyilt előtte a pálya: most bosszut lehetne állani a sorson! – Fogalmazott egy hitvallásfélét s felolvasta Bouvard és Pécuchet előtt.

Gratuláltak neki: ők maguk is ezeket az elveket vallják. Azonban, ők jobban tudnak fogalmazni, ismerik a történelmet is, vajjon nem állanák-e meg inkább a helyüket a parlamentben? Miért ne? De melyikőjük lépjen föl? S elkezdődött az udvariaskodó harc.

Pécuchet maga helyett megfelelőbbnek vallotta barátját:

– Nem! Téged illet! Jobb a megjelenésed!

– Talán! – felelte Bouvard. – De a te föllépésed merészebb!

S anélkül, hogy megoldották volna a nehézséget, tervezgették, hogyan is kellene sikert aratniok.

A jelöltségi láz másokat is elragadott. Erről álmodozott a kapitány, katonasipkája alól pipafüstöt eregetve, erről a tanitó az iskolában, a plébános pedig két imádság közt azon kapta magát, hogy ég felé forditott szemekkel rebegi:

– Add, uram isten, hogy képviselő lehessek!

A doktor, többek bátoritása után, elment Heurtaux-hoz s föltárta előtte esélyeit.

A kapitány kertelés nélkül válaszolt: Vaucorbeilt kétségkivül jól ismerik, de kollégái, különösen pedig a gyógyszerészek, nem igen rajonganak érte. Ezek mind ellene csaholnának. A nép sem látna szivesen uriemberjelöltöt, legjobb betegei elhagynák. – Az orvos, mindezen érvek mérlegelése után, megbánta gyöngeségét.

Mihelyt távozott, Heurtaux Placquevent látogatására indult. Öreg hadfiak kell hogy megértsék egymást. A mezőőr azonban, teljesen Foureau hive lévén, kereken megtagadta a kapitány támogatását.

A plébános de Faverges urnak bizonyitotta be, hogy még nincs itt a gróf ideje. Várni kell, hadd kopjék előbb egy kicsit a köztársaság!

Bouvard és Pécuchet Gorju elé tárták, hogy sohasem lehetne elég ereje a parasztok és polgárok szövetkezésének letörésére: az asztalos tele lett bizonytalansággal, hite elveszett.

Petit gőgös nyiltsággal beszélt vágyairól. Beljambe azonban értésére adta, hogy bukás esetén elbocsáttatása bizonyosra vehető.

Végül pedig az érsek parancsolta rá a plébánosra a nyugtonmaradást.

Foureau maradt hátra egyedül.

Bouvard és Pécuchet őt is megbuktatták. Fölemlegették a puskaügyben mutatott rosszakaratát, a klubbal szemben tanusitott ellenkezését, maradi eszméit, fösvénységét, – sőt Gouy gazdával azt is elhitették, hogy a polgármester a régi rendet akarja visszaállitani.

A paraszt előtt bármily homályos volt is ez a régi rend, mégis halálosan utálta, – az ősei lelkében tiz évszázad óta egybehalmozódott gyülölettel, – s Foureau ellen forditotta a maga és a felesége összes rokonait, sógorokat, ángyokat, komaságot, egy egész hordát.

Gorju, Vaucorbeil és Petit tovább folytatták a polgármester ledorongolását s a talaj igy megtisztulván, Bouvard és Pécuchet, anélkül, hogy bárki is sejtette volna, a siker reményével próbálkozhattak.

Sorsot huztak, hogy melyikük lépjen föl. A sors nem jól döntött, – elhatározták tehát, hogy az orvostól kérnek tanácsot.

Tőle hallották az ujságot, hogy Flacardoux, a Calvados szerkesztője, hivatalosan is bejelentette jelöltségét. A két barát csalódása nagy volt: és mindegyik, a saját magáén kivül, a másikét is átérezte. De a politikai hév felülkerekedett bennük. A választások napján ellenőrizték az urnákat. Flacardoux győzött.

A gróf a nemzetőrségre vetette magát, de nem sikerült elnyernie a parancsnoki vállrojtot. A chavignolles-iaknak Beljambe jobban tetszett.

A nyilvános elismerésnek ily bizarr, kiszámithatatlan természete fölbőszitette Heurtaux-t. Igaz ugyan, hogy kötelességeit hanyagul végezte, mindössze arra szoritkozván, hogy néha végignézte a gyakorlatokat s egy-két megjegyzést tett. Mindegy! De mégis csak hallatlannak találta, hogy egy fogadóst előnyben részesitsenek a Császárság volt kapitányával szemben. A parlament május 15-iki megrohanása után meg is jegyezte: “Ha a katonai rangokat a fővárosban igy osztogatják, a következményeken nincs okom csodálkozni!”

Megkezdődött a reakció.

Suttogták, hogy Louis Blanc ananász-puréet eszik, Flocon arany ágyban hál, Ledru-Rollin királyi orgiákat tart. Mivel pedig a vidék mindig pontosan tudni véli, mi történik Párisban, – Chavignolles polgársága nem kételkedett ezekben a koholmányokban, sőt hitelt adott a legképtelenebb hireszteléseknek is.

Faverges egy este fölkereste a plébánost. Közölte vele, hogy Chambord gróf Normandiába érkezett.

Joinville, – Foureau értesülése szerint, – még mindig rendelkezik tengerészeivel s letörni készül a szocialistákat. Heurtaux erősitgette, hogy legközelebb Louis Bonaparte lesz a konzul.

A gyárak megállottak. A szegények nagy csapatokban bolyongtak a vidéken.

Egy vasárnap (junius első napjaiban) hirtelen egy csendőrt menesztettek Falaise-ba. Az acqueville-i, liffard-i, pierre-pont-i és saint-rémy-i munkásság fölvonulása Chavignolles-t fenyegette.

A zsaluk lecsukódtak. A községtanács összegyült s azt határozták, hogy nagyobb szerencsétlenség elkerülése végett, nem tanusitanak semmiféle ellenállást. A csendőrséget is tétlenségre parancsolták, azzal a meghagyással, hogy ne is mutatkozzék.

Nemsokára viharzugásszerü zaj hangzott föl. Majd a girondisták dala reszkettette meg az ablaktáblákat. Kari-karba fonó széles embersorok tódultak be a caen-i országut felől, porosan, izzadtan, lerongyolódva. A tér megtelt velük. Hangos össze-vissza kiabálás kezdődött.

Gorju és két társa beléptek a terembe. Az egyik sovány, alattomos arcu alak volt, kötöttmellényben, melynek madzagjai kioldva fityegtek. A másik, fölfelé meredő haju, bozontos szemöldökü munkás, széntől feketéllett, – nyilván gépész lehetett, – s posztópapucsokban lépkedett. Gorju huszárosan, panyókára vetve viselte zubbonyát.

Mindahárman állva maradtak, mig a tanácstagok, a kék posztóju asztal körül ülve, aggodalomtól sápadtan bámulták őket.

– Polgárok! – szólalt meg Gorju, – munkát adjatok!

A polgármester reszketett; hangja cserben hagyta.

Helyette Marescot felelte, hogy a tanács nyomban intézkedni fog. – A küldöttség kiment s bent megkezdődött a fölvetődő eszmék megvitatása.

Először is kavicsfejtést inditványoztak.

A kavicsot, Girbal ötlete értelmében, egy Angleville és Tournebu közt épitendő ut céljaira lehetne fölhasználni.

De mikor a már meglévő bayeux-i ut is teljesen megfelel!

Ki kellene tisztittatni a községi vizmedencét! – ez azonban nem adna elég munkát! vagy tán egy másik vizmedencét ásassunk? de hol?

Langlois ugy vélekedett, hogy a “Mortins” mentén töltést kellene emelni, áradások esetére. Beljambe az ugaros földek föltöretését ajánlotta. Sehogy sem tudtak megállapodni. A tömeg lecsendesitése végett Coulon lement az oszlopok elé s jelentette, hogy jótékonysági foglalkoztató helyeket fognak berendezni.

– Jótékonyság? Köszönjük szépen! – kiáltotta Gorju. – Le az arisztokratákkal! Mi a munka jogát követeljük!

Ez volt a kor szállóigéje: az asztalos népszerüséget meritett belőle, megtapsolták.

Amint megfordult, Bouvard-ba ütődött, akit Pécuchet idáig cipelt: beszélgetni kezdtek. Elvégre a dolog nem sietős, a községháza körül lévén zárva. A tanács nem szökhetik meg.

– De hát honnan lehetne pénzt előteremteni? – kérdezte Bouvard.

– A gazdagoktól! Különben is, a kormány rendeljen el közmunkákat!

– S ha nincs szükség ilyesmire?

– Tessék előre dolgoztatni!

– A munkabérek azonban csökkenni fognak! – vitatkozott Pécuchet. – A munkahiány oka a tultermelés! És maguk még fokozni akarják!

Gorju a bajuszába harapott: – Azonban… a munka megszervezésével…

– Szóval az állam legyen a gyáros!

A körülállók fölmordultak: Nem! nem! csak semmi gyáros, semmi főnök!

Gorju ideges lett: – Mindegy!… tőkét adjanak a munkások rendelkezésére, – vagy legalább hitelt!

– De hogyan?

– Mit tudom én!… de hitelt kell biztositani!

– Elég lesz már! – vágott közbe a gépész, – mit hallgatjuk ezeket a buta fickókat!

Fölment a lépcsőkön, azzal, hogy betöri a kaput.

Placquevent, jobbtérdét behajtva, ökölbe szoritott kezekkel fogadta: – Gyere csak!

A gépész visszahőkölt.

A tömeg orditása behallatszott a terembe. Mindannyian fölemelkedtek, futásra készen. A falaise-i segitség késett! A gróf távolléte is nagyon nyomasztóan hatott. Marescot egy tollszárat kinozott. Coulon apó nyögött, Heurtaux dühösen követelte a csendőrség közbelépését.

– Vezényelje ki őket! – mondta Foureau.

– Nincs rá parancsom!

A zaj közben megkétszereződött. A tér tele volt emberekkel s mindenki a községháza első emeletét nézte, mikor egyszerre csak a középső ablaknál, az óra alatt, Pécuchet vált láthatóvá.

Ügyesen lopózott be a hátulsó lépcsőn s most Lamartine-t akarta utánozni, szólni a néphez!

– Polgártársak!

Azonban sipkája, orra, hosszu kabátja, egész mivolta, hijján volt minden tekintélynek.

A kötött ujjasu rákiáltott:

– Tán maga is munkás?

– Nem!

– Vagy inkább munka-főnök?

– Az sem!

– Akkor takarodjék!

– Miért? – kérdezte Pécuchet fönhéjázó hangon.

De abban a pillanatban már el is tünt az ablakmélyedésben; a gépész rántotta hátra. Gorju jött segitségére:

– Hagyd békén! Ez derék ember! – s birokra kelt a támadóval.

A főkapu megnyilt s Marescot kihirdette a küszöbről a tanács határozatát. Hurel megoldása volt.

A tournebu-i utról Angleville felé elágazás létesül, amely a Faverges-kastélyhoz fog vezetni.

A község ezzel a munkásság érdekében áldozatot vállal magára.

Szétoszoltak.

Hazatérve, Bouvard és Pécuchet fülét női hangok ütötték meg: a cselédek és Bordinné kiabáltak. Az özvegy hangja volt a legerősebb. Amint megpillantotta őket:

– Hálistennek! – kiáltotta, – három órája várok már magukra! Szegény kertem! Nem maradt egy tulipánom sem! A pázsiton mindenfelé ocsmányságok! S az istennek se tágit!

– De kicsoda?

– Gouy apó!

A paraszt trágyás talyigával jelent meg az özvegy kertjében s csak ugy odaboritotta a fű közepébe. Most pedig már ássa is a földet!

– Siessenek, hagyassák abba vele!

– Önnel megyek! – mondta Bouvard.

Kivül, a kerti lépcsők alján, kiforditható ládáju talyiga állt, rudjai közt egy ló harapdálta az eléje halmozott leander-lombokat. A kerti ágyak szélén a talyigakerekek kegyetlen horzsolását agyongázolt örökzöld-bokrok, egy letört rhododendron s tönkresilányitott georginák jelezték. A pázsiton vakondturásforma trágyarögök csomósodtak. Gouy buzgón ásott.

Bordinné ugyanis egyszer odavetőleg azt mondta neki, hogy szeretné átforgattatni kertje földjét. A paraszt most nekiállt a munkának s az özvegy tiltakozása ellenére is folytatta. Igy értelmezte a munkához való jogot, mely Gorju beszédei nyomán, alaposan megzavarta agyvelejét.

Végre is, csak Bouvard indulatos fenyegetéseire távozott el.

Bordinné, hogy némi kárpótláshoz jusson, megtagadta a végzett munka kifizetését s a trágyát visszatartotta. Helyes itéletü nő volt: az orvosné, sőt a jegyző felesége is, noha rangban fölötte álltak, nagyrabecsülték ezért.

A jótékonysági foglalkoztatóhelyek egy hétig tartottak. Nem történt semmi rendzavarás. Gorju elhagyta a környéket.

A nemzetőrség azonban állandóan talpon volt: vasárnaponkint szemlét, olykor katonai felvonulásokat tartottak, – éjszakáról-éjszakára pedig őrjáratok cirkáltak. A község nem nyughatott tőlük.

Becsengettek, tréfából, a házakba; rányitották az ajtót a közös párnán horkoló házastársakra, vaskos megjegyzéseket röpitve feléjük, – a föltápászkodó férjtől pár kupica itókát kértek. Majd a központi őrségre vonultak vissza egy-egy játszma dominóra, közben almabort ittak, sajtot ettek s a künn silbakoló poszt, elunva az álldogálást, minden percben be-bekukkantott az ajtón. Teljes fegyelmetlenség uralkodott, hála Beljambe erélytelenségének.

A juniusi zavargások kitörésekor mindannyian egy szivvel-lélekkel szavalták, hogy “röpülni kell Páris segitségére!” Foureau azonban nem hagyhatta el a községházát, Marescot az irodáját, az orvos a betegeit, Girbal a tüzoltókat. Faverges Cherbourgban volt. Beljambe ágynak esett. A kapitány dörmögött: “Engem persze nem akartak, ám lássák most már!” Bouvard pedig bölcsen visszatartóztatta Pécuchet-t.

A környékre rendezett őrjáratokat nagyobb területre terjesztették ki.

Egy-egy boglya árnyéka, egy-egy furcsa rajzu faág pánikot keltett a nemzetőrökben: nyomban szétszaladtak. A holdfényben puskáját célzásra emelő alakot véltek fölfedezni az almafák közt.

Más alkalommal, sötét éjszaka volt, a bükkfasor alatt pihenő csapat lépéseket hallott maga előtt.

– Mi a jelszó?

Semmi felelet!

Hagyták, hogy az illető tovább haladjon, csak távolról követték, mert hátha pisztoly van nála, vagy furkósbot. Amint azonban a községbe értek, ahol segitséget kaphattak, mind a tizenkét katona egyszerre rohanta meg, kiabálva: “Elő az okmányaival!” – Ütlegelték, szidták. A központi őrség is kiszaladt. Bevonszolták a szobába: a kályhán égő gyertya fényében Gorju-ra ismertek.

Rossz gyapjuködmen csapkodta vállait. Csizmáiból kikandikáltak lábujjai. Arca karmolásoktól és zuzódásoktól vérzett. Borzasztóan le volt soványodva s szemei ugy forogtak, mint egy farkasé.

A gyorsan előkeritett Foureau kikérdezte, hogyan került a bükkfasorba, miért jött vissza Chavignolles-ba, mit csinált hat hét óta?

Senkinek semmi köze hozzá! Szabad ember!

Placquevent kikutatta a zsebeit: töltényeket keresett. – Egyelőre le fogjuk csukni.

Bouvard közbelépett.

– Fölösleges! – válaszolta a polgármester, – Ismerjük az ön gondolkodását!

– De kérem!…

– Csitt! jó lesz vigyázni! figyelmeztetem! Jó lesz vigyázni!

Bouvard nem akadékoskodott tovább.

Gorju most Pécuchet-höz fordult: “És ön, kedves gazdám? Nincs egy szava sem védelmemre?”

Pécuchet lehajtotta a fejét, mintha kételkednék az asztalos ártatlanságában.

A szegény ördög keserüen mosolygott:

– Pedig én megvédtem magukat!

Hajnalban két csendőr bevitte Falaise-ba.

Nem állitották haditörvényszék elé, de a kerületi biróság három hónapi börtönre itélte, a társadalomra veszélyes szónoklatok tartása miatt.

Falaise-ből levelet irt régi gazdáinak, küldjenek neki bizonyitványt, hogy jól viselte magát. Aláirásukat vagy a polgármesterrel, vagy helyettesével hitelesittetniük kellett és ők inkább Marescot-tól akarták kérni ezt a kis szivességet.

Az ebédlőbe vezették be őket, melyet régi porcellánok diszitettek: a legkeskenyebb falmezőt egy Boule-készitményü óra foglalta el. A leteritetlen mahagóniasztalon két szervéta pihent, egy teáskanna, csészékkel. Marescot-né, kék kázsmér-fésülőköpenyében, átment a szobán. Párisi nő volt, aki unatkozott a vidéken. Majd a jegyző lépett be, egyik kezében házisipkáját, másikban ujságját hozva. Rögtön a bizonyitványra nyomta pecsétjét s igen szeretetreméltó volt vendégeivel, noha védencük “veszedelmes ember”.

– Ugyan, – ellenkezett Bouvard, – egy-két nagyhangu szó miatt…

– Engedjenek meg, kedves uraim, de az ilyen szavak vezetnek a bünre!

– De hát, – szólalt meg Pécuchet is, – hol van a határ az ártatlan és a veszélyes kijelentések közt? Amit ma eltiltanak, holnap megtapsolják!

S kárhoztatta a lázadók ellenében tanusitott szigort.

Marescot természetesen a társadalom védelmére hivatkozott, a közjó épségben tartására, mint legfőbb törvényre.

– Pardon! – vitatkozott Pécuchet, – az egyén joga épp oly tiszteletreméltó, mint az összesé s ha ez az okoskodás önök ellen fordul, nem szögezhetnek ellene egyéb fegyvert, mint a nyers erőszakot!

Marescot felelet helyett megvetően vonta föl szemöldökét. Ránézve az volt a fő, hogy nyugodtan készithesse okiratait, kedvére élhessen porcellánjai közt, kedves kis otthonában: ezen tul, mit sem törődött semmiféle igazságtalansággal. – Szabadkozott: igen sok a dolga. Az urak megbocsátanak…

A két barát fölháborodott a jegyző “közjó”-elméletén. Ime, most a konzervativok beszélnek ugy, mint annak idején Robespierre.

Másik meglepő fordulat: Cavaignac megingott. A nemzetőrség gyanus szinbe kezdett keveredni. Ledru-Rollin még a Vaucorbeil szemében is lehanyatlott. Az alkotmányviták senkit sem érdekeltek s december 10-én minden chavignolles-i polgár Bonapartéra szavazott.

A hat milliónyi szavazat lehütötte Pécuchet lelkesedését a nép iránt s Bouvard-ral együtt az általános szavazati jog kérdését tanulmányozták.

Mivel mindenki megkapta, nincs értelme az egésznek. Mindig akad stréber vezető, akinek a tömeg nyáj módjára fog engedelmeskedni, hiszen a választójogosultaknak még olvasni sem kell tudniuk: – Pécuchet szerint ez okozta az elnökválasztás sok visszaélését.

– Dehogy voltak visszaélések, – vitatkozott Bouvard, – én inkább azt hiszem, hogy a Nép egyszerüen csak buta. Gondolj csak a milliónyi emberre, akik a “Revalescičre-”tápszereket vásárolják, meg Dupuytren-pomádét, meg a várkisasszony elixirjét. Ilyen szamarakból telik ki a választói tömeg s mi meghajlunk akaratuk előtt. Miért nem lehet házinyul-tenyésztéssel háromezer livre évi jövedelmet elérni? Mert a tulságos szaporaságba beledöglik a nyul! Éppen igy: a tömegben, éppen tömegvoltánál fogva, megvannak az ostobaság csirái s elhatalmasodva kiszámithatatlan következményeket eredményeznek.

– Szkepticizmusod elrémit! – felelte Pécuchet.

Később, tavasz táján, de Faverges-zsal találkoztak, aki a római expedició hirét közölte velük. Nem fogjuk megtámadni az olaszokat, de biztositékokra van szükségünk. Különben elvész a befolyásunk! Ez a beavatkozás föltétlenül jogos!

Bouvard nagy szemeket meresztett:

– De hiszen a lengyelországi ügy idején ellenkező véleményen tetszett lenni!

– Igen! De ez egészen más! Most a pápáról van szó!

S Faverges egy nagy párthoz való tartozás önérzetével mondta: “Igy akarjuk, igy is lesz, a mi számitásunk a helyes!”

Bouvard és Pécuchet undort érzett minden párt iránt, akár kicsi, akár nagy. A plebs, végeredményben, egyértékü az arisztokráciával.

A beavatkozás jogát nem látták tisztának. Tekintélyt kerestek rá Calvo, Martens, Vatel müveiben s Bouvard leszürte az eredményt:

– Közbe szokás lépni valamely fejedelem trónrasegitése érdekében, a nép fölszabaditása céljából, vagy pedig óvatosságból, esetleges veszély elkerülésére. De mindkét esetben merényletet követünk el mások jogai ellen, visszaélünk erőnkkel, kétszinü hatalmaskodást üzünk!

– Igen, – jegyezte meg Pécuchet, – de a népek, akárcsak az emberek, szolidárisak!

– Talán… – És Bouvard eltünődött.

Nemsokára megkezdődött a római expedició.

Idehaza, a fölforgató eszmék gyülöletétől sarkalva, a legelőkelőbb párisi polgárság lerombolt két nyomdát. Megalakult a nagy rend-párt.

A kerületben a gróf ur, Foureau, Marescot és a plébános lettek a párt fejei. Mindennap, négy óra tájban, le-föl sétáltak a főtéren, az eseményeket tárgyalva. Fődolog a röpiratok osztogatása volt. A cimek zamattól csöpögtek: Isten akarata, – A földosztó, – Ki a kátyuból! – Hová és meddig? – Legépületesebbek voltak bennük a népies párbeszédek, melyek káromkodásokkal és rossz franciasággal nevelgették a paraszti lelkeket. Egyik uj törvény a prefektus kezébe utalta a lapterjesztést, – Proudhont a Sainte-Pélagie-ba dutyizták: – óriási győzelem!

A Szabadság fáit mindenfelé kidöntögették. Chavignolles is engedelmeskedett az itéletnek. Bouvard saját szemeivel látta, amint nyárfája romjait targoncára vetették. A csendőrök befütöttek vele, tönkjét pedig a plébános urnak adták, – aki annak idején fölszentelte! Micsoda gyalázat!

A tanitó nem titkolhatta el, hogyan gondolkodik minderről.

Mikor egyszer az iskola előtt mentek el, Bouvard és Pécuchet gratuláltak Petit-nek.

Másnap megjelent náluk. Egy hét mulva visszaadták a látogatást.

Esteledett, az iskolás gyerkőcök az imént széledtek haza s a tanitó, kabátja ujjára védővásznat huzva, az udvart söpörte föl. Felesége, fején félselyemkendőjével, csecsemőjét szoptatta. Szoknyájába apró lány kapaszkodott, egy csunya kis fiu pedig a lábainál játszott a porban. A konyhából szappanlé csorgott ki a ház elé.

– Látják, – kezdte a tanitó, – igy bánik velünk a kormány!

S azonnal a gaz tőkét kezdte szidni. Demokratizálni kell, fölszabaditani az anyag forgalmát!

– Hiszen ha lehetne! – válaszolta Pécuchet.

– Vagy legalább a részesedési jogot kellene biztositani.

– Még egy jog! – kiáltotta Bouvard.

– Mindegy! Az átmeneti kormány erőtelen volt, nem merte megvalósitani a testvériséget!

– Próbálja meg maga!

Már egészen besötétedett s Petit nyers hangon szólt oda feleségének, hogy hozzon föl gyertyát a szobájába.

A meszelt falakat a baloldali szónokok kőnyomatu arcképei fedték, gombostűvel föltüzdelve. A fenyőfairóasztalon könyvekkel megrakott rekesz emelkedett. Az egyetlen széken kivül egy magas zsámolyra, vagy egy ócska szappanosládára lehetett leülni. A tanitó nevetni próbált nyomorán, mely azonban kiült szomoru ábrázatára. Keskeny halántéka a faltörő-kos makacs keménységét mutatta, kérlelhetetlen gőgöt. Ő ugyan sohasem fog meghátrálni!

– Ezekből meritem az erőt!

Egy deszkapolcról nagy halom ujságot szedett elő s lázas szavakkal hadarta hitvallása pontjait: a csapatok lefegyverzését, a hatóságok megszüntetését, a munkabérek egyenlőségét: azt az általános, átlagos szinvonalat, melyhez ragaszkodva, aranykor köszönt reánk; a nagy Köztársaság, diktátorral az élén, aki simán, zökkenő nélkül terel előre!

Aztán ánizspálinkás üvegét szedte elő, három pohárral, hogy köszöntőt mondhasson a hősre, a halhatatlan áldozatra, a nagy Maximilienre!

A küszöbön a plébános fekete reverendája jelent meg.

A pap, miután szives hangon üdvözölte a társaságot, halkitott hangon szólitotta meg a tanitót:

– Nos, a Szent-József-segéllyel hogyan állunk?

– Nem adtak semmit, – válaszolta az iskolamester.

– A maga hibája!

– Én minden tőlem telhetőt megtettem…

– Igazán?…

Bouvard és Pécuchet udvariasan félre akartak vonulni. Petit kérte őket, hogy csak üljenek le megint, aztán a plébánoshoz fordult:

– Ez az egész?

Jeufroy tisztelendő ur habozott, majd mosollyal tompitotta dorgálását:

– Az a vélemény, hogy ön elhanyagolja a bibliai történetet.

– Oh, oh! a bibliai történetet! – szólt közbe Bouvard.

– Mi kivetni valót talál benne uraságod?

– Én? semmit! De hát hasznosabb dolgok is képzelhetők a Jónás-tréfánál meg a zsidó királyoknál!

– Az ön dolga! – felelte szárazon a lelkész.

S nem törődve az idegenekkel, vagy tán éppen jelenlétük miatt szigorubban:

– A katekizmusórák nagyon kurták!

Petit vállat vont.

– Vigyázzon! Kosztos diákjait is elveszitheti!

A bentlakók havi tiz frankja volt a tanitó állásának legkomolyabb jövedelme. De a reverenda fölbőszitette:

– Bánom is én! Tessék bosszut állani!

– A magam fajtáju ember nem áll bosszut, – mondta higgadtan a pap. – Azonban figyelmeztetnem kell, hogy a március 15-iki törvény ránk bizza az elemi oktatás ellenőrzését.

– Jól van, jól! tudom! – kiabált a tanitó. – Még a csendőrezredesek is beleszólhatnak! Miért nem mindjárt a mezőőr is? Az volna csak az igazi!

S a gyalogszékre hanyatlott, öklét harapdálva, dühét fojtogatva, tehetetlensége keservétől fulladozva.

A pap szeliden megérintette a vállát:

– Nem akartam megbántani, kedvesem. Csillapodjék! Legyen esze! Nézze, husvét közeledik! Remélem, jó példával fog előljárni s buzgón megáldoz!

– Ez aztán igazán szörnyü! Hogy én! én alávessem magam ilyen ostobaságoknak!

A plébános belesápadt az istentelenségbe. Szemei villámlottak, álla remegett:

– Szerencsétlen! hallgasson! hallgasson! S hozzá még az ő felesége gondozza az egyházi fehérnemüt!

– Hát vele mi baj van? Mit követett el?

– Soha sincs ott a misén! És persze, ön sem!

– Hát aztán? Ilyesmiért nem csapnak el egy tanitót!

– De áthelyezhetik!

A pap nem beszélt tovább. Hátul állt, a szoba homályos sarkában. Petit, mellére csüggedt fejjel, maga elé meredt.

Franciaország másik végére kell ujra hurcolkodniuk; utolsó sous-jukat is el fogja nyelni az utazás. És ott, – csak a nevek lesznek mások, – ugyanaz a plébános, ugyanaz a tanfelügyelő, ugyanaz a prefektus várja őket, föl egész a miniszterig, a rettenetes láncnak ugyanazok a szemei! Már eddig is volt része dorgálásban, most ujak jönnek. És aztán? Már látta magát, – szörnyü hallucináció! – amint butyrával a hátán lohol az országuton s körülötte szerettei, akik esdőn nyujtják kezüket a postakocsi ülései felé.

Ebben a pillanatban felesége köhögési rohama jajdult föl a konyha felől, az ujszülött visitani kezdett, a kis fiu sirt.

– Szegény porontyok! – szólalt meg a pap szelid hangja.

Az apa zokogásban tört ki:

– Igen! igen! mindent megteszek, amit csak akarnak!

– Számitok rá! – felelte a plébános.

Meghajolt: – Uraim, jó éjszakát!

A tanitó ülve maradt, arcát kezeibe temetve. Elháritotta Bouvard-t:

– Csak hagyjanak! Legjobb volna megdögleni! Jaj, milyen nyomorult vagyok!

A két barát hazatért s boldogok voltak, hogy ők legalább függetlenek. Az egyház hatalmát rémitőnek találták.

És most ezzel akarják ujra megerősiteni a társadalmi rendet. A köztársaság hamarosan meg fog bukni.

Három millió lélek kimaradt az általános választójogból. Az ujságok óvadékát fölemelték, a cenzurát visszaállitották. Még a lapok folytatásos regényeit is rossz szemmel nézték. A klasszikus filozófia veszély-számba ment. A polgárok az anyagi érdekek védelméről prédikáltak s a nép elégedettnek látszott.

A vidék tömegei visszatértek régi gazdáikhoz.

Faverges gróf ur, az Eure-départementban birtokai lévén, bekerült a Törvényhozó testületbe s előre bizonyos volt, hogy ismét beválasztják Calvados megyei tanácsába.

Mindenesetre jónak látta, hogy a környék előkelőségeit déjeuner-re hivja meg.

Az előcsarnok, ahol három inas szedte le a vendégek felöltőit, a billiárdterem és a két szalón egymásba nyiló sora, a kinai vázák növénydisze, a kandallók bronzékességei, a falburkolat arany cirádái, a vastag függönyök, a bő karosszékek: mindez a fényüző gazdagság ugy hatott rájuk, mint valamely külön az ő számukra megnyilatkozó kedveskedés s amint az ebédlőbe léptek, a teritett asztal láttára, melyen ezüsttálakban várta őket a hus, poharak glédájával minden tányér mellett, – hellyel-hellyel hors d’oeuvre-ök s egy lazac a középen, – valamennyi arc fölragyogott.

Tizenheten voltak, köztük két nagy földbirtokos, a bayeux-i alprefektus és egy cherbourgi vendég. Faverges a társaság előtt kimentette a grófnőt, akit migraine-je akadályoz a megjelenésben. Miután a sarkokban álló négy tele kosár körtét és szőlőt illő áradozással megdicsérték, a nagy ujság került szóba: Changarnier angliai átkelésének terve.

Heurtaux katonai szempontból, a plébános a protestánsok elleni gyülöletből, Foureau viszont a kereskedelem érdekében tartotta kivánatosnak a vállalkozást.

– Középkori fölfogások! – szólt közbe Pécuchet.

– A középkor kitünő volt, – szállt szembe Marescot, – ott vannak például a székesegyházak!

– És a visszaélések!

– Mindegy! a forradalom nem következett volna be, ha…

– Igen, a forradalom! ez volt a főbaj! – sóhajtotta a pap.

– De hiszen mindenki elősegitette! sőt, – bocsásson meg a gróf ur, – még előkelőink is részesek benne, egyhuron pendülve a filozófusokkal.

– Hát mit tehettünk volna? XVIII. Lajos szentesitette az erőszakosságok eredményét! S ettől kezdve, a parlamentáris rendszer mindent aláás!

Marhasült következett s pár percig csak a villák csörögtek, szájak csámcsogtak, inasok lépései csusszantak a parketten s ez a két szó ismétlődött: “Madeirát! sauterne-it!”

A cherbourgi ur kezdte ujra a társalgást. Hogyan lehetne megállni a lejtőn?

– Athénben, – szólt Marescot, – Athénben, melynek helyzete sokban egyezett a mienkkel, Solon a választói cenzus emelésével nyomta le a demokratákat.

– Többet érne, – jegyezte meg Hurel, – ha a képviselőket szednék ráncba! Minden rendetlenség Párisból jön!

– Decentralizációt! – mondta a jegyző.

– Minél nagyobb mértékben! – helyeselt a gróf.

Foureau azt hangoztatta, hogy a községi kormányzatot korlátlan hatalom illetné meg, ugy hogy még az országut használatát is eltilthassa a neki nem tetsző átutazóktól.

Miközben a fogások egymást érték: lére főtt tyuk, rákok, gombák, salátafőzelékek, sült pacsirták, – a beszélgetés tárgyai is váltakoztak: megvitatták a legjobb adózási módszert, az intenziv földmüvelés előnyeit, a halálbüntetés eltörlését. Az alprefektus nem feledte el idézni a szellemes és kedves mondást, hogy: “Kezdjék a gyilkos urak!”

Bouvard megütődött a szemei elé táruló és a fülét ostromló dolgok nagy ellentétén, – hiszen ugy várná az ember, hogy a szavak összhangban legyenek a környezettel s az előkelő mennyezet alatt nagyszerü gondolatok röppenjenek föl. Mindazáltal a csemegénél már erősen kipirult s a befőttes tálcák ködben derengtek előtte.

Bordeaux-i, burgundi és malagaborokat szolgáltak föl. Faverges, aki ismerte az embereit, pezsgőt bontatott. A vendégek koccintottak a választás sikerére s már elmult három óra, mikor feketézni átvonultak a dohányzóba.

Egyik asztalkán, az Univers több száma közt, a Charivari egy torzképe hevert: a rajta látható polgár kabátszárnyai alól farok nyult alá, melynek végére szem volt rajzolva. Marescot megmagyarázta. Hahotáztak.

Likőrivás következett, a szivarhamu behullt a butorpárnázatok gödreibe. A pap, Girballal vitázva, Voltaire-t szidta. Coulon szundikált. Faverges Chambordért lelkesedett: “A méhek is a monarchiára adnak példát!”

– A hangyabolyok viszont a köztársaságra! – Az orvos egyébként nem ragaszkodott az utóbbihoz.

– Igaza van! – mondta az alprefektus. – A kormányforma nem fontos!

– Ha van szabadság! – ellenkezett Pécuchet.

– Becsületes embernek semmi szüksége rá, – szállt sikra Foureau. – Én nem szavalok! Ujságiró se vagyok! De mondhatom, hogy Franciaország vaskezekben akarja látni a kormányt!

Mindannyian egy megváltó jöttét kivánták.

Távozás közben Bouvard és Pécuchet hallották, amint de Faverges ezt mondja Jeufroy tisztelendő urnak:

– Vissza kell állitani az engedelmességet. A tekintély elpusztul, ha vita tárgya lehet! Az isteni jog az egyetlen!

– Ugy van, gróf ur!

Az erdők mögül sápadt októberi napsugarak kusztak elő, nedves szél fútt. A száraz avaron lépkedve, a két barát a fölszabadulás érzésével lélegzett föl.

Mindaz, amit nem mondhattak el, most fölkiáltásokban tört ki belőlük:

– Micsoda buta, aljas népség! Hihetetlen megátalkodottság! És mit jelent az az “isteni jog?”

Dumouchel tanárbarátja, aki annak idején esztétikai kérdésekben is fölvilágositásokkal szolgált, tudós levélben felelt nekik.

Az isteni jog elméletét II. Károly idejében az angol Filmer formulázta meg.

Igy szólt:

“A Teremtő az első embert tette a világ urává. Ez a jog átszállt utódaira s igy az uralkodók hatalma Istentől ered: “A király az Ur képe”, – irja Bossuet. Az atya elsősége a családban ránevel az egyeduralom tiszteletére. A királyokat az atyák mintájára emelték.

“Locke megcáfolta ezt az okoskodást. Az atya hatalma különbözik az uralkodóétól, minden alattvalónak csak annyi joga lévén gyermekei fölött, mint a királynak a magáéi fölött. A királyság csak a nép választása utján képzelhető, aminek utóbb is nyoma maradt a fölszentelési szertartásban, mert a két püspök, rámutatva a királyra, megkérdezte a nemességet és a népet, akarják-e őt uruknak?

“A hatalom tehát a néptől ered. Ilyenformán joga van, mint Helvétius mondja: “azt tenni, amit akar”, vagy Vatel szerint “megváltoztatni alkotmányát”, vagy, amint Glafey, Hotman, Mably és a többiek vitatják, akár föl is lázadni az igazságtalanság ellen! Aquinói szent Tamás a zsarnok lerázására buzdit! Sőt, Jurieu fejtegetései értelmében, a nép föl van mentve az alól is, hogy józan esze legyen!”

Elképedve ezen a tételen, Rousseau Társadalmi szerződés-ét vették elő.

Pécuchet végigolvasta; azután, szemeit lecsukva, hátrahajtott fejjel, analizált:

– Megállapodást tételezünk föl, melynek értelmében az egyén lemondott szabadságáról. Ugyanekkor azonban a Nép kötelezte magát, hogy a Természet egyenlőtlenségeivel szemben védelmet nyujt s az egyén szerzett javait tulajdonnak ismeri el.

– Mi bizonyitja ezt a szerződést?

– Semmi! a közösség még nem oltalmaz meg semmitől. Rousseau szerint a polgárság egyebet se tegyen, csak politizáljon! Minthogy azonban mesterségekre is szükség van, tehát rabszolgatartást javasol! A tudományok okozták az emberi nem vesztét. A szinház erkölcsrontó, a pénz végzetes, az Államnak halálbüntetés terhe alatt kellene vallást parancsolni az emberekre!

– Hogyan? – kérdezték egymástól, – hát a demokrácia pápája beszél igy?

És minden reformátor őt másolta! Megszerezték Morant könyvét “A szocializmus vizsgálatá”-t.

Az első fejezet a Saint-Simon elméletet adta elő.

Legfölül az Apa áll, aki főpap és uralkodó egyszemélyben. El kell törölni az örökösödést, minden ingóság és ingatlan állami tőkét képezvén, mely hierarchikus rendben élveztessék. A közvagyont müszaki emberek igazgassák. Semmitől sem kell tartani; mindig az lesz a főnök, “aki legjobban szeret.”

Valami azonban hiányzik még: a Nő! Az ő megjelenésétől függ a világ boldogsága.

– Nem értem!

– Én sem!

S Fourier rendszerébe kezdtek.

Minden bajt a kényszer okoz. Mihelyt a szabad vonzódás érvényesülhet, tökéletes lesz az összhang.

Lelkünknek tizenkét főszenvedélye van: öt önző, négy lelki, három osztozó természetü. Az öt első csak az egyénnel törődik, a másik négy csoportos életre indit, az utolsó három pedig a csoportok csoportjait, vagyis az ugynevezett embersorokat eredményezi, melyek összesége egy-egy közös palota ezernyolcszáz lakóját: a phalanxot alkotja. Reggelenként kocsik viszik ki a munkásokat a földekre, este megint visszaszállitják őket. Zászlók lesznek, ünnepnapok, nagy kalácsevések. Ha akarja, minden asszony három férfit választhat: a férjet, a szeretőt és a nemzőtársat. A nőtlen emberek számára bajadérokat tartanak.

– Ez jó lesz! – mondta Bouvard s elábrándozott a harmonikus világrendről.

Az éghajlati eltérések kiigazitása után a föld csak még szebb lesz; a fajok kereszteződése meghosszabbitja az emberi életet. A felhőket ugy fogjuk kormányozni, mint most a villámot, a városokban éjszaka fog esni az eső, köztisztasági célokra. Az éjszaki fény ivei alatt hajók usznak át a fölolvadt sarki tengereken. Mert mindez megtörténhetik, ha majd a pólusok kétféle, him- és nő-fluidumai összeömölhetnek, a sarki fény nem lévén egyéb, mint bolygónk nemi gerjedelmének jele, szerelmi kivetülés… “Ez meghaladja értelmemet”, – dünnyögte Pécuchet.

Saint-Simon és Fourier óta a problémák bérkérdésekké egyszerüsödtek le.

Louis Blanc, a munkások érdekében, azt kivánja, hogy töröltessék el a külkereskedelem, Lafarelle a gépek megadóztatását követeli, mások ismét az italnemüek adómentesitését, a céhmesteri hatalom visszaállitását, levesek ingyen osztogatását. Proudhon egyenlő árszabást képzel el s az Állam számára kötné le a cukor egyedárusitását.

– A te szocialistáid, – jegyezte meg Bouvard, – voltaképpen mindig a zsarnokságért epednek!

– Dehogy is!

– De bizony!

– Bolond vagy!

– Dühbe hozol!

Meghozatták a müveket, melyeknek eddig csak végeredményeit ismerték. Bouvard több helyet jegyzett ki belőlük s mutatta:

– Olvasd csak! Példák gyanánt állitják elénk az esszénusokat, a morva barátokat, a paraguay-i jezsuitákat, sőt még a börtönök rendtartását is! Az ikariánusoknál a reggeli husz percig tart, az asszonyok a kórházban betegednek le s könyveket csak a köztársaság engedélyével lehet kinyomatni! De mondjuk, hogy Cabet hülye! Jó, de itt van Saint-Simon is: az ujságirók munkáikat tartoznak előterjeszteni az iparüzők bizottságának. Hát Pierre Leroux! Szerinte törvénnyel kell kényszeriteni a polgárságot a szónokok meghallgatására. És Auguste Comte: a papok neveljék az ifjuságot, irányitsanak minden szellemi munkát s legyen joguk még a szaporodás szabályozására is!

Ezek az adatok elszomoritották Pécuchet-t. Este válaszolt, ebéd közben:

– Elismerem, hogy az utópistáknál sok a nevetséges ötlet; azonban mégis megérdemlik szeretetünket. A sok ocsmányság bánattal töltötte el szivüket s szenvedtek a világ szebbé tételéért. – Gondolj Morus lefejeztetésére, a hétszer kinpadra vont Campanellára, a nyakán megláncolt Buonarottira, a nyomorban senyvedő Saint-Simonra s még annyi másra! Hiszen nyugodtan éldegélhettek volna! s ők ahelyett bátran mentek utjukon, égnek emelt fővel, mint a hősök!

– És azt hiszed, – kezdte ujra Bouvard, – hogy a világ majd meg fog változni egy-egy ilyen ur elméletétől?

– Mindegy az, – felelte Pécuchet, – a fő, hogy ne tespedjünk bele az egoizmusba! keressük ki a legjobbik rendszert!

– S gondolod, hogy megtalálod?

– Bizonyára!

– Te?

Bouvard fölcsattanó nevetését válla és hasa rázkódása kisérte. Vörösebben a befőtteknél, hónaljába gyürt asztalkendővel, dühitően tagolta:

Hah-hah-ha-ha!

Pécuchet kiment a szobából, becsapva maga után az ajtót.

Germaine az egész házat végigkiáltozta utána, – végül szobája mélyén találtak rá: egy párnásszékbe huzódva gunnyasztott, gyertya és kandallótüz nélkül, sipkáját szemébe huzva. Nem volt beteg, de félrevonulva akart gondolataiba merülni.

Haragjuk elpárologtával abban állapodtak meg, hogy tanulmányaiknak voltaképpen az alapja hiányzik: a nemzetgazdaságtan ismerete.

A kinálat és kereslet kérdéseit kezdték hát kutatni, a tőke és a bér, a behozatal és a védvám problémáit.

Pécuchet egy éjszaka arra riadt föl, hogy a folyosón csizma csikorog. Lefekvés előtt, szokása szerint, sajátkezüleg reteszelte el az ajtókat. Fölköltötte a mélyen alvó Bouvard-t.

Mozdulatlanul figyeltek takaróik alól. A zaj nem ismétlődött.

Kifaggatták cselédeiket: nem hallottak semmit.

Kertjükben járva azonban egyik ágy közepén, a rácskerités közelében, nyomot találtak s a rács két léce ki volt törve. Nyilván ott mászott át valaki.

Értesiteni kell a mezőőrt!

Nem találta a községházán, Pécuchet tehát benézett a füszereshez.

Kit pillantott meg a bolt hátsó részében, Placquevent és más ivók társaságában? Gorjut! – Gorjut, aki rendes ruhába volt öltözve s fizette a pajtásai pálinkáját!

A találkozás nem járt nevezetesebb következménnyel.

A két barát tanulmányaiban eljutott a Haladás kérdéséhez.

Bouvard nem kételkedett a tudomány előbbrejutásában. Az irodalomban azonban nem ily világos a dolog. S ha megengedjük is, hogy a jólét általában fokozódik, viszont az élet ragyogó teljessége odavész.

Pécuchet, hogy meggyőzze, papirlapot vett elő:

– Iderajzolok egy ferdén emelkedő hullámos vonalat! Ha valaki ezen mozogna előre, minden völgyellésnél elveszitené maga elől a horizont. S a vonal mégis fölfelé megy, hogy elhajlásai ellenére is végre a csucsig jusson. Igy ábrázolhatjuk a Haladást.

Bordinné lépett be.

1851 december 3-ika volt. Az özvegy ujságot hozott magával.

Gyorsan futották át, egymás mellett állva, a néphez intézett kiáltványt, a parlament feloszlatását, a képviselők elfogatását.

Pécuchet elsápadt, Bouvard az özvegyre bámult.

– Hogyan? Egy szavuk sincs a történtekhez? Most már mi lesz?

Még csak székkel is elfelejtették megkinálni.

– És én egyenesen ideszaladok, hogy örömet szerezzek nekik! Eh, maguk ma igazán nem kedvesek!

Elment, megsértődve udvariatlanságukon.

A meglepetés elvette a szavukat. Aztán a faluba siettek, kiönteni fölháborodásukat.

Marescot, szerződései közé temetkezve, másként gondolkodott. Hála istennek, vége a képviselők locsogásainak! Most már józan politika fog következni.

Beljambe még nem tudott az eseményekről s különben is, fütyült rájuk.

A piaci sátraknál Vaucorbeilt állitották meg.

Az orvos már kiábrándult mindenből: – Ugyan, maguknak is kár ilyesmiken fönnakadni!

Foureau haladt el mellettük s gunyorosan szólt oda: “Befellegzett a demokratáknak!” – S a kapitány, Girbal karján, messziről kiáltotta: “Éljen a császár!”

Petitre gondoltak: a tanitó meg fogja érteni őket; Bouvard bekopogott hozzá a tanterem ablakán. Kijött.

Fölöttébb mulatságosnak találta, hogy Thierst bedutyizták. Végre bünhődik a népért! – “Ugy ám, képviselő urak, most önökön a sor!”

A boulevardokon eldördülő sortüzeket helyeselte Chavignolles. Ne kegyelmezzenek a legyőzötteknek, ne szánják meg az áldozatokat! Aki forradalmár, gonosztevő is!

– Adjunk hálát a Gondviselésnek, – mondotta a plébános, – és Louis Bonaparténak is! A legkiválóbb emberek gyülnek köréje. Faverges gróf szenátor lesz.

Másnap Piacquevent nyitott be hozzájuk.

– Az urak sok mindent beszéltek össze. Most már ajánlatos lesz hallgatni.

Pécuchet odafordult barátjához:

– Tudod, mi a véleményem?… Mivel a polgári osztály kegyetlen, a munkásság féltékeny, a papság szolgai lelkületü, mivel a Népnek végeredményben minden zsarnok jó, csak engedjék az orrát a husosfazékba mártogatni, – Napoleon helyesen cselekedett! – csak hadd rakja szájukba a pecket, gázoljon beléjük, tapossa szét őket! – mindez csekély bünhődés a joggyülölő, gyáva, tehetetlen és elvakult tömeg számára!

Bouvard eltünődött:

– Fuj! Az egész Haladás csak világcsalás!

S hozzátette:

– A politika pedig mocskos kis mulatság!

– Semmi köze a tudományhoz! – felelte Pécuchet. – A hadászat is többet ér nála: az ember előre kiszámitja a következményeket. Inkább ezzel foglalkozzunk!

– Köszönöm, elég volt! – kiáltotta Bouvard. – Utálok mindent. Legjobb volna eladni a vityillónkat s elmenni valahová az istennyilába, a vadak közé!

– Ahogy akarod!

Az udvaron Mélie vizet huzott a kutból.

A szivattyunak hosszu fakarja volt. Hogy lenyomhassa, a leány kidomboritotta a csipőjét s kék harisnyái előtüntek, egészen lábikrája magasságáig. Aztán, gyors mozdulattal, fölemelte jobb karját, miközben feje kissé oldalra fordult: – s Pécuchet, rácsodálkozva, valami friss varázs, valami végtelen gyönyör ébredését érezte.

VII.

Szomoru napok kezdődtek.

Nem fogtak uj tanulmányokba, előre félve a csalódásoktól. A chavignolles-iak kerülték őket, a megtürt ujságokból nem értesültek semmiről; – mélységes magány, teljes tétlenség szakadt rájuk.

Néha fölnyitottak egy-egy könyvet: ujra becsukták, – miért olvassanak? Olykor kertjük tisztogatásába fogtak: negyedóra alatt belefáradtak. Utánanéztek a gazdaságnak: csömörrel kerültek haza. A háztartásba merüljenek? – Germaine lármázott: erről is lemondtak.

Bouvard katalógust próbált késziteni a muzeumról, aztán ostoba lim-lomnak találta az egészet.

Pécuchet kölcsönkérte Langlois puskáját, hogy pacsirtákra vadásszon. A fegyver az első lövésnél fölrobbant s majdnem megölte.

Visszamerültek hát a vidéki élet unalmába, mely oly sulyosan boltozza a reménytelen szivekre a csöndes ég fehér egyhanguságát. Hallani, amint fapapucsos lábak surolják a falat, vagy esőviz csöpög a tetőről a földre. Olykor-olykor egy-egy holt levél ütődik az ablakhoz, kering egyet s tovább hull. Lélekharang csengésének foszlányait hozza a szél. Az istálló mélyén megbődül a jószág.

Egymás előtt ásitoztak, a naptárt nézegették, rámeredtek az órára, várták az étkezések idejét. S mindig ugyanaz a kilátás: szemközt a földek, jobbra a templom, balra nyárfasor: a fák csucsa örök szomorusággal ing jobbra-balra a ködben.

Dolgok, melyeket eddig elnéztek egymásnak, kinozni kezdték őket. Pécuchet kiállhatatlanná vált azzal a szokásával, hogy zsebkendőjét ráteszi az abroszra; Bouvard szájából nem jött ki a pipa s derekát himbálva beszélgetett. Minduntalan akadékoskodtak: egyszer a fogások nem izlettek, máskor a vaj volt avas. Ha együtt üldögéltek is, kétfelé gondolkoztak.

Pécuchet-t különös esemény rázta föl.

Két nappal a chavignolles-i zendülés után, amint éppen politikai elkeseredését szellőztette, sürü szilfákkal boritott utra tévedt s háta mögül kiáltást hallott: “Várj csak!”

Castillonné volt. Az ut másik oldalán futott tovább, nem véve észre Pécuchet-t. Egy férfi járt előtte s most visszafordult. Gorju volt. Beszélgetni kezdtek, egy ölnyire Pécuchet-től, akit a fák sora eltakart.

– Igaz? – kérdezte az asszony, – bevonulsz?

Pécuchet az árokba lapult, hallgatózni.

– Hát igen! – felelte Gorju, – bevonulok! Mi bajod vele?

– Még kérded! – kiáltotta a nő, kezeit tördelve. – Hátha megölnek, drága szerelmem! Ne menj el!

S kék szemei még szavainál is meginditóbban könyörögtek.

– Hagyj békén! Mennem kell!

Az asszony hangjában dühös guny szisszent föl:

– Persze, az a másik elengedett? mi?

– Egy szót se!

A férfi fölemelte ökölbe szoritott kezét.

– Nem, édesem, nem! Már nem szólok egy szót sem!

S kövér könnyek csordultak végig arcán, le, ruhája nyakfodrai közé.

Dél volt. Napfény tüzelt a gabonától sárguló sikon. Nagyon messzire egy kocsi vászonteteje siklott lassan tova. Zsibbadt csönd ülte meg a levegőt, – nem szólt madár, rovar se zümmögött. Gorju pálcát hasitott magának s kérgét hántogatta. Castillonné nem tudta fölemelni a fejét.

Szegény asszony végiggondolta, mennyi haszontalan áldozattal törte magát, adósságokat fizetett ki, ujakat csinált, jóhirnevét elveszitette. De szemrehányások helyett szerelmük első idejének emlékeit idézgette a férfi elé: hogyan szökött ki hozzá éjszakánként a csürbe s férje, aki tolvajt sejditett, hogyan lőtt utána egyszer pisztolyával az ablakon át. A golyó még most is ott van a falban. – “Mihelyt megismertelek, olyan szépnek láttalak, mint egy királyfit! – Szeretem a szemed, a hangod, a járásod, a szagod!” – S halkabban tette hozzá: – “Megőrjitesz!”

Gorju mosolygott, a szavak önhittségét simogatták.

Az asszony két keze közé fogta a férfi csipőit, – fejét az imádat önkivületével vetve hátra.

– Drága szerelmem! drága szerelmem! lelkem! életem! szólj: mondd, mit kivánsz? – Pénz kell? Lesz! Nem volt igazam! megbántottalak! bocsáss meg! És rendelj uj ruhát a szabónál, igyál pezsgőt, mulass, semmit se bánok, – semmit!

A végső erőfeszités hangján susogta:

– Még azt a másikat se bánom!… Csak aztán gyere vissza hozzám!

Gorju a nő szájára hajolt; karjával átölelte derekát, hogy el ne zuhanjon. Az asszony dadogott: “Drága szerelmem, drága szerelmem! milyen szép vagy! istenem! milyen szép!”

Pécuchet, állával az árokszél magasságában, mozdulatlanul, lihegve nézte őket.

– Csak semmi gyöngeség! – szólalt meg Gorju, – még lekésném a gyorskocsit! Pedig nagyszerü kutyahistória készül s én is benne vagyok! – Adj tiz sous-t, hogy pálinkás teát fizethessek a kocsivezetőnek.

Az asszony öt frankot vett ki erszényéből:

– Majd nemsokára megadod! Csak még egy kis türelem! Hiszen a férjemet szél érte, jól tudod! – Ha akarod, elmegyünk a Croix-Janval-kápolnába s megesküszöm neked, szerelmem, a Szent Szüz előtt, hogy feleséged leszek, mihelyt özvegységre jutok!

– Eh, a te férjed sohase hal meg!

Gorju sarkon fordult. Az asszony visszahuzta, vállaiba kapaszkodott:

– Hadd menjek veled! Szolgálód leszek! Hiszen kell valaki körülötted! De ugy-e nem mégy el? Ne hagyj itt! Inkább meghalok! Ölj meg!

Térdein csuszott tovább s a férfi kezei után kapott, hogy csókolgassa őket. Előbb főkötője esett le, aztán a fésüje, rövid fürtei szétzilálódtak. Füle körül már őszült a haj. Amint igy alulról nézett föl szeretőjére s az megpillantotta a zokogó asszony kivörösödött szemhéjait s földagadt ajkait, hirtelen vad indulat lepte meg. Ellökte a nőt.

– Hátra, vénasszony! Jójcakát!

Castillonné föltápászkodott s letépve a nyakán függő aranykeresztet, Gorju után dobta:

– Nesze! gazember!

Az asztalos már messzi járt, pálcájával csapkodva a fák leveleit.

Az asszony nem sirt. Nyitva maradt szájjal, fénytelen szemekkel, mozdulatlanul állt, kővé váltan a kétségbeeséstől: – nem élőlény volt már, inkább romja önmagának.

Amit itt meglesett, uj világ fölfedezéseként hatott Pécuchetre. Micsoda uj világ! – tele vakitó fényekkel, zilált virágzással, óceánokkal, viharokkal, kincsekkel s végtelen mélyü örvényekkel! A borzalom is lakója volt, – mindegy! Pécuchet ábrándozni kezdett a szerelemről, vágyódott az asszony érzéseire, a férfi csábitó varázsára.

Gorjut azonban megutálta s kis hijja, hogy el nem árulta a nemzetőrségen.

Gyülöletesnek találta ezt a karcsu fickót: milyen kackiásan bodorodnak a fürtjei, milyen selymes pelyhü a szakálla, milyen hóditó a föllépése! Bezzeg az ő haja!… ugy tapad a koponyájára, mint valami nedves paróka! És a törzse!… gyászos gerenda a lötyögő ruhában! Két szemfoga hiányzott, arckifejezése komor. Igazságtalannak érezte az eget, kitagadott fiu, akit már a barátja sem szeret…

Mert Bouvard minden este elment hazulról. Elgondolta, hogy felesége halála után semmi akadálya sem lett volna ujabb házasságának s most becézgetnék, háza táját is rendben tartanák. Most már persze öreg az ilyesmire.

És Bouvard nézegette magát a tükörben. De hiszen arca még mindig pirospozsgás, fürtei épp oly hullámosak, mint régen, egy foga sem hullt ki: – s arra a gondolatra, hogy még megtetszhetik valakinek, az ifjuság érzése bizsergette. Bordinné képe merült föl előtte. Hiszen kikezdett vele a nő: először a boglyák tüzvésze alkalmával, másodszor a kertbemutató lakomán, később pedig a muzeumi szavaláskor. És legutóbb három vasárnap is eljött egymásután látogatóba, a neheztelés minden jele nélkül! Meglátogatta tehát az özvegyet, ujra meg ujra, a csábitás lehetőségét forgatva magában.

Pécuchet viszont, mióta szemébe tünt a vizmeritő kis cseléd, gyakrabban szóba elegyedett a leánnyal. Mélie a folyosót söpörte, fehérnemüt teregetett, a tepsit forgatta, – s Pécuchet nem tudott betelni látásával. Ugy meg volt lepődve ellágyulásától, akárcsak fiatal korában. Lázas volt és sovárgó, egyre Castillonné képe kisértette, amint Gorjut ölelgeti.

Kikérdezte Bouvard-t, hogy a nőhóditók miként hálózzák be áldozataikat.

– Az ember ajándékokat vesz nekik, lakomáztatja őket a vendéglőben.

– Helyes! És aztán?

– Aztán… egyik nő ájulást szinlel, hogy igy vidd a kanapéhoz, a másik a zsebkendőjét ejti a földre. A legderekabbak nyiltan találkát adnak. – S Bouvard leirásokba ereszkedett, melyek fölizgatták Pécuchet képzeletét, mintha obszcén rajzokat nézegetne.

– Első és főszabály: egy szót se hinni a nőknek! Ismertem néhányat, akik szentek álarca alatt voltak valóságos Messalinák! Mindenek előtt: merész légy!

De mikor a merészség olyan bajos. Pécuchet napról-napra halogatta elhatározását s különben is, Germaine jelenléte bátortalanná tette.

Remélve, hogy a vén cseléd végre is fölmond, agyonterhelte teendőkkel; leszidta, valahányszor részegségen csipte; hangosan célozgatott piszkos voltára, lustaságára. Sikerült: Germaine-t elküldték.

Pécuchet fölszabadult!

Mily türelmetlenül várta Bouvard távozásait! Hogy dobogott a szive, mihelyt az ajtó becsukódott barátja mögött!

Mélie az ablak mellett álló asztalkán dolgozott a gyertyafényben. Olykor fogával tépte el a cérnát, majd hunyoritó szemmel füzte be a tű fokába.

Pécuchet először is azt tudakolta, milyen férfiak tetszenek neki? Talán az olyanok, mint Bouvard? – Egyáltalán nem; Mélie a soványakat szerette. Pécuchet merészebb kérdésre tért át: volt-e már szeretője? – “Soha!”

Közelebb lépett a leányhoz, nézegette finom orrocskáját, keskeny száját, arca gömbölyödését. Bókokat próbált s intette: vigyázzon magára!

Föléje hajolt s Mélie füzőjéből fehér formák integettek, langyos illat csapta meg, amitől hő lepte el az arcát. Egy este ajkaival megérintette a kedves nyakszirt pelyhecskéit s velőkig ható remegés járta át. Más alkalommal állát csókolta meg s csaknem beleharapott, olyan jó izt érzett. A leány visszacsókolta. A szoba nagyot fordult vele, szemei elsötétültek.

Ajándékul vett egy pár cipőt. Gyakran töltött Mélienek egy-egy pohárka ánizspálinkát…

Hogy megkimélje, korán fölkelt, fát apritott helyette, tüzet rakott, sőt odáig vitte a figyelmességet, hogy Bouvard cipőit is kitakaritotta.

Mélie azonban nem ájult el, a zsebkendőjét sem ejtette a földre s igy Pécuchet nem tudta, mitévő legyen. A bátor cselekvéstől való félelem csak fokozta vágyódását.

Közben Bouvard állhatatosan udvarolt Bordinnénak.

Az özvegy kissé agyonfüzve fogadta, szintjátszó selyemruhájában, mely ugy recsegett, mint holmi lószerszám. Előkelő szemérmességgel babrálta hosszu aranyláncát.

A chavignolles-iakról csevegtek, vagy a “boldogult Bordin ur” került szóba, aki valamikor végrehajtó volt Livarotban.

Az özvegy kérdezősködött Bouvard multjáról, firtatta a “fiatal ur csinyeit”, közbevetőleg vagyoni állapota iránt is érdeklődve, meg hogy mily szálak füzik Pécuchethez.

Bouvard megcsodálta Bordinné lakását s mikor ebédre is ott maradt, a felszolgálás tisztasága, a konyha kitünősége ragadta el. Pompás zamatu fogások fogyasztása közben, melyet egyenlő időközökben szakitott félbe egy-egy pohár burgundi óbor, jutottak a csemegéig s hosszan üldögéltek a kávé mellett. Bordinné kitáguló cimpákkal mártotta a lapos csészébe husos ajkait, melyekre fekete pihék könnyü árnya borult.

Egyizben mély kivágással jelent meg. Vállai megboszorkányozták Bouvard-t. Zsámoly-félén ült a nő előtt s kezeit végigsimitotta a csupasz karokon. Az özvegy megneheztelt. Lovagja nem merészkedett tovább, de képzelete elé hatalmas vonalu, csodás tömörségü gömbölyüségek rajzolódtak.

Egy este, mikor Mélie főztje megfeküdte a gyomrát, a vigasztalódás gyönyörével lépett be Bordinné szalónjába. Igen, itt volna élet az élet!

A lámpa rózsaszin papirral letakart gömbje nyugalmas fényt árasztott. Az özvegy a tüz mellett ült, lába hegye kikandikált a szoknya alól. Egy-két bevezető szó után a társalgás elakadt.

S az asszony ránézett, félig lehunyt pillák alól, szinte epedőn, makacs kitartással.

Bouvard nem birta tovább! A fényezett padlóra térdepelve dadogta: “Szeretem! Legyen a feleségem!”

Bordinné hevesen vett lélekzetet, majd egyszerü közvetlenséggel felelte, hogy Bouvard ur bizonyára tréfál. Az emberek föltétlenül mulatnának a dolgon s ez rossz volna. A vallomás váratlan és meghökkentő.

Bouvard erősitgette, hogy nincs szükségük senki fia beleegyezésére! “Mi akadály lehetne? Talán a kelengye? Hiszen a fehérnemünk betüjele ugyanaz, egy B betü! Közös monogrammba fonjuk a nevünket!”

Az özvegynek tetszett az érv. De bizonyos fontos ügy miatt nem nyilatkozhatik a hónap vége előtt. Bouvard fölnyögött.

Bordinné oly kedves volt, hogy hazakisérte, – Marianne fedezete alatt, aki a lámpást vitte.

A két barát eltitkolta egymás előtt szerelmét.

Pécuchet mindvégig homályban akarta tartani a kis cseléddel szőtt viszonyát. Ha Bouvard mégis szembeszállna vele, kész volt elköltözni választottjával, akár Algirba is, ahol olcsóbb az élet! De csak ritkán gondolt efféle lehetőségekre: fülig szerelmesen eszébe se jutottak a következmények.

Bouvard a muzeumot akarta nászi szobává átalakitani. Ha Pécuchet akadékoskodik, át fog hurcolkodni leendő feleségéhez.

A következő hét egyik délutánján ismét együtt volt imádottjával, az özvegy kertjében. Már nyiladoztak a rügyek s a felhők közt nagy kék foltok tüntek elő. Bordinné ibolyákért hajolt le, aztán átnyujtotta a virágokat.

– Üdvözölje Bouvardné őnagyságát!

– Hogyan! Igaz volna?

– A legnagyobb mértékben!

Karjaiba akarta zárni, a nő ellenkezett: “Micsoda ember!” – Majd elkomolyodva közölte Bouvard-ral, hogy nemsokára nagy szivességre kéri meg.

– Mondhatnék-e nem-et?

– Házassági szerződésüket a jövő csütörtökön fogják aláirni.

Senkinek sem szabad tudni a dologról, egészen az utolsó pillanatig!

– Rendben!

Bouvard távozott. Szemei az égen kalandoztak; virgoncnak érezte magát, mint egy őzike.

Pécuchet ugyanannak a napnak reggelén tette föl magában, hogy vagy meghal, vagy része lesz a kis lány kegyeiben s lekisérte Méliet a pincébe, remélve, hogy a sötétben megjön a bátorsága.

A kis cseléd már többször is vissza akart indulni, de Pécuchet tartóztatta: üvegeket számláltatott vele, léceket válogattak, a hordók fenekét kopogtatták. Sokáig tartott a dolog.

A leány szemközt állt Pécuchet-vel, a világitólyukból fény tüzött lesütött szemhéjaira, kissé félrehuzott szájára.

– Szeretsz? – kérdezte Pécuchet hirtelen nyerseséggel.

– Igen, szeretem önt!

– Hát akkor lássuk, bizonyitsd be!

S balkarját ölelésre tárva, másik keze az ingváll kapcsait bontogatta.

– Bántani akar?

– Dehogy, angyalkám! Ne félj!

– Ha Bouvard ur megtudja…

– Nem szólok neki semmit! Légy nyugodt!

Mögöttük rőzsehalom állott. A leány ráhanyatlott, ingéből kibuggyanó keblekkel, fejét hátraejtve. Arcát eltakarta egyik karjával. Bárki más észrevette volna, hogy már van némi gyakorlata.

Nemsokára megjött Bouvard; ebédidő volt.

Csöndben étkeztek; mindegyikük félt, hogy el találja árulni magát. Mélie nyugodt közömbösséggel szolgált föl, mint rendesen. Pécuchet elforditotta a szemeit, kerülve a lány tekintetét; Bouvard pedig, a falakat bámulva, szebb jövőről ábrándozott.

A következő csütörtökön dühöngve rontott haza.

– Átkozott nősténye!

– Kicsoda?

– Hát Bordinné!

És elmesélte, hogy bolondjára már majdnem feleségül vette! Most azonban, egy negyedórával ezelőtt, Marescotnál vége lett az egésznek.

Az özvegy ugyanis az “Écalles”-t kivánta nászajándékul, holott Bouvard kijelentette, hogy nem rendelkezhetik a birtokrésszel, lévén az is, mint a tanya, Pécuchet-vel közösen szerzett birtok.

– Persze! – felelte Pécuchet.

– És én olyan bolond voltam, hogy előre megigértem neki, bármit kiván! Hát ezt kivánta! Én persze megkötöttem magam! Ha szeret, ő engedjen!

Az özvegy ellenben dühbe jött, ócsárolta Bouvard külsejét, a potrohát!

– A potrohomat! kérlek alássan!

Pécuchet közben többször kiment, szétvetett lábakkal lépkedve.

– Fáj valamid? – kérdezte Bouvard.

– Hm, igen… fáj…

S becsukva az ajtót, sok kerülgetés után Pécuchet kirukkolt a vallomással. Titkos betegséget észlelt magán.

– Te?

– Én, én!

– Szegény öregem! és kitől kaptad?

Pécuchet még jobban elvörösödött s még halkabb hangon mondta:

– Csak Mélie lehetett…

Bouvard elképedt.

Először is elkergették a leányt.

Mélie ártatlan arccal tiltakozott.

Pécuchet állapota meglehetősen sulyos volt; mivel azonban nagyon szégyelte a csunya esetet, nem mert az orvoshoz fordulni.

Bouvardnak az jutott eszébe, hogy Barberouhoz kell folyamodni.

Részletes leirást küldtek neki a betegségről, hogy közölje valamelyik orvossal, aki levelezés utján kezelhetné. Barberou szorgalmasan eljárt a dologban, azt hivén, hogy Bouvard-ról van szó. Vén kujonnak nevezte s gratulált neki.

– Az én koromban, – sóhajtotta Pécuchet, – nem szomoru az ilyesmi? Miért is tette velem ezt az a lány!

– Tetszettél neki!

– Legalább szólt volna a bajáról!

– A szenvedély nem okoskodik! – És Bouvard ismét Bordinné miatt kesergett.

Gyakran kapta rajta az özvegyet, amint az “Écalles” szélén áll, Marescot társaságában, vagy Germaine-nel tárgyalva, – mennyi fondorkodás egy maréknyi földért!

– Kapzsi lélek! Itt a magyarázat!

Igy rágódtak csalódásukon, a kis szalónban, a tüznél üldögélve. Pécuchet az orvosságot kortyolgatta, Bouvard pipát pipára szitt, – s a nőkről beszélgettek.

– És mégis, szükség volna rájuk? Furcsa egy szükséglet! Bünbe sodor, hősiségre lendit, állati sorba aláz! A szoknya poklot takar s egyetlen csókban ott az egész paradicsom! – Turbékoló galambok, csuszva gyürüző kigyók, karmoló macskák, – tengerek csalfasága, a hold változandósága, – minden közhelyet elmondogattak, ami csak forgalomban van a női nemről.

S az értük való vágyódás szakitotta meg barátságukat! Megbánás furdalta őket.

– Elég volt a nőkből, ugy-e? Nélkülük fogunk élni!

S meghatódva csókolóztak össze.

Rendbe kell jönni! – s Bouvard, Pécuchet meggyógyulása után, azzal állt elő, hogy a vizgyógymód nagyon jót tenne mindkettőjüknek.

Germaine, akit a lány távozása után rögtön visszafogadtak, reggelenkint fölcipelte a fürdőkádat a folyosóra.

S a két derék barát, vademberi meztelenségben, nagy vödör vizeket loccsantott egymásra, aztán visszaszaladtak, ki-ki a maga szobájába. A rácskeritésen át sokan látták meg őket, – közbotrányt okoztak.

VIII.

Elégedetten uj életrendjükkel, tornázni is akartak, javitani testi erőiket.

Amoros kézikönyvét vették meg s végigfutották képmellékleteit.

Mennyi fiatal fickó! Guggolnak, hátradőlnek, kiegyenesednek, térdet hajlitanak, karjukat szétvetik, öklükkel fenyegetőznek, sulyt emelnek, rudon lovagolnak, kötelekre másznak, trapézeken ugrálnak, – az ügyesség és erő ennyi megnyilvánulása követésre serkentette őket.

Elszomorodtak azonban az előszóban leirt gyakorlóterem nagyszerüségein. Mert nekik sohasem lesz előcsarnokuk a tornaszerek számára, körpályájuk a futógyakorlatokra, medencéjük az uszásra és a “dicsőség ormá”-t sem tudják megszerezni, a harminckét méteres magasságu mesterséges emelvényt.

A kitömött ugróbak is költséges volt, le kellett mondaniuk róla. Kertjükben a kidöntött hárs vizszintes gerendául szolgált s mikor már ügyesen tudtak egyik végétől a másikig lépkedni, függőleges rud után néztek, ujra fölállitva a spalérfal egyik támaszgerendáját. Pécuchet szerencsésen meg is mászta, mig Bouvard ujra meg ujra lecsuszott s végre abbahagyta a kisérletezést.

Jobban tetszettek neki a “csontegyenészeti botok”, vagyis azok a seprőnyelek, melyekre két-két kötéldarab volt erősitve: egyik a hónalj alá, másik a csuklóhoz rögzitvén a rudakat. Bouvard órák hosszán át tartotta magán ezt a szerkezetet, fölszegett állal, kidüllesztett mellel, oldalához szoritott karokkal.

Sulyzóik nem lévén, a bognár négy kőrisfabunkót esztergályozott számukra, melyek cukorsüvegekhez hasonlitottak, üvegnyakszerü nyéllel. Ezekkel jobbra-balra, előre-hátra kellett lökéseket tenni s mivel igen nehezek voltak, gyakran csusztak ki az ujjak közül, tönkrezuzással fenyegetve a két barát lábait. Ők azonban ragaszkodtak a “perzsa buzogányok”-hoz, sőt, nehogy megrepedjenek, minden este viasszal s rongydarabbal dörzsölgették kedvenceiket.

Később árkot választottak. Mikor megfelelőre találtak, fenekére hosszu póznát nyomtak le s ballábukkal lendületet véve, a másik partra szökkentek, aztán ujra kezdték. A sik mezőn messziről látni lehetett őket s a falusiak eltünődtek: mi az isten csudái lehetnek azok a láthatáron ugráló valamik?

Az ősz beköszöntével szobatornára adták magukat, de hamar beleuntak. Miért is nincs olyan “rezgetőszék”-ük vagy “gyorskocsiülőké”-jük, amilyet Saint-Pierre abbé talált föl XIV. Lajos idejében? Jó volna tudni a szerkezetét; de ki ismeri? Dumouchel válaszra sem méltatta kérdezősködésüket.

Ekkor a sütőházban karhuzós hintát rendeztek be. A mennyezetre két csigát szereltek föl s ezeken átvetve hosszu kötél két szára csüggött lefelé, egy-egy fogózkodó keresztfában végződve. Egyikük lábujjhegyre kapaszkodva nyult fölfelé, másikuk a földnek feszitett karokkal tartotta a maga kötélvégét. Majd az első huzta lefelé, testsulya nehézkedésével, a hintaszárat, miközben a másik, engedve a kötél emelkedésének, fölegyenesedett előrehasaló helyzetéből. Öt percen belül dőlt róluk az izzadtság.

Hogy hivek legyenek a könyv utasitásaihoz, igyekeztek a kettős kézügyesség megszerzésére, olyannyira, hogy egyideig teljesen mellőzték a jobbkezük használatát. Tovább mentek: Amoros versek éneklését ajánlja a gyakorlatok ütemezésére s Bouvard és Pécuchet a 9-ik számu himnusz dallamára ropogtatták járásukat: “Ál-dás a jó ki-rály!” – Mellkasuk dögönyözése közben:

“Ba-rá-tim, dics ra-gyog…” – Futólépésre pedig:

A gyors nyulat legyőzzed!
Hagyd el a fürge őzet!
Föl! győzelemre juss!
Fuss! fuss! fuss!

S lihegésükkel szégyenben hagyva bármely vadászebet, föllelkesültek hangjuk pattogásától.

A testgyakorlás egyik külön ága fölöttébb érdekelte őket: az első segélynyujtás ügyességei!

Gyermekekre lett volna szükségük, akiket zsákban tanuljanak elszállitani, – a tanitótól akartak tehát nebulókat kérni. Petit mentegetőzött, hogy a szülők megharagudnának. Erre a sebesültek ápolására vetették magukat. Egyikük ájulást mimelt s a másik targoncán tolta maga előtt, a legóvatosabb kimélettel.

Katonai mászógyakorlatok tekintetében a szerző Bois-Rosé módszerét ajánlotta, arról a kapitányról elnevezve, aki igy kuszott föl a fécampi sziklafalra.

A könyvben lévő rajz szerint egy kötél hosszára középen átcsomózott botokat erősitettek s az egészet a nyitott szin tetejéről függesztették alá.

Rá kellett ülni, jobbra-balra vetett lábakkal, az első keresztfokra s megkapaszkodni a harmadikban. Huzódzkodás következik s a lábak a második fokig emelkednek, amely előbb a mell magasságában foglalt helyet. Most a negyediket ragadjuk meg: uj huzódzkodás. És igy tovább. A két barát a legképtelenebb csipőficamokat mesterkedte végig, mégsem sikerült a második fokig sem jutniuk.

Talán könnyebb lenne a falrovátkákon való fölkapaszkodás, ahogy Bonaparte katonái rohanták meg Fort-Chambray-t? Erre a célra Amoros tornatermében külön toronyépitmény szolgált.

Esetleg a bedőlt kerti fal helyettesithetné… Megpróbálták a rohamot.

Bouvard azonban, tulságosan gyorsan rántva ki lábát az egyik üregből, félni kezdett és megszédült.

Pécuchet szerint rossz módszerrel kisérleteztek: elhanyagolták az ujjperecek edzését, – vissza kell térniük az elemi gyakorlatokhoz.

Bouvardnak azonban hiába beszélt. Végre is, dölyfös elbizakodottságában, egyedül tért át a falábon való lépegetésre.

Ugy érezte, hogy a természet is erre teremtette s azonnal a magasabbik fajta póznát választotta, melynek talpnyugtatója négy lábnyi magasságban volt a földtől. Egyensulyba helyezkedett s öles lépésekkel mérte végig a kertet, mint valami óriási, sétálgató gólya.

Bouvard az ablakból nézte: Pécuchet egyszerre csak ingadozni kezdett s bezuhant a bab közé, melynek összezuzódó ágai enyhitették a bukás hevességét. Fölszedték: trágyás rögök boritották, orra vérzett, arca fakó volt. Azt jajgatta, hogy sérvet kapott.

Hiába, a torna nem való már az ő korukban lévő emberekhez… Abbahagyták tehát, a balesetektől félve mozdulni sem mertek, csak ültek egész nap a muzeumban, uj foglalatosságokról ábrándozva.

A hirtelen változás megártott Bouvardnak. Elnehezedett, étkezések után bálnamódra szuszogott, soványodni akart, kevesebbet evett, legyöngült.

Pécuchet szintén “letört”-nek érezte magát, bőrét szuró viszketések bizsergették, torkában kiütések mutatkoztak.

– Ennek nem jó vége lesz, – mondogatta.

Bouvard azt sütötte ki, hogy a fogadóból hoz valami jóféle spanyol bort: megkenni egy kicsit a rozoga gépezetet.

Mikor kifelé igyekezett a fogadóból, Marescot irnokával találkozott, aki három emberrel egy nagy diófa-asztalt vitt haza Beljambe-nak, mondván, hogy a jegyző ur köszönteti szépen, az asztal kitünően bevált.

Igy ismerkedett meg Bouvard az uj divattal, az asztaltáncoltatással. A jegyzőbojtár előtt gunyosan nyilatkozott.

Igen ám, de Európa-szerte, sőt Amerikában, Ausztráliában, még az Indiákon is, millió meg millió ember tölti el életét azzal, hogy az asztalokat táncra birja. Fölfedezték, hogyan lehet jövendőt mondatni kanárimadarakkal, hangversenyt rendezni hangszerek nélkül, csigabigák utján üzenetet váltani. A sajtó, komoly terjesztőjévé szegődvén e hazug kitalálásoknak, csak öregbitette olvasói hiszékenységét.

A kopogó szellemek először a de Faverges kastélyában szálltak meg, onnan lepték el utóbb az egész községet s főleg a jegyző tett föl nekik kérdéseket.

Megütközve Bouvard kételkedésén, meghivta a két barátot egy asztaltáncoltató estére.

Hátha kelepce az egész? Bordinné is ott lehet! Csak Pécuchet ment el.

Megjelentek: a polgármester, az adóbeszedő, a kapitány, néhány polgár a feleségével, Vaucorbeilné, s csakugyan: Bordinné is! Azonkivül Marescotné régi házvezetőnője is részt vett: Laverrière kisasszony, aki kissé kancsal teremtés volt s ősz tincsei csigákba sodorva csüngtek vállaira, az 1830-ik év divatja szerint. Egyik karszékben egy párisi unokafivér ült, akinek kék ruhája és szemtelen modora volt.

A két bronzlámpára, a ritkaságokat emelő polcokra, a zongorán heverő cifra cimképü hangjegyekre, valamint a roppant keretekbe foglalt aprócska vizfestményekre mindenha csudálattal bámult egész Chavignolles. Ezen az estén azonban minden szem a mahagóni asztal felé fordult: alig várták a próbát s az asztal, mint fontos, titkokat rejtő lény állt előttük.

Tizenkét vendég foglalt helyet körülötte, előrenyujtott kézzel, kis ujjaikkal érintkezve. Csak az óra ketyegése hallatszott. Az arcokon mélységes figyelem tükröződött.

Tiz perc mulva egyesek panaszkodni kezdtek, hogy zsibbadás állt a könyökükbe. Pécuchet kényelmetlenül érezte magát.

– Ön tolja az asztalt! – szólt oda a kapitány Foureau-nak.

– Dehogyis!

– De igen!

– De hova gondol!

A jegyző csendesitette le a szóváltást.

A fülek erőlködtek s mintha reccsenést hallottak volna. – Képzelődés! Semmi sem mozdult.

Pedig a minap, mikor Lisieux-ből belátogattak Aubert-ék és Lormeau-ék s egyenesen a Beljambe asztalát kérték kölcsön, minden olyan kitünően ment! Ez az asztal ellenben makacskodik… Miért?

Bizonyára a szőnyegben akad meg… Átvonultak tehát az ebédlőbe.

Ezuttal egy egylábu asztalt választottak s Pécuchet, Girbal, Marescotné meg Alfréd ur, az unokafivér, ülték körül.

A széles asztalka lábán kerekek voltak: gurulni kezdett, jobb felé. A résztvevők, ujjaikat mereven tartva, követték az elmozdulást s a butor még két fordulatot tett. Álmélkodtak.

Alfréd ur fennhangon kérdezett:

– Szellem, milyennek találod az unokanővéremet?

Az asztal, lassan himbálózva, kilencet koppantott.

A betüket jelentő koppanásokat egy táblázatról olvasták le: a kilenc ütés értelme “bájos” volt. Brávó-kiáltások hangzottak föl.

Ezután Marescot hivta a szellemet s hogy Bordinnét tréfálja meg, az özvegy pontos életkorára tette föl a kérdést.

Az asztalláb ötször emelkedett föl.

– Hogyan? Öt éves? – kiáltotta Girbal.

– Az évtizedek elhanyagolandók, – felelte Foureau.

Az özvegy kinosan mosolygott.

Négy következő kérdés válasz nélkül maradt, mert a betüjelzés nagyon szövevényes volt. Persze, az asztalnál többet érne a könnyebben kezelhető kopogólemez, amilyet Laverrière kisasszony szokott használni, aki ennek a segitségével gyüjtötte albumába XII. Lajos, Clémence Isaure, Franklin, Jean-Jacques Rousseau és mások közvetlen kinyilatkoztatásait! Ilyet az Aumale-utcában lehet vásárolni. Alfréd megigérte, hogy majd küld egyet, aztán a házvezetőnőhöz fordult:

– No, most még egy negyedórácskáig zongorázunk! Jó? Mazurkát kérnék…

Két, erősen leütött akkord zendült föl. Alfréd átfogta unokanővére derekát, tovalejtett vele, aztán vissza. A lengő szoknya surolta az ajtókat s friss légáramot csapott az arcokba. Marescotné hátravetette a fejét, táncosa ölelőre hajlitotta a karját. Megcsudálták a hölgy bájos mozdulatait s a lovag világfias könnyedségét. Pécuchet nem várta be a cukros süteményeket; hazavonult, az est élményeitől elkábultan.

Hiába ismételte: “De ha mondom, hogy láttam! Láttam!” – Bouvard kétségbevonta a tényeket, mindazáltal beleegyezett, hogy ő is végezzen kisérleteket.

Két hétig egész délutánokat üldögéltek át, szemközt egymással, asztalukra helyezett kezekkel, majd kalapot, kosarat, tányérokat vettek elő. Egyik sem mozdult.

A táncoló asztalok tüneménye mindazáltal kétségtelen. A tömeg szellemek müvének tartja, Faraday az idegmunka átvitelének, Chevreuil öntudatlan erőkifejtésnek. Vagy talán, mint Ségouin véli, a résztvevők együttléte jár bizonyos eredő lendülettel, valamely delejes kiáramlással?

Pécuchet eltünődött ezen a magyarázaton. Előszedte könyvtárából Montacabère “Magnetizáló vezérfonalá”-t, figyelmesen átolvasta s Bouvard-t is beavatta az elméletbe.

Minden élő test fölfogja s továbbadja az égitestek befolyását. Olyasmi ez, mint a mágnesvas ereje. S ennek az energiának az irányitásával betegeket is gyógyithatni, – ime a főelv! A tudomány, Mesmer óta, nagyot haladt, – a fődolog azonban továbbra is a fluidum átvitele, kézvonások végzése, melyek elsősorban altató hatásuak.

– No jó, altass el! – szólt Bouvard.

– Nem lehet! – felelte Pécuchet, – a delejes hatás fölvételéhez és továbbadásához föltétlenül szükséges a hit!

Nézegette Bouvard-t:

– Pedig milyen kár!

– Hogy-hogy?

– Igen, mert ha akarnád, egy kis gyakorlattal a legkitünőbb delejező lehetnél!

Mert Bouvard-ban megvolt minden kellék: megnyerő, rábeszélő hang, tekintélyes termet, biztos szellemi fölény.

Bouvardnak hizelgett ez a megállapitás. Titokban belemerült Montacabčre-be.

Egy este aztán hanyagul odaszólt Germaine-nek, akinek gyakran voltak süketséggel járó fülzugásai:

– Próbáljuk meg a delejezést!

A cseléd nem ellenkezett. Bouvard szembe ült vele, kezébe vette Germaine hüvelykujjait s merőn bámult betegére, mint aki egész életében ezt csinálta.

A jó asszony, lábmelegitő fazekával a talpai alatt, bóbiskolni kezdett. Szemei lecsukódtak s szép csöndesen horkolásba fogott. A két barát teljes óráig figyelte, végre Pécuchet halkan megkérdezte:

– Mit érez?

Fölébredt.

Idővel kétségkivül megjön a tudat megvilágosodása is!

Sikerüktől nekibátorodva, nagy lendülettel kezdték ujra orvosi gyakorlatukat. Kezelték Chamberlant, a bordafájós egyházfit, Migraine-t, az ideges gyomorbajban szenvedő kőmüvest, Varin anyót, akinek a kulcscsontja alatt támadt daganatot hustapaszokkal kellett érlelni, Lemoine-t, a kocsmák körül lődörgő köszvényes öreget, továbbá egy tüdővészes, meg egy féloldali hüdéses beteget s még sok mást. Náthát és fagyást is gyógyitottak.

A betegség megállapitása után összenéztek: milyen kézvonások alkalmazandók, nagy vagy kis hullámvonalak-e, föl- vagy lefelé ivelők, hosszantiak, átlósak, két, három vagy éppen öt ujj igénybevételével? Ha egyikük elfáradt, a másik folytatta. Hazatérve bevezették megfigyeléseiket a kezelési naplóba.

Kenetes hókusz-pókuszaik nagyon tetszettek. Főleg Bouvard-t szerették s hire Falaise-ig is eljutott, miután meggyógyitotta Borbálát, Barbey apónak; a veterán hosszujáratu hajóskapitánynak leányát.

Borbála ugy érezte, mintha szöget vertek volna feje hátulsó részébe, rekedt hangon beszélt, napokon át koplalt, majd mohón falt gipszet és szenet. Ideges rohamai zokogással kezdődtek, könnyáradattal végződtek. Már végigpróbáltak vele a herbateáktól az égetőszerekig mindent, végre, agyonfáradva, elfogadta Bouvard ajánlkozását is.

Bouvard, miután kiküldte a szolgálót s elreteszelte az ajtót, dörzsölni kezdte a lány hasát, a petefészek táját nyomogatva. A páciens sóhajokkal és ásitozással jelezte, hogy jól érzi magát. Bouvard az orr fölső töve fölé illesztette ujját, a két szemöldök közé s Borbála azonnal elernyedt. Ha karjait fölemelték, visszahulltak; feje ugy maradt, ahogy Bouvard igazitotta. Félig lehunyt pillái görcsösen rebegtek s alattuk lassan fordultak oldalt a szemgolyók, hogy a sarkokban megmerevedve akadjanak föl.

Bouvard megkérdezte: fáj-e valamije? Nemmel felelt. Mit érez hát? Meg tudja különböztetni teste belső részeit.

– És mit lát?

– Egy férget.

– Mivel lehetne elpusztitani?

A leány összeráncolta a homlokát:

– Mindjárt… nem… nem tudom…

A második altatásnál csalánlevest rendelt magának, a harmadiknál macskagyökeret. Rohamai enyhültek, elmaradtak. Igazi csuda volt.

Másoknál viszont nem vezetett eredményre az orrtő megérintése. Hogy előidézzék az alvóállapotot, a két barát Mesmer-féle battériákat akart fölszerelni. Pécuchet már össze is gyüjtött némi vasreszeléket s kiöblitett vagy husz palackot, mikor egyszerre csak gondolkodóba esett. Női betegeik is lehetnek!

– S mit csinálunk, ha dühös szerelmi rohamot kapnak?

Bouvard ezzel nem törődött volna, azonban pletykák, sőt zsarolások következhetnének, ajánlatosabb volt tehát lemondani erről a módszerről. Megelégedtek egy üvegcimbalmocskával, melyet magukkal vittek a lakásokba, a gyermekek nagy örömére.

Mikor egyszer Migraine rosszabbul lett, hozzá siettek. A kristályos hangok gyötörték a beteget, de Deleuze rendelése szerint nem szabad megijedni a tiltakozásoktól: a zene tovább szólt.

– Elég! elég! – kiáltotta Migraine.

– Türelem! – ismételgette Bouvard.

Pécuchet gyorsabban ütögette az üveglemezeket: a hangszer zengett s a szegény beteg orditott. A lármára egyszerre csak megjelent az orvos.

– Mi az? már megint maguk! – kiáltotta, dühösen, hogy mindig betegeinél kapja őket.

Kifejtették delejező módszerüket. A doktor mennydörgött a magnetizmus ellen, amely csupa szélhámosság s amelynek minden sikere csak képzelődésből ered.

De hiszen állatokat is lehet delejezni! Montacabčre legalább erősen állitja s Fontaine-nek sikerült is magnetizálni egy nőstény oroszlánt. Oroszlánjuk nem volt, de a véletlen révén másfajta állattal kisérletezhettek.

Másnap reggel hat órakor ugyanis béres szaladt értük a majorból, ahol egy tehén kinlódott.

Odasiettek.

Az almafák virágjukban álltak s az udvar füve gőzölt a fölkelő napban. Az itatógödör szélén, félig letakarva, bőgött a tehén, dideregve a rázuditott vedrek vizétől. Roppantul földagadva, vizilóhoz hasonlitott.

Kétségkivül mérges fűbe harapott, a lóherésben legelészve. Gouy apó és anyó kétségbe voltak esve, mert az állatorvos nem jöhetett, a bognár pedig, aki értett a ráolvasáshoz, kényelmeskedett a megjelenésben. Az uraságoknak hires könyvtáruk lévén, bizonyára tudnak valami büvös titkot!

Föltürve kabátujjaikat, elhelyezkedtek, egyik a szarvak előtt, másik a tehén faránál. Nagy belső erőlködések s viharos karlenditések közt tárták szét ujjaikat, hogy fluidummal árasszák el az állatot, miközben a bérlő, a bérlőné, a béres és a szomszédok csaknem rémülten bámulták őket.

A beteg pára hasából hangzó szörtyögő zaj rotyogássá erősbödött a belekben: a tehén szelet eresztett. Pécuchet megszólalt:

– Ajtó nyilt a megkönnyebbülésnek, talán remélhetünk!

A megkönnyebbülés végbement, a remény sárga anyagok képében vált valóra, melyek lövedék sebességével robbantak egy dézsába. A szorongó szivek fölszabadultak, a tehén oldala lelappadt. Egy óra mulva nem volt többé baj.

És ez kétségkivül nem lehetett a képzelődés eredménye! A fluidumnak tehát igenis különös ereje van. Össze lehet süriteni bizonyos tárgyakba, ahonnan aztán ha el is vezetünk belőle, mégsem apad. Ily módon nem is kell személyesen járnunk-kelnünk. Ezen elv alapján a két barát mindenféle delejezett holmit küldött szét betegeinek: játékpénzeket, zsebkendőket, magnetizált vizet és kenyeret is.

Utóbb, tanulmányaik folyamán, abbahagyták a kézvonásokat s Puységur módszerére tértek át, ahol a delejező személyét odvas fa helyettesiti, kötéllel áthurkolt ócska tönk.

Züllött telkük egyik körtefája, mintha egyenesen ily föladatra várt volna! Többszörösen körülölelgették, hogy átjárja az áram. Alája padot állitottak. Ezen üldögéltek egymás mellett a páciensek s az eredmény oly kitünő volt, hogy Vaucorbeil megsemmisitése céljából meghivták egy “séance”-ra az orvost, a környék összes előkelőségeivel egyetemben.

Senki sem maradt el.

Germaine fogadta őket a kis szalonban s “engedelmet kért”: az uraságok mindjárt jönnek.

Olykor-olykor csengetés hallatszott. A betegek voltak, akiket a cseléd másfelé vezetett be. A vendégek könyökükkel mutogattak a poros ablakokra, a falburkolat foltjaira, a pattogzó festésre; – a kert is siralmas képet nyujtott. Csupa kiszáradt fa! A gyümölcsös falán két léc próbálta takarni a rést.

Pécuchet megjelent:

– Parancsoljanak, uraim!

S a háttérben, az Édouin-körtefa alatt, egymás mellett ülő alakok tüntek föl.

Chamberlan, beretvált, papos arcával, reverendaszerü kabátjában, kerek fejbubsipkában, meg-megremegett az oldalát szaggató kinoktól. Mellette a gyomrafájós Migraine vágott keserves fintorokat. Varin anyó többszörösen körülcsavart kendővel takarta el daganatát. Lemoine apó, mezitlen lábára huzott papucsokban, térdhajlása alá csusztatta mankóit. Borbála, vasárnapiasan kiöltözve, rendkivül sápadt volt.

A fa másik oldalán ültek a többiek. Egy albinóképü asszony gennyes nyakmirigyeit törölgette. Mellette fiatal lányarc tünt el félig, nagy kék szemüvegek mögött. Merevvé görbült gerincü aggastyán következett, önkénytelen rángásaival meg-meglökve Marcelt, a rongyos zekéjü, agyonfoldott nadrágu hülyét, akinek rosszul összenőtt nyulajka alól kilátszottak metszőfogai s roppant keléstől dudoros arcát rongyok foglalták keretbe.

Mindegyik beteg egy-egy zsinegvéget szorongatott, melyek a fáról csüngtek le. A madarak énekeltek, meleg pázsitillat áradt a levegőben. Az ágak közt áttüzött a nap. A vendégek a mohán lépegettek.

A páciensek azonban elalvás helyett kerekre nyitották a szemüket.

– No, ez eddig nem valami érdekes! – jegyezte meg Foureau. – Csak kezdjék el, én egy pillanatra távozom.

Mikor visszajött, uj Abd-el-Kader füstölt szájában, a pipás ajtó utolsó maradványa.

Pécuchet kitünő delejezőfogásra emlékezett. Sorra szájába vette betegei orrát s beszivta lélekzetüket, hogy igy vezesse magába az elektromosságot. Közben Bouvard a fát ölelgette, a fluidummennyiség megnövelése céljából.

A kőmüves csuklásai félbeszakadtak, az egyházfi kevésbé rángatózott, a meredtgerincü sem lökdösődött tovább. Most már közelükbe lehetett lépni, próbákat tenni velük.

Az orvos érvágó pengéjével Chamberlan füle alá karcolt. Gyönge rázkódás jelentkezett. A többiek nyilvánvalóan érzékenyek maradtak, a köszvényes fölkiáltott. Borbála azonban álmodó arccal mosolygott, miközben a vérszalagocska végigfolyt állkapcsán. Foureau, személyesen akarva kisérletezni, az érvágókés után nyult, mivel azonban az orvos ellenszegült, ujjaival csipett bele, jó erősen, a betegbe. A kapitány tollpihével csiklandozta orrlikait, az adószedő gombostüt akart szurni a bőre alá.

– Ugyan, hagyják már! – szólt Vaucorbeil, – végre is, nincs semmi különös az egészben! Hisztérika! Az ilyeneken az ördög se tud eligazodni!

– Ez a másik, – mutatott Pécuchet Viktóriára, a skrofulás asszonyra, – valóságos orvos! Fölismeri a betegségeket s orvosságot rendel rájuk.

Langlois égett a vágytól, hogy megkérdezze hurutja felől, de nem merte. Coulon bátrabb volt s érdeklődött, mi lenne jó a csúza ellen?

Pécuchet a Coulon jobbját Viktória baljába helyezte. Az alvó nő, lehunyt szemekkel, gyengén kitüzesedett arccal, remegő ajkakkal tördelte a szókat s végre “valum bécum”-ot rendelt.

Valamikor a bayeux-i gyógyszertárban szolgált. Vaucorbeil ebből kikövetkeztette, hogy alkalmasint “album graecum”-ot akart mondani, amit a patikában láthatott fölirva.

Aztán Lemoine apót szólitotta meg, aki, Bouvard szerint, tömör testeken át is látja a tárgyakat.

Az öreg régente iskolamester volt s iszákosságba sülyedt. Arcát zilált fehér haj köritette s a fának dőlve, nyitott tenyerekkel, királyi mozdulatlanságban aludt a zuhogó napfényen.

Az orvos kétszeresen összehajtott nyakkendőt kötött Lemoine szemeire s Bouvard, ujságlapot tartva elé, parancsolón szólt rá:

– Olvasson!

Az öreg lehajtotta a homlokát, rángatta arcizmait, majd fejét hátravetve sillabizált:

– “Az-al-kot-mány-ba-rát-ja!”

Szép, szép! De hát egy kis ügyességgel minden köteléket arrább lehet csusztatni!

Az orvos ellenkezései dühbe sodorták Pécuchet-t. Merészen vágta ki, hogy Borbála képes megállapitani, mi történik e percben az orvos lakásában!

– Jó! – felelte Vaucorbeil.

S óráját előhuzva:

– Mit csinál most a feleségem?

Borbála sokáig habozott, majd fanyar hangon felelte:

– Hogy mit?… Igen, már tudom!… Szalagokat varr egy szalmakalapra!

Vaucorbeil lapot tépett ki noteszéből s levelet firkantott, mellyel Marescot segédje készségesen rohant el.

A séance-nak vége volt, a betegek elmentek.

A két barát végeredményben nem aratott sikert. Talán a hőmérséklet okozta, vagy a dohányszag, vagy Jeufroy tisztelendő ur esernyője, melynek rézdrótjai akadályoztatták a fluidum szabad áramlását?

Vaucorbeil a vállát vonogatta.

Mindazáltal nem akarta kétségbevonni Deleuze, Bertrand, Morin, Jules Cloquet jóhiszemüségét. Már pedig ezek a kitünőségek határozottan állitják, hogy sok elaltatott beteg jósolt meg eseményeket, vagy állt ki, fájdalom nélkül, sulyos mütéteket.

A pap még csudálatosabb történeteket beszélt el: Egy hittéritő olyan brahmánokat látott, akik fejjel lefelé mentek át egy bolthajlás ivén. A tibeti dalai-láma saját beleit metszi föl, azokból jósol.

– Tréfálni tetszik? – kérdezte az orvos.

– Semmiképpen!

– De kérem! Ilyen képtelenséget!…

S a beszélgetés elkalandozott, ki-ki külön történetekkel állván elő.

– Nekem, – mondta a füszeres, – volt egy kutyám, amely mindannyiszor beteg lett, ha a hónap pénteki nappal kezdődött.

– Mi tizennégyen voltunk testvérek, – vette át a szót a békebiró. – Tizennegyedikén születtem, tizennegyedikén házasodtam s a nevemnapja is tizennegyedikére esik! Ezt magyarázza meg valaki!

Beljambe akárhányszor előre megálmodta a másnap hozzá szálló vendégek számát. Petit elmesélte Cazotte vacsorájának anekdotáját.

Most a plébános megjegyezte:

– Miért ne lássunk mindezekben egyszerüen…

– Démonokat, nemde? – vágott közbe Vaucorbeil.

A pap, felelet helyett, bólintott.

Marescot a delphi-i Pythiáról beszélt.

– Kétségkivül a kigőzölgések…

– Püff neki! most meg már a kigőzölgések!…

– Én elfogadok bizonyos fluidumot, – folytatta Bouvard.

– Amely nervoso-siderális! tette hozzá Pécuchet.

– De bizonyitsák be, mutassák meg a fluidumjukat! Különben is ez az elmélet már kiment a divatból, higyjék el!

Vaucorbeil arrább ment, árnyékosabb helyre. A többiek követték.

– Ha azt mondjuk egy gyereknek: “Farkas vagyok, megeszlek!” – a gyerek csakugyan farkasnak fog képzelni s félni fog: szavak utján kikényszeritett lelkiállapot. Az elaltatottak éppen igy fogadnak el bármely különös parancsot. Azonban csak emlékeznek, maguktól nem találnak ki semmit! Engedelmeskednek s csak testi érzékléseik vannak gondolkodás helyett. Ily módon bünökre lehet rábirni őket s becsületes emberekből vadállatok és emberevők válhatnak.

Mindenki Bouvard-ra és Pécuchet-re nézett: tudományuk veszélyt rejt a társadalomra nézve!

Marescot bojtárja visszaérkezett a kertbe, Vaucorbeilné feleletét lobogtatva.

A doktor föltörte a pecsétet, elsápadt s végre hangosan olvasta:

“Szalagokat varrok egy szalmakalapra.”

Elképedésük miatt nevetni sem tudtak.

– Eh, a körülmények véletlen találkozása! Ez nem bizonyit semmit!

S mivel a két delejező ragyogott a diadaltól, az orvos még visszafordult a kapuból:

– Hagyják abba! veszélyes mulatság az efféle!

A plébános az egyházfival ment s keményen pirongatta:

– Megbolondult? Engedélyem nélkül ilyesmit! Hiszen az Egyház is tiltja!

A vendégek elszéledtek. Bouvard és Pécuchet a szőllősdombon beszélgetett még a tanitóval, mikor a gyümölcsösből Marcel tört elő, állkendő nélkül, dadogva:

– Meggyógyultam! meggyógyultam! Jó bácsikák!

– No jó! de most már eredj! hagyj békén bennünket!

Petit, a haladás embere, földhözragadtnak, nyárspolgárinak találta az orvos érvelését. A tudomány is a gazdagok kiváltsága lett, a népet kizárták belőle. Pedig itt az ideje, hogy a középkor ósdi analizisére széles, friss lendületü synthézis következzék! Az igazságot a szivnek kell diktálnia! A tanitó spiritisztának vallotta magát s több ily tárgyu könyvet ajánlott, melyek, ha bizonyára fogyatékosak is, mégis uj hajnalt jelentenek.

Meghozatták a könyveket.

A spiritizmus dogmái szerint az emberi faj egyre javul, mert a sors eleve igy rendelte. A föld lassanként mennyországgá változik! A tanitót elbüvölte ez az elmélet, mely, noha nem szegődik a katholicizmushoz, magáénak vallja szent Ágostont és szent Lajost. Sőt Allan-Kardec eme szentektől eredő kinyilatkoztatásokat is közöl, melyek a kor eszméinek szinvonalán állanak. A spiritizmus, amellett, hogy igen gyakorlati és jótékony, felsőbbrendü világokat tár föl előttünk.

A halál után, a gyönyörben égő szellemek fölemelkednek ezekbe a felsőbb régiókba. Olykor azonban visszaereszkednek a földre, ahol butorokat recsegtetnek, résztvesznek szórakozásainkban, élvezik a természet szépségeit s a müvészetek adta örömöket.

Vannak aztán köztünk emberek, akiket ugynevezett asztráltölcsérrel áldott meg a sors, vagyis egy hosszu csővezetékkel, mely koponyájuk hátulsó részén emelkedik a hajfürtök közül egész a bolygókig: ezek a Saturnus-beli szellemekkel is cseveghetnek. Igy a megfoghatatlan dolgok is érzékelhetők s a földről a csillagokig, a csillagokból a földre, örökös a járás-kelés, a helycsere, az üzengetés.

Pécuchet keble elcsapongó vágyaktól feszült s Bouvard éjszakánként azon kapta, hogy ablakának dőlve szemléli a szellemektől népes, ragyogó végtelenséget.

Swedenborg bejárta ezeket a tereket! Egy évnél rövidebb idő alatt fölkutatta a Vénuszt, Marsot, Saturnust s huszonháromszor járt a Jupiteren. Mi több, Londonban látta Jézus Krisztust, szent Pált, szent Jánost, Mózest, sőt 1736-ban az utolsó itéletet is végignézte!

Tőle valók az égi tájak leirásai.

Ott is virágok, paloták, piacok és templomok vannak, akárcsak nálunk.

Az angyalok, – valamikor emberek! – gondolataikat papirlapokra jegyzik, háztartási dolgokról, a szellemi anyagvilág tárgyairól beszélgetnek, az egyházi teendőket viszont azok látják el, akik földi életükben a Szentirást buvárolták.

A pokolban undok bűz között csupa silány viskó, mindenfelé ocsmányságok, áporodott mocsarak, züllött ruháju népség.

Pécuchet agyongyötörte magát, csakhogy valami szépet érezhessen ki ezekből a kinyilatkoztatásokból. Bouvard egy hülye agyvelő lázálmainak mondta őket. Az ilyesmi tulmegy a természet korlátain! De hát hol vannak ezek a határok? S a következőket okoskodták végig:

Szemfényvesztők egész tömegeket elvakithatnak, szenvedélyes emberekről másokra is átcsap az indulat: de lehetséges-e, hogy a puszta akarat befolyásolhassa a tehetetlen anyagot? Egy bajor ember állitólag érésre tudta kényszeriteni a szőlőt, Gervais uj életre keltett egy napraforgót s Toulouse-ban él valaki, aki még a felhőket is szétkergeti.

Talán van valami közvetitő substancia köztünk és a világ tárgyai közt? Lehet, hogy éppen az ujonnan föltételezett, nem érzékelhető, villamosságszerünek képzelt od ez a substancia! Ennek a kiáramlásaival megmagyarázhatjuk a fénytüneményeket, melyeket a delejezettek látni vélnek, a temetők bolygótüzeit, a kisérteti jelenéseket.

Az utóbbiak ily módon nem a képzelgés termékei s mindaz a sok különös képesség, melyről a “megszállottak” és alvajárók ismeretesek, fizikai okokból vezethető le.

Van tehát, – bármily eredetü is, – van valamely, az egész világot átjáró titkos hatóanyag. Ha ezt leigázhatnók, feleslegessé válnék minden erőfeszités és időpazarlás. Századok müvét végezhetnők el egy pillanat alatt, minden csudát megtehetnénk s kényünkre igazgathatnók a világegyetemet.

A mágia az emberi szellem eme örök vágyából sarjadt. Nem teljesen hazugság, noha kétségkivül erősen tulozták jelentőségét. Tény, hogy Keleten csudákat müvelnek általa a beavatottak. Minden utazó tud erről s Dupotet a Palais-Royalban ujja közelitésével tériti ki a delejezett tűt.

Hogyan lehetne mágussá válni? Eleinte őrültségnek tartották, de az ötlet egyre visszatért, kinozta őket s végül engedtek ingerének, azt szinlelve, hogy mulatnak a dolgon.

Elengedhetetlen az előkészitő életrend!

Izgékonyságuk fokozására éjszaka voltak fönn, bőjtöltek s Germaine médiumi képességeit azzal akarták finomabbá tenni, hogy adagolva kapott enni. Az öreg nő itallal kárpótolta magát s a sok pálinkakortyolástól rohamosan alkoholistává sülyedt. Éjjelenként fölriadt gazdáinak a folyosón kongó sétájától s lépteiket összezavarta saját füle zugásával, meg a falakban elképzelt szellemek hangjaival. Egy reggel, mikor a szitát vitte le a pincébe, ugy látta, hogy tüzet fog s ettől kezdve rosszabbul lett; végül azt hitte, hogy gazdái megboszorkányozták.

Bouvard és Pécuchet, hogy vizióik legyenek, kölcsönösen nyomogatták nyakszirtjüket, nadragulyás zacskókat szagolgattak s végül mágusi szelencét is hordtak, vagyis egy apró skatulyát, melyből szögekkel kivert apró bunkó dudorodik elő s melyet a sziv fölött kell őrizni, a mellre lecsüggő szalagon. Semmi eredmény! Áttérhettek a Dupotet-féle varázskörre.

Pécuchet szénnel fekete karikát kent a földre, hogy körülzárja az “állati” szellemeket, melyek igy segiteni kényszerülnek a “környező” szellemeknek. Boldogan, hogy most ő az ur, főpapi szigorral parancsolt rá Bouvard-ra:

– Megtiltom, hogy kimozdulj a körből!

Bouvard a körülkeritett helyre meredt. Szive egyszerre csak hevesen kezdett verni, szemei elfátylasodtak.

– Jaj! hagyjuk abba!

S kiugrott, mert elviselhetetlen rosszullét nehezedett rá.

Pécuchet egyre dühösebb hévvel a halottidézést akarta megpróbálni.

Hiszen a direktórium idejében egy Échiquier-utcai ember meg tudta jelentetni a terror áldozatait! Hazajáró lelkekről számtalanszor hallunk. Hogy mindez csak csalóka látszat? Jó, – de idézzük elő!

Minél közelebb állt hozzánk a halott, annál készségesebben engedelmeskedik hivásunknak. Pécuchet-nek azonban nem volt semmiféle családi ereklyéje, gyürüje, miniatürje, vagy akár hajfürtje sem, mig Bouvard számára ott van elhunyt atyja! Mivel Bouvard huzódozott, Pécuchet megkérdezte:

– Mitől félsz?

– Én?… igazán semmitől!… tégy, ahogy jónak látod!…

Megvesztegették Chamberlant, hogy titokban adjon el nekik egy régi halálfejet. A szabóval két hosszu, fekete szoknya-félét varrattak, fölül szerzetesi kámzsával. A falaise-i postakocsival hosszu tekercs-csomagot kaptak. Most aztán munkának estek: az egyik kiváncsian, vajjon sikerül-e, a másik nem merve hinni a félelem miatt.

A muzeum feketébe volt vonva, mint a halottasszobák. A falhoz tolt asztal szélén, Bouvard atyjának arcképe alatt, három gyertya égett, föléje pedig a halálfőt akasztották. A koponya belsejében is elrejtettek egy gyertyát s a két szemüregből sugarak lövelltek.

Középen, egy melegitőrostélyon tömjén füstölgött. Bouvard hátul állt, mig Pécuchet, elfordulva, marékszámra ként dobált a kandallóba.

Halott-idézés előtt meg kell nyernünk a démonok hozzájárulását. A mai nap, – péntek! – Beheté lévén, először is Behettel kellett foglalkozni. Bouvard, jobbra és balra eszközölt meghajlások után, leszegte a fejét s karjait fölemelve, kezdte:

– Éthaniel, Anazin, Ischyros…

Itt belesült.

Pécuchet lihegve hadarta tovább egy teleirt lapról:

– Ischyros, Athanatos, Adonáj, Sadaj, Éloj, Messiasos (hosszu démon-névsor volt) nevében hivlak, idézlek és kényszeritlek, óh Behet!

Majd halkabb hangon:

– Behet, hol vagy? Behet! Behet! Behet!

Bouvard a karosszékbe hanyatlott s nagyon kedvére volt, hogy Behet nem jelentkezik. Ösztöne ugy érezte, hogy kisérletezésük szentségtörés. Hol is lehet atyja szelleme? Vajjon hallja őt ez a lélek? Jaj, ha hirtelen csak megjelenne!

A függönyök lassan himbálóztak a halk légáramban, mely az egyik törött ablaktáblán szürődött be; a gyertyafény árnyakat ingatott a halálfej és a festett arc körül. Mindkettőnek agyagos szine volt. Az arckép pofacsontjai körül penész pusztitott, a szemekről lekopott a fény, de fönn, az üres koponya nyilásaiból láng lövellt. Néha ugy rémlett, mintha a halálfő ülne az arckép kabátgallérjai közt s neki volnának pofaszakállkái. A laza szögezésü fekete vászon remegett, ide-oda csapódott.

Lassanként ugy érezték, mintha lehelet surolná arcukat, mintha testetlen lények közelednének. Pécuchet homlokát verejték verte ki, Bouvard vacogni kezdett, gyomrába görcs állt. A padló mintegy folyékonnyá váltan siklott el talpai alól. A kandallóba vetett kén rotyogva puffadozott, denevérek csaptak át. Egyszerre kiáltás hangzott föl… Ki volt?

S kámzsás arcuk ugy eltorzult, hogy ijedelmük ettől is nagyobb lett. Nem mertek se mozdulni, se beszélni. Az ajtó mögül neszt hallottak: mintha kárhozott lélek nyöszörögne.

Végre kimerészkedtek.

Öreg cselédjük volt előttük, aki egy repedésen belesve, azt hitte, hogy az ördögöt látja. A folyosón térdepelve egyre-másra hányta magára a keresztet.

Hiába beszéltek neki. Még azon az estén otthagyta őket, nem akarva tovább ily emberek szolgálatában állni.

Germaine fecsegett. Chamberlan elveszitette állását s a két barát ellen néma szövetkezés támadt, melynek Jeufroy tisztelendő ur, Bordinné és Foureau voltak főmozgatói.

Életmódjuk, különbözvén a többi rendes emberétől, senkinek sem tetszett. Gyanusakká váltak, sőt valami homályos rettegést is keltettek.

A közvéleményben főleg uj szolgájuk megválasztásával ártottak maguknak. Más hijján Marcelt vették magukhoz.

Nyul-ajka, valamint csunyasága s zagyva beszéde miatt mindenki kerülte. Elhagyatott gyermekül, a mezőkön nőtt föl, a véletlen kegyelméből, s hosszu nyomorgása kielégithetetlen étvágyúvá tette. Betegségben elhullt állatok, rothadó szalonna, egy-egy elgázolt kutya, – minden izlett neki, csak kövér falat legyen. Birka-szelid, tökéletesen hülye teremtés volt.

A hála érzése hajtotta, mikor szolgául ajánlkozott Bouvardnál és Pécuchetnél; – azután meg, boszorkányoknak vélve őket, rendkivüli jutalmakat is remélt.

Mindjárt az első napokban titkot közölt velük. A Poligny-rónán valaki egyszer egy aranyrudat talált! A falaise-i történetirók csakugyan följegyezték ezt az anekdotát, melynek a végét azonban nem tudták: tizenkét fivér, valami utazás előtt, tizenkét egyforma aranyrudat rejtett el végig a Chavignolles-ból Bretteville-be vezető ut mentén. Marcel könyörgött gazdáinak, kezdjenek ők is kutatni a kincs után. A rudakat, vélte a két barát, nyilván az emigrációk idején ásták el.

Ez kitünő alkalom volt a kutatóvessző alkalmazására. Csakhogy kétes a megbizhatósága! Mégis, tanulmányozták a kérdést s azt olvasták, hogy bizonyos Pierre Garnier tudományos érvekkel védi a kutatóvesszőket: a források és fémek apró részecskéket lövellnek ki, melyek rokonok a fával.

Ez ugyan nem igen valószinü, de hát, ki tudja? Tegyünk próbát!

Mogyoróágból metszették ki villájukat s egy reggel elindultak a kincs fölkutatására.

– De ha vissza kell szolgáltatnunk! – mondta Bouvard.

– Ugyan! dehogy is!

Három órai gyaloglás után egyszerre csak megállottak: “A Chavignolles-ból Bretteville-be vezető ut!” – igen ám, de melyik? A régi vagy az uj? Bizonyára a régi!

Visszafordultak, – s bejárták, találomra, az egész környéket, a régi országut nyoma nem lévén könnyen fölismerhető.

Marcel jobbra-balra ugrándozott körülöttük, mint a szimatoló vadászeb. Bouvard minden öt percben kénytelen volt visszahivni. Pécuchet lépésről-lépésre haladt, két ágánál fogva a villát, melynek hegyét fölfelé tartotta. Gyakran ugy érezte, mintha valamely erő horog módjára akaszkodnék a szerszámba s huzná a föld felé. Marcel mindannyiszor sietve tett bemetszéseket a szomszédos fákon, hogy utóbb ismét rátaláljanak a helyre.

Pécuchet azonban lassabban kezdett lépkedni. Szája kinyilt, szemgolyói fölakadtak. Bouvard szólongatta, vállait rázta, mégsem mozdult s ernyedten nyult el, akárcsak Borbála szokta.

Utóbb elmondta, hogy szive körül szaggató fájdalmat érzett s ez a különös állapot nyilván a kutatóvesszőtől eredt, – érinteni sem akarta többé!

Másnap visszatértek a megjelölt fákhoz. Marcel lyukakat ásott, de egyszer sem mutatkozott eredmény, – mindannyiszor roppantul elképedtek. Pécuchet az árokszélen ült. Mialatt elgondolkozott, fölszegett fejjel egyre a szellemek hangját lesve asztrálcsövén keresztül, melyről egyébként külön is eltöprengett, hogy voltaképpen van-e hát neki ilyesmije, szemei sipkája ellenzőjére szögeződtek: – ismétlődött a tegnapi roham. Most tovább tartott és rettenetes volt.

A zabtáblák mögül az utról egy posztókalap tünt föl: Vaucorbeil kocogott arra kancáján. Bouvard és Marcel kiáltozva hivták.

Mire az orvos odaért, a görcsnek már vége volt. Hogy jobban megvizsgálhassa Pécuchet-t, leemelte homlokáról a sipkát, – rezes szinü pattanások tüntek eléje.

– Oh, oh, fructus belli! – ezek vérbajos kiütések, barátocskám! az ördögbe is, kezeltesse ám magát! nem jó tréfálni a szerelemmel!

Pécuchet szégyenkezve vette föl ujra sipkáját, melynek lapos nemezrésze félhold alaku ellenző fölé dombosodott, – Amoros atlaszából másolta ki ezt a fejfedőt.

Az orvos szavai megdöbbentették. Eltünődött rajtuk, a levegőbe meredő szemekkel, – hirtelen ujra roham lepte meg.

Vaucorbeil nézte egy darabig, aztán lefricskázta róla a sapkát.

Pécuchet magához tért.

– Mindjárt gondoltam, – szólalt meg az orvos, – a fényezett ellenző tükör módjára hipnotizálta! Ez a jelenség nem ritka olyanoknál, akik merőn figyelnek valami ragyogó tárgyra.

Még elmondta, hogyan szokás efféle kisérleteket tyukokon végezni s lovacskájára kapaszkodva lassan tovább poroszkált.

Félmértföldnyi távolságban valamely gúla-szerü tárgyat pillantottak meg, mely egy major udvarából emelkedett a láthatárra. Roppant, fekete szőlőfürtnek lehetett volna mondani, melyen itt-ott vörös pontok villogtak. Normandoknál szokásos, hosszu pózna volt, keresztrudakkal, melyeken mellüket a napfénybe pöffesztő pulykák kuporogtak.

– Gyerünk be! – S Pécuchet megszólitotta a majorost, aki beleegyezett kérésébe.

Spanyol mésszel egyenes vonalat huztak a présház földjén, összekötötték egy pulyka lábszárait s az állatot hasra fektetve, csőrét a fehér csikra nyomták. A pulyka behunyta a szemeit s kis idő multán teljesen élettelennek látszott. A többivel is igy tettek. Bouvard gyorsan adogatta őket Pécuchetnek, aki a már elkábultak mellé sorakoztatta az ujabbakat. A tanyasiak fészkelődni kezdtek. A majorosné kiabált, egy kis leány sirva fakadt.

Bouvard az összes szárnyasokat föloldozta. Fokozatosan életre keltek, viszont nem lehetett tudni, később nem lesz-e valami bajuk? Pécuchet kissé goromba kifakadására a majoros villát ragadott:

– No most már tisztuljanak, az áldóját! különben fölnyársalom a begyüket!

Odább álltak.

Nem baj! de a probléma meg volt oldva! a révületet anyagi föltételek okozzák!

Mi hát az anyag? És mi a szellem? Hogyan hathat egyik a másikra, – és viszont?

Hogy feleletet kapjanak, végigkutatták Voltaire-t, Bossuet-t, Fénelont, – sőt ujra előfizettek egy kölcsönkönyvtárra.

A régi mestereket emészthetetlenné tette müveik hosszadalmassága vagy nyelvük nehézkessége, Jouffroy és Damiron azonban bevezették őket a modem filozófiába s találtak olyan szerzőket is, akik a mult század bölcselmét ölelték föl.

Bouvard Lamettrie-ből, Locke-ből, Helvétiusból meritette érveit; Pécuchet Cousinből, Thomas Reidből és Gérandoból. Egyik barát a gyakorlatra esküdött, a másik az eszményt dicsőitette. Ez Aristotelest érzett magában, amaz Plátót, – és vitázgattak.

– A léleknek nincs anyaga! – szólt az egyik.

– Dehogy is nincs! – felelte a másik, – az őrület a kloroform, az érvágás elkábitja a lelket s mivel nem is gondolkozik állandóan, nem lehet kizárólag gondolkodó substanciának tekinteni.

– Azonban, – ellenkezett Pécuchet, – bennem van valami, ami fölötte áll a testnek s olykor szembe is száll vele.

– Külön lény a lényben? a kettős ember! ugyan! Különböző törekvések ellentétes inditó okokra mennek vissza, – ennyi az egész.

– De ez a valami, a lélek, ugyanaz marad a külső jelenség változásai közt is. Mert a lélek egyszerü, oszthatatlan s ennélfogva szellemi!

– Ha a lélek egyszerü volna, – vitatkozott Bouvard, – az ujszülöttnek ugyanoly emlékezete és képzelő képessége volna, mint a felnőttnek. A gondolkodás ellenben az agyvelő fejlődésével tart lépest. Ami pedig az oszthatatlanságot illeti, a rózsa illata vagy a farkas étvágya csakugy nem vágható ketté, mint az akarás vagy állitás tényei.

– Ez nem jelent semmit! – szólt Pécuchet, – a lélek nincs alávetve az anyag tulajdonságainak!

– Elfogadod a nehézkedés törvényét? – folytatta Bouvard. – Nos, ha az anyag eshetik, éppen ugy gondolkodhatik is! Ha lelkünknek kezdete volt, végének is lenni kell s szerveinktől függvén, velük együtt vár rá pusztulás.

– De én halhatatlannak állitom! Isten nem akarhatja, hogy…

– De ha nincs Isten?

– Hogyan? – És Pécuchet elsorolta a három cartésiusi bizonyitékot: – Primo: Isten már benne foglaltatik a róla való fogalmunkban; secundo: létezése lehetséges; tertio: véges lévén, hogyan lehetne fogalmam a végtelenről? – minthogy azonban ez a fogalom mégis megvan bennünk, csakis Istentől kaphattuk, tehát Isten van!

És áttért a lelkiismeretből, a népek hagyományaiból s a teremtő szükségességének elvéből merithető bizonyitékokra.

– Ha például egy órát látok…

– Jó, jó, tudom! de hol van az óracsináló apja?

– Oknak mégis csak lennie kell.

Bouvard kételkedett az okokban. – Abból, hogy egyik esemény a másik után következik, azt szürik le, hogy belőle is származik. De bizonyitsátok be!

– A világegyetem szemlélete azonban bizonyos törekvést, bizonyos tervszerüséget mutat!

– Miért? A rossz éppen olyan jól meg van formálva, mint a jó. A féreg, mely a juh fejébe furódik s megöli, anatómiailag épp oly tökéletes, mint a juh. Torz folyamatok fölül is mulhatják a rendes életmüködéseket. Az emberi testet jobban is meg lehetett volna alkotni. A földgömb háromnegyed része meddő terület. A Hold lámpása nem mindig világit! És azt hiszed, hogy az Óceán a hajók kedvéért keletkezett, a fák fütési célokra nőnek?

Pécuchet megfelelt:

– Igen ám, de a gyomor emésztésre való, a láb járásra, a szem látásra, ha előfordulnak is savtultengések, törések és hályogok. Nincs egyetlen céltalan alkotás sem! Rendeltetésük előbb-utóbb kiderül. Minden a törvényektől függ. Mert vannak végső okok!

Bouvard azt gondolta, hogy Spinozából talán érveket merithet, irt tehát Dumouchelnek a Saisset-féle forditásért.

Dumouchel küldött is egy példányt, mely barátjáé, Varelot professzoré volt, aki december másodikán számüzetésbe ment.

Az ethika elrémitette őket axiómáival és corollariumaival. Csupán a ceruzával megjelölt helyeket olvasták el s a következőket értették ki belőlük:

Substancia az, ami magától, a maga utján való, ok és eredet nélkül. Ez a substancia Isten.

Ő egyedül a kiterjedés – és a kiterjedésnek nincsenek határai. Mivel határolhatnók?

Ám, noha végtelen, mégsem a Kiterjedés az abszolut végtelen, mivel csak egyfajta tökéletessége van, az abszolut pedig minden tökéletességet magában foglal.

Gyakran megállottak, hogy jobban gondolkodhassanak. Pécuchet burnót-csipeteket szippantgatott s Bouvard kivörösödött a figyelemtől.

– Érdekesnek találod?

– Igen! Hogyne! Folytasd!

Isten a jellemző tulajdonok végtelenségét egyesiti, melyek, ki-ki a maga módján, kifejezik lénye végtelenségét. Mi csak kettőt ismerünk belőlük: a kiterjedést és a gondolatot.

A gondolatból és kiterjedésből számtalan létezési lehetőség folyik, melyek ismét ujabbakat tartalmaznak.

Aki egyszerre tudná fölfogni a teljes kiterjedést és a teljes gondolatot, nem látna bennük semmi esetlegességet és véletlenséget, hanem szigoru geometrikus sorozatot, melyet szükségszerü törvények füznek össze.

– Oh, mily szép volna ez! – szólt Pécuchet.

Tehát szabadságról sem az embernél, sem Istennél nem lehet szó.

– Hallod? – kiáltotta Bouvard.

Ha Istennek akarata vagy célja volna, ha bizonyos oknak engedelmeskednék, ez azt jelentené, hogy szükségletei is vannak, vagyis hogy nem teljesen tökéletes. Szóval nem volna Isten!

Világunk ily módon csak egyetlen pont a dolgok összeségében s a világegyetem, mely megismerésünk számára megközelithetetlen, maga is csupán része más világegyetemek végtelenségének, melyek a miénk mellett sorakoznak, végtelen változatokban. A mi világunkat átfogja a kiterjedés, ezt viszont Isten öleli át, kinek gondolatában az összes lehető világegyetemek bennfoglaltatnak; viszont a substancia az ő gondolatát is magában foglalja.

Ugy rémlett, mintha léghajóban sodródnának, végtelen irammal a jeges éjszakában, feneketlen örvények felé, – köröttük semmi, csak a megfoghatatlan, a mozdulatlan örökkévalóság. Nem birták ki. Lemondtak Spinozáról.

Kevésbé sulyos művet kivántak s Guesnier “Filozófiai tankönyvét” vették meg, mely az iskolák számára készült.

A szerző ebben fölveti a kérdést: melyik módszer a jobb: az ontologiai vagy psychologiai?

Az első jól illett a társadalmak zsengébb korához, mikor az ember inkább csak a külvilágot figyelte. Ma azonban a buvárlás önmagunkba mélyedvén, “tudományosabbnak véljük a másik módszert” s Bouvard és Pécuchet emellett döntöttek.

A psychologia célja “az én belsejében” történő tények tanulmányozása, ami megfigyelés utján történik.

“Tegyünk megfigyeléseket!” – És két hétig, rendesen déjeuner után, tudatukat vizsgálták, találomra, nagy fölfedezések reményében. Semmit sem fedeztek föl. Igen elcsudálkoztak.

Az “én”-nek egy főfoglalatossága van, tudniillik a fogalomképzés. Mily természetü ez? A régiek ugy képzelték, hogy a tárgyak tükröződnek agyunkban, mely e képeket közli szellemünkkel s ez késziti belőlük a megismerést.

De ha a fogalom szellemi valóság, hogyan dolgozhat anyaggal? Ilymódon kétely fér a külvilág helyes fölfogásához! Viszont ha a fogalom anyagi, akkor meg a szellemiekkel nem tud mit kezdeni. Vagyis kétely fér a belső világ helyes megismeréséhez is!

“Egyébként ne törődjünk ezzel! ily föltevések atheizmushoz vezetnének.”

Hiszen a képzet véges valami s igy nem tükrözheti a végtelent.

– Igen ám, – ellenkezett Bouvard, – de ha én elgondolok magamnak egy erdőt vagy egy személyt, vagy egy kutyát, látom is őket. A fogalmak tehát tudnak tükrözni.

S tanulmányozni kezdték a fogalmak keletkezését.

Locke szerint két módja van: az érzéklés és az elgondolás, – Condillac az érzéklésre viszi vissza az egészet.

Mert enélkül az elgondolásnak nem volna mire támaszkodnia: szüksége van az érző alanyra s egyedül a nagy alapigazságokat sem tudja közölni velünk: Istent, az érdem és érdemetlenség, az igaz, a szép fogalmait, melyek velünk születnek, azaz megelőznek minden tényt, tapasztalást és általánosak.

– Ha általánosak volnának, már születésünkkor tudnunk kellene róluk.

– Az általánosság itt csak annyit jelent, hogy megvannak előfeltételeink a megismerésükre; Descartes szerint…

– A te Descartes-od ellentmondásba keveredik! Egyszer azt állitja, hogy a magzat már tulajdonukban van; más helyen viszont bevallja, hogy csak “implicite” kell érteni ezt a birtoklást.

Pécuchet elbámult:

– Honnan szeded ezt?

– Gérandoból! – S Bouvard hetykén bökött barátja hasa felé.

– Elég! – szólt Pécuchet. S birálta Condillacot: – Gondolataink nem csupán az érzéklés átváltozásai! Ez csak eszközül szolgál, gépezetül. De hogy a gép járjon, inditóra van szükség. Az anyag pedig önmagától nem indulhat el, – s ezt a te Voltaire-edből tudom, – tette hozzá Pécuchet, mély pukkedlit vágva barátja előtt.

Igy ismételgették ugyanazokat az érveket s mindegyikük lenézte a másik véleményét, viszont nem tudta elfogadtatni a magáét.

A filozófia azonban megnövelte önbecsülésüket. Szánakozva gondoltak vissza gazdálkodó meg politizáló multjukra.

Most éppen a muzeumot utálták meg. Be jó is lenne eladni ezt a sok zsibárut, – s áttértek a második fejezetre: a lélek képességeire.

Három ilyen van, se több se kevesebb! Nevezetesen: az érzés, a megismerés, az akarat.

Az érzés képességén belül megkülönböztetjük a fizikai és a szellemi érzékenységet.

A fizikai érzések természetesen öt csoportra oszlanak, az érzékszervek rendjében.

A szellemi érzés tényei viszont semmi közösségben sincsenek a testtel. “Mily egyezés volna elképzelhető Archimedes közt, amint a sulyviszony-törvények fölfedezésének örül, meg Apicius közt, amint a levágott disznófejet falja alantas kéjjel?”

A szellemi érzéseknek négy csoportja van. A második csoport a “szellemi vágyak”-é, melyek ismét öt alosztályra oszlanak, mig a negyedik csoport “szeretetérzései” két fajra különülnek s ezek közül az önszeretet “kétségkivül jogos hajlandóság, de ha tulzásba megy, egoizmusnak nevezzük”.

A megismerés képességei közt első az értelmi fölfogás, melynek két főiránya s négy fokozata van.

Az elvonás segitségével meggátolhatjuk, hogy értelmünk képtelenségekbe tévedjen.

Az emlékezet a multtal kapcsol össze, az előrelátás a jövővel.

A képzelet inkább különleges képesség, sui generis.

Mennyi zürzavaros beszéd, lapos közhelyek kitálalására! A szerző nagyképü, fordulatai egyhanguak: “Készségesen elismerjük, hogy… Távol áll tőlünk azt gondolni, miszerint… Kérdezzük meg öntudatunkat…” És örökké Dugald-Stewartot dicséri! – Ugy belecsömörödtek, hogy az akarat képességét egyszerüen átugorva, a logikára tértek át.

Megtanulták belőle: mi az analizis, a synthézis, az indukció, a dedukció s melyek tévedéseink főokai?

A legtöbb a szavak rossz használatából ered.

“A nap lenyugszik, az idő szomoru, a tél közeleg”, – csupa hibás kifejezés, melyek személyi tulajdonságokra utalnak, holott egyszerü tárgyi eseményekről van szó! “Emlékszem erre vagy arra a dologra, tételre, igazságra”, – oktalan beszéd! – mert nem a dolgok, csak fogalmaik maradnak meg bennünk s a szabatosság ily mondatokat kiván: “Emlékszem erre vagy arra a szellemi tényemre, mellyel fölfogtam ezt vagy azt a tárgyat s melynek segitségével dedukáltam ezt az axiómát, mely által megállapithattam ezt az igazságot.”

Mivel tehát az egyes élményeket jelző kifejezések nem meritik ki az összes mozzanatokat, a két barát ezentul csak elvont szavakat használt, – ugyannyira, hogy ezek helyett: “Járjunk egyet! – ebédelni kéne, – fáj a hasam”, – ilyeneket mondtak: “Üdvös lenne a helyváltoztatás, – ideje volna tápanyagokat fogyasztanunk, – tehermentesiteni kell beleimet.”

Elkészülvén a logikával, a különböző kritériumok tanára mentek át, először is a mindnyájunkkal közös józanész bizonyitó erejére.

Ha az egyén nem tudhat meg semmit, az egyének összesége hogyan tudhat többet? Valamely tévedés, ha mindjárt százezer éves is, azért még nem föltétlenül igazság! A tömeg mindig a kitaposott utakat járja. Tehát, éppen ellenkezőleg, mindig csak kevesek vezetik a haladást.

Talán jobban megbizhatunk az érzékek bizonyságaiban? De hiszen gyakran vezetnek félre s mindig csak a látszattal ismertetnek meg! A lényeg kisiklik alóluk.

Az értelem több biztositékot nyujt, változatlan és személytelen lévén; – igen ám, de hogy megnyilatkozhassék, inkarnálódnia kell, vagyis az értelem az én értelmemmé lesz s mit ér bármely szabály, ha hamisan állitom föl? Már pedig semmi sem igazolja, hogy jól állitom föl.

Azt ajánlják, hogy ellenőrizzük értelmünket érzékeinkkel. De ezek csak sürübbé tehetik a homályt! Zavaros érzéklésből zavaros törvényt vezetek le, mely aztán meggátolja a tiszta szemléletet.

Hátra volna még az erkölcs! Ez viszont Istent a hasznosság szinvonalára alacsonyitja le, mintha bizony a mi szükségleteinkkel lehetne mérni az abszolutot!

Az evidencia elvét egyik filozófus tagadja, a másik vallja s nincs más kritériuma, mint önmaga: Cousin mutatta ki!

– Csak a reveláció segithet, – mondta Bouvard, – a benne való hithez azonban két előzetes ismeret szükséges: a testé, mely érezte s az értelemé, mely fölfogta! Már pedig, ha az érzékekhez és az észhez fordulunk, csak emberi marad a bizonyitásunk, vagyis gyanus értékü.

Pécuchet elgondolkodott, keresztbefont karokkal. – Hiszen igy a szkepszis rettentő örvényébe zuhanunk!

Nem rettentő az, vélte Bouvard, csak a szegény agyvelők számára.

– Köszönöm a bókot! – felelte Pécuchet. – Azonban mégis vannak letagadhatatlan tények. Bizonyos határig elérhetjük az igazságot.

– Miféle igazság lesz az? Hogy kétszer kettő négy? Hogy a tartalom valahogy mindig kisebb, mint a tartalmazó? Mit ér az ilyen majdnemigazság? Lehet elképzelni egy töredéket Istenből, egy részt a szét nem oszthatóból?

– Eredj! te szofista! – És Pécuchet, megharagudva, három napig duzzogott.

Ezalatt több könyvnek nézték végig a tartalomjegyzékét. Bouvard olykor-olykor mosolygott s egyszerre csak ujra kezdte a társalgást:

– Hiába, nehéz nem kételkedni! Ime, ami Istent illeti, Descartes, Kant és Leibnitz bizonyitékai nem egyeznek, sőt kölcsönösen lerontják egymást. A világ teremtése, akár atomok utján, akár valamely szellem által, egyaránt érthetetlen.

Anyagnak és gondolatnak is érzem magam egyszerre, de nem tudom: mi az egyik és mi a másik?

Az áthatolhatatlanság, a szilárdság, a suly számomra ép oly titkok, mint saját lelkem, – hát még a lélek és a test közössége!

Hogy megmagyarázza, Leibnitz eleve megállapitott összhangot, Malebranche velünkszületett fogalmakat, Cudworth valamely közvetitőt tételezett föl, Bossuet pedig örök csudát lát benne, ami ostobaság, hiszen az örökös csuda nem volna többé csuda!

– Csakugyan! – kiáltotta Pécuchet.

S mindaketten bevallották, hogy unják már a filozófusokat. A sokféle rendszer összezavarja az embert. A metafizika nem ér semmit. Egész jól meglehet lenni nélküle.

Egyébként anyagi gondjaik egyre sokasodtak. Beljambe-nak három hordó borral tartoztak, Langloisnak tizenkét kiló cukorral, a szabónak százhusz frankkal, a vargának hatvannal. Kiadásuk nőtt, Gouy apó pedig nem fizetett.

Marescothoz fordultak, keritsen pénzt, akár az “Écalles” eladásával, akár a birtokra táblázandó kölcsönnel, akár házuk áruba bocsátásával, mely esetben évi törlesztést kérnének s a házat tovább is maguk laknák. – Marescot nem tartotta megvalósithatónak a dolgot, ellenben jobb megoldást helyezett kilátásba, melyről majd idejében szólni fog nekik.

Később elárvult kertjük jutott eszükbe. Bouvard végig akarta nyirni a gyertyán-sövényt, Pécuchet a spalér-fákat kezdte nyesegetni, – Marcelre a kerti ágyak fölásását bizták.

Negyedóra mulva megálltak, egyikük összecsukta kertészkését, a másik ollóját tette le s csöndes sétába fogtak: Bouvard a hársak árnyában, mellény nélkül, kidüllesztett mellel, mezitelen karokkal; Pécuchet a fal mentén, lehajtott fejjel, hátratett kezekkel, sipkája ellenzőjét elővigyázatosságból tarkója felé forditva, – igy ballagtak párhuzamosan, még csak Marcelt sem látva meg, aki a kalyiba tövén pihent, kenyérhéjat harapdálva.

Igy tünődve, gondolatok merültek föl bennük, melyeket gyorsan közöltek egymással, nehogy elveszitsék őket, – s ujra a metafizika került sorra.

Ez szólt hozzájuk mindenből: esőből és napsütésből, a cipőjükbe került kavicsokból, a pázsit virágaiból.

Ha az égő gyertyát nézték, azt kérdezgették, vajjon a fény a tárgy tulajdonsága-e, vagy a szemé? Mivel megeshetik, hogy a csillagok már eltünnek, mire ragyogásuk hozzánk érkezik, – nem lehetetlen, hogy oly dolgokban gyönyörködünk, melyek nem is léteznek.

Mellényük zsebéből egy Raspail-féle cigaretta került elő, melyet viz fölött dörzsöltek szét s a kámfor körben kezdett forogni.

Ime, az anyagban mozgás rejlik! S az élet talán magasabbrendü mozgás.

De ha pusztán az anyag mozgása vezetett volna lények teremtésére, ezek nem lehetnének ily változatosak. Mert kezdetben nem volt se föld, se viz, se emberek, se növények. Mi hát az az ősi, szüz anyag, amelyet még sohasem látott senki s amely különbözik a világ mostani elemeitől, noha valamennyi belőle eredt?

Olykor egy-egy könyvre lett volna szükségük. Dumouchel, belefáradva kiszolgálásukba, nem is válaszolt s ők elkeseredetten rágódtak problémáikon, különösen Pécuchet.

Igazságvágya égető szomjusággá nőtt.

Bouvard érveitől megingatva, elejtette a spiritualizmust, hogy utóbb ujra hozzá folyamodjék s ismét elvesse. Fölkiáltott, kezébe temetve fejét: “Jaj, a kétely, a kétely! inkább a megsemmisülést, mint ezt!”

Bouvard ráeszmélt a materializmus fogyatékosságára, de görcsösen ragaszkodott hozzá, miközben azt hangoztatta, hogy végre is bele fog bolondulni.

Biztos alapra igyekeztek fölépiteni okoskodásaikat, s az alap beomlott. Egyszerre oda volt minden eszme, elröpült, mint a légy, ha utána kapunk.

A téli estéken muzeumukban beszélgettek a kandallózugban, a parazsat bámulva. A folyosón átsüvöltő szél megrázta az ablaktáblákat, a fák fekete tömbjei hajladoztak s az éjszaka szomorusága növelte gondolataik komorságát.

Bouvard olykor végigment a szoba hosszán, aztán visszatért. A falak mentén sorakozó karosgyertyatartók s rézholmik ferde árnyakat nyujtóztattak a padlóra, a profilban álló Szent Péter orrának körvonala a mennyezetre vetült, idomtalan vadászkürtre emlékeztetve.

A muzeumi tárgyak közt nehezen lehetett járni s Bouvard, nem vigyázva lépéseire, gyakran nekiment a szobornak. Pöffedt szemeivel, fityegő ajkával, egész részegemberforma keszegségével Pécuchet-t is bosszantotta. Már régen meg akartak tőle szabadulni, de hanyagságból napról-napra halogatták eltávolitását.

Egy este, – éppen a monádokról vitatkoztak, – Bouvard odaütötte nagy lábaujját Szent Péter bütykéhez. Rajta töltötte ki a haragját:

– Utálom ezt a ronda pofát! Lóditsuk ki!

A lépcsőn bajos lett volna levinni. Ablakot nyitottak s a szobrot szép lassan a könyöklődeszkára akarták fektetni. Pécuchet letérdelt, hogy a sarkát emelje föl, mig Bouvard a vállakra nehézkedett. A kőatyafi nem mozdult s az alabárdot kellett aláfesziteni emelőrudnak, hogy végre elnyujtóztathassák. Most keresztben feküdt, himbálózott, majd tiarájával előre, lecsusszant az ürbe. Tompa zaj puffant s másnap a régi trágyakisérleti gödörben találták meg a darabokra tört szentet.

Egy órával utóbb a jegyző lépett be, jó ujsággal. A községből valaki ezer tallért hajlandó előlegezni birtokuk zálogterhére. A két barát örült.

– Pardon! azonban az illetőnek van egy kikötése: Önök eladják neki 1500 frankért az “Écalles”-t! A kölcsönt még ma fölvehetik. A pénz irodámban van.

Mindaketten szivesen beleegyeztek volna a dologba. Végre Bouvard felelt: “Istenem… hát nem bánom!”

– Helyes! – mondta Marescot. S közölte velük az üzletfél nevét. Bordinné volt.

– Sejtettem! – kiáltotta Pécuchet.

Bouvard megszégyenülten hallgatott.

Az özvegy vagy más, elvégre mindegy! Fő, hogy kikászolódjanak a bajból.

Amint a pénzt fölvették (az “Écalles” vételára később volt esedékes), rögtön kifizették számláikat, aztán hazaindultak. A vásári sátrak fordulójánál Gouy apó állitotta meg őket.

Éppen hozzájuk igyekezett, hogy elbeszélje, milyen csapás érte az éjjel. A szél kitépte az udvarok husz almafáját, bedöntötte a pálinkafőzőbódét, elvitte a csür tetejét. A délután hátralévő részét a kár megállapitásával töltötték, másnap az áccsal, a kőmüvessel és a fedelezővel tárgyaltak. A javitások legalább 1800 frank kiadást jelentettek.

Este pedig ujra Gouy köszöntött be. Marianne azon melegében elbeszélte neki az “Écalles” eladását. Ezt a birtokrészt szerette legjobban a paraszt, pompás termelőképességü föld volt, melyet müvelni is alig kellett, a birtok gyöngye, – Gouy tehát a bérleti összeg leszállitását kérte.

Földesurai elutasitották. Az ügy a békebiró elé került, aki a bérlő javára döntött. Az “Écalles” elvesztése, – az egész hold értéke 2000 frankra becsültetvén, – évi 70 frank veszteséget okoz Gouynak s bizonyos, hogy ezt a felsőbb fórumoknál is megitélik.

Készpénzük leolvadt. Mit tegyenek? Idestova nem lesz miből élniük!

Mindketten leültek az asztal mellé, tele csüggedéssel. Marcel nem értett a főzéshez, mai ebédje pedig a szokottnál is ehetetlenebb volt. A leves mosogatóléhez hasonlitott, a nyulpecsenye bűzlött, a bab nyers maradt. A tányérok ragadtak. Csemegénél Bouvard kitört s megfenyegette Marcelt, hogy a fejéhez vágja az egészet.

– Legyünk filozófusok, – csititgatta Pécuchet. – Pénzhiány, asszonyi ravaszság, a szolga ügyetlensége, – hát fontos ez? Nagyon is belemerülsz az anyagi világba!

– De ha bosszant! – kiáltotta Bouvard.

– Én nem veszek róla tudomást, – jelentette ki Pécuchet.

Legutóbb Berkeley egyik fejtegetését olvasta. Hozzátette még:

– Tagadom a kiterjedést, az időt, a teret, sőt még a substanciát is! Mert az igazi substancia a szellem, ez fog föl minden elképzelhetőt.

– Jó, – felelte Bouvard, – de ha a világ valóságát letagadod, Isten létezésének bizonyságait is eltörlöd!

Pécuchet terjengősen tiltakozott, jóllehet beteg volt, mert a potassium-jodid használata náthássá tette; az állandó láz azonban csak fokozta heves vitatkozó kedvét. Bouvard aggódott miatta s elhivatta az orvost.

Vaucorbeil a jodid mellé narancs-szirupot rendelt s későbbre higanysulfidos fürdőket.

– Mire való mindez? – ellenkezett Pécuchet. – Ma vagy holnap ugyis elpusztul a forma. Csak a lényeg nem veszhet el!

– Kétségkivül, – felelte az orvos, – az anyag elpusztithatatlan! Azonban…

– De nem! dehogyis! A belső lényeg az elpusztithatatlan! Ez a test, amely előttem van, az ön teste, doktor, ez akadályoz meg abban, hogy igazán megismerhessem Önt! A test, hogy ugy mondjam, csak: ruha, vagy helyesebben: álarc!

Vaucorbeil azt hitte, hogy betege megőrült:

– Jóestét! Viselje gondját az álarcának!

Pécuchet nem csillapult. Megszerezte a hégeli filozófia kivonatát s magyarázni próbálta Bouvardnak.

– Minden, amit elgondolunk, létezik. Nincs is más valóság, mint az eszme. A szellem törvényei a világegyetemnek is törvényei és az ember értelme azonos az Istenével!

Bouvard ugy tett, mintha értené.

– Mert az abszolut: alany és tárgy is egyszerre, egység, melyben minden különbözőség találkozik. Igy oldódnak föl az ellentétek. Az árnyék enged a fénynek, a hideghez kevert meleg adja a hőmérsékletet, az organizmust az organizmus bomlása tartja életben, – mindenütt ott van a szétbontó elv, mely egyuttal összekapcsoló is.

A szőllősdombon ültek. A rácskerités mellett a plébános haladt el, kezében breviáriumával.

Pécuchet megkérte, térjen be hozzájuk. Előtte akarta befejezni Hégel magyarázatát s kiváncsi volt, mit szól hozzá a pap?

A reverendás látogató leült melléjük. Pécuchet a kereszténységre tért át.

– Egyetlen vallás sem érvényesitette ily kitünően azt az igazságot, hogy: “A természet csupán egy pillanata az eszmének!”

– Egy pillanata az eszmének? – mormogta elképedve a pap.

– Igenis! Isten, látható alakot öltve, föltárta vele való egylényegüségét.

– A természettel? oh, oh!

– Halála által pedig bizonyságot tett a halálról, mint lét-formáról; mert a halál is megvolt benne s részét tette és teszi az istenségnek.

A pap összeráncolta a homlokát.

– Ez istenkáromlás! Az Ur az emberi nem üdvéért szenvedte el kinjait.

– Tévedés! A halált mindig az egyén szempontjából mérlegelik, amikor valóban csapást is jelent; azonban a dolgok egyetemére nézve más a viszony! Ne válasszuk el a szellemet az anyagtól!

– De, uram, a teremtés előtt…

– Teremtés nem volt. Az anyag is öröktől fogva való, mert különben azt kellene föltételeznünk, hogy utóbb jött létre s csatlakozott az isteni gondolathoz; – ez pedig képtelenség!

A pap fölállt, másfelé volt dolga.

– Azt hiszem, ennek jól megadtam, – diadalmaskodott Pécuchet. – Még egy szót! Miután a világ létezése csupán állandó átmenet az életből a halálba és a halálból az életbe, ennélfogva, távol attól, hogy bármi is léteznék, semmi sem létezik. De minden lesz! Érted?

– Igen, értem, vagyis inkább nem értem!

Az eszménytan végre is tönkretette Bouvard-t.

– Elég volt belőle; az a hires cogito már megcsömörit. A dolgok ideáit tekintik maguknak a dolgoknak s azt, amit alig lehet megérteni, olyan szavakkal magyarázzák, melyek viszont teljesen érthetetlenek: substanciával, kiterjedéssel, erővel, anyaggal és lélekkel! Csupa elvontság és képzelődés! Istenről lehetetlen tudni, miképpen van, ha egyáltalán van! Valamikor ő csinálta a szelet, a villámot, a földrengéseket. Ma lekicsinylik. Egyébként, nem látom be, hogy mindennek mi haszna is lehetne!

– Hát az erkölcs!

– Ugy? Annál rosszabb!

– Valóban, nem sok alapja van! – tünődött magában Pécuchet.

S csöndben maradt, zsákutcába szoritva, oly premisszák végső eredményei közé, melyeket maga állitott föl. Ez meglepetés volt és teljes bukás.

Bouvard már az anyagban sem hitt.

A bizonyosság, hogy semmi sem létezik, – bármily szegényes is, – mégis legalább bizonyosság. És kevés ember képes arra, hogy eljusson idáig. Ez a magasabbrendüség gőggel töltötte el őket: mások előtt is fitogtatni akarták. Hamarosan alkalom kinálkozott rá.

Egy reggel, amint épen dohányt vásárolni indultak, csoportosulást láttak Langlois ajtaja előtt. A falaise-i személyszállitó kocsi körül verődött össze a nép, bizonyos Touache-ról beszélgetve, a vidéket rettegésben tartó szökött fegyencről. A kocsivezető Croix-Verte-ben látta a banditát, két csendőr között. A chavignolles-iak a megkönnyebbülés föllélekzésével fogadták a hirt.

Girbal és a kapitány a téren maradtak. Utóbb a békebiró is odaérkezett, kiváncsian az adatokra, valamint Marescot: bársony házisipkában, szattyánpapucsosan.

Langlois meghivta az urakat, tiszteljék meg boltját látogatásukkal. Ott kényelmesebben lehet csevegni. S csakugyan, noha a vevők ki-bejártak s a csengő egyre csengett, a társaság zavartalanul vitatkozott tovább Touache rémtetteiről.

– Istenem! – szólalt meg Bouvard, – rossz ösztönei voltak, ennyi az egész!

– Az erény legyőzi a rossz ösztönöket, – vetette ellen a jegyző.

– De ha valakinek nincsenek erényei?

S Bouvard határozottan tagadta az akarat szabadságát.

– Hogyisne! – tiltakozott a kapitány, – én azt teszem, amit akarok! Például szabadságomban áll mozgatni a lábszáramat!

– Nem, uram, csak akkor mozgatja, ha belső oka van rá!

A kapitány felelni akart, de nem tudott. Girbal azonban élcet sütött el:

– Egy republikánus, aki a szabadság ellen szónokol! Nagyon jó!

– Mulatságos história! – kacagott Langlois.

Bouvard rátámadt:

– Hát maga miért nem ajándékozza a vagyonát a szegényeknek?

A füszeres ijedt tekintettel nézett végig a boltján:

– Nono! olyan szamár mégse vagyok! inkább magamnak tartom!

– Bezzeg, ha maga volna szent Vincent de Paul, másképpen cselekednék, mert az ő jelleme ugy kivánná. Most azonban a maga jelleme szerint igazodik. Vagyis nincs szabad akarata!

– Szőrszálhasogatás! – felelték karban a jelenlévők.

Bouvard nem tágitott. A pulton álló mérlegre mutatott:

– A mérleg mozdulatlan marad, mig valamelyik serpenyője üres. Az akarat is ilyen! És a mérleg ingadozása két, egyenlőnek látszó suly közt, példázza a mi szellemünk munkáját, mikor az inditó okokat fontolgatja: mig végre az erősebbik győz s meghatározza szándékunkat.

– Ennek ugyan – szólt Girbal – nem sok köze van Touache-hoz s nem akadályozza meg őt abban, hogy kiválóan kötnivaló betyár ne legyen!

Pécuchet emelt szót:

– A bünök éppenugy természetes jelenségek, mint az áradások vagy a zivatarok.

A jegyző félbeszakitotta, minden szónál lábujjhegyre emelkedve:

– Az önök rendszerét teljesen erkölcstelennek találom: utat enged minden zabolátlanságnak, megbocsátja a gonoszságot, fölmenti a bünösöket!

– Teljes mértékben! – felelte Bouvard. – Az a boldogtalan, aki enged mohó ösztönének, éppen oly jogosan cselekszik, mint az, aki értelmére hallgat.

– Ne védje a szörnyetegeket!

– Miért szörnyetegek? Ha vak, hülye vagy gyilkos születik a világra, ezt mi rendellenesnek tartjuk, mintha bizony ismernők az igazi rendet, mintha bizony a természet valami cél szerint müködnék!

– Ön tehát kétségbevonja a Gondviselést?

– Igenis, kétségbe vonom!

– Nézzék csak a történelmet, – kiáltotta Pécuchet. – Mennyi benne a királygyilkosság, népek mészárlása, családok viszályai, az egyes emberek balszerencséje!

– És ugyanakkor, – tette hozzá Bouvard, mert kölcsönösen nekihevültek egymás beszédétől, – ugyanakkor ez a Gondviselés gondot visel a madarakra s ujra kinöveszti a rákok lábait! Jó! – ha Gondviselés alatt valami olyan egyetemes törvényt értenek, amely mindent eleve meghatároz, nem bánom, abba beleegyezem!

– De uram, – ellenkezett a jegyző, – vannak bizonyos alapvető igazságok…

– Ugyan, mit hegedül ezekről! Valamely tudomány, Condillac szerint, annál jobb, minél kevésbé szorul rájuk! Hiszen csak összefoglalják a már megszerzett ismereteket s oly fogalmakhoz vezetnek, melyek nagyon is vitathatók!

– Vajjon önök, – folytatta Pécuchet, – áttanulmányozták, végigbuvárolták a metafizika titkait? Mert mi igen!

– Ugy bizony, uraim, ugy bizony!

S a társaság szétszéledt.

Culon azonban, félrevonva őket, atyai hangon mondta nekik, hogy noha ő igazán nem szenteskedő ember s mindig is utálta a jezsuitákat, de mégis, nem mehet el odáig, ameddig ők. Nem! Semmiesetre sem! – s a tér sarkán a kapitány előtt haladtak el, aki éppen dörmögve gyujtott pipára:

– Csak azért is azt teszem, amit akarok, a teremtésit!

Bouvard és Pécuchet más alkalmakkor is előálltak szörnyü paradoxonaikkal. Kétségbe vonták a férfiak becsületességét, a nők erényét, a kormány eszét, a nép józanságát, egyszóval a társadalom alapjait robbantgatták.

Foureau feldühödött s börtönnel fenyegette meg őket, ha folytatják szónoklataikat.

Nyilvánvaló fölényük sértő volt. Mivel erkölcstelen tételeket vitattak, maguknak is erkölcsteleneknek kellett lenniök. Rágalmak keltek szárnyra.

Igy fejlődött ki lelkükben egy sajnálatos képesség: meglátni a butaságot s nem türni el!

Jelentéktelen apróságokon is elkeseredtek: az ujságok reklámjai, egy-egy nyárspolgári arc, valamely véletlenül meghallott ostoba megjegyzés szomoruvá tette őket.

Ha elgondolták, mi mindent beszélnek a faluban s hogy az antipódusokig mindenfelé csak Coulonok, Marescotok és Foureauk laknak, az egész Föld rettentő sulyát érezték magukra nehezedni.

Nem jártak ki többé, látogatót sem fogadtak.

Egy délután szóváltás csattant föl az udvaron Marcel és egy uriember között, aki széles karimáju kalapot viselt és fekete szemüveget. Larsoneur volt, az akadémikus. Mielőtt távozott volna, észrevette, hogy egy függöny szárnyai meglibbennek s ajtók csapódnak be. Pedig ő békülni jött! Dühösen rohant el, meghagyva a szolgának, mondja meg urainak, hogy sült parasztok!

Bouvard és Pécuchet nem törődtek vele. A világ elveszitette fontosságát; ugy szemlélték, mint valami felhőn keresztül, mely agyukból szállt szemeikre.

Hiszen, ugy-e, nem is egyéb az egész ködképnél, rossz álomnál? Végeredményben talán a boldogság és a boldogtalanság egyenlő mértékben van a világon szétosztva! – Az egész közösség java azonban nem vigasztalhatja meg az egyest.

– Mit bánom a többieket! – mondta Pécuchet.

Barátja kétségbeesése leverte Bouvard-t. Hiszen ő juttatta idáig! S pusztuló házuktája csak sajgóbbá tette szomoruságukat a mindennapra kijutó izgalmakkal.

Hogy helyre zökkenjenek, mindenféle módszert sütöttek ki, különböző munkálatokra fogták magukat, hogy aztán gyorsan még tompább lustaságba, tökéletes tétlenségbe zuhanjanak.

Étkezéseik végeztével ott maradtak az asztalnál, könyökölve és keserveseket sóhajtva. Marcel nagy szemeket meresztett rájuk, aztán visszament a konyha magányába s agyonfalta magát.

Nyár derekán ünnepélyes kartonlapot kaptak mely Dumouchel házasságát jelentette özvegy Olympe-Zulma Poulet urnővel.

– Isten áldása legyen vele!

S visszaemlékeztek boldogságuk idejére.

Miért is nem ügyelhetnek föl többé az aratásnál? Hova tüntek a szép napok, mikor bejárták a tanyákat, régiségeket kutatva? Semmisem idézheti vissza ujra azoknak az óráknak édességét, melyeket szeszfőzéssel, meg irodalommal töltöttek. Most egy örvény választja el őket mindezektől. Valami vissza nem forditható szomoruság jött helyükbe.

Sétálni akartak egyet, mint régen, a mezőkön. Messze elkalandoztak, el is tévedtek. Az égen apró felhők gyapja bodorodott, szellő ingatta a zab toklászait, egy rét mentén vizerecske csörgedezett, mikor hirtelen förtelmes szag állitotta meg őket s a kavicsokon, a gyalogszeder közt egy kutya dögteste tünt elő.

Négy lába összeszáradt. A pofa merev fintora a fölhuzott kékes ajkak alatt elefántcsont fogsort tárt föl; a has helyén földszinü folt barnált, mely valósággal remegni látszott, annyi féreg nyüzsgött rajta. A tetem igy bozsgott a vad napsütésben, zümmögő legyek közt, türhetetlen bűzzel, mely kegyetlen és gyilkos erővel tört elő.

Bouvard homlokán azonban redők rajzolódtak s szemeit könnyek fátylazták el.

Pécuchet stoikusan mondta: “Egyszer majd mi is ilyenek leszünk!”

A halál gondolata megragadta őket. Visszatérőben erről beszélgettek.

Akárhogy is, halál nincs! Átalakulunk, harmattá, szellővé, csillagokká. Eljut valami belőlünk a fák keringő nedveibe, a drágakövek csillogásába, a madarak tollaiba. Visszaadjuk a természetnek, amit kölcsön kaptunk tőle s a Semmi, amely elénk tárul, semmivel sem rettentőbb a Semminél, mely bezárult mögöttünk.

Próbálták elképzelni ezt a megsemmisülést: sürü éjszakának, feneketlen veremnek, örök ájulásnak, – mindegy, mindez többet ér, mint egyhangu, képtelen, reménytelen életük.

Eszükbe jutott, mi minden vágyuk maradt teljesületlen! Bouvard világéletében lovakra vágyott, fogatokra, hires burgundi pincék boraira, kedves, meleg nőkre egy ragyogó lakásban. Pécuchet a tökéletes filozófiai tudást áhitozta. – Nos, a leghatalmasabb problémát, mely a többit mind fölöleli, egy perc alatt meg lehet oldani! De mikor jön el az a perc? – “Jobb inkább azonnal végezni!”

– Ahogy akarod, – mondta Bouvard.

Tanulmányozták tehát az öngyilkosság kérdését.

Miért ne lehetne eldobnunk a terhet, mely alatt összeroskadunk? Elkövetni egy oly tettet, mellyel senkinek sem ártunk? Ha Istent bántaná, megadta volna-e a rá való képességet? Semmi esetre sem lehet szó gyávaságról, bár ezt szokás emlegetni. S van abban valami dacos szépség, hogy éppen azt vetjük meg, saját pusztulásunk árán is, amit az emberek legtöbbre becsülnek.

Fontolgatták a halálnemeket.

A méreg fájdalmakat okoz. A nyak elvágásához nagy bátorság kell. A fulladásos halál sokszor nem sikerül.

Végre Pécuchet a padlásra két kötelet vitt föl, melyekkel azelőtt tornáztak. Mindakettőt ugyanarra a gerendára erősitette s függő végükre hurkot kötött. Két széket is tolt alájuk, hogy a köteleket el lehessen érni.

Ebben a megoldásban állapodtak meg.

S találgatták, az eset milyen port fog fölverni a vidéken, milyen kézre jutnak könyveik, irásaik, gyüjteményeik? A halál gondolata elérzékenyitette őket önmagukkal szemben. De nem mondtak le tervükről s azzal, hogy folyvást róla beszéltek, egészen hozzászoktak.

December 24-én este, tiz és tizenegy óra közt, muzeumukban töprengtek, különbözőképpen öltözve. Bouvard zubbonyt viselt kötöttmellénye fölött, Pécuchet pedig, takarékosságból, három hónap óta csak a szerzetesi csuhát nyütte.

Minthogy nagyon éhesek voltak (Marcel ugyanis már hajnalban elment s azóta sem került vissza), Bouvard ugy vélte egészségesebbnek, ha iszik egy üvegecske pálinkát, Pécuchet viszont teát akart főzni.

A kannát fölemelve, vizet löttyentett a padlóra.

– Ügyetlen! – kiáltotta Bouvard.

Majd gyöngének találta a főzet szinét s még két kanállal akart bele hinteni.

– Ihatatlan lesz! – vélte Pécuchet.

– Dehogy is!

Mindegyik maga felé huzta a teásdobozt. A tálca lebillent, az egyik csésze eltört. A szép porcellánkészlet utolsó darabja!

Bouvard elsápadt: – Csak rajta! rombolj tovább! sohse feszélyezd magad!

– Nagy kár, igazán!

– Igenis! igazi csapás! apámtól örököltem!

– Természetes apádtól, – vihogott Pécuchet.

– Mit! még sértegetsz?

– Nem, hanem inkább te nem állhatsz engem, ugy látom! no, valld be!

S Pécuchet dühbe gurult, amely valóságos őrülési roham volt. Bouvard szintén. Egyszerre kiabáltak, egyik az éhségtől izgulva, másik az alkoholtól. Pécuchet torkából már csak hörgés bugyborékolt.

– Ez nem élet! Pokol! Inkább a halált! Isten áldjon!

S fölkapva a gyertyát, sarkon fordult. Az ajtót bevágta maga után.

A sötétben maradt Bouvard alig tudta nyitját találni az ajtónak, barátja után loholt, föl a padlásra.

A gyertya a padlón égett, Pécuchet az egyik széken állt, a kötéllel a kezében.

Bouvard-on erőt vett az utánzás vágya.

– Várj meg!

S a másik székre mászott. Azonban egyszerre csak fölkiáltott:

– De hiszen… nem csináltunk végrendeletet!

– Látod! ez igaz!

Zokogás rázta mellüket. A padlásablakhoz dőltek, levegőt szini.

Hideg volt, a tintafekete égen sürü csillag ragyogott.

A földet boritó hó fehér derengése ködbe veszett a messzeségben.

Odalenn apró fényeket pillantottak meg, melyek közeledve nőttek s a templom felé tartottak.

Kiváncsiságból ők is lementek.

Éjféli mise volt. Az apró fényeket a pásztorok lámpásai lövellték. Egyikük-másikuk a templom bejáratához érve, megrázogatta havas bundáját.

Kigyós-kürt bugott, tömjén füstölgött. A hajó hosszában három, szines tüzkoszoruban csillogtak az üvegcsillárok s a tengely végén, a tabernaculum két oldalán, óriási gyertyák vörös lángja nyult föl. A fejek és a főkötők dombjai fölött, a karon tul, a pap ragyogott arany miseruhájában. Éles hangjára erős férfihangok feleltek, betöltve a karzatot s a faboltozat megremegett kőhevederein. A falakat a passió jelenetei ékesitették. A kar közepén, az oltár előtt egy bárány feküdt, hasa alá hajtott lábakkal, füleit hegyezve.

A levegő langyossága különös jóérzéssel töltötte el a két barátot s gondolataik, az előbbi viharzás után, elcsitultak, mint a lecsendesülő hullámverés.

Hallgatták az Evangéliumot és a Credot, figyelték a pap mozdulatait. Közben az öregek és fiatalok, a rongyokba burkolt szegények, a magas bóbitáju parasztasszonyok, a szőke pofaszakállas legények, mind-mind imádkoztak, ugyanabba a mély örömbe merülten s az istálló szalmáját látták maguk előtt, melyen napként fénylik a gyermekisten teste. A többiek hite magával ragadta Bouvard-t, akinek értelme hiába tiltakozott, s Pécuchet-t is, aki hasztalan keményitgette a szivét.

Csönd volt. Minden derék meghajolt s a csengetyüszóra a kis bárány bégetni kezdett.

A pap fölmutatta az ostyát, a lehető legmagasabbra nyujtva karjait. Öröm-ének zendült, az Angyalok Királyának lábaihoz hivogatva a világot. Bouvard és Pécuchet önkénytelenül belevegyültek az énekbe s ugy érezték, mintha lelkükben hajnal nyiladoznék.

IX.

Marcel másnap csak három órakor került elő, zöld arccal, vörös szemekkel. Homlokán zuzódás dudorodott, nadrágja rongyokban lógott, piszkos volt, dőlt belőle a pálinkaszag.

Mint minden évben, az idén is, Iqueville-be szökött, egy barátjához, karácsonyestézni. A szokottnál is erősebben dadogott, sirva kérte, hogy verjék meg, majd bocsánatért esdekelt, mint aki nagy bünt követett el. Gazdái szeliden fogadták. Valami különös nyugalom türelemre inditotta őket.

A hó hirtelen elolvadt s le-föl jártak a kertben, a nedves levegőt szürcsölgetve, ujra élvezve az életet.

Puszta véletlen lett volna, hogy igy elfordultak a haláltól? Bouvard mély meghatottságot érzett. Pécuchet első áldozására emlékezett vissza. Hálával telve el az Erő, a nagy Ok iránt, mely irányitja őket, vallásos olvasmányokra áhitoztak.

Az evangélium kiterjegette lelküket s napfénnyel ragyogta tele szemüket. Látták Jézust, amint fölemelt karral áll a hegyen s alant a tömeg néz föl rá, – vagy a tó szélén jelent meg, hálóikat fölvonó apostolok közt, – aztán a szamáron, alleluják zengésében, remegő pálmák szelétől lengő hajjal, – végül a keresztfán, homlokát lehajtva, melyről örök harmat pereg a bünös világra. Főleg az alázatosak iránt való gyöngéd szeretet hatotta meg és gyönyörködtette őket, a szegények védelme, az elnyomottak fölmagasztalása. – S ebben a könyvben, melyben az ég tárul föl, nem érződött semmi theologiai iz a sok szabályon, nem volt semmi dogma, semmi más követelmény, csak a sziv tisztasága.

A csudákon nem akadtak fönn, hiszen gyermekkoruk óta ismerték őket. Szent János fönsége elragadta Pécuchet-t s csak megértőbbé tette az “Imitatio” olvasására.

Ebben már nincsenek parabolák, virágok és madarak, csak csupa panasz, a léleknek önnön maga fölé való bus lehajlása. Bouvard-t halk szomoruság lepte meg a könyv olvasása közben, melyet mintha ködben irtak volna, valami kolostor mélyén, a templom és a sir szomszédságában. Halandó életünk oly nyomorunak tünik föl belőle, hogy a lélek elfordul tőle s Istent keresi. A két szegény flótás, annyi csalódás után, az egyszerüség vágyát érezte, szeretni valamit s lélekben megpihenni.

A “Prédikátor könyvé”-t vették elő, meg Ézsaiást és Jeremiást.

Az ótestamentom azonban megrémitette őket prófétái oroszlánorditásával, felhői mennydörgő csattogásával, Gyehennája zokogásaival s Istenével, aki birodalmakat söpör el, mint szél a felhőket.

Vasárnaponként olvastak, vecsernye-időben, miközben a harang szólt.

Egyszer belátogattak a misére s utóbb ujra meg ujra elmentek. Szinte szórakozásnak érezték a hét végén. Faverges gróf és neje távolról odaköszöntek hozzájuk s ezt mindenki észrevette. A békebiró hunyorgatva mondta: – “Helyes! jól teszik!” A polgárasszonyok ezentul nekik is küldtek szentelt kalácsokat.

Jeufroy tisztelendő ur látogatást tett náluk; visszaadták; gyakori érintkezés fejlődött ki. És a pap nem beszélt vallási dolgokról!

Tartózkodásán igen elálmélkodtak, ugy hogy végre maga Pécuchet fordult hozzá, közömbös hangon kérdezve meg, hogyan lehet az ember hivővé?

– Előbb csak végezzék a vallási gyakorlatokat!

Igy is cselekedtek. Az egyik reménykedett, a másik merő dacból járt templomba. Bouvard ugyanis meg volt győződve, hogy csak azért sem válik vallásos emberré. Egy hónapon át minden követelménynek engedelmeskedett, egyre azonban, noha Pécuchet azt is müvelte, – nem volt hajlandó: a bőjtre!

Mi a bőjt? Egészségügyi rendszabály? Hiszen tudjuk, mit ér a higiénia! Megrögzött szokás? Le a megrögzött szokásokkal! Az Egyház iránti engedelmesség jele? Törődik is ő az Egyházzal! Szóval kijelentette, hogy ez képtelen, farizeusi szabály, ellenkezik az evangélium szellemével.

Ezelőtt nagypénteken mindig azt ették, amit Germaine épen főzött.

Bouvard most marhasültet rendelt magának. Leült, földarabolta a hust, – Marcel megrökönyödve nézte, mig Pécuchet komolyan hántogatta tőkehal-szelete bőrét.

Bouvard villáját egyik, kését másik kezében tartva, várt egy kicsit. Végül elszánta magát s szájához emelt egy falatot. Kezei egyszerre csak remegni kezdtek, kövér arca elsápadt, feje oldalt fordult.

– Rosszul vagy?

– Nem! de… – és vallomást tett. Neveltetésénél fogva (mely erősebbnek bizonyult nála), nem tudott hust enni ezen a napon; félt, hogy belehalna.

Pécuchet nem hivalkodott győzelmével, de most már bátrabban élte kedve szerint való életét.

Egy este mély örömtől sugárzó arccal tért haza s elejtett szavaiból kiderült, hogy gyónni volt.

Ez alkalomból vitatkoztak a gyónás jelentőségéről.

Bouvard helyénvalónak találta az első keresztényeknél, akik különben is nyilvánosan gyakorolták; a modern gyónás nagyon könnyü! Nem tagadta azonban, hogy ez az önmagunkkal való számvetés eleme az emelkedésnek, kovásza az erkölcsiségnek.

Pécuchet, a tökéletességre áhitozva, latolgatta vétkeit. Gőgje kitörései régen elmultak. Munkálkodó kedve megóvta a tunyaságtól. Falánkságról az ő józan életében szó sem lehetett. Néha azonban elragadta a harag.

Megfogadta, hogy többé ez sem lesz urrá rajta.

Következett az erények megszerzése: első sorban az alázatosságé, amely azt jelenti, hogy az ember minden érdem nélkül valónak tudja magát, méltatlannak a legcsekélyebb jutalomra is, föláldozza elméjét s oly mélyre alázkodik, hogy a tömeg lábbal tapodja, mint az uti sarat. Ezektől a föltételektől még igen távol érezte magát.

Egy másik erénye is fogyatékos volt: a szüziség. Mert szivében még vágyódott Mélie után s a XV. Lajos-korabeli hölgy pasztellképe ingerelte kivágott ruhájával.

Szekrénybe csukta a festményt s megkettőzte szemérmességét, ugy hogy még a saját testére sem mert ránézni s alsónadrágban aludt.

Ez a gondos fékezés csak erősebbé tette az érzékiség kisértéseit. Különösen reggelenként voltak nagy küzdelmei. Szent Pál, szent Benedek és szent Jeromos is előrehaladott korukban vergődtek igy s borzalmas testsanyargatással büntették magukat. Mert a fájdalom kiengesztelés, orvosság és megkönnyebbülés egyszerre s tiszteletadás is Jézus Krisztus előtt. Minden szerelem áldozatokat követel, – s mi fájdalmasabb, mint föláldozni testünk vágyait!

Hogy gyötörje magát, Pécuchet lemondott az étkezések utáni hörpintgetésről, naponta csak négyet szippantott burnótjából s bármily hideg volt, nem vett föl sapkát.

Bouvard, mikor egyszer a szőlőt kötözte föl, a házuk közelében lévő futtató-falhoz támasztotta létráját; – akaratlanul is be kellett látnia Pécuchet szobájába.

Barátja övig meztelenül állt bent s a ruhaporoló korbáccsal gyöngéden csapkodta vállait, majd nekitüzesedve, letolta nadrágját s tomporát verdeste. Aztán elakadt lélekzettel rogyott egy székre.

Bouvard zavarodást érzett, mint aki oly titkot fedez föl, melyet nem lenne szabad meglesni.

Egy idő óta ugy találta, hogy az ablaktáblák tisztábbak, az asztalkendőkön kevesebb a lyuk, az asztalra izesebb ételek kerülnek. Ezeket a változásokat Reine okozta, a plébános gazdasszonya.

Reine egy kalap alá fogta a paróchiát és a szakácsnői hivatást s béreslegényi erejével meg jámborul erőszakos modorával beleavatkozott minden háztartásba, tanácsokat osztogatott, kormányozott. Pécuchet vakon bizott intézkedéseiben.

Egyizben a gazdasszony egy potrohos valakit vitt el hozzá, akinek apró kinai szemei között karvaly-orr görbült. Gouttman volt, a kegyszerárus; – a kocsiszinben kicsomagolta dobozokba zárt portékáit: kereszteket, érmeket, mindenféle méretü olvasókat, imatermekbe való gyertyatartókat, hordozható oltárokat, aranyfüstös bokrétákat, kékszinü, keménypapir szent-sziveket, vörös szakállu szent Józsefeket, porcellán kálváriákat. Pécuchet szeretett volna belőlük. Ám drágák voltak.

Gouttman nem kivánt pénzt. Azt mondta, jobban szereti a cserét s fölmenvén a muzeumba, az ócska vasakért s az összes ólomtárgyakért fölajánlotta árui egy részét.

Bouvard csunyáknak találta a kegyszereket. De Pécuchet szemei, Regina kérlelései s a házaló ajánlgatásai végre is meglágyitották. Gouttman, látva a könnyü sikert, ráadásul még az alabárdot is akarta. Bouvard, aki már unta a fegyverrel való mutatványokat, átengedte a ritkaságot. A végső becslés megtörténte után az “uraságok” még száz frankkal tartoztak az árusnak. Megállapodtak, hogy a fizetés négy, három-hónapos lejáratu váltóval fog történni s a két barát örült a jó vásárnak.

Szerzeményeiket ugy rendezték, hogy minden szobába jusson valami. A muzeumot egy szénával teli jászol, valamint egy parafából készült székesegyház diszitette.

Pécuchet kandallóján Keresztelő szent János állott, viaszból; a folyosó hosszát megdicsőült püspökök képei foglalták el, mig a lépcsők indulójánál, láncon függő lámpa alatt, azurköpenyes és csillagkoronás Szent-Szüz ragyogott. Marcel tisztogatta e nagyszerüségeket, melyeknél szebbeket a paradicsomban sem tudott elképzelni.

Mily kár, hogy Szent Péter eltört: most nagyszerüen illett volna az előszobába! Pécuchet néha-néha megállt a régi trágyagyüjtő gödör előtt, melyből még föl-fölrémlett a tiara, egy bocskor s az egyik fül. Nagyot sóhajtott, aztán folytatta a kertészkedést, mert ujabban kézi munkával is tetézte vallásos gyakorlatait s ásta a földet, szerzetesi szoknyájában szent Brunóhoz hasonlitgatva magát. De hátha szentségtörés, hogy igy öltözik! Lemondott a csuháról.

Egyébként teljesen papos modort vett föl, nyilván a plébános hatása alatt. Ugyanolyan volt a mosolya, a hangja s a fázós mozdulat, mellyel két kezét csuklóig becsusztatta kabátujjai alá. Végre a kakaskukorékolás is bántotta s nem állhatta a rózsák illatát. Nem járt ki többé, vagy ellenséges szemmel nézte a tájat.

Bouvard engedte magát elvitetni a Mária-ünnepélyekre. A himnuszokat éneklő gyermekek, az orgonacsokrok, a zöld füzérek valami legyőzhetetlen fiatalság érzésével töltötték el. A fészkek formája, a források üde fénye, a nap jóleső bizsergése mind Istent hirdették szivének s barátja kegyeskedő életét tulzottnak és unalmasnak érezte.

– Miért nyögsz evés közben?

– Nyögve kell étkeznünk, – felelte Pécuchet, – mert az ember evéssel veszitette el ártatlanságát.

Pécuchet ezt a “Szeminárista kézikönyvé”-ben olvasta, egy 12-ed rétü, két kötetes műben, melyet Jeufroy-tól kapott kölcsön. A salette-i bucsujáróhelyről elnevezett vizet itta, bezárt ajtóknál heves imádságokat mondott s készült belépni a franciskánusok közé.

Hogy az állhatatosság adományát elnyerhesse, elhatározta, hogy zarándoklatot tesz a Szent-Szűz tiszteletére.

A bucsujáróhely megválasztása zavarba hozta. A fourvičres-i, chartres-i, embrun-i, marseille-i, vagy auray-i Miasszonyunkat látogassa-e meg? A délivrande-i közelebb esik s szintugy megfelel.

– Velem jössz?

– Fölösleges hátramozgató volnék, – felelte Bouvard.

De hátha mint hivő térhetne vissza! Ez ellen nem lett volna kifogása; s végre, barátságból is, beleegyezett a dologba.

A zarándoklást gyalog szokás végezni. Negyvenhárom kilométer azonban nagyon sok. A társaskocsik nem alkalmasak az elmélyedésre, inkább egy ócska bricskát béreltek tehát, mely tizenkét órai ut után letette őket a fogadó előtt.

Kétágyas szobát kaptak, két fiókos-szekrénnyel, melyeken apró, tojásdad mosdótálakban két vizeskancsó állt. A fogadós elmondta, hogy ez volt a “kapucinusok szobája” a rémuralom idejében. Itt rejtették el a délivrande-i Szűzet, oly óvatossággal, hogy a szent atyák a misét is titokban mondták előtte.

Pécuchet örült a dolognak s fennhangon olvasta el a kápolnát ismertető papirlapot, melyet lent a konyhában kapott.

Alapját a II. században Szent Régnobert vetette meg, Lisieux első püspöke, vagy szent Ragnebert, aki a VII. században élt, vagy pedig Pompás Róbert, a XI. század közepén.

A dánok, normannok s főleg a protestánsok többször fölégették és elpusztitották, különböző korszakokban.

A primitiv szobrot 1112 táján fedezték föl, mikor egy juh, lábával kapálva a füvet, megmutatta az ereklye helyét. Itt Baudoin gróf szentélyt emeltetett.

A Szűz számtalan csudát müvelt. Egy bayeux-i kereskedő, mikor a szaracénok elfogták, hozzá fohászkodott: bilincsei lehulltak s megszabadult. Egy zsugori gazdag ember padlásán rengeteg patkány pusztitott. A délivrande-i Szüzet hivta segitségül s a patkányok eltüntek. Szobrához érmet érintettek, melyet, mikor egy versailles-i öreg istentagadó halálos ágyához vittek, az illető azonnal megtért. Egy Adeline nevü uriember, aki káromló beszédei miatt megnémult, visszanyerte előtte a hangját. S szent oltalma alatt a Becqueville házaspár állhatatos szüzességben tudta végigélni életét.

Azoknak a névsorában, akiket gyógyithatatlan betegségből segitett talpra, fölemlitik Palfresne kisasszonyt, Anne Lirieux-t, Marie Duchemint, François Dufai-t és az Osseville-ből való Jumillac asszonyságot.

Nevezetes személyiségek is meglátogatták: XI. Lajos, XIII. Lajos, Gaston d’Orléans két leánya, Wiseman biboros; Samirrhi, az antiochiai patriárka és Véroles őmagassága, Mandzsuria apostoli vikáriusa. Quélen érsek hálát adott előtte Talleyrand herceg megtéréséért.

– Téged is meg fog tériteni! – mondta Pécuchet.

Bouvard, aki már lefeküdt, mormogott valamit s nyomban mély álomba merült.

Másnap hat órakor beléptek a kápolnába.

Hajdani képe megváltozott. Vásznak és deszkák torlódtak a hajóban s maga az épület, rokokó-stilusával, nem nyerte meg Bouvard tetszését; főleg a vörösmárvány-oltár korinthusi pilléreit kifogásolta.

A csodatévő szobrot, mely a kartól balra, egy fülkében állott, aranycsillámu ruha takarta.

Most az egyházfi lépett be s mindkettőjük számára egy-egy viaszgyertyát hozott. Az oszlopos korlát kiálló szögeire szurta a gyertyákat, három frankot kért, meghajolt s nyomban elment.

Ezután a fogadalmi tárgyakat nézték végig.

Kis fém-táblák feliratai tanuskodtak a hivők hálájáról. Főlátványosság két, keresztbe fektetett kard volt, melyet az École polytechnique egy régi tanitványa ajándékozott, valamint különféle lakodalmi csokrok, katonai érmek, ezüst szivek s a sarokban letámasztva mankók erdeje.

A sekrestyéből egy pap bukkant elő, szentségtartót emelve.

Megállt pár percre az oltár alján, majd fölment a három lépcsőfokon s elmondta az oremus-t, az introitus-t, és a kyrié-t, melyet a ministráló gyerek térdenállva egyetlen lélekzetvétellel hadart utána.

Kevesen vettek részt az istentiszteleten: tizenkét vagy tizenöt öregasszony. Hallani lehetett olvasóik neszét s a kalapácsot, mely a kőkockákhoz ütődött. Pécuchet, térdeplőjére hajolva, felelt az ámen-ekre. A szentség fölmutatása alatt könyörgött a Szent Szüzhöz, hogy állhatatos és rendithetetlen hittel ajándékozza meg.

Bouvard templomi székben ült mellette s elkérve imádságos könyvét, a Mária-litániákat lapozta föl.

“Legtisztább, legszüzibb, tiszteletreméltó, kedves, hatalmas, kegyelmes, elefántcsont-torony, arany-ház, hajnal kapuja…”

Az imádatos szavak, a lelkendező jelzők az égi lény felé ragadták, akihez mindez a dicséret zengedez.

Maga elé képzelte, mint ahogy a templomi festményeken láthatni, felhők halmán, lábainál cherubokkal, keblén az isteni gyermekkel: szelid szivü anyát, kihez a föld minden bánata fölfohászkodik, női eszményt, aki az égbe emelkedett. Elhagyva a földi test nyügét, az ember csak az ő szerelmét szomjazza, csak az ő szivén vágyik megpihenni.

Mise végeztével az árus-bódék mellett mentek el, melyek a tér felőli templomfalhoz hátallanak. Képeket árultak itt, szenteltviztartókat, aranycirádás urnácskákat, kókuszdió-Jézusokat, elefántcsontolvasókat. A nap vakitva verődött vissza a képek üvegezéséről, élesen világitva meg a durva szineket s barbár vonalakat. Bouvard, aki odahaza csufnak találta ezeket a holmikat, most türelmesen nézegette őket. Vásárolt egy kékes pépből gyurt apró Szüzanyát, mig Pécuchet emlékül megelégedett egy rózsafüzérrel.

Az árusok kiabáltak:

– Tessék! tessék! Öt frank, három frank, hatvan centime, két sol! Ne utasitsák vissza a Szentszüzet!

A két zarándok mit sem vásárolva sétált tovább. Sértő megjegyzések zudultak föl:

– Miféle jómadarak ezek?

– Talán törökök!

– Vagy inkább protestánsok!

Egy hosszu lány megrántotta Pécuchet kabátját, egy szemüveges vén ember vállon fogta; valamennyien egyszerre kiabáltak, majd kitódulva bódéikból körülvették őket, kettőzött dühhel kinálgatva és szitkozódva.

Bouvard nem birta tovább.

– Takarodjanak, az istenfáját!…

A tömeg szétoszolt.

Egy kövér asszony azonban továbbra is nyomukban járt a téren s hajtogatta, hogy ezt még megbánják egyszer!

Visszatérve a fogadóba, a kávéházi teremben Gouttmant pillantották meg. Üzleti dolgai szólitották ily helyekre s éppen tárgyalt valakivel, aki az asztalon holmi számlakivonatokat vizsgálgatott.

Az idegen bőrsipkát s nagyon bő nadrágot hordott, vörös arcszine volt s noha haja már őszült, termete karcsun nyult ki, egyaránt emlékeztetve nyugdijas katonatisztre s öreg vándorszinészre.

Olykor-olykor elkáromkodta magát, majd Gouttman egy szavára halkabban kezdett beszélni, rögtön csillapulva s ujabb számlára térve át.

Bouvard, miután negyedóráig figyelte, közelebb ment hozzá:

– Barberou, ha nem tévedek?…

– Bouvard! – kiáltotta a sipkás ember.

Összecsókolóztak.

Barberou husz év alatt mindenfélével megpróbálkozott.

Volt ujságkiadó, biztositási ügynök, osztrigatelepigazgató. – “Majd elmesélem!” – Végül eredeti foglalkozásához tért vissza s egy bordeaux-i cég utazója lett. Gouttman, aki “egyházi branche”-ban dolgozott, borokat helyezett el megbizásából a papoknál. – “És most bocsássanak meg! Egy pillanat s a maguké vagyok!”

Ujra az irások közé temetkezett, majd hirtelen rándult egyet a padon: – “Hogyan? Kétezer?”

– Persze?

– No, de ez már aztán mégis hallatlan!

– Ugyan, miért?

– De ha mondom, hogy én is jártam Hérambertnél, személyesen! – felelte dühösen Barberou. – A számlán négyezer volt! Nem tesz bolonddá!

A kegyszerárus nem jött ki a sodrából:

– Jó! A kiegyenlités megvan! Mit akar még?

Barberou fölállt, arca előbb elsápadt, aztán lila szint váltott: Bouvard és Pécuchet azt hitték, hogy most mindjárt megfojtja Gouttmant.

De visszaült, keresztbefont karokkal:

– Maga közönséges csirkefogó; lássa be!

– Csak semmi becsületsértés, Barberou ur! Tanuk vannak, vigyázzon!

– Bepörlöm!

– Ajjé!

S Gouttman, miután összecsatolta irattáskáját, megbillentette kalapja karimáját:

– Annál jobb lesz!

S távozott.

Barberou elmagyarázta az esetet: Ezer frank hitel fejében, mely uzsorás csalafintaságok következtében közben duplájára nőtt, Gouttmannak háromezer frank értékü bort szállitott. Ezzel lefizette volna tartozását s ezer frankot keresett is volna. Most azonban még ő tartozik ezerrel! Cégfőnökei biztosan elcsapják s biróság elé is kerülhet!

– Disznó! gazember! piszok zsidó! – És az ilyen ebédelget a paróchiákon! Különben… ami a csuhásokat illeti!…

S kikelt a papok ellen, oly dühhel verve az asztalt, hogy a szobrocska majdnem legurult.

– Csöndesebben! – figyelmeztette Bouvard.

– Nini, hát ez mi? – s Barberou kibontotta az apró figurát a papirosból: – Zarándok-csecsebecse! A magáé?

Bouvard felelet helyett kétértelmüen mosolygott.

– Az enyém! – mondta Pécuchet.

– Igazán sajnálom, – kezdte ujra Barberou, – no de majd fölvilágositom én magukat, ne féljenek!

Minthogy azonban bölcsnek kell lenni s a rossz kedv nem bölcs dolog, déjeuner-vel vendégelte meg barátait.

Mindhárman asztalhoz ültek.

Barberou szeretetreméltó volt, a régi jó időket emlegette, a pincérlányt megölelgette, Bouvard potroháról méreteket akart fölvenni. Közeli látogatását igérte Bouvardéknál s majd hoz magával egy mulatságos könyvet is!

Ez a kilátás nem igen kecsegtette a két zarándokot. A kocsiban még vagy egy óra hosszat beszélgettek a dologról, a ló ügetése közben. Később Pécuchet lehunyta szempilláit. Bouvard is elhallgatott. Lelke belsejében, ugy érezte, hajlik a vallás felé.

Előző este Marescot kereste őket, fontos közlések céljából. – Marcel nem tudott többet.

A jegyző csak három nappal utóbb fogadhatta a két barátot s rögtön kirukkolt a dologgal. Bordinné ajánlata volt, mely szerint hétezerötszáz frank évi járadékért megvásárolná Bouvard gazdaságát.

Az özvegy már kora ifjusága óta számontartotta ezt a birtokot, melynek egész környékét, minden jó és rossz oldalát kitünően ismerte s melynek megszerezhetése rák módjára sorvasztotta. Mert ez a jó asszony, igazi normandiai vér lévén, mindenek fölött a földbirtokot szerette, nem annyira a tőke biztos befektetése miatt, mint inkább azért a boldogságért, hogy a maga rögét tapodhatja. Ez a vágy késztette annyi puhatolózásra, az állandó résen levésre, hosszu kuporgatásokra. Türelmetlenül várta a feleletet.

Bouvard zavarban volt, nem akarván, hogy Pécuchet egy napon vagyontalanul maradjon. Meg kellett azonban ragadni az alkalmat, – mely nyilván a zarándoklat eredménye volt, – hiszen a Gondviselés ezuttal már másodszor mutatkozott hozzájuk kegyesnek!

A következő feltételeket szabták: A járadék ne legyen hétezerötszáz frank, hanem csak hatezer, azonban, ha valamelyik barát elhalna, utána a másik is kapja. Marescot kifejtette, hogy az egyik gyöngélkedő természetü, a másik pedig gutaütésre hajlamos. Bordinné, szenvedélyétől elragadtatva, aláirta a szerződést.

Bouvard mélabus lett. Ime, valaki kivánja az ő halálát! Komoly gondolatokat szőtt, Istenről és az örökkévalóságról.

Három nappal utóbb Jeufroy meghivta őket arra az ünnepélyes lakomára, melyet évenként egyszer kollégái megvendégelésére szokott tartani.

Az ebéd két óra tájban kezdődött s este tizenegy óráig tartott.

Körtebort ittak, szójátékokat csináltak. Pruneau tisztelendő ur az asztalnál versfejekbe rejtett elmésséget költött. Bougon kártyatréfákat mutatott, Cerpet pedig, a fiatal vikárius, apró románcot énekelt, mely már-már gáláns zamatu volt. Ez a környezet elszórakoztatta Bouvard-t. Másnapra kevésbé komoran ébredt.

A plébános gyakran jött hozzá látogatóba. A vallást tündéri szinekkel tudta ecsetelni. S végre is, mit kockáztat az ember? – Bouvard csakhamar ráállott, hogy megáldozzék. Vele egyidőben Pécuchet is részesülni fog a szentségben.

A nagy nap fölvirradt.

A templom, első áldozások ideje lévén, tele volt emberekkel. A polgárok és polgárasszonyok padjaikban zsufolódtak, a szegényebb népség hátul tolongott, vagy a karzatokon, a bejárat fölött.

Most valami megmagyarázhatatlan következik, gondolta Bouvard, az értelem azonban nem elégséges bizonyos dolgok fölfogására. Igen nagy emberek fogadták el már a szentséget. Ugy kell tenni, mint ők. S kábultan nézte az oltárt, a füstölőt, a gyertyatartókat, az előzetes bőjttől kissé bizonytalan fejjel, sajátságos elgyöngülést érezve.

Pécuchet, Krisztus kinszenvedésein meditálva, remegett a fölhullámzó szeretettől. Az Ur elé akarta önteni lelkét a többi lelkekkel együtt, a szentek minden rajongásával, elragadtatásával és révületével, minden élőlénnyel, az egész világgal egyetemben. Azonban, noha buzgón imádkozott, a mise különböző részeit kissé hosszadalmasaknak találta.

Végre az apró fiuk letérdepeltek az oltár első lépcsőjére; ruháik fekete szalaggá folytak össze, mely fölé szőke és barna üstökök emelkedtek, egyenlőtlen magasságban. Kis lányok váltották föl őket, koszoruik alól kibuggyanó fátylakkal: távolról fehér felhők gomolygásának vélhette volna az ember a kar mélyén.

Aztán a fölnőttek következtek.

Az evangéliumos oldalon Pécuchet állt a sor élén s feje, bizonyára a meghatottságtól, jobbra-balra ingadozott. A plébános alig tudta szájába helyezni az ostyát, melyet elfordult szemekkel fogadott.

Bouvard ellenben oly szélesre nyitotta állkapcsait, hogy nyelve zászlósan lippent le szája széléről. Fölemelkedve, Bordinnébe ütközött. Szemeik találkoztak. Az özvegy mosolygott. Bouvard, nem tudta miért, elpirult.

Bordinné után egyszerre áldozott meg de Faverges kisasszony a grófnővel és társalkodónőjükkel, valamint egy urral, akit nem ismertek Chavignolles-ban.

Utoljára Placquevent és Petit, a tanitó, maradtak, mikor egyszerre Gorju is megjelent az oltárnál.

Nem viselt már hetyke szakállt s mellén keresztbefont karokkal tért vissza helyére, a legjámborabb módon lépegetve.

A plébános beszédet intézett a kis fiukhoz. Vigyázzanak, hogy utóbb ne kövessék az Istenét eláruló Judást s őrizzék meg mindenkor ártatlanságuk köntösét. Pécuchet bánatosan fájlalta a maga ártatlanságát. Hirtelen azonban székeket tologattak, az anyák siettek elő, megcsókolni gyermekeiket.

A hivek szerencsekivánatok közt vonultak kifelé. Többen sirtak. Faverges-né, kocsijára várakozva, Bouvard és Pécuchet felé fordult. Bemutatta nekik leendő vejét: “Mahurot báró, mérnök!” – A gróf sajnálja, hogy oly ritkán látja őket. A jövő héten itthon lesz. “Ne felejtsék el, kérem!” A fogat előállt s a kastély hölgyei elhajtattak. A tömeg szétoszolt.

Udvarukban egy csomagot találtak, mely a fű közt hevert. A levélhordó, minthogy a házat zárva találta, a falon át dobta be. A Barberou-igérte könyv volt: A kereszténység vizsgálata, Louis Hervieu-től, az École normale volt hallgatójától. Pécuchet eltolta magától. Bouvard sem óhajtotta megismerni.

Sokszor elismételték előtte, hogy a szentség fölvétele át fogja alakitani: napokon át leste a nagy belső kivirágzást. Lelke a régi maradt s ez fájdalmas csudálkozással töltötte el.

Hogyan! Isten teste egyesül a miénkkel s mégsem változtat rajta? A világokat kormányzó gondolat nem világositja meg elménket? A mindenható hatalom gyengeségben marasztal?

Jeufroy bátoritotta s Gaume abbé Katekizmus-át jelölte ki olvasásra.

Pécuchet kegyessége ezzel szemben egyre hatalmasabban fejlődött. Két szin alatt akart áldozni, a folyosón sétálva zsoltárokat énekelt s az utcán megállitotta a chavignolles-iakat, vitatkozva velük, téritgetve őket. Vaucorbeil a szemébe nevetett, Girbal a vállát vonogatta, a kapitány Tartufe-nek nevezte. Az volt a vélemény, hogy most meg már tulzásba mennek.

Kitünő módszer a világ dolgait csupa szimbólumnak tekinteni! Ha a menny dörög, gondoljunk az utolsó itéletre, derült ég láttán az üdvözültek boldogsága jusson eszünkbe, séta közben ismételjük, hogy minden lépés a halálhoz visz közelebb. Pécuchet ezt gyakorolta. Öltözködés alatt a testi burokra gondolt, melyet a Szentháromság második tagja magára vett; az óraketyegés szive verésére emlékeztette; ha gombostü szurta meg, a kereszt szögei jelentek meg előtte. Azonban hiába térdepelt órák hosszán át, hiába szaporázta bőjtjeit s kinozta képzeletét, az önmagából való kiszakadás nem sikerült, képtelen volt eljutni a tökéletes szemlélődésig.

A misztikusokhoz fordult: szent Terézt, Jean de la Croix-t, Louis de Grenade-ot, Simpolit s az ujabbak közül Chaillot őeminenciáját olvasta. A várt nagyszerüségek helyett laposságokat talált, hanyag stilust, hideg képeket, erőszakos példázatokat a lapidáris szerzők tárházából.

Mindazáltal megtanulta, hogy van cselekvő és szenvedő megtisztulás, belső és külső vizió, négy fajta könyörgés, – a szeretetnek kilenc gyönyörüsége, az alázatosságnak hat fokozata, – és hogy a lélek fölsebzése nem sokban különbözik a szellem megrablásától.

Egyes pontok megzavarták.

“Ha a test átkozott, hogyan lehetséges, hogy hálát kell adnunk Istennek a lét örömeiért? Mily mértéket tartsunk az üdvre föltétlenül szükséges félelem és a remény közt, mely nem kevésbé elengedhetetlen? Hol van a kegyelem jegye? stb.”

Jeufroy feleletei egyszerüek voltak:

– Ne gyötörje magát! Aki mindennek mélyére akar hatolni, veszedelmes lejtőre sodródik!

Gaume Állhatatosság katekizmus-át annyira izetlennek találta Bouvard, hogy utána elővette a Louis Hervieu könyvét. A munkát, mely a modern biblia-kutatás eredményeit foglalta össze, a kormány betiltotta. Barberou, republikánus lévén, megszerezte.

Olvasás közben kételyek ébredtek Bouvard lelkében: először is az eredendő bünre vonatkozólag: Ha Isten bünrehajlónak teremtette az embert, nem kellett volna megbüntetnie; a rossz létezése megelőzte a bünbeesést, mivel már voltak tüzhányók meg vadállatok. Az eredendő bün megzavarja az igazságról alkotott fogalmunkat!

– De hát miért? – mondta a plébános, – hiszen erre a tételre nézve az egész világ egyetért, anélkül, hogy bizonyitani tudnók. Mi magunk is át szoktuk származtatni az apák bünét gyermekeikre. Vagyis erkölcseink és törvényeink igazolják a Gondviselés rendelkezését, melyet a természetben is érvényesülni látunk.

Bouvard megrázta a fejét. A pokolban is kételkedett:

– Mert minden büntetésnek a vétkes megjavitását kell céloznia! Ez pedig lehetetlen, ha a megtorlás örökké tart! S hányan szenvedik el! Gondoljuk csak meg: az összes régiek, a zsidók, a muzulmánok, a bálványimádók, az eretnekek és a keresztség nélkül elhalt gyermekek is, akiket pedig szintén Isten teremtett, s miért? Hogy oly bünért szenvedjenek, melyet nem is követtek el!

– Ezt szent Ágoston vitatja, – tette hozzá a plébános, – szent Fulgentius pedig még a méhmagzatot is részesévé teszi a kárhozatnak. Az Egyház voltaképpen nem hozott e tekintetben döntést. Mindazáltal jegyezzük meg: Nem Isten, hanem maga a vétkező dönti kárhozatba magát s mivel Isten végtelenségénél fogva a rajta esett sérelem is végtelen, a bünhődés sem lehet véges. Óhajt még valamit?

– Tessék megmagyarázni a Szentháromságot, – mondta Bouvard.

– Örömmel! Vegyünk egy hasonlatot: valamely háromszög három oldalát, vagy inkább lelkünket, mely a lét, ismeret és akarat hármassága. Ami az embernél tulajdonság, Istennél személy. Ebben rejlik a titok.

– De a háromszög egy-egy oldala nem egyuttal egy egész háromszög is! És a lélek három tulajdonsága nem jelent három lelket, mig a Szentháromság három személyes Istenből áll!

– Istenkáromlás!

– Vagy pedig csak egy személy van, egy Isten, egyetlen, három alakot öltő substancia!

– Imádnunk kell őt, ha nem is értjük, – mondta a plébános.

– Helyes! – felelte Bouvard.

Félt, hogy istentelennek mondhatják s rossz szemmel nézhetnek rá a kastélyban.

Most már háromszor is tettek látogatást hetenként, öt óra tájban a téli délutánokon, s a csésze tea fölmelegitette őket. A gróf modora “a régi udvar nagyvilági finomságát éreztette”; a grófnő, kövérkés nyugalmával, minden dologról meglepő elmeéllel tudott itéletet mondani. Yolande kisasszony, a lányuk, a “fiatal urihölgy” tipusa volt, emlékkönyvek angyalképe, Noaresné pedig, a társalkodónő, hasonlitott Pécuchethez, neki is hegyes orra lévén.

Mikor először léptek be a szalónba, Noaresné éppen védőbeszédet tartott:

– Biztositom Önöket, hogy megváltozott! Ajándéka a bizonyság!

Gorjuról volt szó. A jövendőbeli házastársaknak gótikus imazsámolyt ajánlott föl. Elhozták. A két család cimerei szines domborfaragásban ékesitették. Mahurot urnak tetszett az ajándék s Noaresné kérlelte:

– Ugye, nem fog megfeledkezni védencemről?

Aztán két gyermeket vezetett be, egy körülbelül tizenkét éves fiut, nővérével, egy tiz év körüli leánykával. Rongyaik szakadásain át látni lehetett hidegtől vörös tagjaikat. Egyikük ócska papucsot viselt, a másiknak csak facipője volt. Homlokukat ellepte a haj s égő szemekkel néztek körül, mint két éhes farkaskölyök.

Noaresné elbeszélte, hogy reggel az országuton szedte föl őket. Placquevent nem tudott róluk semmiféle felvilágositást adni.

Nevüket kérdezték.

– Victor és Victorine.

– Hol van az apjuk?

– Börtönben.

– És azelőtt? mit csinált?

– Semmit.

– Hová valók?

– Saint-Pierre-be.

– De melyik Saint-Pierre-be?

A két apróság feleletül csak ezt hajtotta, erősen szuszogva:

– Nem tudom, nem tudom.

Anyjuk meghalt s ők koldultak.

Noaresné kifejtette, mily veszedelmes volna sorsukra bizni őket. Lágyitgatta a grófnőt, apellált a gróf nemes lelkületére, támogatást nyert a kisasszonyban, makacskodott és diadalmaskodott. Az erdőkerülő feleségének gondjaira fogják bizni a gyermekeket! Később majd kerül munka is a számukra, minthogy pedig se irni, se olvasni nem tudnak, Noaresné maga fog nekik órákat adni, hogy előkészitse őket a katekizmusra.

Mikor Jeufroy tisztelendő ur a kastélyba jött, előkeritették a két porontyot. Kikérdezte őket, aztán oktatásba fogott, melyet a hallgatóságra való tekintettel, rátartós gonddal végzett.

Egyszer, mikor a patriarchákról adott elő, Bouvard-ral és Pécuchet-vel indulva hazafelé, az az előbbi igen lesujtóan nyilatkozott az ótestamentomi atyákról:

Jákob agyafurt csaló volt, Dávid gyilkos, Salamon kicsapongó.

A pap, azt felelte, hogy messzebbre kell tekinteni. Ábrahám áldozata a Kinszenvedés példázata, Jákob a Messiást jelképezi, nemkülönben József, az érckigyó és Mózes is.

– Ön elhiszi, – kérdezte Bouvard, – hogy az Ötkönyvet Mózes irta?

– Kétségkivül!

– De hiszen az ő halála is el van benne mondva! S ez áll Józsuéra is, mig a Birák szerzője megemliti, hogy müve irásakor Izraelnek még nem voltak királyai. Tehát a könyv a királyok alatt készült! A prófétákon is igen csudálkozom!

– No, most meg már a prófétákat is megtagadja!

– Világért sem! Azonban fölhevült lelkük a legkülönbözőbb formákban látta Jehovát: tüzben, csipkebokorban, aggastyánok és galambok képében, mindazáltal nem voltak bizonyosak e megnyilatkozásokban, mert mindig valamely jelet is követelnek.

– Ejnye! honnan szedi ezeket az épületes dolgokat?

– Spinozából.

Erre a névre a plébános megtorpant.

– Olvasta, tisztelendő ur?

– Isten őrizz!

– Azonban mégis, a tudomány…

– Uram, aki nem keresztény, nem is tudós!

S gunyosan támadta a tudományt:

– Vajjon tud-e kalászba szökkenteni az ön hires tudománya egyetlen buzaszemet is? Mit tudhat az ember? – kérdezte.

Mégis, a pap tudta, hogy a világ a mi kedvünkért teremtődött, hogy az arkangyalok fölötte állnak az angyaloknak, hogy az emberi test a harmincéves életkor külsejével fog föltámadni.

A beavatott fölényével beszélve, fölingerelte Bouvard-t, aki nem bizván Louis Hervieu-ben, irt Varlot-nak. Pécuchet, többet tudva, a Szentirás felől kért magyarázatot Jeufroy-tól.

A Genézis hat napja hat nagy korszakot jelent. Azt, hogy a zsidók drága edényeket vittek el Egyiptomból, ugy kell érteni, hogy szellemi kincseket szereztek, a müvészetek titkait rabolták meg. Ézsaiás nem vetkőzött teljesen meztelenre. Nudus latinul csak övig ruhátlant jelent. Vergilius is igy magyarázandó, mikor a földmüvelőknek a mezitlenséget ajánlja: mivel ez az iró nem adhatott oly tanácsot, mely a szeméremmel ellenkezik! A könyvet fölfaló Ezékielen nincs semmi különös; ma is mondjuk, hogy csak ugy falunk egy-egy röpiratot vagy ujságot!

De ha mindenben metaforát látunk, mi lesz a tényekkel? – A pap hangsulyozta, hogy azért valósággal is megtörténtek.

Ezt a fölfogást Pécuchet méltatlanul megalkuvónak érezte. Tovább folytatta kutatásait s jegyzékkel állt elő a biblia ellenmondásairól.

Az Exodus azt állitja, hogy negyven évig mindig végeztek áldozatokat a pusztában: Ámos és Jeremiás szerint egyszer sem. A Krónikák könyve és Esdrás nem egyeznek meg a nép összeszámlálására vonatkozólag. Az ötödik könyvben Mózes szemtől-szemben beszél az Urral, az Exodus szerint viszont sohasem láthatta. Hogyan történt hát a kinyilatkoztatás?

– Annál inkább hinnünk kell benne, – vitatkozott mosolyogva Jeufroy. – Csak a csalóknak van szükségük körülményes igazolásra, az igazak nem törődnek ilyesmivel. Ha nem látunk tisztán, az Egyházhoz forduljunk, aki mindig csalhatatlan.

De ki hát a csalhatatlan?

A bázeli és konstanzi zsinatok a zsinatot tartják ilyennek. A zsinatok azonban gyakran eltérően foglalnak állást, mint az Athanázius- és Arius-esetek mutatják. A flórenci és lateráni zsinatok a pápát mondják ki csalhatatlannak. VI. Hadrián azonban kijelentette, hogy a pápa szintugy tévedhet, mint bárki más.

Szőrszálhasogatások! Mindennek semmi köze a dogma maradandóságához.

Louis Hervieu müve a dogmák változandóságára mutat rá. A keresztséget hajdan csak fölnőttek vehették föl. Az utolsó kenet a IX. században lett szentséggé; a személyes jelenvalóságot a VIII. században foglalták dekrétumba; a purgatóriumot a XV.-ikben ismerték el s a szeplőtlen fogantatást csak napjainkban.

S Pécuchet nem tudta már azt sem, miképpen gondolkodjék Jézusról? Három evangélista embernek rajzolja. Jánosnál egy helyen mintha Istennel vallaná magát egyenrangunak, másutt viszont alatta állónak tünik föl.

A pap Abgar király levelét, a Pilátus-féle iratokat szögezte ellene, valamint a Sibyllák bizonyságát, “melynek alapja igazság”. A Szüz tiszteletét megtalálta a galloknál, a Megváltó eljövetelének hitét Kinában, a Szentháromságot mindenütt, a keresztet a dalai-láma süvegén, Egyptomban pedig az istenek kézfején. Sőt egy Nilus-mérő bot rajzát is fölmutatta, mely azonban Pécuchet szerint phallust ábrázolt.

Jeufroy titokban Pruneauval, barátjával, tárgyalt, keressen számára bizonyitékokat a szerzőkből. Tudós harc kezdődött s Pécuchet, akit önérzete tüzelt, transcendens és mythologiai tanokat tanulmányozott.

A Szüzet Izis-szel hasonlitotta össze, az ostyát a perzsák homa-jával, Bacchust Mózessel, Noé bárkáját Xithuros hajójával, mely egyezések szerinte a vallások azonosságát jelentették.

De hogy is lehetnének különbözők a vallások, mikor Isten csak egy van! – igy ért érvei végére. – A reverenda embere fölkiáltott: “Ez éppen a misztérium!”

Mit jelent ez a “misztérium” szó? Tudásunk fogyatékosságát. Helyes. De ha olyasmit jelöl, aminek egyszerü kijelentése csak ellenmondás elleplezésére való, oktalanság az egész! S Pécuchet többé nem hagyta nyugton Jeufroyt. Megrohanta kertjében, megvárta a gyóntatószék mellett, utánament a sekrestyébe.

A pap cseleket gondolt ki, hogy lerázhassa.

Egyszer, Sassetot-ból jövet, ahol szentségeket szolgáltatott ki, az uton Pécuchet-t látta maga előtt. Nem lehetett kikerülni a beszélgetést.

Augusztus végi alkonyat volt. A bibor ég barna szint váltott, nagy felhő kerekedett, melynek alsó része nyugalmasan nyult szét, fölül azonban hömpölygő gomolyokra szakadt.

Pécuchet eleinte közömbös dolgokról beszélt, majd egyszerre, – a “mártir” szó kapcsán, – elkezdte:

– Mennyire becsüli a mártirok számát?

– Legalább husz millióra.

– Origenes szerint nem voltak annyian.

– Origenes, tetszik tudni, nem megbizható…

Heves szélroham hajlitotta meg az árokszél füvét s a láthatárig vonuló szilfasort.

Pécuchet válaszolt:

– A mártirok közé sok gall püspököt is sorolnak, akik szembeszálltak a barbárokkal. Ezekről ma már nem lehet szó.

– Talán pártjára tetszik kelni az imperátoroknak?

Igen, Pécuchet szerint alaptalanul rágalmazzák őket:

– A thébai légió esete mese. Éppen igy kétségbevonom Symphorosát és hét fiát, Felicitást és hét leányát, valamint az ancyra-i hét szüzet is, akiket arra itéltek, hogy erőszakot kövessenek el rajtuk, noha hetven évesek voltak. Nem hiszem Szent Orsolya tizenegyezer szüzét sem, bár egyiküket állitólag Undecemillá-nak hivták, ami számot jelenthet. Sem az alexandriai tiz mártirt!

– De kérem… hiszen hitelt érdemlő szerzők irnak róluk.

Esőcseppek hulltak. A plébános kinyitotta esernyőjét s Pécuchet, alig bujt alá, azt merészkedett állitani, hogy a katholikusok sokkal több lelket juttattak mártirsorsra a zsidók, muzulmánok, protestánsok és szabadgondolkodók pusztitásával, mint az összes római császárok.

A lelkész tiltakozott:

– De hiszen Nérótól Galbáig éppen tiz nagy keresztényüldözés volt!

– Hát az albigensek lemészárlása? És a Szent Bertalan-éj? Meg a nantes-i ediktum visszavonása?

– Kétségkivül sajnálatos tulkapások, de ezeknek áldozatait csak nem hasonlithatja össze egy szent Istvánnal, szent Lőrinccel, Cypriánnal, Polykárppal, a misszionáriusok légióival?

– Bocsánat! Hát Hypatia, Prágai Jeromos, Huss János, Brunó, Vanini, Dubourg Anna?

Az eső zuhogni kezdett. Sugarai oly erővel csaptak le, hogy a földről apró fehér orsók módjára pöndörültek vissza. Pécuchet és Jeufroy lassan, szorosan összesimulva lépegettek s a pap megszólalt:

– A mártirokat, szörnyü kinzások után, üstben főzték meg!

– Az inkvizició is használta ezt a módszert s egész jól értett az emberpörköléshez!

– Előkelő nőket lupanárokba hurcoltak!

– XIV. Lajos dragonyosai talán finomabb legények voltak?

– Az első keresztények nem müveltek semmi államellenest!

– A huguenották sem!

Nyargaló szél söpörte az esőt. Viz paskolta a lombokat, patakban ömlött az ut szélén, s az ég sáros szinekkel olvadt össze a csupasz, aratásvégi földekkel. Sehol egy födél. Csak messzire valami pásztorkunyhó.

Pécuchet vékony felsőkabátjának egyetlen fonalszála sem maradt szárazon. Hátán végigcsurgott a viz, befolyt cipőibe, füleibe s az Amoros-sipka ellenzője szemeit sem tudta megvédeni. A plébános, egyik karjára kapva reverendája alját, fedetlenül hagyta lábszárait s háromszögletü kalapjának csucsai vállára zuditották a vizet, mint valamely gót templom vizköpői.

Meg kellett állniuk s hátukat a viharnak forditva, egymáshoz lapult hassal vártak, négykézre fogva a hajladozó esernyőt.

Jeufroy vitézül védte tovább a katholikusokat:

– Vajjon keresztre feszitették-e a maga hires protestánsait, mintahogy szent Simeonnal történt, vagy két tigrissel falattak-e föl valakit, mint ahogy szent Ignác halt meg?

– Hát az a sok, férjétől elszakitott asszony, anyjától elragadott gyermek talán csekélység? S a számüzött boldogtalanok, akiket hófuvásba kergettek, örvényekbe hajtottak! Teletömték velük a börtönöket s a félig holtakat lófarkhoz kötötték!

A pap gunyosan nevetett:

– Bocsásson meg, de mindebből egy szót sem hiszek el! A mi mártirjaink kevésbé kétesek. Szent Blandinát hálóba kötve vetették egy bősz tehén elé. Szent Juliát agyonverték. Szent Tarachusnak, Probusnak és Andronicusnak kalapáccsal törték ki a fogait, oldalukat vasgereblyével tépték föl, kezükön tüzes szögeket kalapáltak keresztül s koponyájukról lenyuzták a bőrt.

– Ezek tulzások, – felelte Pécuchet. – A mártirok halálát akkoriban retorikai nagyitásokkal jegyezték föl.

– Hogyan? Retorikai nagyitásokkal?

– Igenis! Én ellenben történelmi tényeket szögezek Ön ellen. Az irlandi katholikusok terhes asszonyok hasát vágták föl, hogy kiszakitsák a gyermekeket!

– Soha!

– És hogy a disznók elé dobják őket!

– Ugyan!

– Belgiumban elevenen temették el az eretnekeket!

– Rossz tréfa!

– Névsor maradt róluk!

– És ha igaz volna is! – rázta dühösen ernyőjét a pap, – akkor sem nevezheti őket mártiroknak. Csak az Egyház kebelén belül vannak mártirok!

– Üres beszéd! Ha a mártirok értékét a hitvallás adja, hogyan lehet viszont a mártir a hitvallás bizonyitó értéke?

Az eső elcsendesedett. A faluig nem váltottak több szót.

A paróchia küszöbén azonban a pap, még megszólalt:

– Nagyon sajnálom önt! igazán, nagyon sajnálom!

Pécuchet azonnal elbeszélte a vitát Bouvardnak. Valóságos vallásellenes hangulatba sodródott s egy órával utóbb, a rőzsetüz mellett ülve, együtt olvasták Meslier plébános-t. Durva tagadásai azonban meghökkentették Pécuchet-t s szemrehányásokat téve magának, hogy talán igazi hősök iránt volt igaztalan, a Szentek életé-ből nézegette át a leghiresebb mártirok történetét.

Mily üvöltés fogadta őket, mikor beléptek az arénára! S ha az oroszlánok és jaguárok szelideknek mutatkoztak, a nép hogyan uszitgatta, integetéssel és hanggal, a bestiákat! És a mártirok vértől boritottan is mosolyogva álltak s az égre néztek. Szent Perpétua ujra fölkötötte lebomlott haját, nehogy szomorunak lássék. Pécuchet elgondolkodott. Az ablak tárva volt, a csöndes éjben tengernyi csillag ragyogott. A mártirok lelkében olyasmi mehetett végbe, amiről nekünk már sejtelmünk sincs: isteni kéjek vonaglása! S Pécuchet érteni vélte ezt s ugy hitte, hogy ő is hasonlóan cselekedett volna!

– Te?

– Én, igenis!

– Mit fecsegsz! Hiszel, vagy nem hiszel?

– Azt nem tudom.

Gyertyát gyujtott. Tekintete az alkóvban függő feszületre fordult:

– Hány boldogtalan folyamodott hozzá!

S némi csönd után:

– De meghamisitották! És ez Róma hibája! A vatikáni politika!

Bouvard azonban csudálta az Egyház nagyszerüségét s kijelentette, hogy szeretett volna a középkorban bibornok lenni.

– Jól illett volna rám a bibor, ne tagadd!

Pécuchet sipkája, melyet a parázs elé helyezett, még mindig nem száradt meg. Amint széthuzogatta, a bélésben kemény tárgyat érzett s egy szent József-tallér hullt ki belőle. Megütődtek, a dolog megmagyarázhatatlannak látszott.

Noaresné tudakozódott, vajjon Pécuchet nem tapasztal-e magán valami, üdvös változást? Ez a kérdezősködés elárulta. Ő varrta be, mikor egyszer Pécuchet billiárdozott, az érmet a sipkába.

A társalgónő nyilván beleszeretett Pécuchet-be. Összeházasodhattak volna: az asszony özvegy volt. És Pécuchet nem is gyanitotta ezt a szerelmet, mely pedig talán egy élet boldogságát jelentette.

Noha Pécuchet mutatkozott vallásosabbnak a két barát közül, Noaresné mégis őt ajánlotta szent József kegyeibe, akinek segitsége erőt ad a megtérésre.

Senki sem tudta ugy, amint Noaresné, hogy melyik bün bocsánatára milyen rózsafüzéres imarend való, hogy melyik ereklye mit gyógyit s a szent vizek mily hatásuak. Órája oly láncocskán függött, amely érintette volt szent Péter bilincseit.

Csecsebecséi közt egy aranygyöngy ragyogott, pontos mása az allouagne-i templomban láthatóhoz, melyben a Megváltó egy könnycseppjét őrzik. Kis ujján viselt gyürüje az ars-i plébános hajfürtjét rejtette. Minthogy orvosi füveket is szedett betegeinek, szobája sekrestyéhez és gyógyszertárhoz hasonlitott egyszerre.

Idejét levelek irásával, szegények látogatásával, vadházasságok szétterelésével, Sacré-Coeur-fotográfiák terjesztésével töltötte. Egy uriember-ismerősétől a “mártirok főzeté”-nek megküldését várta, amely husvéti gyertyák viaszának és a katakombákban található emberi hamunak a keveréke s melyet reménytelen esetekben tapasz- vagy pilula formában lehet alkalmazni. Noaresné Pécuchet-nek is igért belőle.

Pécuchet megdöbbent ettől a materializmustól.

Este a kastély egyik inasa teli puttonyra való könyvecskével állitott be hozzájuk. A nagy Napoleon kegyes mondásait, a fogadók jóizü plébánosvendégének kiszólásait, istentelen emberek borzalmas haláleseteit tartalmazták. Noaresné könyv nélkül tudta valamennyit, csudák végtelen tömegével egyetemben.

Sok ostoba történetet mesélt, cél nélkül való csudákat, melyeket Isten mintha csak egyszerüen az emberek elképesztésére követett volna el. Nagyanyja például sajátkezüleg zárta el aszalt szilváit egy szekrénybe, miután vászonnal takarta le a gyümölcsöket. Később, amint a szekrényt fölnyitották, tizenhárom szilvát keresztalakba rakva találtak a teritőn.

– Ezt magyarázza meg valaki!

Minden elbeszélését ezzel a mondással fejezte be s igazi szamár-csökönyösséggel vitatta megtörténtüket. Egyébként jó asszony volt s örökös derü ült az arcán.

Egyszer mégis “kijött a sodrából”. Bouvard tagadni merészelte a pezillai csudát, amely abból állt, hogy a nagy forradalomkor egy gyümölcsös tálba rejtett szent ostya magától arannyal vonódott be.

– Talán a tál fenekén némi nedvesség maradhatott, s az volt sárga szinü!

– De nem, ha mondom! Az oltári szentség ereje vitte végbe az aranyozást, puszta érintkezés utján!

S megerősitésül a püspökök bizonyságtételét idézte:

– Azt mondták, hogy valóságos pajzs… izé… palládium ez a perpignani kerület fölött… Tessék megkérdezni Jeufroy tisztelendő urat!

Bouvard nem akadékoskodott tovább. Ujra átlapozván Louis Hervieu-jét, Pécuchet-vel elment a paphoz.

Éppen befejezte ebédjét. Reine székeket tolt elő s gazdája egy mozdulatára két pohárkát “rozsólis”-sal töltött meg.

Bouvard ezután elmondta, miért jöttek.

A pap nem válaszolt egyenesen.

– Isten számára minden lehetséges s a csudák a vallás bizonyságai.

– De hát a természeti törvények!

– Nem fontosak. Az Ur megdöntheti őket, hogy igy tanitson és javitson.

– S vajjon megdönti-e őket? – vitatkozott Bouvard. – Furcsa, hogy mig a természet a szokott uton jár, nem gondolunk Istenre, de mihelyt kizökken, azonnal az Ur kezét látjuk.

– Mert láthatjuk is, – erősitgette a pap, – hiszen csak megbizhatnak a tanuk bizonyságtételében?

– A tanuk mindent készpénznek vesznek, mert igen sok a hamis csuda!

A plébános elvörösödött:

– Kétségkivül… ez is előfordul!

– Hogyan különböztessük meg a hazug csudát az igazitól? S ha a bizonyság gyanánt müvelt csudák maguk is külön bizonyságra szorulnak, mi szükség van egyáltalán reájuk?

Reine beleavatkozott a vitába s gazdájával versenyt prédikálva mondta, hogy a fődolog az engedelmesség.

– Az élet csak átmenet, de a halál örök!

– Egyszóval, – tette hozzá Bouvard, fölhörpintve a rózsapálinkát, – a régen történt csudák nincsenek különbül bebizonyitva, mint a mostaniak s a pogányok és keresztények csudáit egyazon okoskodással védhetjük.

A plébános az asztalra dobta villáját.

– Amazok hazugok voltak, ha mondom! Nincs csuda az Egyház kebelén kivül!

– No lám, – szólt Pécuchet, – ugyanaz az érvelés, mint a mártirok esetében! Az elmélet a tényekre támaszkodik s a tények az elméletre!

Jeufroy egy pohár vizet hajtott föl:

– És ön is, akárhogy tagadja őket, hisz bennük! Tizenkét halász az egész világot megtéritette: azt hiszem, ez csodának elég szép!

– Egyáltalán nem!

Pécuchet másképpen képzelte a dolgot:

– A monotheizmus a zsidóktól ered, a Szentháromság, az indiaiaktól, az Ige megvan Plátóban, a Szűz tisztelete Ázsiában.

– Mindegy! – Jeufroy makacsul ragaszkodott a természetfölötti fölfogáshoz, nem akart a kereszténységben semmi emberi eredetü értelmet látni, noha a különböző népeknél előmozgalmai és átalakulásai ismerhetők föl. A XVIII. század gunyos istentelenségét még eltürte volna, de a modern kritika, sima fegyvereivel, kétségbeejtette:

– Jobban szeretem a káromló atheistát, mint a szőrszálhasogató szkeptikust!

Pécuchet mélabusan tért haza. Hiszen azt remélte, hogy a hitet és az értelmet össze lehet egyeztetni.

Bouvard a következő részletet olvastatta el vele Lous Hervieu-ből:

“A hit és értelem közt tátongó örvény megismerésére vessük össze axiómáikat:

Az értelem igy szól: Az egész magában foglalja a részt; – a hit igy felel: Az átlényegülés következtében Jézus, mikor apostolaival vacsorált, testét tartotta a kezében s fejét a szájában.

Az értelem igy szól: Nem vagyunk felelősek mások büneiért; – a hit az eredendő bünnel felel.

Az értelem igy szól: Három annyi mint három; – s a hit szerint: Három annyi mint egy.”

Abbahagyták a papnál tett látogatásokat.

Ebben az időben folyt az itáliai háboru.

Minden jámbor lélek a pápáért reszketett: Emmánuel ellen mennydörögtek. Noaresné egyenesen halált kivánt rá.

Bouvard és Pécuchet csak félénken tiltakoztak. Mikor a szalón ajtaja kitárult előttük s a magas tükrök visszaverték a belépők alakját, az ablakon át pedig a sétányra nyilt kilátás, ahol egy-egy inas vörös mellénye élénkitette a kert zöld foltjait: a két barát igen jól érezte magát s a fényüző környezet türelmesekké tette őket a benne fölhangzó beszédekkel szemben.

A gróf kölcsönadta nekik De Maistre összes müveit. A leszürt elveket külön is megbeszélte bizalmasai körében, ahová Hurel, a plébános, a békebiró és a jegyző tartoztak, valamint a jövendőbeli báró-vő, aki néha-néha egy-egy napi tartózkodásra a kastélyba jött.

– A legutálatosabb, – mondta a gróf, – a nyolcvankilences szellem! Először is Istent tagadja meg, aztán a kormányra támad s végül kitör a szabadság! A gazság, a forrongás, az élvezetek, vagy helyesebben: a rablás szabadsága! Ugyhogy a vallás és a hatalom leghelyesebben cselekszik, ha elnyom minden függetlenséget és eretnekséget. Persze majd üldözésről fognak óbégatni, mintha bizony üldözés volna, ha a gonosztévők hóhérkézre kerülnek. Összefoglalok: Nincs Állam Isten nélkül! mert a törvény csak akkor tiszteletreméltó, ha fölülről jön s ezuttal sem Itáliáról van szó, hanem arról, hogy vajjon a forradalom győz-e, vagy a pápa: a Sátán-e, vagy Jézus Krisztus?

Jeufroy egytagu szavakkal helyeselt, Hurel mosolygással, a békebiró fejbólogatással. Bouvard és Pécuchet a mennyezetre bámultak. Noaresné a grófnővel és Yolande-dal a szegények számára varrogattak, Mahurot pedig jegyese mellett, az ujságokat nézte át.

Később hosszu hallgatások következtek, ki-ki nagy problémák kutatásába látszott elmélyedni. III. Napoleon nem volt többé megváltó, sőt kárhozatos példával járt elől, megengedvén, hogy a Tuileriákban a kőmüvesek vasárnap is dolgozzanak.

– Nem volna szabad megengedni! – ez lett a gróf állandó mondásává.

Ha társadalomtudomány, müvészet, irodalom vagy tudomány került szóba, mindig a keresztény és a családapa szempontjából mérlegelte a kérdéseket, mondván, hogy bárcsak Isten segitségével a kormány is oly szigorral őrködnék, mint ő cselekszi családja körében! Csak a hatalom gátolhatja meg a nagyon is széles mederben terjedő, veszélyes tudományt, mely végzetes törekvésekre izgatja a népet. Ez a szegény tömeg sokkal boldogabb volt, mikor még a főurak és főpapok mérsékelték a király abszolutizmusát. Most a nagyipar zsákmányolja ki a népet, amely rabszolgasorsra jut általa.

S mindannyian a régi világ után sóhajtoztak: Hurel alacsonyrendüségből, Coulon tudatlanságból, Marescot müvészi hajlamainál fogva.

Bouvard, alig ért haza, Lamettrie, Holbach és a többiek olvasásával edzette ujra magát, Pécuchet pedig eltávolodott a vallástól, melyet kormányzati eszközzé tettek. Mahurot báró megáldozott, de csak hogy annál jobban tessék a “hölgyek”-nek s ha a kastélyban imádkozott, a cselédségre való tekintettel tette.

Mathematikus volt és mükedvelő, szivesen játszott keringőket a zongorán s Topffert bámulta; a jóizlés szkepticizmusa jellemezte. Előitéletnek tartotta, mikor a feudális visszaélések, az inkviziciók és a jezsuiták korát magasztalták előtte: inkább a haladás embere volt, mindazáltal mindent megvetett, ami nem a nemesi osztályból vagy az École polytechnique-ről került ki!

A két barátnak Jeufroy sem tetszett. A pap hitt a boszorkányokban, tréfát üzött a régiek bálványaiból s minden nyelvet a héberből származtatott. Ékesszólásában nem volt friss találékonyság, örökké a haldokló szarvast, a mézet és az ürmöt, az aranyat és az ólmot, az illatokat és hamvvedreket emlegette, a keresztény lelket pedig katonával hasonlitotta össze, aki szemébe mondja a bünnek: “Erre nincs utad!”

Hogy előadásait elkerüljék, lehetőleg későn érkeztek a kastélyba.

Egyik alkalommal azonban mégis ott találták.

Már egy óra óta várakozott két növendékére. Végre, hirtelen, Noaresné lépett be:

– A kis lány nincs sehol. Csak Victort hozom. Jaj, szegény szerencsétlen!

Ezüst gyüszüjét, melyet három napja elvesztett, a fiu zsebében találta meg. Zokogástól fulladozva mondta:

– És ez még nem minden! nem minden! Mikor megszidtam, a hátulsó részét mutogatta!

S még mielőtt a gróf vagy a grófné megszólalhatott volna:

– Egyébként az egész az én hibám! Bocsássanak meg!

Nem lett volna szabad eltitkolnia, hogy a két árva a bagno-ba vetett Touache gyermeke.

Mit lehet tenni?

Ha a gróf kidobja őket, el vannak veszve! S az egész jótékonysági aktus szeszélyszámba fog menni.

Jeufroy nem igy gondolkodott. Ha az ember romlott, meg kell büntetni, hogy megjavulhasson!

Bouvard tiltakozott. A szelid bánásmód többet ér.

A gróf azonban mégegyszer előadásba fogott a vaskézről, mely gyermekekre és népekre nézve egyaránt üdvösen szükséges. Ez a két poronty máris tele van bünnel: a kis lány hazug, a fiu vad és rakoncátlan. A lopást még meg lehetne neki bocsátani, de szemtelenségét soha, mivel a nevelés elsősorban a tisztelet iskolája.

Ennélfogva tehát Sorel, az erdőőr, haladéktalanul vesszőzze meg alaposan a suhancot.

Mahurot, akinek elintézni valója volt a kerülővel, magára vállalta az üzenet elvitelét. Az előszobából leakasztott egy puskát s odaszólt Victornak, aki az udvar közepén, lesütött fejjel, egyhelyben állt:

– Gyere!

Mivel az erdész-lakhoz vezető ut csak kevéssel tért le a chavignolles-itól, Jeufroy, Bouvard és Pécuchet elkisérték a bárót.

A kastélytól száz lépésnyire megkérte őket, hogy, mig elmennek az erdő mellett, ne beszélgessenek.

A talaj a folyampart felé lejtőzött, ahol nagy sziklatömbök meredeztek. A vizén aranylapok ragyogtak a hanyatló nap fényében. Szemközt a dombok zöldjét árnyék tompitotta. Hüvös légáram fujt.

A föld üregeiből nyulak jöttek ki s rágcsálták a füvet.

Puskatüz villant, aztán ujra, aztán mégegyszer. A nyulak bukfenceztek, nekiperdültek. Victor rájuk vetette magát, hogy megragadja őket s lihegett; csurgott róla az izzadtság.

– Te ugyan jól vigyázol a gunyádra! – mondta a báró.

A fiu szétfeslő zubbonya bevéreződött.

Ez a látvány megriasztotta Bouvard-t. Vitatta, hogy nem szabadna vért ontani.

Jeufroy ellenkezett:

– A körülmények néha megkövetelik. S ha a bünös nem hullatja a vérét, helyette a másénak kell omlania: a Megváltás is ezt az igazságot hirdeti!

Bouvard szerint a Megváltás nem érte el célját, mivel majdnem minden ember elkárhozik, az Üdvözitő áldozata ellenére is.

– De ő naponként megujitja ezt az áldozatot az oltári szentségben.

– És ezt a csudát, – jegyezte meg Pécuchet, – a szavak idézik elő, tekintet nélkül a pap esetleges méltatlan voltára.

– Éppen ebben van a misztérium, uram!

Közben Victor szemei egyre a puskára szögeződtek. Hozzá is akart nyulni.

– Le a mancsokkal!

S Mahurot báró az erdő alá fordult.

A pap egyik oldalán Pécuchet-vel, másikon Bouvard-ral, igy szólt az utóbbihoz:

– Vigyázat! hiszen tudják, hogy Debetur pueris!

Bouvard biztositotta róla, hogy kellőképen megalázkodik a Teremtő előtt, de lázong emberré való alacsonyittatása ellen. Rettegnek bosszujától, dolgoznak dicsőségére, az összes erények tulajdonosává teszik, karjáról, szeméről beszélnek, politikája van és lakóhelye. Miatyánk, ki a mennyekben vagy, – mit akar ez jelenteni?

S Pécuchet hozzátette:

– A világ terjedelme megnőtt s a Föld nem középpont többé. Hasonló égitestek végtelen sokasága közt forog. Vannak nála nagyobbak is és bolygónknak ez a kicsinyebbre válása magasabb Isten-eszményt alkottat velünk.

A vallás tehát meg fog változni. A paradicsom igazán gyermekes elképzelés, üdvözültjeivel, akik örök szemlélődésbe merülve, örökké énekelnek s fölülről néznek le a kárhozottak kinjaira. És ha meggondoljuk, hogy a kereszténység egész alapja egy alma!…

A plébános megharagudott.

– Tagadják le a kinyilatkoztatást is; ez sokkal egyszerübb!

– De mily módon is beszélhetett Isten? – kérdezte Bouvard.

– Bizonyitsa be, hogy nem beszélt! – vágott vissza Jeufroy.

– No de mégegyszer: hát ki erősiti meg?

– Az Egyház!

– Szép kis bizonyság!

Mahurot unta a vitát s tovább lépegetve, odaszólt nekik:

– Hallgassanak a papra, többet tud az ilyesmiről, mint maguk!

Bouvard és Pécuchet összenéztek: jó lesz más utra térni. A Croix Verte-nél köszöntek:

– Jó estét kivánunk!

– Szolgájuk! – mondta a báró.

Az eset bizonyára Faverges fülébe fog kerülni s esetleg szakitás lesz a dologból. Annál jobb! Ugyis igy érezték, hogy lenézi őket ez a nemesi társaság. Sohse kaptak meghivást ebédre s Noaresné örökös prédikációit megunták.

A De Maistre-könyv azonban nem maradhatott náluk, tehát két hét mulva jelentkeztek a kastélyban, remélve, hogy ugy sem fogadják őket.

De fogadták.

Az egész család a hölgyek szalónjában tartózkodott, Hurel-lel együtt. Kivételesen Foureau is jelen volt.

A fenyités egyáltalán nem javitott Victoron. Nem volt hajlandó megtanulni a katekizmust, Victorine pedig mocskos szavakat használt. Egyszóval, a fiut javitóházba fogják küldeni, a leányt zárdába.

Foureau vállalkozott az ügy elintézésére s már indult is, mikor a grófnő visszaszólitotta.

Tudniillik Jeufroyt is várták. Együttesen akarták kitüzni az esküvőt, mely jóval előbb fog megtörténni a községházán, mint a templomban, hogy igy is mutassák a polgári házasság iránt érzett megvetésüket.

Foureau védeni próbálta. A gróf és Hurel támadták. Mit ér egy hivatalnok közremüködése a papé mellett! – és a báró kijelentette, hogy nem is érezné magát igazán házasembernek, ha csupán a nemzetiszin vállszalag előtt adnák össze.

– Brávó! kiáltotta a belépő Jeufroy. – Mivel a házasságot Jézus szerzette…

Pécuchet félbeszakitotta:

– Melyik evangéliumban? Az apostoli időkben oly kevésre becsülték a házasságot, hogy Tertullianus egyenlő rangra helyezi a házasságtöréssel!

– Oh, dehogy is!

– De bizony! hiszen nem is igazi szentség. A szentséghez jegy kivántatik. Hol ez a jegy a házasságban?

A plébános hiába felelte, hogy az egybekelés Istennek és az Egyháznak egyesülését példázza: “Önök nem értik a kereszténység lényegét! és a törvény…”

– A törvény a vallás szellemében jár el, – vágott közbe Faverges, – különben megengedné a többnejüséget!

Egy hang válaszolt:

– S a többnejüség baj volna?

Bouvard volt, akit félig eltakart a függöny.

– Az embernek lehetne több felesége is, mint a pátriárcháknak, a mormonoknak, a muzulmánoknak, – és mégis tisztességes maradhatna!

– Soha! – kiáltotta a pap, – a tisztesség abban áll, hogy az ember azt cselekszi, amit kell. S nekünk tisztelnünk kell Istent. Aki nem keresztény, nem is tisztességes!

– Van olyan tisztességes, mint más, – mondta Bouvard.

A gróf, aki ebben a visszavágásban támadást látott a vallás ellen, dicsőiteni kezdte a kereszténységet. Ez szabaditotta föl a rabszolgákat!

Bouvard cáfoló idézeteket sorolt föl:

– Szent Pál inti őket, hogy ugy engedelmeskedjenek uraiknak, mint Jézusnak. – Szent Ambrosius a szolgaságot Isten rendelésének mondja. – A Lévitákról szóló könyv, az Exodus és a zsinatok is szentesitették. – Bossuet az emberi jogok közé sorozza. – S Bouvier őeminenciája helyesli.

A gróf most azzal érvelt, hogy a kereszténység mégis kifejlesztette a civilizációt.

– És a renyheséget, amikor erénnyé tette a szegénységet!

– De uram, hát az evangélium erkölcse?

– Ugyan kérem, nem is nagyon erkölcs az! Az utolsó órában fölfogadott munkások ugyanannyi bért kapnak, mint az elsők. Akinek van, annak adnak, akinek nincs, attól a keveset is elveszik. Az a szabály, amely szerint nem szabad visszaadni az arculütést s engedni kell, hogy meglopjanak bennünket, csak bátorithatja a vakmerőket, a gyávákat és gazembereket.

A botránkozás megkettőződött, mikor Pécuchet kijelentette, hogy inkább szereti a buddhizmust.

A pap kicsattanón kacagott:

– Ah! ah! ah! a buddhizmust!

Noaresné a karjait emelte égnek:

– A buddhizmust!

– Hogyan?… a buddhizmust? – ismételte a gróf.

– Ismeri? – kérdezte Pécuchet Jeufroytól, aki zavarba jött.

– No, tetszik látni! a buddhizmus jobban fölismerte, és még a kereszténység előtt, a földi dolgok semmis voltát. Vallásgyakorlata igen szigoru s hivei sokkal számosabbak, mint az egész keresztény világ. És Visnunak nem egy inkarnációja van, hanem kilenc! Mit szólnak ehhez?

– Utazók hazugságai! – mondta Noaresné.

– Amiket a szabadkőmivesek tóditanak, – tette hozzá a plébános.

S mindannyian egyszerre beszéltek: “No, és hogy van tovább? – Nagyon szép! – Én, én furcsának találom! – Lehetetlen!” – Ugy hogy Pécuchet, nekivadulva, kijelentette, hogy át fog térni a buddhizmusra!

– Ön keresztény hölgyeket sérteget! – erélyeskedett a báró.

Noaresné egy karszékbe hanyatlott. A grófnő és Yolande hallgattak. A gróf szemei dühösen forogtak, Hurel leste gazdája parancsait. A pap, hogy türtőztesse magát, breviáriumát kezdte olvasni.

Ez a látvány lecsititotta Faverges-et s végig nézett a két baráton:

– Mielőtt az ember becsmérelné az evangéliumot s kivált ha foltok is vannak az illető életében, bizonyos jóvátételek kellenének…

– Jóvátételek?

– Foltok?

– Elég, uraim! Önök értenek engem! – Aztán, Foureauhoz fordulva:

– Sorelnek izentem! Tessék odamenni!

S Bouvard és Pécuchet köszönés nélkül távoztak.

A sétány végén mindhármukból kitört az elkeseredés: “Cselédmódra bánnak velem,” – morogta Foureau, s mivel a másik kettő helyeselt neki, szinte rokonszenvet érzett irántuk, a szomoru emlékü aranyér-história ellenére is.

A mezőn utkövezők dolgoztak. A munkavezető közelebb jött hozzájuk. Gorju volt. Beszélgetni kezdtek. Gorju fölügyelt az ut kavicsozására, melyet még 1848-ban szavaztak meg. Állását Mahurotnak, a mérnöknek, köszönhette.

– Tudják, aki a Faverges-kisasszonyt fogja elvenni! Ugy-e, önök most onnan jönnek?

– Utoljára! – felelte nyers hangon Pécuchet.

Gorju ártatlanul kérdezte: “Pörpatvar? No, lám, lám!”

S ha látták volna, milyen arcot vág, mikor hátat forditottak, észrevehették volna, hogy Gorju szimatolja a dolog okát.

Kissé távolabb rácsos-kerités mellett álltak meg, melyen belül kutyaólak voltak láthatók, meg egy vörös cserepes házikó.

Victorine a küszöbön várt. Kutyaugatás csattant föl. Az őr felesége előjött.

Már tudta, hogy a polgármester mi járatban van. Victor után kiáltozott.

Minden elő volt készitve, a holmik két zsebkendőbe kötve, melyeket tüvel erősitettek össze.

– Jó utat! – mondta az asszony, – csakhogy már lemegy rólam ez a tetüjárás!

Tehettek arról ezek a gyerekek, hogy az apjuk fegyenc volt? Dehogy is! oly szelideknek látszottak, még csak az uj hely miatt sem nyugtalankodtak, ahová most viszik őket.

Bouvard és Pécuchet nézték az előttük gyalogló testvéreket.

Victorine nótákat dudorászott s ugy vitte karján kendőjét, mint a divatáruslányok a ruhásdobozt. Olykor visszafordult, s Pécuchet, a szőke fürtöcskék s csinos termet láttára, sajnálta, hogy nincs ilyen leánykája. Ha más körülmények közt nevelnék, bizonyára igen bájossá fejlődnék: mily boldogság volna növekedését figyelni, napról-napra hallgatni madárkacsicsergését, mellyel csókjait fogadná… És Pécuchet ellágyulása szivéből ajkára remegett, szemeit elfátylazta s szelid szorongással töltötte el.

Victor katonásan vitte hátán batyuját. Fütyölt, kővel dobálta meg a barázdák varjait, a fák alá kalandozott, pálcákat nyesegetni. Foureau visszahivta s Bouvard, a fiu kezét fogva, élvezte a gyermek erős és hajlékony ujjainak érintését. Ennek a szegény kis ördögnek nem kellene egyéb, csak egy kis szabad fejlődés, mint a virágnak a napos levegő! S most szük falak fogják senyveszteni, leckékkel, büntetésekkel, mindenféle ostobasággal! Bouvard-t lázadó szánalom fogta el, fölháborodás a sors ellen, egyike azoknak a vad rohamoknak, mikor az ember szétrombolná a világ rossz rendjét. “Szaladj! – szólt a fiunak, – mulass! amig még van rá időd!”

A fickó elnyargalt.

Ugy volt, hogy nővérével együtt a fogadóban fognak aludni, – s hajnalban aztán a falaise-i postakocsis fölveszi Victort, hogy a beaubourgi javitóintézetbe vigye, – Victorine-ért pedig a grand-camp-i árvaház egyik apácája jelentkezik.

Foureau, miután ezeket a részleteket elbeszélte, visszasülyedt gondolataiba. Bouvard azonban még tudni akarta, mennyibe kerülhet a két poronty eltartása?

– Bah… Az egész mindössze se tesz ki háromszáz frankot!… A gróf, előleges költségekre, huszonötöt adott át nekem, komisz zsugorija!

S mivel máját még mindig rágta a vállszalag sérelme, hallgatagon gyorsitotta meg lépteit.

Bouvard halkan mondta: “Nagyon szánom őket. Szivesen elvállalnám a neveltetésüket!” – “Én is!” – felelte Pécuchet. Tehát mindaketten egyet gondoltak.

Csakhogy bizonyára akadályokba ütközik a dolog?

– Egyáltalán nem! – válaszolta Foureau. Különben is, neki mint polgármesternek jogában áll arra bizni az elhagyatott gyermekeket, aki neki tetszik. S hosszas habozás után:

– Jó, nem bánom! Vigyék őket! Faverges legalább pukkadni fog!

Bouvard és Pécuchet hazavezették védenceiket.

Otthon, a lépcsők alján Marcelt pillantották meg, a Madonnakép előtt buzgón imádkozva. Hátrabillent fejjel, félig bezárt szemekkel, nyulajkait nyitogatva, révületben térdelő fakirhoz hasonlitott.

– Micsoda állat! – szólt Bouvard.

– Miért? Ő most talán oly látvány részese, melyért megirigyelnéd, ha te is megpillanthatnád! Hiszen nincs-e két, teljesen különböző világ? Az elmélkedés tárgya kevesebbet érhet, mint maga az elmélkedés. Fontos az, hogy miben hiszünk? A fődolog a hit.

Ezt felelte Bouvard megjegyzésére Pécuchet.

X.

Neveléstani könyveket szereztek be s megállapodtak a követendő módszerben. Számüzni fognak minden metafizikát s a kisérleti elv értelmében a természetes fejlődés menetét követik. A dolog nem sürgős; védenceiknek előbb mindent el kell felejteniük, amit eddig tanultak.

Noha máris kemény iskolán mentek keresztül, Pécuchet még edzettebbekké akarta tenni őket, spártai módon: éhséggel, szomjusággal, az időjárás viszontagságaival. Viseljenek lyukas cipőt, hogy sohase hüljenek meg. Bouvard szembeszállt.

A folyosóvégi sötét szoba lett hálóhelyük. Két összehajtható ágy, két derékalj, egy vizeskancsó volt a butorzat. Fejük fölött kerek kis tetőablak nyilt s a meszelt falon pókok futkároztak.

A két gyermek gyakran emlékezett vissza valami kunyhó-féle belsejére, amely veszekedéstől volt zajos.

Apjuk egy éjszaka véres kezekkel jött haza. Nemsokára csendőrök vitték el. Aztán erdőben laktak. Facipő-faragó emberek ölelgették anyjukat. Az anya meghalt, őket szekérre rakták. Sok verést kaptak, aztán világgá csavarogtak. Ujra maguk előtt látták a mezőőrt, Noaresnét, Sorelt. Most uj helyre kerültek, de nem tünődtek rajta, jól érezték magukat. Csak nyolc hónap mulva hökkentek meg, mikor megint leckékre fogták őket. Bouvard a kis lánnyal foglalkozott, Pécuchet a fickóval.

Victor megtanulta a betüket, de nem tudta egybeolvasni a szótagokat. Dadogott, hirtelen elakadt s hülye képet vágott. Victorine kérdezgetett. A ch-t miért ejtjük ki q-nak az “orchestre”-ben s k-nak az “archéologique” szóban? Egyszer össze kell olvasztani két magánhangzót, másszor pedig szétválasztani. Ez nem helyes. Méltatlankodott.

A két nevelő ugyanabban az időben tartotta óráit s a szomszédos szobák vékony falán át négy hang, – egy fuvolázó, egy mélyöblü és két élesen csengő, – vad zavaru lármába folyt össze. Hogy ennek végét szakitsák s hogy védenceiket a versengés eszközével is tüzeljék, együttesen kezdtek dolgozni a muzeumban. Irásleckék következtek.

A tanitványok az asztal két végén másoltak egy-egy mintalapot. Testtartásuk azonban hibás volt. Felegyenesitgették őket, irkalapjaik leestek, tolluk behasadt, a tinta kiborult.

Victorine némely napokon vagy három percig szépen irt, aztán ákom-bákomokba keveredett, elvesztette a bátorságát s csüggedten bámult a mennyezetre. Victor lépten-nyomon elaludt, az iróasztalra tehénkedve.

Talán árt nekik a munka? Tulságos megerőltetés káros a fiatal agyra.

– Pihenjünk! – mondta Bouvard.

Nincs ostobább a gépies betanultatásnál; azonban, ha az emlékezetet nem gyakoroljuk, elsatnyul! Emléztették tehát Lafontaine első meséit. A gyermekeknek tetszett a kincsgyüjtő hangya, a bárányfaló farkas, a minden zsákmányt magának kaparintó oroszlán.

Nekibátorodtak s agyonrongálták a kertet. De hát mivel lehetne szórakoztatni őket?

Jean-Jacques az Émile-ben azt tanácsolja, hogy a gyermekekkel magukkal készittessük játékszereiket, itt-ott segitve nekik, de ugy, hogy ne is vegyék észre. Bouvard belesült egy karika összeszerkesztésébe, Pécuchet pedig a lapdavarrásba. Tanulságos játékokra tértek át, amilyen például a figurák kinyirása. Pécuchet megmutatta nekik mikroszkópját. Gyertyagyujtás után Bouvard ujjai árnyékával nyul- és malac-körvonalakat vetitett a falra. A publikum unatkozott.

Némely szerző magasztalja a mezei uzsonnák, a csónakos kirándulások gyönyöreit. De hát igazán ér-e valamit az ilyesmi? S Fénelon olykor-olykor “ártatlan beszélgetések”-et ajánl. Egyetlenegyet sem tudtak kifundálni.

Visszatértek a tanuláshoz. Betüjeles rekeszekbe guruló golyókkal, levonós ábécékkel, kézinyomdával próbálkoztak, hasztalan. Ekkor cselt eszeltek ki.

Mivel Victor hajlamos volt a torkosságra, ételek neveit betüztették vele. Nemsokára folyékonyan olvasta a Francia Szakács-ot. Victorine szerette a piperét, tehát ruhát igértek neki, ha sajátkezüleg ir rendelőlevelet a varrónőnek. Három héten belül megtörtént a csuda. Ez a módszer ugyan hibák legyezgetése volt, veszélyes, – de bevált.

Most, miután irni-olvasni már tudnak, mit kezdjenek velük? Ujabb zavar.

A lányoknak nincs szükségük annyi ismeretre, mint a fiuknak. Viszont igaz, hogy rendszerint valóságos állati sorba sülyesztik őket, összes szellemi podgyászukat csak holmi misztikus ostobaságokra korlátozva.

Nyelveket tanuljanak? “A spanyol és olasz, – mondja a cambray-i hattyu, – csak veszélyes müvek olvasására tesz képessé.” Ezt a megokolást szamárságnak találták. De mi haszna lehetne Victorine-nek ezekből a nyelvekből? Az angolnak általánosabb a gyakorlati értéke. Pécuchet tanulmányozta szabályait s nagy komolysággal magyarázgatta a th kiejtését: “Vigyázz! igy: the, the, the!”

Mielőtt azonban tanitunk valamit, meg kellene állapitanunk a gyermek képességeit. Erre való a phrenologia! Belemerültek, majd megállapitásait ellenőrizni akarták magukon. Bouvard koponyáján megvoltak a jóakarat, a képzelet, a tisztelet és a szerelmi energia, – vulgo: erotizmus! – dudorai.

Pécuchet halánték-csontjain filozófiát és lelkesedést lehetett kitapogatni, ravaszdi szellemmel párosulva.

Valóban, ilyennek ismerték jellemüket! S ami leginkább megkapta őket, mindkettőjüknél fölismerhették a barátság hajlamát. Fölfedezésüktől elragadtatva, meghatottan csókolóztak össze.

Következőnek Marcelt vizsgálták meg. Legnagyobb fogyatkozása, melyet eddig is jól ismertek, rettentő étvágya volt. Bouvard és Pécuchet azonban igy is igen elrémültek, mikor a fülek karélya fölött, a szemmel egyvonalban, rábukkantak a falánkság dombjára. Idővel a fiu esetleg olyan lesz, mint az a salpêtričre-i asszony, aki naponta nyolc font kenyeret evett s együltében le tudott nyelni tizennégy levest, vagy hatvan csésze kávét. Akkor majd miből elégitsék ki szolgájukat?

Védenceik feje nem mutatott semmi különöset. Nyilván még nem végzik elég jól a koponyavizsgálatot. Gyakorlatukat igen egyszerü módon fejlesztették tehát:

Vásári napokon befurakodtak a téren nyüzsgő parasztok tömegébe, a zabos zsákok, sajtos kosarak, borjuk és lovak közé, nem törődve a lökdösődéssel. S ha apjával álldogáló fiatal fickót találtak, engedélyt kértek a fiu koponyájának megtapogatására, tudományos célból!

A legtöbben nem is válaszoltak. Mások, abban a hitben, hogy hajhullás elleni pomádét ajánlgatnak, dühösen fordultak el. Néhányan azonban egykedvüen hagyták magukat a templombejárat alá vezetni, ahol nyugodtabban lehet vizsgálódni.

Egy reggel, mikor Bouvard és Pécuchet éppen munkához láttak, egyszerre csak megjelent a pap s látva, hogy mit csinálnak, neki támadt a phrenologiának, mint amely materializmusra és fatalizmusra vezet.

Mert a tolvaj, a gyilkos, a házasságtörő ezután egyszerüen dudoraira fogja átháritani a bünt.

Bouvard azzal vágott vissza, hogy a szervi alakulás csak alkalmassá tesz bizonyos cselekvésekre, anélkül hogy kényszeritene reájuk. Ha valakiben meg is van a rossz csirája, még nem föltétlenül követi el a bünt.

– És különben is, nagyon csudálkozom az orthodoxokon: vállalják a velünkszületett eszméket s visszautasitják a hajlamokat. Micsoda ellenmondás!

A phrenologia azonban, fejtegette Jeufroy, tagadása az isteni mindenhatóságnak s igazán illetlen dolog, éppen ilyen szent helyen foglalkozni vele, szemközt az oltárral!

– Távozzanak! távozzanak!

Ganot-hoz, a fodrászhoz, tették át hadiszállásukat. Hogy leküzdjék a parasztok huzódozását, Bouvard és Pécuchet még szakállvágást és hajnyirást is fizettek az apáknak.

Egyik délután az orvos is megjelent, rendbehozatni a haját. Karosszékében ülve, megpillantotta a tükörben a két phrenológot, amint éppen gyerek-buksikon sétáltatták az ujjaikat.

– Már ehhez az ostobasághoz is eljutottak? – kérdezte.

– Miért ostobaság?

Vaucorbeil megvető mosollyal jelentette ki, hogy az agyban nincsenek különböző szervek.

Hiszen egyik ember megemészt olyasmit, amit a másik nem tud! S ezért föltételezzük-e, hogy a gyomorban annyi külön gyomor van, ahányféle az izlés?

Igenám, csakhogy egyik fajta munka fölüdit, ha a másik el is fárasztott, tehát valamely szellemi erőfeszités nem foglalja le az egész agyat, hanem mindegyik képességünknek külön székhelye van!

– Az anatómusok nem találtak ilyesmit! – mondta Vaucorbeil.

– Mert rosszul boncoltak, – vágta vissza Pécuchet.

– Hogy-hogy?

– Hát csak ugy! Metszéseket csinálnak s nem ügyelnek a részek összetartozására! – Pécuchet valamelyik könyvből emlékezett erre a frázisra.

– Buta fecsegés! – kiáltotta az orvos. – A koponya nem simul rá pontosan az agyra, a külső a belsőre! Gall téved s fogadok, hogy nem tudják igazolni elméletét, ha itt tetszés szerint kijelölök három embert!

Az első egy parasztasszony volt, nagy kék szemekkel.

Pécuchet megvizsgálta, mondván:

– Nagyszerü emlékező-tehetség!

A jelenlévő férj megerősitette az eredményt s kérte, hogy most őt nézzék meg.

– Tyhü! atyafi, magát ugyancsak nehéz kormányozni!

A többiek igazolták, hogy az illető csakugyan a világ legmakacsabb teremtése.

A harmadik próbát egy fiun végezték, akit nagyanyja hozott a fodrászhoz.

Pécuchet kijelentette, hogy a fickó nagyon szereti a zenét.

– Meghiszem azt! – felelte a jó asszony. – Mutasd meg csak az uraknak, mit tudsz!

A gyerek szájdorombot vett elő zubbonyából s fujni kezdte.

Csattanás hallatszott. Az ajtó volt, melyet a távozó orvos vágott be maga után.

A két barát többé nem kétkedett tudományában s maguk elé rendelve növendékeiket, ujra nekiláttak a két kis csontgolyóbis elemzésének.

Victorine koponyája nagyjában egyenletesnek mutatkozott, ami egyensulyozott lélekre vallott. A fiu fejebubja azonban sajnálatos dolgokat igért: az agyboltozat halántékszögében erős dudor jelezte a rombolás és gyilkolás ösztönét, valamivel lejjebb egy másik kiemelkedés mohóságról és tolvajlási hajlamról beszélt. Bouvard és Pécuchet egy álló hétig szomorkodtak.

Azonban pontosan kell érteni a szavak jelentését. A verekedő kedv magában foglalja a halál megvetését is. Aki ölésre alkalmas, életmentésre is ügyes lesz. A szerzékenység egyesiti a csalók ravaszságát és a kereskedők buzgalmát. A tiszteletlenség párhuzamos a kritikai szellemmel, a ravaszság a körültekintéssel. Minden ösztön két oldalra hasitható: egy jóra és egy rosszra. S az utóbbit elnyomhatjuk az előbbi fejlesztésével. Ily módon a rakoncátlan gyermekből nem bandita válik, hanem hadvezér. Aki gyávának indult, egyszerüen csak óvatos marad, a fösvény: takarékos, a pazarló: adakozó.

Nagyszerü álom kápráztatta őket: ha sikert érnek el tanitványaik nevelésével, utóbb majd egész intézetet alapitanak, melynek hivatása az értelem emelése, a jellem szeliditése, a sziv nemesebbé tétele lesz. Már aláirások gyüjtéséről s az épitkezés hogyanjáról kezdtek beszélgetni.

Ganot-nál aratott diadaluknak hire ment, sokan keresték föl őket, hogy véleményt mondassanak szerencséjük esélyeiről.

Mindenféle változat elvonult előttük: golyó-, körte-, cukorsüveg-formáju fejek, négyszögletes, magas, alacsony, lapos koponyák, ökör-állkapcsok, madárarcok, disznószemek. Ez a sok ember azonban hátráltatta munkájában a fodrászt. Könyökök surolták az illatszeres szekrény üveglemezét; a fésük elhányódtak, a mosdótál eltörött. A borbély kidobta az összes érdeklődőket, Bouvard-t és Pécuchet-t is fölkérve a távozásra. Sértődés nélkül engedelmeskedtek az ultimátumnak, maguk is unván már kissé a cranioscopiát.

Másnap, amint a kapitány kertecskéje előtt mentek el, beszélgetve találták nála Girbalt, Coulont, valamint a mezőőrt, kisebbik fiával, Zéphyrin-nel együtt, aki ministráns-szoknyába volt öltözve. Ruhája most készült el s mielőtt a sekrestyébe vitte volna, sétált benne egy kicsit. Dicsérgették.

Kiváncsian az urak véleményére, Placquevent megkérte Bouvard-t és Pécuchet-t, tapogassák körül a gyereket.

Homlokbőrét mintha kifeszitették volna; erősen pocogós végü, keskeny orra ferdén hajlott vékony szájára; álla hegyes volt, nézése kerülgető, jobb válla tulságosan magas.

– Vedd le a sipkád! – szólt rá az apja.

Bouvard a szalmaszin haj közé turta ujjait, majd Pécuchet következett. Halk hangon cserélték ki megfigyeléseiket:

– Biophilia mutatkozik. Ah! ah! az approbativitás és conscienciositás teljes hiánya! Amativitás semmi!

– No, hogy állunk? – kérdezte a mezőőr.

Pécuchet kinyitotta szelencéjét s szippantott egyet.

– Istenugyse, – felelte Bouvard, – nem valami hires eredmény!

Placquevent elvörösödött szégyenében:

– Azért mégis azt fogja tenni, amit én akarok!

– Oh, oh!

– Én vagyok az apja, a mindenét neki! Tehát jogom van…

– Bizonyos mértékig, – ellenkezett Pécuchet.

Girbal közbeavatkozott:

– Az atyai tekintély megtámadhatatlan.

– De ha az atya hülye?

– Mindegy, – mondta a kapitány, – hatalma azért nem kevésbé korlátlan.

– A gyermekek érdekében, – tette hozzá Coulon.

Bouvard és Pécuchet szerint a gyermekek nem tartoznak semmivel sem létrehozóiknak, sőt ellenkezőleg, a szülők kötelesek nekik táplálékot, oktatást, könnyitéseket nyujtani, egyszóval mindent!

A társaság tiltakozott az erkölcstelen fölfogás ellen. Placquevent meg volt sértődve, mint akit rágalom ért.

– No, igy ugyan messzire jutnak majd azokkal az országuton fölszedett porontyokkal! Vigyázzanak csak!

– Ugyan miért vigyáznánk? – kérdezte kihivón Pécuchet.

– Én nem ijedek meg ám maguktól!

– Én se magától!

Coulon közbelépett. Lecsendesitette s elküldte a mezőőrt.

Pár percig hallgattak. Aztán a kapitány georgináira térült a szó, mert sohasem engedte el vendégeit, hogy a virágokat sorra meg ne mutatta volna nekik.

Bouvard és Pécuchet hazaindultak, mikor előttük vagy száz lépésnyire Placquevent-t vették észre, aki mellett Zéphyrin pajzs módjára emelte maga fölé könyökét, hogy védekezzék a pofonok ellen.

Amit most hallottak, a gróf eszméinek kifejezése volt, más formában. Az ő tanitványaik példája azonban be fogja bizonyitani, hogy a szabadság mennyivel többet ér a kényszernél. Persze, némi fegyelemre azért szükség van!

Pécuchet a muzeumban táblát szögezett ki a magyarázatok számára. Naplót is fognak vezetni, melybe este bejegyzik a gyermekek aznapi cselekedeteit s másnap ujra elolvassák. Minden harangjelzésre fog történni. Mint Dupont de Nemours, ők is először atyai fegyelmet tartanak, aztán áttérnek a katonai parancsszavakra. A tegeződést megtiltották.

Bouvard számolásra fogta Victorine-t. Gyakran tévesztették el a müveletet, ilyenkor összenevettek, majd a leányka megcsókolta tanitója nyakát, ott, ahol nem volt rajta szakállszőr, – s engedélyt kért a távozásra. Bouvard megadta.

Pécuchet, a leckeórákon, hiába rángatta a házi harangot s hiába harsogta ki az ablakon katonai parancsszavait. A fiu nem jelentkezett. Harisnyái mindig lecsusztak bokáira; még az asztalnál is orrába furta ujjait s nem tartóztatta vissza gáztermelését. Erre nézve azonban Broussais tiltja a fenyités használatát, mivel “nem lehet elnyomnunk a föntartó ösztön követelményeit”.

Victorine és a fiu rettenetes nyelven beszélt: mé itou-t mondtak “moi aussi” helyett, bčre-t a “boire”, al-t az “elle” helyett, deventiau-t, l’iau-t emlegettek. Minthogy azonban a gyermekek nem érthetik meg a nyelvtant s viszont jól fognak beszélni, ha korrekt társalgást hallanak, a két barát annyira vigyázott minden szavára, hogy szinte belebetegedett.

A földrajz kérdésében nézeteik eltértek. Bouvard logikusabbnak vélte, ha a község ismertetéséből indulnak ki, Pécuchet általános világkép nyujtását tartotta célravezetőbbnek.

Locsolóval árasztva el a homokot, folyót, szigetet, öblöt próbált alkotni, sőt három kerti ágyat is föláldozott a három világrész céljaira. Az égitájak azonban sehogysem mentek a Victor fejébe.

Egy januári éjszakán Pécuchet kivitte a fiut a tar földekre. Séta közben a csillagászatot dicsőitette. A tengerészek hasznát veszik utjaikon; nélküle Kolombus Kristóf sem tehette volna meg fölfedezését. Hálával tartozunk Kopernikusnak, Gallileinek és Newtonnak.

Erősen fagyott s az ég kékes feketéjén fénypontok végtelensége rezgett. Pécuchet fölemelte a szemeit:

– Ejnye, hát hova lett a Göncöl?

Mióta legutóbb látta, a csillagkép más oldalra fordult. Végre fölismerte s erre megmutatta a sarkcsillagot is, mely állandóan Északot jelzi s amelyhez mindenki igazodik.

Másnap az egyik karszéket a szalon közepére tolta s körültáncolta.

– Képzeld, hogy ez a karosszék a nap és hogy én a föld vagyok. Igy mozog!

Victor elképedve bámult rá.

Aztán narancsot vett elő, átszurt pálcikával jelezve a sarkokat, majd darab szénnel vonalat rajzolt köré, az egyenlitő érzékeltetésére. Ennek megtörténtével a narancsot gyertyafény körül imbolyogtatta, hangsulyozván, hogy felülete nincs mindenütt egyformán megvilágitva, amiből az éghajlatok különbözősége ered. Az évszakok föltüntetésére viszont oldalt fektette a narancsot, mert a föld nem áll egyenesen, ami a nap-éj-egyen és a napfordulók tüneményeit okozza.

Viktor mindebből semmit sem értett. Azt hitte, hogy a föld valami hosszu tű körül pörög s hogy az egyenlitő abroncs, amely körülszoritja.

Pécuchet, térkép-atlasz segitségével, elmagyarrázta neki Európát. A sok vonal és szin azonban ugy elkápráztatta, hogy a neveket nem tudta tőlük megtalálni. Az öblök és hegyláncok nem vágtak egybe a királyságokkal, a politikai tagoltság zavarta a fizikait. Mindezt talán a történelem tanulmányozása fogja majd világosabbá tenni.

Legcélravezetőbb lett volna a falu történetének ismertetésével kezdeni s ugy térni át a kerületre, a département-ra és az országrészre. Chavignolles-nak azonban nem voltak évkönyvei s az egyetemes történethez kellett folyamodni. Az anyag bősége sok zavart okoz, helyes tehát csupán a szép mozzanatokat kiválogatni.

Ilyen a görög történetben a “Legalább majd árnyékban harcolunk!”, aztán a Aristidest számüzetésbe küldő irigy polgár, meg Nagy Sándor bizalma orvosában. A rómaiaknál: “a capitoliumi ludak, Scaevola a háromláb előtt, Regulus hordója”. Fontos a Guatimozin rózsaágya Amerika történetéből. Franciaországra nézve viszont ott van a soissons-i váza, Szent Lajos tölgyfája, Jeanne d’Arc halála, a béarn-i tyuk a fazékban: az ember alig tud a sok közül válogatni; hát még az “Utánam auvergniek!” meg a Vengeur elsülyedése!

Viktor összecserélte a neveket, a századokat és az országokat. Pécuchet azonban nem akarta szövevényes finomságokba bonyolitani, viszont a puszta tények tömege valóságos lahyrinthus.

A francia királyok névsorát vette elő. Victor mindig elfelejtette, nem tudván a dátumokat. De hát Dumouchel mnemotechnikája annak idején nekik sem vált könnyebbségükre, hogyan segithetne most Victoron? Ebből következik: a történelmet csak sok olvasással lehet elsajátitani. A fiu olvasni fog.

A rajz is számtalanszor bizonyul hasznos tudománynak. Pécuchet tehát odáig merészkedett, hogy sajátkezüleg oktatta rajzra növendékét, természet után, azonnal a tájképpel kezdve.

Az egyik bayeux-i könyvkereskedő megküldte a szükséges papirt, ragasztó mézgát, két rajztáblát, ceruzákat és rögzitő folyadékot az alkotandó remekek számára, melyek majd üveg alatt, keretben fogják a muzeumot ékesiteni.

Hajnalban kelve indultak utnak, egy darab kenyérrel a zsebükben. Sok idő veszett el az alkalmas tájrészlet megválasztásával. Pécuchet egyszerre akarta ábrázolni a lába alatt elterülő talajt a legmesszibb horizonnal és a felhőkkel, csakhogy a távoli részletek mindig elnyomták az előteret; a folyó az égből kanyargott elő, a pásztor a nyáj tetejére gázolt s az alvó kutya olyanra sikerült, mintha szaladna. A maga részéről tehát lemondott az alkotásról s eszébe jutott, hogy valahol ezt olvasta: “A rajz három elemből áll: vonalból, árnyékolásból és átmenetekből. Befejezi a mestervonás. Az utóbbit a tanitónak magának kell megadnia.” Javitgatta tehát Victor rajzán a vonalat, segitett az árnyékolásnál, ellenőrizte az átmeneteket s várta, mikor vonhatja meg a mestervonást. Erre sohasem került sor, mert a fiu tájképe teljesen érthetetlen volt.

Nővére, aki épp oly lusta volt mint ő, ásitozott az egyszeregy előtt. Reine kisasszonytól varrást tanult s mikor jeleket öltött a fehérnemüre, ujjait oly bájjal mozgatta, hogy Bouvardnak ezután nem volt szive a számtani leckével gyötörni. Majd egyszer, később, megint előveszik. A számolás és a varrás kétségkivül szükségesek a háztartásban, de mégis csak borzasztó, – ezt Pécuchet mondta, – hogy a lányokat csupán leendő férjükre való tekintettel szokás nevelni. Hiszen nem mindegyik megy férjhez s ha azt akarjuk, hogy később férfi nélkül is megélhessenek, sok mindent meg kell tanultatni velük.

Az ismereteket a legközönségesebb tárgyakkal kapcsolatban is közölhetjük: elmondhatjuk például, miből áll a bor, – s a magyarázatot Victornak és Victorine-nak ismételniük kellett. Ugyanez történt a füszerekkel, a butorokkal, a világitással; – a fény alatt azonban igy mindig a lámpát értették s nem éreztek benne semmi közösséget a kavicsok csillogásával, a gyertya lángjával vagy a hold ragyogásával.

Victorine egyszer megkérdezte: “Miért ég a fa?” Tanitói zavartan néztek össze, az égés elmélete meghaladta tudásukat.

Más alkalommal Bouvard a levestől kezdve a sajtig folyvást a tápanyagokról beszélt s agyonkinozta a két porontyot a sok fibrinnel, kazeinnel, zsirral és glutennel.

Azután Pécuchet akarta megmagyarázni nekik a vér megfrissülését s belebonyolódott a keringési körök ismertetésébe.

A dilemma sehogysem kényelmes; ha a tényekből indulunk ki, a legegyszerübb is roppant szövevényes magyarázatokat kiván, viszont az alapelvekkel kezdve az abszolutumba ütközünk s a hitre kell appellálnunk.

Mi a megoldás? Egyesitsük a kétféle oktatást: a rationálist és az empirikust? De ha kétféle eszközzel igyekszünk egyazon cél megközelitésére, minden rendszer fölborul. Jaj, hát igy sem lehet!

Hogy a természetrajzba bevezessék tanitványaikat, tudományos sétákkal kisérleteztek.

– Látod, – mondták egy-egy szamárra, lóra, ökörre, szóval négylábu állatokra mutatva, – ezeket quadrupédeknek hivják. A madaraknak általában véve tollaik vannak, a hüllőknek pikkelyeik s a pillangók a rovarok közé tartoznak.

Volt lepkefogó hálójuk is és Pécuchet, nagy vigyázattal tartva ujjai közt az apró férget, végigmutogatta a négy szárnyat, a hat lábat, a két csápot s a szilárd kis tölcsért, mely kiszivja a virágok nedveit.

Az árkok széléről dudvákat tépett, megmondta a nevüket s ha nem tudta, kitalált egyet, hogy megóvja tekintélyét. Különben is az elnevezés a legkevésbé fontos a botanikában.

A táblára fölirta ezt a szabályt: Minden növénynek vannak levelei, csészéje és pártája, mely a csiraházat vagy pericarpiumot zárja körül, ahol a mag található. Aztán meghagyta tanitványainak, hogy botanizáljanak a mezőn s szakitsák le a legelső kezükügyébe eső növényt.

Victor egy boglárkát hozott, Victorine nagy csomó szamócát. Pécuchet hiába kereste bennük a pericarpiumot.

Bouvard, aki nem bizott meg saját tudásában, fölbolygatta egész könyvtárát s végre a Hölgycsarnok-ban egy irisz rajzára bukkant, melyen a magház nem a pártába volt rejtve, hanem a szirmok alatt a szárba.

Kertjükben ragadványfű és szagos müge virágzott; ezeknek a buzérféléknek nem volt csészéjük. A táblára irt tétel tehát hibásnak bizonyult.

– A buzérfélék kivételek! – mondta Pécuchet.

Igen ám, de véletlenül egy sherardiát is találtak a fűben: annak megvolt a csészéje!

No, szépen vagyunk! Ha már a kivételek sem igazak, miben bizhat meg az ember?

Szokásos sétáik egyikén páva-rikácsolást hallottak s átpillantva a falon, első percben rá se ismertek régi majorságukra. A csürt palatető fedte, a korlátok ujak voltak, az utak kikövezve. Gouy apó is előkerült: “Igazán? Önök azok?” – Mennyi minden történt három év alatt, például a felesége is meghalt! Ő maga még most is egészséges, mint a makk. “Kerüljenek beljebb egy-két percre!”

Április eleje volt s a három telek hosszán virágos almafák sorakoztatták fehér és rózsaszinü koronáikat. Az ég kékselyem szinén nem uszott felhő; póznákra feszitett kötélről abroszok, lepedők, szervéták csüggtek lefelé. Gouy apó félrehajtotta őket, hogy utat nyisson, mikor hirtelen Bordinnéval kerültek szembe, aki hajdonfőtt, rövid zubbonykában végezte a teregetést, melyhez Marianne adogatta teli karral a fehérnemücsomókat.

– Jónapot, uraim! Érezzék magukat otthonosan! Én leülök egy kicsit, mert már teljesen kidőltem!

A bérlő egy pohárka innivalót ajánlott föl a társaságnak.

– Nekem ne, – mondta az özvegy, – nagyon melegem van.

Pécuchet elfogadta a kinálást s a pince felé vonult Gouy apóval, Marianne-nal és Victorral.

Bouvard leült a földre. Bordinné oldalánál.

Évjáradékát pontosan megkapta, panaszra nem lehetett oka. Nem neheztelt többé az özvegyre.

Az erős napsütés megvilágitotta az asszony profilját; egyik fekete hajcsomója mélyen bomlott le, nyakszirtjén a pelyhes göndör szálacskák izzadságtól nedvesen tapadtak az ámbraszinü bőrhöz. Két keble minden lélekzetnél nagyot hullámzott. A pázsit illata egybeolvadt kemény husa jószagával s Bouvard eláradó örömmel érezte, hogy fölpezseg benne a régi izgalom. Bókolt az özvegynek, hogy milyen nagyszerü a gazdasága.

Az asszony hálásan vette s terveiről kezdett beszélni.

Az udvarok nagyobbá tétele végett le fogja hordatni a töltéseket.

Ebben a pillanatban Victorine kuszott föl az ároklejtőn s kankalint, jácintot, ibolyát tépegetett, nem ijedve meg attól a vén lótól, mely a lábai körül talált füvet legelészte.

– Ugy-e, milyen csinos? – kérdezte Bouvard.

– Igen, csinos! Hiszen fiatal leány!

És az özvegy nagyot sóhajtott, mintha egy egész élet hosszu bánatát siratná.

– Magának is lehetne ilyen szép gyermeke!

Az asszony lehajtotta a fejét.

– Minden magán mulott.

– Rajtam?

Az özvegy biborvörös lett Bouvard tekintetétől, mintha hirtelen vad ölelés érte volna. Azonban nyomban folytatta, zsebkendőjével legyezve magát:

– Elszalasztotta az alkalmat, barátom…

– Nem értem…

S közelebb csuszott az özvegyhez.

Bordinné sokáig nézett le reá, aztán mosolyogva, nedves szemekkel, mondta:

– A maga hibája…

A lepedők ágyfüggönyök módjára keritették körül őket.

Bouvard könyökére emelkedve, az asszony térdeihez simitotta arcát:

– Miért? de miért?

S mivel az özvegy hallgatott, Bouvard pedig oly állapotig izzott, mikor a szerelmi szavalás már nem elég, mentegetni igyekezett magát, hogy őrült volt, gőgös…

– Bocsásson meg! megint ugy lesz, minden mint régen… Akarja?…

S megragadta az özvegy kezét, amely nem huzódott el tőle.

Hirtelen szélroham lebbentette félre a lepedőket, melyeken tul két páva tünt szemükbe, egy him és egy nőstény. A nőstény mozdulatlanul, föltolt farral kuporodott előre. A him körülsétálgatta, legyezősre tárt farokkal, mellét duzzasztva, kurrogva, majd a nőstényre ugrott, ugy takarva körül tollaival, mint egy bölcsővel. A két nagy madár egyetlen remegésben vonaglott össze.

Bouvard Bordinné tenyerében is ezt a vonaglást érezte. Az asszony rögtön kitépte magát. A fiatal Victor állt előttük s szájat tátva, csaknem megkövülten bámészkodott. Valamivel arrább Victorine nyujtózott a földön s a zuhogó napfényben mélyre szivta virágai illatát.

A vén gebét megijesztették a pávák. Fölrugta hátulsó lábait: az egyik kötél elszakadt s a ló patái körül csavarodott. Vadul rohant végig a három udvaron, maga után vonszolva a lepedőket.

Bordinné dühöngő kiabálására Marianne is előfutott. Gouy apó a lovat szidta: “Bitang gebéje! gaz bestia!”…

Belerugott a vén pára hasába s ostornyéllel csapkodott a fülei közé.

Bouvard fölháborodott az állatkinzás láttára.

A paraszt felelt:

– Jogom van rá! Az enyém!

Ez még nem elegendő ok.

S az előkerült Pécuchet hozzátette, hogy az állatoknak is megvannak a maguk jogai, mert azok is lelkes lények, mint mi, ha ugyan egyáltalán van lelkünk!

– Erősebbnek hittem magát, – mondta Bordinnénak Bouvard.

Az özvegy kimérten válaszolt:

– Nem szeretem a szemérmetlen embereket!

Gouy pedig rájuk fogta a ló megvaditását. Az állat orrlikai véreztek; a paraszt dörmögött:

– Átkozott garabonciásai! mindjárt rosszat sejtettem, mikor jöttek…

A két szegény barát vállvonogatva távozott.

Victor megkérdezte tőlük, miért haragusznak Gouyra?

– Visszaél az erejével, és ez bün.

– Miért bün?

A gyermekek lelkében nem él az igazságosság érzése? Meglehet.

S Pécuchet, jobbján Bouvard-ral, kezei ügyében egy csomó jegyzettel s szemközt a két tanitvánnyal, még aznap este megkezdte az erkölcsi oktatást.

Az erkölcstan mondja meg, hogyan kell irányitani cselekedeteinket.

Ezeket két belső ok mozgatja: a jóleső érzés és az érdek. Van azonban egy harmadik, fontosabb is: a kötelesség!

A kötelességek két osztályba sorozhatók: Először: a magunk iránt való kötelességek, melyek testünk ápolására s védelmére vonatkoznak, minden bántalom ellen. A gyerekek ezt tökéletesen megértették. Másodszor: a mások iránt tartozó kötelességek, hogy tudniillik méltányosak, jóságosak, sőt testvéri indulatuak legyünk mindenki iránt, az emberi nem egyetlen nagy család lévén. Néha valamely nekünk kellemes dolog árt felebarátainknak: az érdek különbözik a jótól, amely önmagában is leronthatatlan érték. Ezt a gyerekek nem értették. Pécuchet a következő alkalomra halasztotta a kötelességek föltétlen szentségének bizonyitását.

Bouvard szerint Pécuchet-nek nem sikerült meghatározni a jó fogalmát.

– Te sem tudnád! Az embernek ezt éreznie kell!

Az erkölcsi leckék tehát csak az alapjában erkölcsös embereken foghatnak. Pécuchet nem folytatta előadásait.

Apró történeteket olvastattak tanitványaikkal, hogy igy keltegessék bennük az erény szeretetét. Victor halálosan unta ezeket a meséket.

Hogy képzeletére hassanak, Pécuchet képeket akasztott ki szobája falára, melyek a jó és rossz fiu életét ábrázolták. Az előbbi, Adolphe, csókkal üdvözölte anyját, németül tanult, egy vak embert vezetgetett s fölvették az École polytechnique-re.

A rossz fiu, Eugčne, az első képen nem engedelmeskedett atyjának, aztán veszekedett a kávéházban, megverte a feleségét, holtrészegen esett össze, szekrényt tört föl. Az utolsó ábrán a fegyházban ült s előtte egy ur állt, fiatal fiu kiséretében s rámutatva mondta:

– Látod, gyermekem, ide vezet a rossz magaviselet!

A gyermeki lélek azonban nem törődik a jövővel. Hiába igyekeztek beléjük diktálni azt a bölcsességet, hogy “a munka tiszteletreméltó és a gazdagok sokszor boldogtalanok”, – védenceik tapasztalták, hogy a munkásokat egyáltalán nem tartják tiszteletben s emlékeztek rá, hogy a kastélyban élőknek jól ment a soruk.

A bünbánat mardosásait oly tulzó szinekkel ecsetelték előttük, hogy a gyermekek ugratást szimatoltak az előadásban s bizalmatlanul fogadtak mindent.

Becsületérzésükre próbáltak hatni, a közvéleményt s a hirnév nagyszerüségét emlegették előttük, magasztalva a nagy embereket, főleg azokat, akik hasznos téren váltak ki: Belzunce-öt, Franklin-t, Jacquard-t! Victor semmivel sem mutatta, hogy szeretne hozzájuk hasonlitani.

Egyszer, mikor hibátlanul végezte el az összeadás müveletét, zubbonyára Bouvard szalagot varrt, mely érdemkeresztet helyettesitett. A fiu páváskodva járt-kelt a kitüntetéssel. Mikor azonban elfelejtette IV. Henrik halálát, Pécuchet szamárfüles sipkát nyomott a fejére. Victor oly vadul és oly kitartóan bömbölt, hogy le kellett szerelni róla a szégyensüveget.

Nővére hasonlóképpen büszke volt minden dicséretre, mig a dorgálások leperegtek róla.

Hogy gyöngédségre kapassák őket, egy fekete macskát ajándékoztak nekik: tartsák rendben. S két-három sol-t is kaptak, alamizsna-osztogatásra. Ezt a kivánságot igazságtalannak érezték, hiszen az most már az ő pénzük!

A pedagógusok kivánságához képest Bouvardnak a “bácsikám” megszólitás járt ki tanitványaitól, Pécuchet-nek pedig az “édes barátom”. A gyermekek azonban állandóan tegezték őket s a tanórák felét emiatt veszekedték el.

Victorine rákapott a hülye Marcelre: hátára mászott, haját huzgálta.

A nyulajk kicsufolására orrán keresztül beszélt s a szegény golyhó nem mert panaszkodni, annyira szerette a kis leányt. Egy este rekedt hangja különös élességgel jajdult föl. Bouvard és Pécuchet lesiettek a konyhába. A két rosszcsont a tüzhelyet nézte, Marcel pedig kezeit összekulcsolva kiabált:

– Vegyék ki! elég már! elég!

A fazék fedője lövegszerü robbanással pattant föl. Szürkés tömeg szökkent a tetőig, majd őrült pörgésbe fogott s irtózatosan üvöltött.

A macska volt: iszonyu soványan, teljesen lekoppasztva, zsinegforma farokkal, nagy, kidülledő szemekkel, melyek tejszinüen meredtek körül, üres és mégis rémülten figyelő tekintettel.

A csuf állat egyre nyávogott, a kürtőnyilásba kapaszkodott, eltünt, aztán ujra visszazuhant, ernyedten, a hamu közé.

Victor követte el a rémséget. A két jóember visszatorpant, sápadtan az elképedéstől és a borzalomtól. Szemrehányásaikra a suhanc ugyanazt felelte, amit a mezőőr mondott a fiáról és a bérlő a lováról:

– De hiszen az enyém! – jelentette ki fesztelenül, gyermeki közvetlenséggel, a kielégitett ösztön nyugalmával.

A fazékból a forró viz kiömlött a földre, körös-körül serpenyők, piszkálóvasak és üszkös fák hevertek a padlókockákon.

Marcelnak ugyancsak idejébe került, mig összetakaritotta a konyhát, aztán gazdái társaságában eltemette a szegény macskát a kertben a pagoda alá.

Bouvard és Pécuchet hosszasan beszélgettek Victorról. Megmozdult benne az apai vér. Mit tegyenek? Faverges-nek visszaadni vagy másokra bizni, tehetetlenségük beismerése lenne. És talán még meg is javul.

Akárhogy is, a remény nem igen volt kecsegtető s szeretetük is elmult. Pedig mily öröm lett volna, tudni, hogy körülöttük egy mohó fiatal lélek lesi eszméiket, látni fejlődését, érezni, hogy lassanként testvérükké válik! Victornak azonban nincs fogékonysága, szive még kevésbé! – s Pécuchet, kezeit térde körül kulcsolva, fölsóhajtott.

– A nővére se ér többet! – mondta Bouvard.

Másnak képzelte a tizenöt év körüli leányt, gyöngédlelkünek, nyájas kedvünek, aki szebbé teszi a házat fiatalsága finom bájával. S a jó Bouvard sirt, mintha apa volna, aki most veszitette el gyermekét.

Aztán, védelmezni próbálva Victort, Rousseau-ra hivatkozott: A gyermek nem vonható felelősségre, nem lehet sem erkölcsös, sem erkölcstelen.

Pécuchet hangsulyozta, hogy növendékeik abban a korban vannak mikor már az ember mérlegelni képes a dolgokat. Tanulmányozták tehát a javitó módszereket. Bentham szerint a büntetés akkor jó, ha arányban marad a hibával s annak mintegy természetes következménye. Ha a gyermek ablakot tör be, nem kell uj üveget tétetni, hadd fázzék csinyjéért; ha jóllakottan is enni kér még, adni kell neki, a gyomorrontás majd észre tériti. Hanyagság esetén csak hagyjuk munka nélkül, az unalom rávezeti a szorgalomra.

Victor azonban aligha szenvedne a hidegtől, hiszen minden nélkülözést elbir s a tétlenség nagyon is inyére volna.

Ellenkező módszerhez folyamodtak, az orvosló büntetéshez. Külön föladatokkal terhelték, mire még hanyagabb lett. Nem kapott befőttet: torkossága annál nagyobbra fokozódott. Talán a gunyos hang hatna rá? Egyszer, mikor piszkos kezekkel jött a déjeuner-hez, Bouvard kicsufolta, csinos urficskának, piperkőcnek, finomkeztyüs lovagnak nevezte. Victor leszegett fejjel hallgatta, majd hirtelen elsápadt s tányérját Bouvard fejéhez vágta. Nem találta el, erre dühöngve rohant nevelőjére. Három ember se tudta volna megfékezni. A földön fetrengett, harapott. Pécuchet messziről egy üveg vizet loccsantott rá. Azonnal lecsendesedett, de két napig nem vehették szavát. A módszer nem vált be.

Másikkal kisérleteztek: a düh legcsekélyebb jelére beteg módjára bántak vele, ágyba fektették. Victornak tetszett a dolog és énekre gyujtott. Egyszer a könyvtárból egy ócska kókuszdiót kapart elő s föl akarta törni, mikor Pécuchet rajtakapta:

– A kókuszdióm!

A Dumouchel-féle emlék volt, amit még Chavignolles-ba is hiven elhozott Párisból! Fölháborodva emelte égnek a karjait. Victor nevetni kezdett: “Édes barátom!” – s Pécuchet nem türtőztethette magát, egy hatalmas nyaklevessel a szoba tulsó oldaláig pöndöritette a fiut, aztán, reszketve az izgalomtól, Bouvardhoz sietett keseregni.

Bouvard szemrehányásokkal fogadta:

– Ostoba vagy avval a kókuszdióddal! A verés eldurvit, a rémités árt az idegeknek. Lealacsonyitod magad!

Pécuchet vitatta, hogy a testi fenyiték néha mellőzhetetlen. Pestalozzi is alkalmazta s a hires Melanchton bevallja, hogy verés nélkül sohse tanult volna!

Kegyetlen büntetések azonban néha öngyilkosságba sodorják a gyermekeket; több ilyen esetről is olvashatni.

Victor bezárkózott szobájába. – Bouvard az ajtó mögül egyezkedett vele s szilvás lepényt igért neki, ha kinyitja.

Ettől kezdve még rosszabb lett.

Hátra volt Dupanloup őeminenciájának kedvenc módszere: a “szigoru tekintet”. Rettentő kifejezésüvé torzitották arcukat. Hiába: semmi hatás!

– Nem tehetünk mást: a vallás segitségével kell megpróbálkoznunk, – mondta Bouvard.

Pécuchet tiltakozott ellene. Törölték a programmból.

Az értelem azonban nem elégit ki minden szükségletet. A szivnek és a képzeletnek más kell. Nagyon sok lélek számára nélkülözhetetlen a természetfölötti elem. Elhatározták, hogy mégis katekizmusi órákra küldik növendékeiket.

Reine ajánlkozott, hogy elviszi őket. Megint járni kezdett a házba s behizelegte magát a két barát szeretetébe.

Victorine hirtelen megváltozott. Tartózkodó, mézes modoru lett, letérdepelt a Madonna előtt, csudálta Ábrahám áldozatát s gunyosan nevetett a “protestáns” név hallatára.

Kijelentette, hogy bőjtöt szabtak rá. Bouvard-ék érdeklődtek s kiderült, hogy hazudott. Urnapján violák tüntek el az egyik virágágyból és az oltári sátrat diszitették: Victorine szemtelenül eltagadta, hogy ő nyeste le őket. Más alkalommal husz sol-t csent el Bouvardtól, hogy a vecsernyén a sekrestyés gyüjtőtáljába csusztassa.

Ebből azt következtették, hogy az erkölcs más dolog, mint a vallás; ha egyéb alapja nincs, jelentősége másodrendü.

Egy este, ebédközben, Marescot lépett be, mire Victor azonnal kiszaladt.

A jegyző, visszautasitva a kinált széket, elmondta, mi vezette ide: A fiatal Touache megverte, csaknem agyonütötte a fiát.

Ismerve Victor származását, a többi suhancok, akik nem szerették a vad fiut, fegyencnek csufolták. Erre Victor a Marescot Arnoldjának esett s kegyetlenül elpáholta. A drága Arnold teste foltos az ütésektől: “Az anyja odavan, a ruhája csupa rongy, egészsége tönkrement! Mi lesz ebből?”

A jegyző szigoru büntetést követelt és hogy Victor ne járjon a többiekkel a katekizmusi órákra, mert csak ujabb összeütközések keletkeznének.

Bouvard és Pécuchet, bár sértette őket a rideg hang, mindent megigértek, engedtek.

Vajjon Victort becsülete sérelme ragadta el, vagy a bosszuvágy?

Akárhogy is, nem gyáva a gyerek!

Szilajsága mindenesetre aggodalmat keltő. Talán a zene megszelidithetné az ő erkölcseit is! Pécuchet vállalkozott rá, hogy megtanitja az éneklés elemeire.

Victor nagy kinnal jutott el a hangjegyek folyékony olvasásáig s minduntalan összetévesztette az adagio-t a presto-t és a sforzando-t.

Mestere nagy buzgalommal magyarázgatta neki a skálát, a teljes akkordot, a diatonikus és chromatikus hangmeneteket s a kétféle, nagy és kis, intervallumot.

A fiunak ki kellett huznia a derekát: előre düllesztett mellel, hátrakényszeredett vállal, tágra nyitott szájjal állt. Pécuchet, hogy példával járjon elől, intonált, persze hamisan. Victor gégéje annyira összeszorult, hogy csak kinosan tört elő belőle a hang. Ha az ütem szünjellel kezdődött, mindig vagy nagyon hamar vagy nagyon későn vágott be.

Pécuchet mindazáltal elkezdte vele a két hangnemü éneklést. Karmesteri botként kis pálcát lengetett, méltóságos karvetésekkel, mintha zenekar játszanék mögötte. Kétfelé figyelve azonban elhibázta az ütemezést s tévedése a fiu énekét is összezavarta. Összeráncolt homlokkal, megfeszitett nyakizmokkal, mégis folytatták, találomra, a lap aljáig.

Végül Pécuchet igy szólt Victorhoz: “No, te se fogsz a dalárdák disze lenni!” S abbahagyta az énekoktatást.

S különben is, talán Lockénak van igaza: “A zene oly erkölcstelen társaságokba csalhatja az embert, hogy jobb inkább mással foglalkozni.”

Anélkül, hogy iróvá akarták volna tenni, Victornak bizonyára javára lesz, ha könnyedén meg tud fogalmazni egy-egy levelet. De ennek is volt bökkenője: a levél-stilust nem lehet megtanulni, kizárólag a nők müvészete lévén.

Aztán arra gondoltak, hogy néhány irodalmi szemelvényt kellene beraktározni a Victor fejébe. A választás nehezen ment, tehát Campan asszony müvéhez folyamodtak tanácsért. Az Éliacin-jelenetet ajánlja, Esther karénekeit és az egész Jean Baptiste Rousseau-t.

Kissé ósdi recept. A regényeket eltiltja, mivel tulságosan hizelgő szinekkel festik a világot.

Clarisse Harlowe-ot és a Családapá-t mégis engedélyezi, a miss Opy müveit! – Ki ez a miss Opy?

A Michaud-féle Ismerettár-ban nem találták meg. Hátra voltak még a tündérmesék. “Gyémántpalotákba vágyódnának”, mondta Pécuchet. Az irodalom fejleszti az elmét, de a szenvedélyeket fölkorbácsolja.

Victorine-t hazaküldték a katechizmusi órákról, rendetlenkedés cimén. Csókolózáson kapták a jegyző fiával s Reine nem tréfált, arca nagyon is komoly volt főkötője nagy lebernyegei alatt.

Ily botrány után az iskola hogyan vigyázzon erre a romlott leányra?

Bouvard és Pécuchet vén ökörnek mondta a papot. A gazdasszony dohogva védte: “Ismerjük magukat! ismerjük!” Visszavágtak, mire Reine dühösen forgó szemekkel távozott.

Victorine csakugyan olvadozott Arnoldért, oly szépnek látta a himzettgalléru, bársonyzekéjü, illatos haju fiut. Csokrokat is vitt neki, mig Zéphyrin föl nem jelentette.

Mily ostobán jelentéktelen kis kaland! Hiszen teljesen ártatlan gyermekekről van szó!

Közöljék velük a nemzés misztériumát? “Semmi rosszat sem látnék benne”, mondta Bouvard. Basedow, a filozófus, szintén fölvilágositotta tanitványait, azonban csak a terhesség és a szülés mozzanatait részletezte.

Pécuchet más véleményen volt. Victor viselkedése nyugtalanitotta.

Ugy látszik, titokban rossz szenvedélynek hódol. De miért ne? Komoly emberek is akadnak, akik egész életükben hivei maradnak. Az angoulęme-i hercegről is ezt beszélik.

Oly módon kérdezte ki tanitványát, hogy az megnyilt előtte s kevéssel utóbb kétségtelenül meg lehetett állapitani a gyanu helyességét.

Ekkor maga elé rendelte a bünöst s kezelésül Tissot-t akarta vele olvastatni. Ez a remekmü, – Bouvard ugy találta, – inkább veszélyes, mint hasznos. Többet érne a költői érzék fölébresztése. Aimé Martin irja, hogy egyszer egy anya, hasonló helyzetben, az Uj Héloďse-t adta oda a fiának s az ifju, hogy méltó legyen a szerelemre, haladéktalanul az erény utjára tért.

Victor azonban nem az a fiu volt, aki ábrándozni tudott volna Sophie-ről.

– Talán inkább elvinnők a lányokhoz?

Pécuchet irtózott a nyilvános nőktől.

Bouvard leszamarazta s azonnal késznek nyilatkozott átutazni Havre-ba a fiuval.

– Hova gondolsz? megláthatnák, mikor bemegyünk!

– Bánom is én! Hát vásárolj neki óvszereket!

– A kötszerész azt hihetné, hogy nekem van szükségem rájuk, – felelte Pécuchet.

Erős mozgással járó szórakozásról kellene gondoskodni, amilyen például a vadászat. Csakhogy ez kiadásokkal jár: puska, kutya… Inkább majd jól kifárasztják a fiut s futó gyakorlatokat kezdtek vele a szabad mezőn.

A fickó elhagyta őket, noha Bouvard és Pécuchet fölváltva futottak. Kidőltek s este az ujságot se tudták kézben tartani.

Miközben Victort várták, szóba ereszkedtek a járókelőkkel s pedagógiai lelkesedésüket rajtuk is kitöltötték: egészségügyi tanácsokat adtak, megrótták a vizpocséklást, a trágyapazarlást, mennydörögtek a babonák: a csürökben fölfüggesztett rigócsontvázak, az istállókban kitüzött szentelt barkák s a lázas betegek ujjaira kötött tele-féreg zacskók ellen.

Sőt elmentek megnézni a szoptatósanyákat s kikeltek a kisdedek rossz táplálása ellen: némelyek darafőzetet itatnak velük, amitől elgyöngülnek és elpusztulnak, mások hussal tömik őket már a hatodik hónap előtt s halálos gyomorrontást idéznek elő. Vannak, akik nyálukkal mosdatják a csecsemőket s általában durván rángatják szegénykéket ide-oda.

Ha valamelyik kapufélfán kiszögezett uhut vettek észre, bementek a majorba:

– Helytelenül cselekedtek! – ezek az állatok pusztitják a patkányokat és a mezei egereket! Volt már bagoly, amelynek fölbontott gyomrában tömérdek hernyóbábot találtak!

A falusiak ismerték már őket: ezek jártak itt először mint orvosok, aztán ócska butorokat kutattak, később meg mindenféle kavicsot! Feleltek:

– Isten hirével, kivül tágasabb! Csak sohse tanitgassanak minket!

S meggyőződésük is megingott: mert igaz ugyan, hogy a verebek tisztán tartják a gyümölcsöst, de a cseresznyét is fölfalják. Az uhu pusztitja a rovarokat, ugyanakkor azonban a denevéreket is, amelyek pedig hasznosak; – s ha a vakond meg is eszi a csigákat, közben össze-vissza turkálja a földet. Egy dologban mégis bizonyosak voltak: hogy a vadat irtani kell, mert árt a gazdaságnak.

Egy este, Faverges erdején haladva át, Sorel háza elé értek, ahol az erdőkerülő három ember között hadonászott az országut szélén.

Egyikük egy Dauphin nevü foltozóvarga volt, alacsony, sovány, alattomos képü alak. A másik, Aubain apó, falusi küldönc, ócska sárga kabátot viselt és kék vászonnadrágot. A harmadik, Eugčne, Marescot egyik inasa, hivatalnokos vágásu szakállával tünt föl.

Sorel valami rézsodrony hurkot mutogatott, mely tégladarabhoz kötött selyemzsineg végére volt erősitve: vadfogó tőr, amelyet a vargánál csipett el, éppen mikor ki akarta vetni.

– Maguk lesznek a tanuk rá!

Eugčne igenlő formán csapta le az állát, Aubain apó pedig ezt mondta:

– Amikor akarja!

Sorel főleg amiatt a csalafintaság miatt dühöngött, hogy éppen az ő lakása közelében fedezte föl a vadfogó szerszámot, mivel a gaz fickó nyilván ugy okoskodott, hogy ezen a helyen senkise fog ilyesmire gondolni.

Dauphin siránkozásra fogta a dolgot:

– Véletlenül ráléptem és magam akartam szétszakitani!

És hogy ő rá mindig gyanakodnak, haragusznak, pedig ő milyen szerencsétlen!

Sorel nem is felelt. Kihuzta zsebéből könyvecskéjét, meg tintát, tollal együtt s jegyzőkönyvet készült fölvenni.

– Ne tegye! – kérlelte Pécuchet.

Bouvard hozzáfüzte:

– Engedje el ezt a derék embert!

– Ez, derék ember? Ez a vadorzó?

– És ha az is? – És a vadorzás védelmére keltek: hiszen tudjuk, hogy a házi nyulak lerágcsálják a fiatal hajtásokat, a mezei nyulak tönkreteszik a gabonát, legföljebb még a szalonkák…

– Hagyjanak engem békén! – És a kerülő irni kezdett, összeszoritott fogakkal.

– Micsoda nyakasság! – mormogta Bouvard.

– Még egy szót s a csendőröket hivom!

– Goromba fickó! – mondta Pécuchet.

– No, maguk se valami hiresek, – vágta vissza Sorel.

Bouvard, megfeledkezve magáról, buta gémnek, komisz szolgának nevezte. Eugčne ezt hajtogatta: “Csönd! csönd! tiszteljük a törvényt!”, Aubain apó pedig a közelben álló kavicshalomra ülve óbégatott.

A szóváltás zajára a falka összes kutyái előszaladtak a kalyibákból s a rácson keresztül mutogatták tüzelő szemeiket, fekete orrukat, ide-oda futkosva, rettentő ugatás közt.

– Ne dühösitsenek föl, – kiáltotta az erdész, – különben a nadrágjukra uszitom valamennyit!

A két barát odábbállt. Végeredményben meg voltak elégedve: megvédtek a haladást, a civilizációt!

Másnap idézést kaptak, hogy jelenjenek meg a kihágási biróság előtt, az erdőkerülő ellen elkövetett, 10 frank kártérités erejéig sujtható becsületsértés ügyében, “külön számitva a közhatósági képviselő által kiszabatni kért kihágási birságot, azaz 6 frank 75 centime-ot. Tiercelin, végrehajtó.”

Mi az ördögnek a közhatósági képviselő? – Belekábultak a fejtörésbe, aztán, lecsöndesedve, előkészitették védelmüket.

A kijelölt napon Bouvard és Pécuchet már egy órával előbb megjelentek a községházán. Senki; – székek és három karosszék vette körül a posztóval bevont tojásdad asztalt, a falfülkében kályha állt s a császár mellszobra apró talapzatról tekintett le a többi butorra.

Lézengtek, még a padlásra is fölnéztek, ahol a tüzoltó-szivattyu és különféle zászlók mellett az egyik sarokban további gipszszobrok sorakoztak a földön: a nagy Napoleon, korona nélkül; XVIII. Lajos, vállrojtos frakkban; X. Károly, jellegzetesen pittyedt alsóajkával; Lajos Fülöp, ivelt szemöldökkel és tornyos frizurával: a tető ferdülése nyakszirtjét nyomta s valamennyi szobron légypiszok és por feketült. Ez a látvány lerontotta Bouvard és Pécuchet minden tiszteletét. A kormánytekintély mély lenézésével mentek vissza a nagyterembe.

Sorelt és a mezőőrt találták itt; az egyiknek hivatalos jelzése volt a karján, a másik katonasipkát viselt. Vagy féltucat beidézett ember beszélgetett még a teremben: söprést mulasztottak el, kutyájuk elkóborolt, kocsijukra nem tettek lámpást, vagy miseidőn nyitva tartották a korcsmájukat.

Végre Coulon is megjelent suhogó fekete talárjában s kerek süvegben, melyet alul bársony szegélyezett. Baljára irnoka ült, a vállszalagos polgármester jobboldalt foglalt helyet. Kisvártatva a Sorel kontra Bouvard és Pécuchet-ügyet vették elő.

Louis-Martial-Eugčne Lenepveur, urasági inas Chavignolles-ban (Calvados), tanui minőségében egész csomó olyan dolgot beszélt el részletesen, amiknek semmi közük sem volt a tárgyhoz.

Nicolas-Juste Aubain, napszámos, félve Sorel haragjától, de viszont két ily uriembernek sem akarva ártalmára lenni, azt vallotta, hogy kiabálást hallott, de nem igen értette meg, süket lévén.

A biró leültette, aztán az erdőkerülőhöz fordult:

– Föntartja kijelentéseit?

– Igen.

Coulon most a két vádlottat kérdezte meg: mit tudnak védelmükre?

Bouvard kifejtette, hogy nem sértette meg Sorelt. Mikor a vadorzó pártjára állt, tulajdonképpen földjeink védelmében szállt sikra. Emlékeztetett a hübéri visszaélésekre, nagyuraink kártékony vadászataira.

– Mindegy! a kihágás…

– Álljunk meg egy szóra! – kiáltotta Pécuchet.

A kihágás, vétek és bün elnevezések nem érnek semmit. – A büntetendő cselekmények ily osztályozása önkényes alapokon nyugszik.

Mintha csak igy szólnánk a polgárokhoz: “Ne törődjetek cselekedeteitek értékével, majd megállapitja azt a hatalom, mikor fenyitéket szab ki rájuk”. A büntetőjogi kódexet különben részemről képtelen és elvtelen műnek tartom.

– Az is lehet! – felelte Coulon.

S már készült itéletét kihirdetni, mikor Foureau, mint a közhatóság képviselője, szólásra emelkedett. Az erdőőrt hivatása teljesitése közben érte sérelem. Ha nem tartjuk tiszteletben a tulajdont, minden elveszett.

– Röviden, kérem a békebiró urat a birság maximumának kivetésére.

Tiz frank volt, kártéritési összegül Sorellel szemben.

– Brávó! – kiáltotta Bouvard.

Coulon még nem fejezte be:

– Elitélem még a vádlottakat külön öt frank birságra, bünösöknek találtatván a közvád képviselője által emlitett kihágásban.

Pécuchet a hallgatóság felé fordult:

– A birság semmi a gazdagoknak, de a szegény emberekre nézve csapás! Nekem az egész csekélység!

S mutatta, hogy fittyet hány a biróságra.

– Igazán, – mondta Coulon, – csudálkozom, hogy értelmes ember létükre…

– Önt bezzeg a törvény fölmenti az alól, hogy értelmes legyen! Békebiró a végtelenségig lehet az ember, mig a felebbviteli tábla birája csak hetvenöt éves koráig láthatja el hivatalát s az elsőfoku törvényszéki biró mindössze hatvanöt éves koráig.

Foureau intésére azonban előlépett Placquevent. Tiltakoztak.

– Még ha pályázaton nyerték volna a biróságot!

– Vagy a megyegyülés utján!

– Vagy valamely választott bizottság jóvoltából, komoly mérlegelés után!

Placquevent kituszkolta őket s távoztak, a többi vádlott lehurrogó zaja közben, akik ezen az alacsony módon akartak a biróság kedvezésébe férkőzni.

Hogy fölháborodásukat kiöntsék, este elmentek Beljambe-hoz. A kávéházi rész üres volt, minthogy a község előkelősége tiz óra tájban már rendszerint hazaoszlott. A lámpákat már lecsavarták, a falak és a kassza ködben usztak. Egy nő jelent meg. Mélie volt.

Nem látszott rajta zavar s mosolyogva töltött ki nekik két pohár sört. Pécuchet kényelmetlenül érezte magát s gyorsan távozott.

Bouvard, egyedül, visszatért, néhány vendég jelenlétében csipős megjegyzéseket tett a polgármesterre. Ettől kezdve gyakrabban járt ide.

Hat héttel utóbb Dauphint fölmentették, bizonyiték hijján. Mily szégyen! A biróság kétesnek tekintette ugyanazokat a tanukat, akiknek velük szemben hitelt adtak!

Dühük nem ismert határt, mikor a telekkönyvi hivatal fölszólitotta őket a birság befizetésére. Bouvard megtámadta a telekkönyvezést, mint amely árt a birtokosoknak.

– Csalódik! – mondta az adóbeszedő.

– Ugyan! a közteher egyharmadát a birtok nyögi! Jobb szeretnék kevésbé zaklató adóztatási eljárásokat, változtatásokat a jelzálogok kezelésében s azt, hogy a Francia Bankot, melynek szabadalma az uzsoráskodás, egy kicsit szoritsák meg!

Girbal nem volt jó vitatkozó, véleményeit gyorsan hagyta cserben s nem jött többé a kávéházba.

A fogadósnak azonban tetszett Bouvard: társasága vonzotta az embereket s miközben a törzsvendégeket várta, bizalmasan csevegett a fölszolgáló leánnyal.

Furcsa eszméket fejtett ki az elemi oktatásról. Az iskola végeztével mindenkinek érteni kellene a betegápoláshoz, ismerni a tudományos fölfedezéseket, érdeklődni a müvészetek iránt. Programmjának követelményei miatt rossz viszonyba került Petit-vel; a kapitányt viszont azzal a kijelentésével sértette meg, hogy a katonáknak, naplopó gyakorlatozások helyett, főzeléktermeléssel kellene foglalkozniuk.

Mikor a szabadkereskedelem kérdésére került a sor, Pécuchet-t is magával hozta. S egész télen dühös szemvillogások, megvető kézlegyintések s nagy szavalások szinhelye volt a kávéház, miközben az asztalokra mért ökölcsapásoktól táncoltak az üvegek.

Langlois és a többi boltosok védték a nemzeti kereskedelmet, a selyemfonó Oudot és az ékszerész Mathieu a nemzeti ipart; a birtokosok és bérlők a nemzeti földmüvelést; – mindegyik előjogokat követelve magának a többség kárára. Bouvard és Pécuchet szónoklatai riadalmat okoztak.

Minthogy azt vetették a szemükre, hogy nem jól ismerik a gyakorlatot, hogy mindennek a kiegyenlitődésére igyekezvén, erkölcstelenségre törekszenek, a következő három ötletet fejtették ki: a családnév helyettesittessék anyakönyvi számmal; osszák a francia népet hierarchikus fokozatokra s hogy az ember a maga rangját megtarthassa, időnként tegyen vizsgákat; ne legyen semmiféle büntetés és jutalom, hanem minden faluban vezessenek egyéni krónikát, mely megmaradjon az utókor számára.

Rendszerüket mindenki megvetette. Ők azonban cikket irtak belőle a bayeux-i ujság számára, jegyzéket szerkesztettek a prefektushoz, föliratot a képviselőházhoz, emlékiratot az uralkodónak.

Az ujság nem közölte a cikket.

A prefektus nem méltatta válaszra a jegyzéket.

A képviselőház hallgatott és sokáig hasztalan vártak levelet a Tuileriákból.

Mivel foglalkozik hát a császár? Nyilván nőkkel.

Foureau az alprefektus részéről több óvatosságra intette őket.

Fütyültek az alprefektusra, a prefektusra, a prefektura tanácsosaira, az egész Államtanácsra. A közigazgatás igazságérzete igazán szörnyü, hiszen a hivatalnokokat fölsőbb nyomás irányitja. Egyszóval, a két barát kezdett kellemetlenné válni s az előkelőségek Beljambe-nál összebeszéltek, hogy nem érintkeznek többé ezekkel az urakkal.

Bouvard és Pécuchet ellenben égtek a vágytól, hogy kitünjenek valami olyasmivel, ami elkápráztatná polgártársaikat. Nem találtak egyebet, minthogy szépészeti terveket kovácsoljanak Chavignolles számára.

A házak háromnegyed részét le kell bontani, a község közepén monumentális tér alkotandó, a falaise-i oldalon kórházat emelnek, a caen-i országuton vágóhidat s a “Pas de Vaque”-on román stilü, szines kövekből épitendő templomot.

Pécuchet tusrajzot készitett, nem feledve el sárgára festeni a fákat, vörösre az épületeket, zöldre a réteket, mert az eszményi Chavignolles képei még álmában is foglalkoztatták. Forgolódott derékalján.

Bouvard egy éjszaka fölébredt rá.

– Valami bajod van?

Pécuchet dadogott:

– Haussmann nem hagy aludni!

Ezidőtájt levelet kapott Dumoucheltől, melyben a normandiai part tengeri fürdőinek áráról tudakozódik.

– Menjen a csudába a fürdőivel! Hát van nekünk időnk levelezgetni?

S miután földmérőláncot, szögmérőállványt, vizszinmutatót s iránytűt szereztek be, uj tanulmányok kezdődtek.

Behatoltak a birtokokra s a polgárnép gyakran hökkent meg, a két barátot megpillantva, amint jelzőrudakat szurkáltak a földbe.

Bouvard és Pécuchet nyugodt hangon beszélték el terveiket s hogy mi minden fog azokból kisülni.

A lakosság nyugtalankodott, mert hátha egyszer a hatóság is ezeknek a nézetéhez csatlakozik?

Több izben durván kidobták őket.

Victor fölmászott a falakra s bekuszott a padlásokra, hogy jelet függesszen ki. Jóakaratot, sőt némi buzgalmat tanusitott.

Victorine-nal is elégedettebbek voltak.

Mikor a fehérnemüt hajtogatta, szelid hangon dudolva vezette végig a vasalót a deszkán; érdeklődött a háztartás iránt, Bouvardnak sapkát varrt s tüzdelt-öltései Romiche dicséretét is megnyerték.

Ez a Romiche a tanyáról-tanyára járó, ruhajavitásokat vállaló szabók fajtájához tartozott. Már két hete lakott a házban.

Pupos ember volt, vörös szemekkel, de testi hibáit bohókás jókedvével tudta feledtetni. Mig a két barát házon kivül járt, mulattatta Marcelt és Victorine-t, tréfákat mesélt, álláig kinyujtotta a nyelvét, kakukszót utánzott, hasbeszélőt játszott s este, hogy megtakaritsa a fogadóköltséget, a sütőházban feküdt le.

Egy reggel aztán, nagyon korán, Bouvard, aki fázott, forgácsért ment a sütőházba, hogy tüzet rakjon a szobájában.

Kővé váltan meredt maga elé.

A renaissance-láda romjai mögött Romiche és Victorine együtt aludtak a szalmazsákon.

A szabó egyik karja a leány derekát ölelte, másik keze pedig hosszan nyulva le, mint egy majomé, Victorine térdét fogta át. Félig nyilt pillákkal feküdt, még a kéj görcsétől torz arccal. A leány hanyatt nyujtózva mosolygott. Zubbonya öblösödése fedetlenül hagyta gyermeki keblét, melyet a pupos csókjai vörös-foltosra márványoztak. Szőke haja szétterült s a hajnal derengése mindkettőjüket fakó fénybe vonta.

Bouvard az első pillanatban ugy érezte, mintha mellbevágták volna. Szemérmes elfogódás gátolta, hogy egy mozdulatot is tegyen. Fájdalmas gondolatok rohanták meg.

– Milyen fiatal! s vége! vége!

Aztán ment fölkölteni Pécuchet-t s egyetlen szóval mindent elmondott neki.

– Oh, az a nyomorult szabó!

– Nem tehetünk semmit! csillapodj!

Sokáig sóhajtoztak még együtt: Bouvard, kabát nélkül, összefont karokkal; Pécuchet, ágya szélén, mezitláb és gyapotsipkában.

Romiche aznap ment el, mivel munkáját éppen befejezte. Kifizették, gőgösen hallgatva.

De a Gondviselés haragudott reájuk.

Kevéssel utóbb Marcel a Victor szobájába vezette őket s fiókos szekrénye fenekén egy huszfrankost mutatott nekik. A fickó őt bizta meg az arany fölváltásával.

Honnan ez a pénz? Bizonyosan lopta, még pedig valamelyik mérnöki kirándulás alatt! De hogy visszaadhassák, ismerni kellene a károsultat, viszont ha kihirdetik a dolgot, ők is büntársi szinbe keveredhetnek.

Végre is előhivták Victort s megparancsolták neki, hogy nyissa ki a fiókját. A napóleon nem volt benne. A fiu szinlelte, hogy nem ért semmit a dologból.

Az imént mindazáltal látták a pénzdarabot s Marcel képtelen a hazugságra. Ez a dolog annyira fölizgatta, hogy már reggel óta zsebében felejtve hordott egy Bouvard-nak szóló levelet:

“Uram!

Attól tartva, hogy Pécuchet ur talán beteg, az Ön szives utbaigazitását kérem…”

– Kié az aláirás?

“Olympe Dumouchel, szül. Charpeau.”

Férjével együtt az iránt érdeklődnek, hogy Courseulles, Langrune vagy Lucques közül melyik fürdőhelyen található a legjobb, a legkevésbé lármás társaság s hogy milyenek a közlekedési viszonyok, mennyibe kerül a mosatás? stb. stb.

A Victor-féle kellemetlenség dühre korbácsolta őket Dumouchel ellen, majd, kimerülten, még mélyebb csüggedésbe sülyedtek.

Ujra végiggondolták, mennyit törték magukat! – mennyi lecke, óvatosság, gyötrődés!

– És ha meggondoljuk, – mondogatták, – hogy a leányból annakidején házvezetőnőt akartunk nevelni, a fiuból pedig, legutóbb, munkafölügyelőt!

– Jaj, milyen csalódás!

– Ha Victorine bünös, nem olvasmányai tették azzá!

– Én, hogy Victort becsületre neveljem, Cartouche életét mondtam el neki!

– Talán az a baj, hogy nem volt családjuk, gondos édesanyjuk!

– Én anyjuk is voltam! – vetette ellen Bouvard.

– Sajnos! – kezdte ujra Pécuchet. – Azonban vannak természetek, teljes hijjával az erkölcsi érzéknek! – És ezeken nem segit semmi nevelés!

– Igen, szép egy dolog ez is, a nevelés!

Mivel a két árva nem tud mesterséget, két cselédi helyet kell nekik szerezni. Aztán, Isten hirével! – ők nem avatkoznak tovább a dolgukba. – S ettől kezdve “Bácsikám” és “Édes barátom” a konyhában adattak enni védenceiknek.

Nemsokára azonban elunták magukat, szellemüknek munkára, létüknek célra lévén szüksége.

S különben is, mit bizonyit a sikertelenség? Ami zátonyra jutott a gyermekeknél, kevésbé nehéz lehet meglett emberek számára. És arra gondoltak, hogy fölnőtteket fognak oktatni.

Előadást kellene tartani eszméik kifejtésére. A fogadó nagyterme teljesen megfelelne a célnak.

Beljambe, mint a polgármester helyettese, félt, hogy rossz hirbe keveredik, először tehát elutasitotta őket. Utóbb, meggondolva, hogy kereshet a dolgon, forditott a fölfogásán s cselédje utján megüzente ezt a két barátnak.

Bouvard, kitörő örömében, mindkét oldalt arcon csókolta a leányt.

A polgármester távol volt; a másik helyettes, Marescot, teljesen irodájával lévén elfoglalva, bizonyára nem fog törődni az előadással s igy ez megtartható lesz.

S a dobos ki is hirdette a következő vasárnapra, három órára.

Csak előtte való este gondoltak rá: milyen ruhában is jelenjenek meg!

Pécuchet, hálaistennek, megőrizett egy régi, bársonygalléros diszruhát, két fehér nyakkendője és fekete keztyüi is voltak. Bouvard kék kabátját vette föl, nanking mellénnyel és hódcipőkkel. Mélyen megindult állapotban haladtak át a falun s érkeztek meg az Aranykereszt-fogadóba…

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Itt félbeszakad Gustave Flaubert regénye.

Függelékül közöljük a szerző irásai közt talált tervkivonatot, mely a mű befejezését is jelzi.

A gyülés:

Aranykereszt-fogadó, – az első emeleten két oldalsó fakarzat, kiugró balkónnal, – bérszobák hátul, – földszinti kávéház, vendéglő, billiárd; ajtók, ablakok nyitva.

Tömeg: előkelőségek, köznép.

Bouvard: “Először is tervünk hasznosságát kell taglalnunk; tanulmányaink följogositanak az előadásra”.

Pécuchet beszéde, tudákos:

A kormányzat és közigazgatás ostobaságai, – sok adó; kétféle takarékosság kell: a vallásügyi és a katonai budget megszoritása.

Istentelenséggel vádolják.

“Ellenkezőleg; éppen hogy vallásos megujhodást hirdet”

Foureau közbelép, föl akarja oszlatni a gyülést.

Bouvard kifigurázza a polgármestert, aki dijakat fizet a baglyok kiirtásáért. – Vita.

“Ha bizonyos állatokat csak azért kell pusztitani, mert a növényeknek ártanak, tessék kiirtani a jószágot is, hiszen megeszi a füvet”.

Foureau visszavonul.

Bouvard beszéde, népszerü:

Előitéletek: papi nőtlenség; a házasságtörés nem nagy bűn, – a nők emancipációja:

“A fülbevaló a régi rabszolgaság jele.”

Férfitenyésztés.

Bouvardnak és Pécuchetnek szemrehányják neveltjeik rosszaságát. – Miért vették magukhoz egy fegyenc gyermekeit?

Elmélet: a társadalom fogadja vissza a bünösöket! Bouvard és Pécuchet hajlandók együtt ebédelni Touache-sal.

Foureau visszajön, bosszuból fölolvassa Bouvardnak a községtanácshoz intézett kérvényét, melyben bordélyház fölállitását kivánja Chavignolles-ban. – (Robin-féle érvek.)

A gyülés nagy kavarodással végződik.

Hazafelé menet, Bouvard és Pécuchet látják, amint Foureau inasa lóhalálában vágtat a falaise-i országuton.

Nagyon fáradtan fekszenek le, nem sejtve az ellenük szövődő összeesküvést; – magyarázni az okokat: a pap, az orvos, a polgármester, Marescot, a nép, mindenki haragszik rájuk.

Másnap a déjeuner-nél ujra megbeszélik a gyülés eseményeit.

Pécuchet sötét szinben látja az Emberiség jövőjét.

A modern ember lealacsonyodott, gép lett.

Az emberi nem végső anarchiája. (Büchner, I. II.)

A Béke képtelensége (ugyanott).

Barbárságba sülyedés az individualizmus tultengése és a tudomány végletei miatt.

Három hipotézis: 1. A pantheista radikalizmus minden köteléket megszakit a multtal s embertelen zsarnokság következik; 2. ha a theista abszolutizmus győz, akkor megbukik a liberalizmus, mely az emberiséget a Reformáció óta vezette; minden fölborul; 3. ha a 89 óta tartó hullámzások végnélkül folytatódnak egyik szélső kilengéstől a másikig, ezek között örlődünk föl. Elvész az eszmény, a vallás, az erkölcs.

Amerika lesz a föld ura.

Az irodalom jövője.

Általános lezüllés. Az egész világ egy nagy munkáskorcsma.

A hő elfogy: a világ vége.

Bouvard szépnek látja az Emberiség jövőjét. A modern ember halad.

Európát Ázsia frissiti föl. Történelmi törvény lévén, hogy a civilizáció Keletről tart Nyugatra, – Kina szerepe, – a két fajta emberiség végül egybeolvad.

A jövő találmányai: Utazási lehetőségek. Léggömbök. – Tengeralattjáró hajók, üvegablakokkal, vihar soha sincs, mivel a tenger csak a fölszinen háborog. – Az óceánfenék tájait és halait nézegetjük. – Megszeliditett állatok. – Minden terület megmüvelése.

Az irodalom jövője (a müszaki irodalom kiegészitője). – Uj tudományok. – A magnetikus erő fölhasználása.

Páris télikertté változik; – spalér-gyümölcsfák a boulevardon. – A szürt, melegvizü Szajna; – sok mesterséges drágakő, – tobzódás aranyszinekkel, – a házak világitása, – el fogják raktározni a fényt, alkalmas anyagok segitségével, amilyen a cukor, némely puhányok teste és a bolognai foszfor. A házak homlokzatát foszforeszkáló anyagokkal kell bemeszelni, melyek kisugárzása világitja be az utcákat.

A nyomor megszüntével minden baj is megszünik. A filozófia vallása lesz.

Minden nép egyesül. Közös ünnepek.

Közlekedés a csillagokba, – s ha a föld elkopik, az Emberiség átköltözik az égitestekre.

Alig fejezi be ezeket Bouvard, csendőrök tünnek föl. – Bejönnek.

Láttukra a gyermekek rémülete, homályos emlékek elevenülnek föl bennük.

Marcel kétségbeesése.

Bouvard és Pécuchet izgalma. – Victort akarják elvinni?

A csendőrök idézést hoztak.

A gyülés miatt van ellenük vád: támadták a vallást, a rendet, forradalomra izgattak, stb.

Dumouchel és neje váratlanul megérkeznek, tengeri fürdőbe igyekeznek. – Dumouchel nem változott, felesége szemüveges, meséket ir. – Kinos zavar.

A polgármester, tudva, hogy a csendőrök a két barátnál vannak, bátran megjelenik.

Gorju, látva, hogy a hatóság és a közvélemény a két barát ellen fordult, hasznot akar huzni a dologból s elkiséri Foureau-t. Bouvard-t tartja gazdagabbnak s Mélie elcsábitásával vádolja.

“Én? soha!”

De Pécuchet reszket.

“Sőt beteggé is tette!”

Bouvard fölháborodva tiltakozik.

“Legalább gyermektartást fizessen, mert a leány teherben van tőle”.

Az utóbbi vádat Bouvard kávéházi bizalmaskodásai támogatják.

A nép lassanként betódul a házba.

Barberou, aki üzleti ügyben jár a környéken, éppen a fogadóban van s hallja, mi történt. Megjelenik.

Bünösnek tartja Bouvard-t, félrevonja s rábeszéli, hogy engedjen, fizesse a gyermektartást.

Az orvos, a gróf, Reine, Bordinné jönnek, Marescotné napernyővel és más előkelőségek. A falusi suhancok a rácskapu körül kiabálnak, köveket dobnak a kertbe. (A kert most jókarban lévén, a falusiak irigykednek.)

Foureau fogságba akarja hurcoltatni Bouvard-t és Pécuchet-t.

Barberou közbelép, mire Marescot, az orvos és a gróf is beavatkoznak, lealázó kegyességgel.

Az idézés magyarázata. Az alprefektus küldte, – Foureau levelére, – hogy megijedjenek, mellékesen azonban levelet irt Marescot-nak és Faverges-nek, hogy hagyják őket békén, ha bünbánatot mutatnak.

Vaucorbeil is mentegeti Bouvard-ékat.

“Inkább bolondok házába valók, szegények; – mániákusok! – Majd irok erről a prefektusnak”.

Minden lecsöndesedik.

Bouvard fizetni fogja a Mélie-féle pénzt.

A gyermekek nevelését nem lehet rájuk hagyni. – Ellenkeznek; de nem lévén törvényes örökbefogadók, a polgármester elveszi tőlük az árvákat.

A két gyermek lázitó egykedvüséggel viselkedik. – Bouvard és Pécuchet sirnak keserüségükben.

Dumouchelék távoznak.

Tehát minden tönkremegy a kezük közt.

Nem találnak többé semmi érdekeset az életben.

Titokban ugyanaz a jó ötletük támad. Rejtegetik egymás előtt. – Olykor-olykor, ha eszükbe jut a dolog, elmosolyodnak, – végre egyszerre tesznek kölcsönös vallomást:

Ujra másolni fognak!

Kettőstámláju iróasztalt szereznek be. – (E célból egy asztaloshoz fordulnak. Gorju, aki hallott tervükről, ajánlkozik. – Ujra emlitendő a renaissance-láda.)

Irodai könyveket és eszközöket vásárolnak, simitógyantát, vakarókéseket, stb.

Munkába fognak.

Vége.