KINEVEZÉS-E VAGY VÁLASZTÁS.

IRTA 
RAKOVSZKY ISTVÁN.

BUDAPEST, 1879. 
RUDNYÁNSZKY A. KÖNYVNYOMDÁJA.

Legyen tehát. Vegyük fel a keztyüt. Ha az országnak sürgősebb és fontosabb teendője nincsen, mint most kezdeni meg és folytatni az agitatiót a választási rendszer ellen s a közigazgatási tisztviselők kinevezése mellett: legyen szabad felszólalnia egy elmaradott embernek is, a ki nem tud és nem akar mindent modernizálni, hanem ragaszkodik ahhoz, a mi a magyar népnek vérévé vált, a mit a magyar nemzet fennállásának egy évezrede jónak bizonyitott, s a minek felforgatását sem szükségesnek, sem czélszerünek nem tartja.
Azt hittem, hogy számos más anyagi és nemzetgazdasági gondunk nem enged egyhamar időt a közigazgatási tisztviselők kinevezése vagy választása felett perlekedni, azt hittem, épen most nem alkalmas az idő arra, hogy ezen - a lakosság minden rétegét érintő s ősi törvények és szokások által szentesitett - gyakorlat és jog megdöntéséhez fogjunk; de ugylátszik csalódtam, s a hadjárat rendszeresen megkezdődött.
S ez annál inkább meglep, mert magában véve, absolut theoriából kiindulva nagyon másodrangu kérdésnek tartom magára a közigazgatásra nézve, hogy a tisztviselőket választják-e vagy kinevezik. Mindkettőnek megvannak a maga előnyei és a maga hátrányai. Lehet igen jól kormányozni választott tisztviselővel s igen jól kinevezettel. Viszont mindkettővel lehet igen rosszul administrálni. A kinevezés az administratió jóságát nem menti meg s nem biztositja; s viszont a választás sem garantiája a jó közigazgatásnak.
Más körülmények, más feltételek, más viszonyok és tényezők döntenek a jó közigazgatás kérdésében, s a kinevezés vagy választás e tekintetben igen alárendelt szerepet játszik. S azért kétszeresen meglepett, hogy most, épen most kellett e kérdést bolygatnunk, - mely egyéb tulajdonságainál s alkotmányunk fejlődésével való szoros kapcsolatánál fogva sokkal fontosabb, semmint azt modern közigazgatási capacitásaink elismerni akarnák.
Mert jó eleve megjegyzem azt a két kiindulási pontot, hogy;
1. Nem a közigazgatás reformját és nélkülözhetlen javitását tartom másodrangu és halaszthatlan kérdésnek. Ez igenis sürgős és fontos ügy, melyet egyéb gondjaink mellett sem szabad elhanyagolnunk; de e reformra, e javitásra nézve alárendelt kérdés a kinevezés vagy választás kérdése. S viszont.
2. Ha e tekintetben alárendelt kérdésnek tartom is a választás fentartását: nem tartom annak más szempontokból; nem a magyarság, a közügyek iránti érdeklődés, a közszabadság, az alkotmányos élet biztositásának szempontjából.
Jól tudom, hogy hálátlan szerepre vállalkozom, midőn régi institutióink maradványai mellett lépek sikra. A modern kor emberei szánakozó mosolylyal fognak tekinteni reánk, számban megfogyottakra s uj eszmékben (helyesebben uj utánzatokban) elmaradottakra; és én mégis azt hiszem, hogy nem azoknak van igazuk, a kik a mult kincseit, mert a multaké, épen semmibe sem veszik; nem azoknak, a kik a régi erős vár romjait, mert romok ledöntik, s helyébe egészen uj, egészen idegenszerü épületet emelnek; hanem igazuk van azoknak, a kik a jelen és a mult helyes egyesitéséből teremtik meg a biztosabb, erősebb jövőt; a kik kijavitják a régi erősség romjait, de nem vetik meg annak szilárd anyagát, és számot vetnek a talajjal, a melyre épiteniök kell, az anyaggal és munkaerővel, a melylyel épiteniök kell.
Még minden nemzeten megboszulta magát eddig, ha jogi- és közéletét nem a meglevő alapon, nem történelmi multjához és fejlődéséhez képest fejlesztette; hanem a természetben s a népek életében egyáltalán nem türhető ugrással kivánt egyszerre ujat teremteni. Példát nem is kell messze keresnem; itt van saját igazságszolgáltatásunk. Tegyük szivünkre a kezünket, s valljuk meg, hogy a modern eszmék egyszerü áthozatala a nélkül, hogy az a magyar jog fejlődésével a kellő mértékben öszhangzatba hozatott volna, keserüen megboszulta magát, s a szellemi, moralis áldozatokon, az általános elégedetlenségen kivül anyagilag is óriási áldozatába került az államnak, s még nagyobba az egyeseknek.
S midőn az ország belátta az itt elkövetett hibákat s épen azon fáradozik, hogy azokat annyira-mennyire helyrehozza, javitgassa: akkor mi egy másik kérdésben megfoghatlanul ismét ugyanazon hibába készülünk esni; és pedig oly téren, a hol - félek - még végzetteljesebben boszulandja meg magát az évezredes institutiók figyelembe nem vétele.
De hát kitaláltuk a jelszavakat, s ezek már oly szerencsésen vannak széthintve az országban, hogy szinte szégyenkezve félre kellene vonulnia annak, a ki ezek ellenében ragaszkodik a régi alaphoz, - ha e jelszavak igazak volnának.
Modern közigazgatás és pláne állami! De hát miért modern és miért állami? Vagy talán nem tudnának az illető modern szaktekintélyek arról a sok alapos ellenvetésről és kifogásról, a melyet épen az ujabb időben emelnek a közigazgatási tisztviselők általános kineveztetése ellen s a választás, mint az önkormányzati jogok kiegészitő része mellett s épen parlamentaris, szabadelvü országokban? Nem tudnának arról a sok modern visszaélésről, a melyet pl. Amerikában is a kinevezett tisztviselők tömege elkövet? Nem mondom, hogy minden, a kinevezett tisztviselők ellen emelt kifogás alapos, valamint nem ismerem el azt sem, hogy a mellettök hangoztatott dicséretek mind igazak; de tény, hogy az ujabb korban nagyon foglalkoznak a választás rendszerének behozatalával ott is, a hol a kinevezés volt a régi gyakorlat, a régi alap.
Sőt még azt is megengedem, hogy csakugyan ez a modern eszme s a másik az elavult. Ha örömet okozhatok vele, szivesen elismerem, hogy a kinevezés a divatosabb, hogy az abstract theoriában ez az elfogadottabb, hogy ez a modern, ha ugy tetszik, nevezzük bizonyos mértékig akár korszellemnek s elfogadom az elmaradott, elavult szemrehányást és ennek egész kiséretét. Nem vitatkozom szavak, frázisok s melléknevek felett. De vigyázzunk, az istenért, nagyon vigyázzunk, hogy agyon ne modernisaljuk magunkat s egész közéletünket.
Azt azonban közönséges paraszt eszemmel épen nem tudom felfogni, hogy miért legyen a kinevezett tisztikar állami közigazgatás? a mint ezt a frázist nagy hirtelenében elfogadták. De hát kérem csak az állami, a mi kinevezett? Hát a választott képviselőkből alakult ház nem állami intézmény? Hát maguk a perhorrescált megyék nem az állam, nem az alkotmány kiegészitő részei-e? Lehet, hogy a tudós urak be tudják bizonyitani, hogy állam és kormány egy és ugyanaz, de én igen nagy különbséget látok a kettő között; az állami intézményeket s igy az állami közigazgatást is igen sokféle rendszerrel tudom képzelni, a mely rendszerekben igenis helyet foglalhat a választás is sokféle alakban, a nélkül, hogy az illető intézmény megszünnék állami lenni; s nagyon furcsának találnám, ha a magyar állam képviselőháza elnevezés alatt egy kinevezett képviselőkből alakult testületet kellene értenünk. Egyébiránt a modern eszmék hatalmas áramlata mellett talán ezt is elérhetjük, mert hiszen az administratio, s nemcsak a szorosabb értelemben vett, de az általános közigazgatás s ennek minden, de minden ága sokkal gyorsabban, sokkal pontosabban, sokkal olcsóbban és sokkal hatásosabban müködhetnék, ha a legfőbb intézőket, a kormányt az a választott parlament nem akadályozná minden lépten-nyomon müködésében.
S ez a következtetés nem absurdum kérem, mert a kinevezés mellett hangoztatott érvek legfontosabbjainak logikája kérlelhetlenül ide vezet. Nemrég szerencsém volt a lapok hasábjain egy tervezett orosz alkotmányt ismertetni, mely talán még most is ott várja a czári cabinet irodájának valamelyik fiókjában a feltámasztást. Hát ez az orosz alkotmány kétségkivül jobban biztositja állami kinevezett képviselőházával és senatusával a gyors igazságszolgáltatást, a rend pontos fentartását, a kormány intézkedéseinek és intentióinak gyors és erélyes végrehajtását, mint bármely más parlamentáris alkotmány, mint bármely választott tisztikar.
De csak addig biztositja, a mig tevékeny, erélyes, hazafias ember vezeti a gyeplőt. És ha mindez a feltétel meg is van benne, még egyet követelek tőle, hogy ezt a kétélü fegyvert a kezébe adjam, egy igen nagy és nehéz feltételt (nem a halhatatlanságot, pedig ez is óhajtandó volna), azt, hogy minden jóakarat, minden erélyesség mellett csalhatatlan legyen, a ki biztositékot nyujt az iránt, hogy legjobb intentióból sem vezeti tévedésből hinárba nemzetét.
Igaz, mi nem vagyunk ily helyzetben, s nálunk ott van a szabad választásból kifolyó képviselőház. Igaz. Megemlékezem erről majd alább. De nem felesleges meggondolni a kimondott jelszavak végső consequentiáit sem. A szétszórt üszköt késő akkor eloltani, mikor már felgyujtotta a falut. S a mi helyzetünkben, a mi adott viszonyaink mellett jó lesz nyiltan, őszintén gondolkozni legalább négy fal között azon kérdésről is, vajjon a mi alkotmányos életünk, a mi közszabadságunk a lefolyt 10-12 év alatt oly nagyon megszilárdult-e már, hogy minden fegyvert kidobjunk a kezünkből, a mely a multban oly erősnek, oly élesnek bizonyult? Kiragadhatják - igaz - igy is, ugy is e fegyvert a kezünkből, de ha ugy ragadják ki erőszakkal, megmarad annak delejes büvereje abban a kézben, a mely forgatta, s könnyebb azt visszavivni, mintha magunk dobjuk el, magunk vesszük élét, magunk koptatjuk el delejét.
De hát azt mondhatják erre, ez igen merész conjectura és szerencsére hosszu időre alap és oknélküli aggodalom. Térjünk tehát a practikusabb okoskodásra s nézzük nem a conjecturákat, hanem a tényeket. Ott van Francziaország példája III. Napoleon alatt. Senki sem fogja tagadhatni, hogy az általa szervezett közigazgatás, mint ilyen kitünő volt. De mivé tette egyébként azt a nagy nemzetet? Hova aljasitotta le nemességét, büszkeségét, erkölcseit? Sedan a megmondhatója! Ott is sajnosan bebizonyult, a mit Renan Ernő régen megmondott a napoleoni uralomra vonatkozólag, s a mit minden centralisaló és absolutisticus rendszerre el lehet mondani: “L’égoisme, le scepticisme, l’indifférence envers les gouvernants, la persuasion, qu’on ne leur doit aucune reconnaissance, desséchent totalement le coeur du pays.” Ha elvesszük a nemzettől, a mi érdekeit a közügyekhez füzte: elvesszük a nemzet érdeklődését is, megöljük a közügyek iránti lelkesedést.
Tökéletesen elismerem, hogy erélyes, jó kézben sokkal biztosabb és jobb lesz a közigazgatás kinevezett hivatalnokok mellett; de viszont azt nem lehet eltagadni, hogy sokkal könnyebb lesz minden visszaélés, akár öntudatos, akár öntudatlan legyen az; akár szándékos rosszakaratból származzék az, akár pedig jószándéku tévedésből.
Ez a különbség épen minden absolutisticus és centralisticus és minden szabadelvü parlamentaris, közszabadságot és közérdeklődést biztositó intézmény között. Amaz gyorsan, pontosan forog, s ha jól és hibátlanul kezeltetik, sokkal fényesebb eredményeket képes felmutatni. Emez nehézkes, lassu gépezet s a leghelyesebb eredményt is csak néhány küzdelmek, megtámadások, vádaskodások és piszkolódások után képes elérni. S azért vajjon melyikünk cserélné el az alkotmányos nehéz gépezetet a gyorsan müködő absolutisticus uralommal?
Jól tudom, hogy parlamentaris alkotmányunk mellett egészen más rendszerbe kellett s kell önteni önkormányzatunkat, s hogy ma a megyéknek, a törvényhatóságoknak nem az a feladatuk többé, a mi régen volt.
Egészen más 1848 óta a megyék helyzete, egészen más azon kölcsönös viszony, azon állás, a melybe már az 1848-ik évi törvények is a megyéket, mint az alkotmány védbástyáit, de egyszersmind a kormány törvényes rendeleteinek végrehajtóit a parlamentnek felelős kormány irányában helyezék.
Régebben a megyéknek nemcsak az volt feladatuk, hogy az alkotmányt védjék; hanem bizonyos tekintetben önmagokat az alkotmány ellen is kellett védeniök, mert az nem volt egyéb absolutismusnál.
Az absolutismust egyedül csak a felelősség, a felelős kormányzat szorithatta ki, s ki is szoritotta.
Ezen változott helyzet alkotmányos életünk óta nagyon sok beszéd, gondolkozás és következtetés tárgya volt. Egész kis irodalmat lehetne összeállitani az e tárgyról mondottak és irottakból. Vannak, a kik azt hiszik, hogy most már a felelős kormány felállitásával s a követküldési és utasitási jog megszüntével a megyéknek minden egyéb közjogi befolyása is elenyészett s előbbi magasztos állásukból a kormány egyszerü vak eszközeivé törpültek alá. Ezek a par excellence “állami” közigazgatás emberei, a kik a kormányt és kormányhatalmat összetévesztik az állammal s a nemzet hatalmával; a kik nem gondolnak a nemzet történelmével, életével és vérlüktetésével, mert azon tévedésben élnek, hogy a kormány nemcsak képviseli a nemzetet, hanem az maga a nemzet.
Vannak viszont, a kik azt hiszik, hogy a megyék hatósága és hatáskörének az 1848-iki törvények után is teljes kiterjedésében kellene megmaradni, s a törvényhatóságoknak viszonya a kormányhoz a felelős kormányrendszer alatt is az maradt, a mi annak előtte volt, s ugy látszik arról is meg vannak győződve, hogy a kormánynak általuk törvénytelenekül talált, vagy általuk törvénytelenekké bélyegzett rendeleteivel szemben s e rendeletek végrehajtásának meggátlására ugyanazon eszközöket lehet és czélszerü felhasználni, a melyek azelőtt voltak a megyék kiváló fegyverei; sőt még a vis inertiae és a jus renitendi igénybevételét is megpróbálnák a legkülönbözőbb alakban. Ezek feledik, hogy a megyék, mint az alkotmány védbástyái, az 1848-ik évig erős vértet képeztek ugyan a megtámadások ellen, de ezen védelemben önmagukra, saját erejökre levén hagyatva, oltalomra a nem felelős kormány ellenében nem számithattak. Ez oltalom hiánya volt a régi alkotmány Achilles-sarka; a védmű tető nélkül volt; ezt a tetőt óhajtotta és küzdötte ki magának a nemzet; ez a betetőzés lett biztositva a parlamentaris, felelős kormány által.
Azt hiszem, hogy a kettő között van az egyedül helyes ut. A megyéknek a mai viszonyok mellett épen nem derogálhat, ha a vis inertiae helyett a kormány felelősségében keresik a védelmet; de viszont a megyéket, mint a nemzeti életnek s nevezetesen, mint a magyar elemnek lüktető ereit nem lehet és nem szabad megfosztanunk minden befolyástól, minden hatáskörtől a közéletben, s nem lehet és nem szabad megszüntetnünk azon intézményeket, a melyek e befolyás és hatáskör igénybevételére, a közérdeklődés fejlesztésére és gyakorlására igen lényeges tényezők voltak és lesznek mindig.
Ha tehát a közigazgatási tisztviselők választása mellett szállok sikra, teszem ezt nem azon indokból, mintha a megyei autonómia azon félreismerői közé tartoznám, a kik ezen a czimen mindent akarnak, csak rendet nem; a kik az autonomia alatt nem értenek egyebet, mint hogy minden autonomikus testület a priori és eo ipso ellensége s legalább is ellentétese, versenytársa és ellenőrizője a mindenkori kormánynak; a mely köteles mindent gyanus, bizalmatlan szemmel és huzódozással fogadni, a mi a kormánytól jön, s a minek végrehajtása reá van bizva.
Nem ezért védem a választás rendszerét; teljes tudatában vagyok azon hatáskörnek s azon feladatnak, mely a törvényhatóságokat felelős kormányzat mellett illetheti. De teljes meggyőződésem, hogy a történelmi mult és fejlődés által adott alapot ignorálnunk s félrevetnünk nem szabad; még azon esetben sem szabad, ha esetleg rosszabb volna az uj, idegennél, mert amaz a mienk, a mi vérünk, a mi csontunk, emez pedig mindig csak veszélyes és erősödésre alig képes vérátömlesztés marad. És teljes meggyőződésem ennek következtében, hogy fenn kell tartanunk nemcsak a közszabadság érdekében, hanem a magyar elem, a magyar középosztály érdekében ennek befolyását; ennek érdeklődését a közügyek körül s mindazt, a mi ez érdeklődést előmozditja s biztositja.
S épen, mert a változott parlamentaris viszonyok mellett, mert a törvénykezésnek (szerintem nagyon is merev) elkülönitése után a törvényhatóságok hatásköre természetszerüleg nagyon megcsökkent; épen azért más uton s más irányban lehetőleg fejleszteni kellene e hatáskört. Első sorban ezért üdvözöltem a közigazgatási bizottságok eszméjét.
De ha már nem is fejlesztjük, legalább is nem szabad szükségtelenül még tovább csorbitanunk e hatáskört s ennek kapcsán az önkormányzat iránti érdeklődést.
Azt mondják, igy is csekély az érdeklődés az autonomikus ügyek iránt. Fájdalom, igaz. De nem is praetendálom én, hogy minden törvényhatóságnak valamennyi 400-600 tagja mindig megjelenjék a gyüléseken, s minden ügybe beleszóljon. Ha egy-egy törvényhatóságban csak 50-60 ember érdeklődik a közügyek iránt; ha csak huszan vannak is minden törvényhatóságban, a kik különben nem törődve a közügyekkel porcul negotiis élnének: ezeknek összes száma is jelentékeny tényező a közélet, közszabadság fentartására annálinkább, mert ezeknek nagyobb része a nemzet azon tagjaiból kerül ki, a kiknek egyéb uton nincs alkalmuk, vagy kedvök a közélet kellemetlenségeivel megküzdeni.
S ezek a kevesen is - ne feledjük - azért vannak, mert részint kötelességérzetből, részint az emberi természetnek megfelelő más indokokból szerepelni, befolyást gyakorolni, befolyásukat érvényesiteni s esetleg hivatalt vállalni akarnak. De, hogy ezt elérhessék: kénytelenek idejök, munkájuk és tehetségök nagy részét minden egyéb megtérités nélkül a közügyeknek szentelni, kénytelenek a közügyekkel és közélettel foglalkozni, mert e nélkül nem érik el azon befolyást, azon hatáskört, a melyért küzdenek.
S azok a kevesen, a kik a még megmaradt hatáskörben a még lehető befolyást megszerezni és gyakorolni akarják, azok, vagy legalább azok egy része a közügyekben és a közélet küzdelmeiben kiképezik magokat s tevékeny és használható tagjaivá válnak minden közügynek.
Vegyük el a törvényhatóságok tagjaitól a hatáskör és befolyásnak még azon romjait is, a melyek még ott vannak, s össze fog dőlni az egész kártyavár, mert senkinek sem lesz kedve azon festett figura szerepét elvállalni, a melyből a tehetetlen kártyavárat összeállitották.
Már pedig én a helyesen értelmezett autonomiát semmi esetre sem akarom kártyavárul látni, és számitva a történelmi fejlődéssel, számitva a nemzet közönségének e fejlődés által alakult jellemével és hajlamaival, számitva magával az általános emberi természettel, fennakarom tartani azon tényezőket, a melyek a közéletben való részvételt s ennek következtében a helyes autonomikus életet és müködést biztositják.
Ideje azonban, hogy azon részletesebb egyes megtámadásokra is áttérjek, a melyekkel a választási rendszert és a választott tisztviselőket elhalmozni oly divatba jött. Valamint eddigi fejtegetéseimben sem előre áttanulmányozott rendszeres beosztás vezérelt: ugy ez ellenvetéseket sem volt időm fokozatos rendbe szedni és csupán a szerint fogok velök foglalkozni, a mint épen tollam alá jönnek. Bocsánatot kell kérnem ezért az olvasótól is, a szerkesztőtől is; de mentsen az, hogy nem volt időm - rövidebben irni.
Hát bizony azt kénytelen vagyok elismerni, hogy a választás ellen s a választott tisztviselők ellen sok panasz alapos. Csak egy csekélységet felejtünk el e mellett, azt, hogy hát a kinevezett hivatalnokok ellen (pedig hála istennek most már ezeknek is bőviben vagyunk), nem ugyanannyi, nem még több-e a panasz? Tessék csak a közönség között; tessék a nép között megfordulni és sorra venni a miniszterialis, a birósági, az adóügyi, vagy bármily más kormány-közegeket; nem merném reproducálni azt a sok áldást, a mi mindenütt kiséri őket Világért sem mondom, hogy mindez a panasz alapos; de megvan, épen ugy és még nagyobb mértékben, mint a közigazgatási tisztviselők ellen. Azt sem mondom, hogy ez utóbbiak mind Catók s mindannyian lelkiismeretes, pontos emberek. Van biz azok között sok rossz, sok hanyag tisztviselő; de épen ugy van a kinevezettek között is, s viszont itt is ott is találkozunk igen kedves, igen értelmes, szorgalmas és lelkiismeretes emberekkel. Ez tehát magában nem bizonyit semmit sem pro sem contra.
Sokkal plausibilisebb első pillanatra a sógorság-komaság vádja. Ez bizony nagy baj. Tényleg létezik; tényleg kevés kivétellel nagyon uralkodnak egyes cliquek, egyes családok; de tagadom, hogy ezen a kinevezés segiteni fogna. A különbség csak az lesz, hogy mig emigy minden megyében egy-két clique, egy-két család, s igy összesen az országban legalább néhány száz család uralkodik nagyon is korlátozottan: addig amugy a kineveztetések elkerülhetlen protectiója mellett az egész országban csupán egy-két clique vagy család fogna uralkodni majdnem korlátlanul. Nekem amaz a közszabadság érdekében mégis jobban tetszik. A tapasztalás és a dolog természete is mellettem bizonyitanak. A kinevező egy ember, ez természetesen nem ismerheti az ország minden alkalmas emberét. A hozzá közel állók tanácsára szorul tehát s igy sokkal inkább van kitéve a kisebb, nagyobb, gyakran igen nagy tévedéseknek, mig a választók mégis csak ismerik annyira-mennyire azt, a kire szavazni óhajtanak. S annak a családnak, vagy cliquenek, a mely érdemetlent, vagy alkalmatlant akar a választásnál keresztülerőszakolni, mégis számolnia kell a választók nagy számával; annak az egy vagy két családnak ellenben, a mely a kinevezést akarja hasonló elemekre kierőszakolni, csupán a kinevező jó barátai (és pedig a miniszterek és főbb hivatalnokok épen a parliamentarismus mellett nagyon el lévén foglalva egyéb országos ügyekkel, gyakran csupán egy-egy omnipotens kisebbrangu előadóval) kell számolnia. Azt pedig alig hiszem, hogy bármily körülmények között czélszerü és megengedhető volna a kormány parliamentaris felelősségét ugy értelmezni, hogy bármely kisebb hivatal téves betöltése parliamentaris hullámvetést s a miniszter megbuktatását eredményezze.
De - azt mondják - maga a választott tisztviselő nem lehet független, ha választóitól függ. De hát a kinevezett tisztviselő senkitől sem függ? S vajjon a tisztviselő önérzetét nem sokkal inkább sérti-e az, ha egy embernek, vagy legfeljebb egyes protectoroknak, de mindig egyes embereknek kell hizelegnie, minthogy ha egész választó közönség tetszését kell kiérdemelnie. A választott tisztviselő épen ugy lekötelezettje a felperesnek, mint az alperesnek, mig a kinevezett csupán protectorának tartozik hálával, de ennek tizszeres mértékben, s nagyon természetesnek találom, hogy már csupa kényszerüségből is sokkal elfogulatlanabb és függetlenebb lesz, a ki nem egy ember szeszélyének köszöni állását, hanem egy egész közönség bizalmának, mint az, a ki nem törődve a vele élők bizalmával és becsülésével, egyes emberek protectiója által lett abba becsempészve. Sokkal természetesebb annak függetlensége, a ki 400-600 embertől függ, mint azé, a ki egy embertől függ. S ez annyira nem paradoxon kérem, hogy minden további magyarázgatását is feleslegesnek tartom. De igenis egyben függetlenebb lesz a kinevezett hivatalnok; abban, hogy a közönség érdekeire és semmiféle ellenőrző bizottságra nem fog adni semmit, mert végre is arra kényszerül, hogy annak az egynek akaratját teljesitse, a ki kinevezte s a kitől állása és előmenetele ezután is függ.
Erre is van az ellentáborban orvosság. A megye alakitson egy ellenőrző bizottságot; de ennek a bizottságnak, és magának az ellenőrködésre korlátolt törvényhatóságnak ezenkivül semmi intézkedési joga, semmi hatásköre, sőt még csak a fegyelmi eljárás meginditására se legyen joga. És kérem olyan emberek is mondják ezt, a kik a practikus megyei életben résztvettek. De hát komolyan hiszik, hogy ilyen pictus masculus szerepre akad vállalkozó? S komolyan hiszik, hogy ezen hatáskör nélküli ellenőrzésben “elég garantiája van a közszabadságnak?”
Én nem hiszem, hogy ez elég orvosszer lehessen a visszaélések meggátlására egyes nagyon eclatans eseteket kivéve; de még kevésbé hihetem, hogy ezt a minden jog nélküli ellenőrzési historiát komolyan életképes intézménynek képzelni lehessen. De ha azután abba a nem létező hatáskörbe nem is vágyódik majd senki; ha abba a tehetetlen testületbe nem is lép be majd senki, s a megyei közélettől majd természetszerüleg azok is visszavonulnak, a kik a változott viszonyok daczára addig, a mig bármi csekély tenni és hatni való volt ott, mégis csak feláldozták saját nyugalmukat és magánügyeiket: akkor azután készen lesz a vád, hogy a magyar elem nem képes az autonomikus életre, hogy nem való neki az önkormányzat. Én istenem! Egy évezredig képeseknek bizonyultunk; a legnagyobb vészek és viharok közepette megálltuk a helyünket; a legnagyobb áldozatoktól nem riadtunk vissza, s most milyen könnyen a szemünk közé vágják, hogy éretlenek vagytok az autonómiára! S akadnak - fájdalom igen sokan - a kik ezt a logikát el is hiszik s akár meg is esküsznek reá, nem gondolva meg, hogy a közérdeklődés csak ugy állhat fenn, ha van mi iránt érdeklődni; a közéletben csak akkor fejthet ki az önkormányzat embere tevékenységet, ha van mit tenni. - A mikor komoly és nehéz tettek vártak reánk: ott volt a nemzet apraja, nagyja s tudott komolyan, tudott életét és vagyonát feláldozva tenni; de azt ne praetendálja tőlünk senki, hogy lelkesedjünk olyan titulusért, a mely semmi jogot, semmi hatáskört nem ad; hogy résztvegyünk oly testületekben, a hol semmi tenni való nem akad; a hol legfeljebb egyes alázatos észrevételeket szabad koczkáztatnunk, de még csak a vizsgálatot sem rendelhetjük el a tapasztalt mulasztás vagy visszaélés felderitése végett. Nem; ez az élet nem a magyar közélethez szokott magyar elem gyomrának való.
Eltekintve a közszabadság kérdésétől, én más igen fontos ok miatt sem szeretném megszüntetni a magyar elem érdeklődését a közügyekben, a magyar elem jogosult befolyását minden vidéken. Értem a nemzetiségi kérdést, értem azt a hatalmasnak látszó ellen-argumentumot, a melyet ugy szoktak kifejezni, hogy szükséges nálunk a kinevezési rendszer, mert - polyglott nemzet vagyunk.
Az én nézetem szerint épen azért szükséges az autonómia, és szükséges a választás, mert polyglott nemzet vagyunk.
Azzal mindannyian tisztában vagyunk, hogy nálunk oly értelemben vett nemzetiségi kérdés, a milyet a kifelé gravitáló izgatások szeretnének a világgal elhitetni, nincsen. Az kétségtelen, hogy nálunk, a magyar államban, minden ajku honpolgár egyenlő jogokkal biró fia és polgára a hazának. Az államegység fentartásához, Magyarország integritásához minden ellentétes törekvéssel szemben szigoruan ragaszkodunk s azt meg akarjuk, meg is fogjuk védeni minden esetben; de a nemzetiségeket nem nyomjuk el, nem üldözzük és nem áll azoknak sem intentiójában, a kik ezen szempontból ohajtják a kinevezett tisztikart. Ebből az indokból tehát nem szükséges a kinevezés, s bátran mondhatom, hogy nincs magyar ember, a ki minden nemzetiséget őszinte örömmel testvérül ne üdvözölne, a ki méltó indignatióval vissza ne utasitaná azon gyanusitást, hogy bármily intézményt a testvér-nemzetiségek elnyomása végett tart szükségesnek.
Marad tehát csupán a hazafiatlan és törvénytelen, a kifelé gravitáló izgatásoknak ellensulyozása; ezeknek a közjó érdekében való lehetetlenné tétele, s ebből a szempontból - nem tehetek róla - a legszerencsétlenebbül választott eszköznek találom a centralizált, a kinevezett tisztikart. Bármennyire tiszteljem is mindazoknak fényes tehetségét és gyakorlati érdemeiket, a kik Grünwald Béla képviselőtársammal élükön ezen theoria harczosaivá szegődtek: én a magam csekély, de talán elfogulatlan gondolkozásmódjával nem tudok kibékülni azon gondolattal, hogy a magyar elemnek a kormányzati erő öszpontositására, fokozására s egyáltalán a kormánygépezet igénybevételére legyen szüksége, hogy természetes vezérszerepét biztosithassa az országban. Hisz akkor igazat adnánk legalább részben azoknak, a kik azzal vádolnak bennünket a külföld előtt, hogy vezérszerepünk nem természetes, hogy az ugy van kierőszakolva a többi nemzetiség rovására. Azokat az izgatásokat nézetem szerint semmiféle dictatorius rendszabálylyal elfojtani nem fogjuk, legfeljebb elkeseriteni. A törvénytelenség, az izgató erőszakoskodása ellen eddigi törvényeink és alkotmányunk is elég védelmet nyujtanak; azt pedig, hogy ez izgatások tulságosan termékeny talajra ne találjanak, társadalmi uton lehet csak megakadályozni s illetőleg a kormányzati rendszer oly intézményei által, a melyek a társadalomra is élénkitőleg, a közérdeklődést előmozditólag hatnak; a melyek a nemzet intelligentiájának és javának biztositják s lehetővé teszik, hogy a közéletben, közvetlenül saját körében érvényesithesse befolyását. Nemcsak lehetővé teszik, hanem azt egyenesen serkentik, kényszeritik erre.
Volt alkalmam a képviselőházban kifejezni azon meggyőződésemet, s ismétlem most is, hogy a magyar elem vezérszerepe nem octroyált valami; hanem természetes fejleménye a történelmi multnak s az általa jelenben is birt természetes tényezőknek. A magyar elem vezérbefolyása nem önkénytes, kierőszakolt valami; hanem természetszerü következménye annak, hogy nála egyesülnek legnagyobb mértékben azon feltételek, a melyek e befolyást biztosithatják. Történelmi mult, intelligentia, számarány, vagyoni és müveltségi viszonyok stb. azok azon fegyverek, a melyek a magyar elem befolyását jogosulttá teszik; de ennél tovább menni már erőszak szinével bir s kétélü fegyverré válik. Veszitse el a magyar nemzet e természetes feltételeket s alapokat: el fogja vesziteni természetes vezérszerepét s át fog az menni azon nemzetiség kezeibe, a mely ezen természetes feltételeknek birtokában leend.
S ezen természetes feltételek megtartására, ezen természetes befolyás gyakorlására miben sem látok nagyobb biztositékot, mint ha az ezen befolyást gyakorló magyar elemnek ugyanott s ugyanazon alapon nyujtunk hatáskört, a hol s a mely alapon évszázadokon át gyakorolta a befolyást. S ne higyjük, hogy e természetes feltételek meg fognak oly mértékben maradni, mint azelőtt, ha elveszszük az alkalmat, a kötelességet azok érvényesitésére s ennek következtében gyakorlására és fejlesztésére. Ezért tartom én saját magyar nemzetiségünk érdekében szükségesnek az önkormányzati jognak - helyes irányban való - fejlesztését, a közérdeklődés tényezőinek fentartását.
Ha igy ezen az uton nem tud érvényesülni a magyar elem természetszerü befolyása: akkor más uton még kevésbé fogjuk azt biztosithatni. Hogy ezen az uton mennyit lehet tenni, azt gyakorlatilag épen Grünwald Béla t. barátom mutatta meg, mint Zólyommegye alispánja s épen Beszterczebányán, a pánszláv izgatásoknak Moyses püspök óta egyik legveszedelmesebb fészkében. S hogy azon a másik uton nem megyünk semmire: azt bebizonyitotta rajtunk a germánisáló korszak. Ma minden ember a müveltség kiegészitő részéül tekinti, hogy németül tudjon; akkor a legjobb családok megtiltották fiaiknak, hogy németül tanuljanak. Ma szeretjük a Rákóczy-indulót, s lelkesedünk is rajta; de nem gondolunk vérre, vasra, ha halljuk: akkor pedig, mikor csak négy fal közé bezárkózva mertük eljátszani; egy-egy rossz zongora hamis hangjai mellett is majd kiégett a lelkesüléstől arczunk a Rákóczy mellett, s készek lettünk volna ökölre kelni az egész világgal.
Épen ott, a hol a közös főérdek mellett annyi a kisebb mellékérdekeknek részint természetszerü, részint mesterségesen felcsigázott összeütközése, mint nálunk a polyglott országban: épen ott szükséges, hogy e mellékérdekek keserüsége saját tüzhelyén forrja ki magát; épen ott kell alkalmat adnunk arra, hogy a kisebb harczok localisálva végig küzdethessenek s ne növesztessenek - az elfojtás által, vagy az által, hogy a jogos vagy annak vélt panaszoknak alkalmat nem adunk a nyilvánulásra - országos kérdésekké, az elkeseredés gyujtópontjaivá és fejlesztőivé. A ki izgatni akar, igy is, ugy is meg fogja tenni, de sokkal sikeresebben, ha ürügye van titkolózni s titokban maradni, mint, hogyha alkalma van s ezáltal kénytelen a nyilvánosság elé lépni, s igy egyuttal a nyilvánosság előtt meg is czáfolható.
A törvénytelenség, az erőszakoskodás ellen teljes erélylyel kell fellépnünk; azt semmi szin alatt eltürnünk nem lehet és nem szabad; de erre - hála istennek - nincs szükségünk a kinevezett hivatalnok-seregre, a melyet egyébként még más szempontból sem tartok alkalmasnak e czélra.
Ott ugyanis, a hol az izgatások ellensulyozására szükség van: szükség van egyuttal tapintatos és a helyi viszonyokat ismerő emberekre. A kinevezési rendszerrel pedig természetszerüleg együtt jár az, s épen ezen kérdésben természetes következmény lesz az, hogy egyes vidékekre egészen más, egészen idegen vidékekről fognak kineveztetni s áthelyeztetni a hivatalnokok, s minden elővigyázat, minden gondos válogatás mellett is lehetetlen lesz elkerülni a viszonyok ismeretlenségéből származó tapintatlanságok és visszaélések egész sorozatát s én ezt sokkal veszedelmesebbnek tartom, mint ha itt-ott a magyar elem természetszerü befolyása ideig-óráig elnyomatik egy más elem izgatásai által. Az a másik elem, a mely az önkormányzat körén belül felülkerekedett, kénytelen lesz ezt a fölényét a fentebb emlitett természetszerü feltételek által biztositani, s viszont a magyar elem kénytelen lesz ezen feltételeket megszerezni, kifejteni, hogy visszanyerje - ha szükséges - természetszerü befolyását, s ez a nemes verseny nem fog ártalmára válni egyik félnek sem, de igenis hasznára lesz a magyar elemnek, a mely kénytelen lesz erejét s életképességét gyakorolni s ez által fejleszteni, mig ellenkező esetben nyugodtan várva az “áldást, mely felülről jő”, tétlenségében eltesped s elvesztegeti, satnyulni engedi életerejét, a mit azután semmiféle centralistikus vagy absolutistikus intézkedésekkel vissza nem adhatunk neki.
Meg kell itt jegyeznem, hogy csupán azon kivételes esetekről és helyzetekről lehet itt és igy szó, a hol a nem-magyar elem felülkerekedése egyuttal az államellenes törekvéseknek felülkerekedését jelenti, mert egyébként sehol sincs szüksége annak, hogy ugyanazon haza egyenlően hü polgárai igy versenyezzenek csupán azért, mert más-más nyelvet beszélnek, s hála az égnek, országunk számtalan példát nyujt arra, hogy a legkülönbözőbb ajku lakosság a legszebb egyetértésben él egymással, s hogy akárhány törvényhatóságban a legkisebb baj és veszély nélkül érvényesül minden ajku befolyás.
De térjünk vissza a szorosan vett közigazgatási kérdésekre. Itt is ismételnem kell azt az argumentumot, hogy a helyi viszonyokkal s emberekkel ismerős választott tisztviselő okvetlenül jobb közigazgatási közeg lesz, mint az idegen. Nem folytatom ennek a tételnek bővebb kifejtését. Azok, a kik nem csupán az iróasztal mellett szerezték közigazgatási theoriájukat; a kik odakint részt vesznek a közügyekben, vagy csak passive is érzik a különböző rendszerek befolyását; azok, a kik a vidéknek életét nem tévesztik össze egy nagy város zajával s chaosával: azok mind nekem fognak igazat adni.
De hát mit ér ez - mondják - mikor egyébként hasznavehetetlen a választott tisztviselő, s orvosolni sem lehet a bajt, mert “mindenesetre elnézőbbek leszünk a magunk által választott tisztviselő iránt, mint a kinevezett hivatalnok iránt.”
Hát én azt sem hiszem, sőt a praxisból épen ellenkezőleg tudom. Vannak most is választott és kinevezett hivatalnokaink; vajjon melyik van a kettő közül több secaturának kitéve? Mindenesetre a választott. Panasz van mindkettő ellen; de az a különbség, hogy mig a választott tisztviselőnek minden legkisebb hibáját azonnal szemére vetik s meg is torolják: addig a kinevezett hivatalnok nyugodtan folytatja elszigeteltségében mulasztásait és visszaéléseit, mert az ezek ellen emelt panaszok mindig csak panaszkodások maradnak s csupán a legritkább, legszembeszökőbb esetekben növekszenek határozott vádemeléssé.
S ez igen természetes következménye a két rendszernek. A választásnál ott van először a választóknak morális felelőssége, a mely - tessék elhinni - nemcsak frázis; nagyon értik azt azok a kigunyolt, lenézett táblabirák, s ugyancsak résen áll nagy részük, hogy az ő választottjuk tisztességesen viselje magát s becsületet szerezzen választóinak. Évek és évek multán is büszkén hirdetik egy-egy kiváló tisztviselőt illetőleg, hogy ezt ők választották; ez az ő érdemök, s ugyancsak megkinozzák azt, a kiben csalódtak, s a ki compromittálja saját választóit. De ott van azután az a még hatalmasabb két tábor, a mely majdnem lehetetlenné teszi az elnézést, a legyezgetést: ott vannak a volt és a leendő ellenpártok, azok, a kik mást akartak arra a helyre választani, és azok, a kik ezután akarnak mást oda ültetni. A mult és a jövő concurrenseinél nincsen hatalmasabb és elkeseredettebb kritikus, s ezek ugyancsak a körmére néznek a választott tisztviselőnek.
Ez utóbbi factorok részben megvannak ugyan a protectiótól függő kinevezésnél is, de természetesen sokkal kisebb, sokkal kevésbé intensiv mértékben, s ezen csekély mértékben is ez a harcz a kinevezéseknél személyes intrigálássá, besugássá stb. aljasul, mig a választás rendszerénél nyilt és nemes küzdelemmé emelkedik. Én ebben a tekintetben is jobban szeretem emezt, mint amazt.
De magából a parliamentaris életből is azt következtetem, hogy meg kell tartanunk mindazt, a mi a nemzet hamisitatlan közvéleményének nyilvánulását biztosithatja s előmozdithatja; a mi a közszabadságnak mennél több garantiát nyujt. Már pedig az a parliament mindig hivebb képviselője lesz a nemzetnek, a melynek választására oly tisztviselők birnak lényeges befolyással, a kik a közönség bizalmából tisztviselők, a kik a közönség kiegészitő részét képezik s ennek intentióit respectálják, mint az a parliament, a hol a választásokra a kinevezett tisztviselők folynak be, a kik nem törődve a közönséggel, annak nézeteivel és irányával: kötelességszerüleg csupán azon kormány (tehát azon egy párt) érdekeit mozditják elő, a melytől kizárólag függnek. Épen parliamentáris államban, a hol a kormány szükségképen pártkormány, nem szabad a tisztviselőket is egyetlen párt creaturáivá tennünk. Hiába itt minden álokoskodás; a közszabadság s a parliamentáris, alkotmányos élet szabad nyilvánulása legjelentékenyebb garantiáját jelenleg a tisztviselők választásában találja.
Azt mondja erre a kinevezés egy általam is igen tisztelt előharczosa, ugyancsak e lapok hasábjain, hogy de bizony nem garantia ez, mert a tisztviselő most is nem a választóktól függ, hanem a főispán utján a kormánytól.
Ez sem áll egészen. De ha ugy állana, akkor az önök egész előbbi okoskodása romba dőlne. Hiszen akkor nem szükséges az “államegység biztositása” a “közigazgatás pontosabbá, jobbá tétele” és számos egyéb okok miatt változtatnunk a rendszeren, a mely változtatásnak épen az volna czélja, hogy a tisztviselők a fentebb érintett indokokból “függjenek a kormánytól.”
De nem is igy van az. A kormány befolyását, jogát a befolyásra a közigazgatás érdekében szükségesnek és természetesnek találom én is, és talán mindnyájan, a kik jó közigazgatást ohajtunk. Sőt azt is ohajtjuk, hogy ez az ellenőrzési és felügyelési jog mennél közvetlenebb, mennél határozottabb legyen; de ennél tovább nem ohajtok menni s meggyőződésem, hogy a választási rendszer a mig a törvényhatóságok kezében marad - a kormány minden egyéb jogosult hatalma mellett is, sőt talán épen ezért - legjelentékenyebb garantiája a közszabadságnak, s meggyőződésem, hogy e garantiát lehetőleg épségben meg is kell őriznünk.
S ha már benne vagyok ellenfeleink ellentmondásaiban; legyen szabad itten az ellenzék kedvéért felhoznom ugyanazon tisztelt barátomnak ugyanazon czikkében felemlitett azon állitását, hogy a főispán hatalma ma semmi, hogy annak ellenőrzési joga fictio.
Egyrészről azt mondják igy is ugy is a kormánytól függ a tisztviselő, mert a kormány hatalma nagy; másrészről azt panaszolják, hogy a kormánynak semmi, vagy alig számbavehető a befolyása a közigazgatásra.
Nem mulatok hosszasan ezen ellentmondásokkal. De szükséges constatálni, hogy itt is a középen van az igazság. A főispán igenis jelentékeny tényező ma a közigazgatásban, s kell is, hogy az legyen; sőt kell nézetem szerint, hogy a hatályos ellenőrzés végett még nagyobb hatalmat adjunk kezébe, de csakis a szigoruan vett közigazgatási kérdésekben, s csakis addig, hogy az országos kormánynak az állami közigazgatásra vonatkozó rendeletei pontosan és gyorsan hajtassanak végre. Mindaz ellenben, a mi országos érdekkel nincs összeköttetésben, a mi localis, autonomikus érdek; mindaz lehetőleg korlátlanul (ha nem is felügyelet nélkül) az önkormányzat kezében öszpontosittassék. S akkor a választási rendszer mellett is igen szép hivatása, igen sok teendője leend a főispánoknak, nem is emlitve azon szükséges hivatást, hogy legalkalmasabb közvetitői maradnak a kormánynak és törvényhatóságoknak mindenütt, a hol az országos és az autonomicus érdekek között összeegyeztetést kell keresni.
Vigasztalásul azt mondják, hogy “az autonomia a kinevezés által nem szünik meg végkép.” Igaz; de jelentékenyen csorbul és csorbul a közérdeklődés, melyre oly nagy sulyt fektetek, s melyet az emlitett hatáskör nélküli ellenőrzési fictiv jog teljesen tönkretenne.
Azt mondják, hogy “a választás nem szolgálhat ingerül a közérdeklődés fentartására.” De a protectió-keresés bizonyára még kevésbé. S azt mondják, hogy a választás ingadozása miatt “csupán gazdag ember vállalkozhatik közig. hivatalra.” Ugyanezen az alapon el kellene törülnünk a képviselőházat is.
De nézzünk a szemébe ennek az utóbbi vádnak részletesebben is. Azon kezdem, hogy nem is találnám oly nagy szerencsétlenségnek, ha az ország vagyonosabb s függetlenebb elemei vállalkoznának tulnyomólag a közigazgatási tisztségekre. S vállalkoznának is minden bizonynyal, a mint vállalkoztak a régibb időkben, - ha kellő tevékenységi tért, ha kellő hatáskört biztositanánk az önkormányzatnak, s e czélból is hasznosnak tartom az autonomikus jogok helyes fejlesztését, s veszedelmesnek azok csorbitását.
Viszont azonban elismerem, hogy a szegényebb, de müvelt elemekre a mostani állapot alig birhat elég vonzerővel arra, hogy hivatalt vállaljanak, s ezeket nemcsak kizárni nem óhajtom, sőt lehetőleg oda csábitani. De én ennek más gyógyszereit alkalmaznám, s nem tartom egyedüli orvosságnak a kinevezést.
Egyáltalán azon vallomással akartam kezdeni, de csak most jutok hozzá, hogy elmondjam, a mit különben alig tagadhat valaki ez országban, hogy a közigazgatás jelen állapota s ezzel kapcsolatban a törvényhatóságok mostani helyzete határozottan rossz, s azon javitani kell, csak azt tagadom, hogy másként javitani ne lehetne, mint a kinevezés által; csak azt tagadom, hogy a felforgatás, a régi alap ignorálása jobb volna a helyes fejlesztésnél, a régi alap restaurálásánál.
Az utóbbi nehezebb, de biztosabb és egészségesebb; az előbbi kényelmesebb, de veszedelmesebb s halálos betegség magvát rejti magában.
Javitani kell a mostani állapoton; ugy az önkormányzati rendszeren, valamint a közigazgatási gépezeten. Ez a kettő a mi nemzetünk életében szorosan összefügg, s azért legalább alapelveiben röviden meg kell jegyeznem, hogy milyennek képzelem a helyes önkormányzatot.
Állami és alkotmányos lételünknek, ősi szokásainknak és nemzeti jogfejlődésünknek megfelelőleg, de különben is a szabadelvü haladás követelményeihez képest egyik alapfeltételül ismerem a decentralisatiót, s különösen mindabban, a mi az egyes vidékek speciális érdekeit illeti, a mit az egyes vidékek magok is elvégezhetnek, minden ily ügyet határozottan az önkormányzat teendői közé sorozok, s ezekben az önkormányzatnak lehető korlátlan hatáskört nyujtanék, nem elégedvén meg az ellenőrzéssel, mert ily értelemben az életképes fejlődés magvát látom a decentralisatióban, s nem riadok vissza attól, hogy itt-ott talán hibásabban, gyengébben fog egyik-másik ügy elintéztetni, mintha a központból intéztetnék.
Viszont azonban az országos közigazgatás pontossá tételét, s mindazon ügyek gyors és kellő végrehajtását, a melyek országos érdekek: feltétlenül szükségesnek tartom, s azért mint fentebb is kijelentem, a központi kormányzatnak erre vonatkozó hatalmát, nemcsak felügyeleti, de végrehajtatási jogát is igen szigoruan praecisiroznám, s nem vindicálok a felelős kormánynyal szemben a megyéknek semmit azokból a régi jogokból, a melyek képesek voltak a leghatalmasabb rendeleteket is in praxi hatálytalanokká tenni.
Erre nincs szükségünk, mihelyt felelőssé lett a kormány; de igenis továbbra is szükségünk van arra, hogy azon a másik téren mennél nagyobb hatáskört adjunk a törvényhatóságnak, mennél nagyobb tevékenységi kört és ingert a közérdeklődésnek.
S valamint egyrészről nem egy oly ügy van, a melyet a törvényhatóságok kezéből szivesen átengedek a kormány feltétlen kezelése alá, mint pl. a rendőrség országos szervezése: épen ugy viszont számos oly tárgy van, a melyet sokkal korlátlanabbul ruháznék a törvényhatóságokra, mint a hogy az a jelen állapot mellett történik.
Mindenesetre azonban az ily értelemben vett decentralisatio, az ily értelemben fejlesztett önkormányzati jog egyik főtényezőjéül a tisztviselők választását ismerem, azon nélkülözhetlen feltétellel mindamellett, hogy ugy a tisztviselő állásának nagyobb biztositására, valamint a tisztviselői qualificatio és felelősség szabályozására a kellő reformok megtétessenek. S mindez nem lehetetlen a régi alapon sem.
A választott tisztviselő existentiájának nagyobb biztositása nem lehetetlenség. Hosszabb választási időközök, nyugdijak rendszeresitése stb. nagyon sokat tehetnek ez irányban, s a mi a jobb elemek ambitióját illeti, nemcsak a nagyobb hatáskörrel gyakorolhatunk azokra vonzerőt, hanem az által is, ha ujra életbe léptetjük azt a régi jó praxist, hogy a magasabb állami hivatalokra a megyei életben kivált egyéneket szemeljük ki. Az általános közkormányzat minden ágában számos oly állomás van, a melyhez igen jó előkészitő iskola és praxis a megyei hivataloskodás, s igy mig egyrészről az által, hogy a megyei tisztségből a jobb és biztosabb állami hivatalba való előmenetel helyeztetik kilátásba, a jobb elemek is szivesen fognak ide fordulni: addig másrészről elérjük azt, hogy közkormányzatunkat nem a négy fal között nevelkedett bürokraták fogják kizárólag intézni, hanem azok, a kik a külső élet praxisában ismerték meg az ország viszonyait, elemeit, igényeit; a kik a praxisból tudják, hogy gyakran a legszebben gondolt s az iróasztalon a legjobb intentióval s tanulmánynyal megirt rendelet odakint a gyakorlati életben mily kivihetetlen, sőt érthetetlen marad.
Ne méltóztassanak ezt az eszmét kicsinyelni. Bizony mondom, nagy szükségünk van reá mind a két irányban.
A választási visszaéléseken is sokat javithat a helyes alapra fektetett reformálás. Egészen sehol és soha semmiféle rendszer nem lesz tökéletes, és visszaélések mindig és mindenütt lesznek; de a választás és a candidatio helyes összeegyeztetése mellett nagyon sokat el lehet kerülni mindkét rendszer (választási és kinevezési) hátrányaiból, s el lehet érni azt, hogy a candidáló (ki ez esetben a kinevezési jog befolyását képviseli) se legyen kénytelen ismeretlen embereket az atyafiság protectiója utján alkalmazni az illető tisztviselővel együtt élő s reá szorult közönség rokonszenve és akarata ellenére, s viszont a választó közönség se követhesse minden sógorsági és korteskedési szeszélyeit a közigazgatási ügymenet hátrányára.
Ehhez természetesen első sorban szükséges a qualificatio szigoru megállapitása. Magának a tisztviselőnek, a tisztikar tekintélyének épen ugy érdekében áll ez, mint a közigazgatásnak, s ennek rendszeresitése annál kevesebb nehézségbe ütköznék, mert az egyetemi vizsgálati rendszer már is helyes utat mutatott erre, midőn rigorosumaiban különválasztotta a jogi és a politikai rigorosumokat.
S last, but not least leghatalmasabb orvossága leend a közigazgatási calamitásoknak (ugy a kormány-hivatalokkal, valamint a választott tisztségekkel szemben) a közigazgatási biróság szervezése és felállitása. Ezt talán nem is szükséges bővebben indokolnom?
Ezeken az alapokon - teljes meggyőződésem - helyesen fejleszthetjük s nagyon, de nagyon megjavithatjuk autonomikus és közigazgatási viszonyainkat a nélkül, hogy a kinevezés kétélü fegyveréhez kelljen nyulnunk, a melyet a fentebb előadottak szerint a mi speciális viszonyaink, a mi nemzeti fejlődésünk mellett igen-igen veszélyes ujitásnak tartok.
S azért ne vegyék tőlünk rossz néven a modern államférfiak, ha ragaszkodunk a multak “emlékeihez”; mert higyjék el, nemcsak emlék az, a mi a multból reánk maradt, hanem a nemzeti élet gyökere, a melylyel a királyválasztások ideje óta oda vagyunk nőve egész történelmi és közjogi fejlődésünkhöz, egész közéletünkhöz.
Ne tépjük ki ezt a gyökeret, ha vén is, mert nem hiába mondja egyik régibb irónk:
“Hosszu szenvedés sorvasztja azt a fát,
A melyet vén korában ültetnek át.”
RAKOVSZKY ISTVÁN.