A jövő könyvkereskedelméről

Irta: Sugár Jenő

Budapest, 1912
Nyomatott Rózsa Kálmán és neje könyvnyomda részv.-társ.-nál.

... dolgozzunk mint jó munkások, készitsük elő egy rossz lámpa pislogó fényénél a holnap munkáját...
William Morris

ELŐSZÓ
A ki nem jó akarattal veszi kezébe e kis füzetet, annak könnyü lesz kimutatni, hogy Sugár meglátásaiban még nem elég erős, feltevései ingadozók, elmondási módjában is találni kifogásolhatót.
Mégis örülök e kis írásnak. Mert, ha nem is hasznot hozó, de bizonyítéka annak, hogy új áramlatok nyomulnak rengeteg szabállyal körülbástyázott szakmánkban.
Sugár a szociálista iskola növendéke. És ez jó iskola, jó alap egy igen erős és biztos néző pontot adó. De Sugár nem kész tanulmányaival és ezért a friss emberek érthető hevessége ragadja őt el. Nem hiba ez, ellenkezőleg. Többen mentünk már ezen keresztül. Sugár is megteszi ezt az útat és nekünk értékeket fog még adni, mert tehetséges és munkaszerető.
Reméljük, Sugárnak nem ez az utolsó szava a jövő könyvkereskedelméről. És majd később, ezen a nyomon haladva, sokat módosítva fog még beszélni erről az igen érdekes problémáról.
Ezt a néhány sort, a mit itt Sugárról írtam, ha mindenki is, de éppen ő nem fogja nekem elhinni, dacára hogy szeretem őt. De ennek is igy kell lenni.
Páris, 1912. junius 24-én.
Kende Ferenc.

A JÖVŐ KÖNYVKERESKEDELMÉRŐL
Ma már biztosan tudjuk, hogy a gazdasági kapcsolatokban fejlődési törvények vannak, a melyek kezdődnek, tovább folynak és új dolgok felé visznek. Feltünik egy-egy új eszme, mely utat tör magának az elavult emberi elvek, szokások és ugyancsak az emberi hatalmasok által megszerkesztett törvények között, hogy előmozdítsa az emberiség javát, jólétét. A fejlődés összedönti az ideálisták légvárait és a romok fölött egy új szociális világ alakul ki.
Mindnyájunkat érdekelni fogja az új világ berendezése, melyben megszünik a mindenki által, mindenki ellen folytatott szakadatlan és irgalmatlan harcz, hol a társadalomra lesz átruházva a termelési eszközök tulajdona, hol a termelés államilag lesz szervezve és az állam lesz a monopolisztikus tőkés, a kizárólagos munkaadó, a munkahozadék igazságos szétosztója.
Milyen lesz ebben az államban a mi helyzetünk, a munkaadónké és milyen lesz a könyvkereskedelem? A kérdésre az első pillanatban nehéz megadni a választ, mert utópistának, álmodozónak nyilvánitják ma azt az embert, ki oly dolgokat mer állitani, melyek a jövőben megvalósulhatnak.
A mai társadalom vezetői hadat üzentek a tőkének, magántulajdonnak. Az államra akarják ráruházni a munkáltató eszközöket, az állam legyen a termelő, az értékesitő. Ma a legtöbb könyvkiadó nagykapitalista. A könyvkiadó nagy számokkal, nagy összeggel, nagy haszonra dolgozik, a könyvkereskedőnek, mint közvetitőnek, a legminimálisabbat nyujtja, a szerzőnek pedig, kiknek az irásból kellene megélniök, alig nyujtja a megélhetést, mert célja minden kapitalistának, hogy a befektetett tőke minél gyorsabban, minél nagyobb hasznot hajtson. Az egyes irodalmi művek, mely az író számára egy világ s gyakran több év, egy egész életkornak eredménye, a kiadó számára hitvány árú, ha a számított hasznot nem tudja belőle megkapni.
A kiadók a kézhez kapott kézirat átolvasása után, azt mérlegelik, keresik, hogy hol van az a száz vagy ezer ember, a ki megvenné azt a bizonyos könyvet, vagy a kinek el lehetne valamiképen adni és nem azt, hogy a kiadandó könyv mily kultúrális célt tudna szolgálni, hogy hány embert tudna az alkohol rombolásától megóvni, hány szülőnek adna felvilágositást gyermeke neveléséről.
Az íróknak így igen nehéz a helyzete. Mert ha meg is van benne az akarat, a tudás, hogy a társadalmat új nézetekkel, új eszmékkel ajándékozza meg, hiányzanak a könyvkiadók, mint közvetitők, kiknek nem új eszmékre, egészséges kultúrára van szükségük, hanem pénzre, hogy egyes helyeken a részvényeseknek és saját maguknak minél nagyobb osztalékot adhassanak, hogy ezzel hosszú időn át biztositsák maguknak és örököseinek a jólétet és hatalmat.
Igy manapság csak azok az írók érvényesülnek és legtöbb oly irodalmi termék jut napvilágra, melyek érdekesek tudnak lenni tartalmuknál fogva, vagy a melyek valamely nagy botrányt tárnak fel teljes fertőjükkel.
Tekintsünk csak körül. Melyik magánkiadó ad ki saját költségére tudományos munkákat? Egyik sem. A tudományos nyelvészeti, történeti vagy természettudományi műveket az Akadémia, természettudományi, a Társadalomtudományi, vagy ez vagy az a társulat financirozza, iskolakönyveket pedig csak olyanokat adnak ki, melyekből 3 vagy 5 év alatt egy bizonyos nagymennyiségü példányszám eladása, értékesitése biztositva van a kiadó részére. Kivételt képeznek természetesen a nagy zsenik alkotásai, mint például: Ostwald, Lombroso, Vanderwelde, Haeckel stb.
Kiadnak azonban igenis népszerű, orvosi, földrajzi, természet- és történelemtudományi műveket, melyeknél nem kell a szerzőt megfizetni, mert az egyes népszerű műveket hivatalnokaikkal állittatják össze.
A társadalomnak pedig igenis szüksége van arra, hogy a tudományos kutatásokról és azok eredményeiről, a mozgalmakról, az új irodalmi alkotásokról minél gyorsabban és minél olcsóbban értesüljenek.
A jövő állam tervében az első helyen áll a népnek könnyen hozzáférhetővé tenni az önművelési eszközöket, mert csak ép, egészséges, művelt, felvilágosodott és nem kapitalisták által agyonsanyargatott lelki és testi beteg emberek fogják a jövő államot alkotni.
A mai viszonyok mellett ez lehetetlen. Nálunk Magyarországban még az iskolakönyvek is pénzbe kerülnek, mert az államnak csak arra van pénze, hogy torpedókat épittesen, ágyúlövegeket és golyókat készittesen, mellyel az éhségtől lázongó vagy alkalomadtán sztrájkoló népet megfélemliti, agyonlöveti. Egy percre átrándulunk Svájcba, vagy az Egyesült-Államokba, már más világot találunk. Ott már rájöttek a vezető emberek, hogy az államnak tanult kereskedőkre, tanult iparosokra van szüksége, hogy a versennyel szembe tudjanak szállni. A tankönyveket az állam készitteti és ingyen adja a tanulóknak, a könyvkiadót és könyvkereskedőket, mint közvetítőket mellőzve.
Ma az elemi iskolai könyveket, holnap a törvénykönyveket, azután a tudományos műveket veszi az állam saját kezelésébe, fokonkint mellőzve a könyvkiadókat és kereskedőket, a szerzőket jól megfizetve, a könyveket pedig olcsóvá és könnyen hozzáférhetővé téve.
Mert az állam érdeke, hogy a művelődés és felvilágositó eszközöket mindenki könnyen megszerezze. Könyvtárakat állit fel, a tanuláshoz ingyen adja a könyveket és ezt csak abban az esetben teheti meg, ha közvetlenül az állam a termelő és értékesitő.
A könyvkereskedelem jövője kezd tisztán előttünk lebegni. Nem lesz tehát érdektelen megvizsgálni, hogy melyek azok az okok, melyek a mai magánkönyvkiadó cégeket, könyvkereskedőket a kollektiv állam birtokába juttatják.
A társadalmi mozgalom új fázisra mutat a szociális fejlődésben, a kollektiv értelem jelentkezésére és arra az érzésre, hogy közszolgálatnak kell tekinteni eszközöket, erőket, vállalatokat.
Azzal biztat mindez, hogy végül szükségszerűen kollektiv tulajdon fogja helyettesiteni a magántulajdont, a vállalkozást, a mindennapi élet egész területén. 
A mikor minden kollektiv kezelésben lesz, a vasutak, világítás, közegészségügy, miért képezzen éppen a könyvkiadás kivételt?
Ez sem fog kivételt képezni, mert és itt idéznem kell H. G. Wells “New worlds for old” legújabban megjelent művéből egy fejezetet: A szocializmus alatt a magánkiadó mellett, vagy esetleg helyettesítve a magánkiadót, kell, hogy legyen valami fajta állami kiadó is. Erre nem oktalan a remény. Az állami művészeti és technikai iskolákból, a melyekben tanitják a nyomtatást, könyvkötést stb. természetes és megfelelő módon kifejlődhetnek a községi nyomdák, a községi könyvkötészetek és a könyvtermelés egész gépezete. Igy aztán helyhatóságok végezhetik a könyvkiadást, vállalhatják az írók kiszemelését, támogatását és honorálását s a könyveket, a melyeket termelnek, eladhatják egymásnak az egész világon, köz-, nép- és iskolai könyvtárakba helyezhetik el.
De vannak még más okok is, melyek a könyvkereskedelem mai formáját, mai működési körét gyökeresen meg fogja változtatni. Ezek pedig a napi sajtó és a könyvtárak. Bár ezek csekélységeknek látszanak és mégis, ha figyelemmel kisérjük fejlődésüket, arra a következtetésre jutunk, hogy a könyvkereskedelem jelenlegi helyzetében igen nagy változásokat, sőt, merem állitani, annak végleges megszüntetésének egyik főtényezői lesznek. A világ minden gazdaságának történetéből, mint alapvető tény derül ki, hogy a termelés bármely rendszere, csak egy magasabb rendszer után tünik el, mely magasabb rendszer megkönnyiti a termelést és a termeltek elhelyezését, értékesitését. Csak egy pillantást kell vetnünk a könyvkereskedelem fejlődésére és tisztán fogjuk látni az előbb felállított szabályt.
Ismeretes, hogy az ókori népek feljegyzéseiket a papirusz háncsára írták és a papirusz háncsokat hosszú szalagokban összeragasztották és tekercsbe göngyölítették. Ez volt a legrégibb és hosszú időn át a legszokásosabb alakja a könyveknek.
Jött egy valamivel könnyebb termelési módszer. Eltünik a papirusz és pergament, fa- és érctáblákat használnak írásra. A pergamenteket ekkor már összehajtogatták és a mai könyvekhez hasonlóan bekötötték vagy egymásra rakták, a mi által a kódexek keletkeztek.
Ám jött egy ennél jóval magasabb, gyorsabb és termékenyebb termelési rendszer, a rongypapiros és későbben a könyvnyomtatás feltalálása, miáltal a könyvek előállitása dolgában nagy változás állott be.
Nézzük a könyvkereskedelem fejlődését, a könyvekkel való kereskedés aránylag későn fejlődött ki. Még az olyan kiváló jelentőségü népeknél is, mint minők pl. a régi egyiptomiak és a zsidók voltak, sem találni nyomát az olyan irodalmi üzletnek, a mely a későbbi könyvkereskedelemhez hasonlítható. A fennmaradt, leírt közleményeket, úgylátszik csak fölolvasás útján terjesztették s csak a régi Görögországban állott fenn a könyvkereskedelem. Krisztus előtt az V. században már virágzott a könyvkereskedelem Athénben. A tudományos és költői irodalom mellett voltak különböző tartalmu népies iratok is melyeket repülő könyvárusok, vagy könyvkikiáltók terjesztettek a nép között, mig az állandó lakóhellyel bíró könyvárusok, a kik többnyire könyvmásolók is voltak, bódékban szokták könyveiket felolvasni, hogy ily módon vevőkre tegyenek szert.
A technikai eszközök teljes hijával, a könyveket irnokok állították elő, még pedig vagy önállóan másolták, vagy több irnok gyült egy felolvasó köré és annak diktátuma után írtak. A középkor első századaiban a római birodalmat és később az iszlam országot kivéve nem volt irodalmi kereskedés. Kolostorokban és papi hivatalokban, valamint egyes fejedelmek udvarában készítettek ugyan másolatokat, de csak magánhasználatra és ez azért volt, mert az irásművészetet csak kevesen ismerték.
A kultúra fejlődik és a XII. században az egyetemnek keletkezésekor kezdett az irodalom segédkönyveknek, a tanulók számára szükséges vezérfonalaknak és tankönyveknek szükséglete nagyobb arányokban mutatkozni. Ezek révén fejlődött ki a középkori könyvkereskedelem, kézirat vásárlása, eladása, sokszorosítása, melyet tulajdonképen csak a rongypapir feltalálása tett lehetővé.
Ismét jelentkezett egy magasabb termelési rendszer, mely lehetővé tette, hogy a kényelmetlen cserép, érctáblákat és pergamenteket mellőzzék és a sokkal könnyebb és praktikusabb rongypapirosra írták a könyveket, melyeket már egész könnyen lehetett használni, egyik helyről a másikra szállítani. Ezen a réven már kereskedhettek az akkori kézirat-könyvekkel.
Olaszországban a XIII. században találjuk első nyomát a kézirat-kereskedelemnek, illetve a kézirat-kikölcsönzésnek. Ezek a birtokukban levő irnokokkal, mint látszik, akkor az irnokok technikai eszközöket képeztek és magántulajdonok voltak, vagy tanulókkal másoltatták a kéziratokat, hogy azokat pénzért kikölcsönözhessék. Az egész kereskedés azonban az egyetemek felügyelete alatt állott és csak később engedték meg, hogy nyereségre eladhassák a kéziratokat, vagy azok másolatait.
A könyvkereskedelem eleinte nem volt önálló ipar, könyv kiadásával a könyvnyomtatók foglalkoztak, míg az eladást a könyvkötők, kereskedők, vásárosok vették kezükbe. Akkor még a kiadóknak előlegezték a nyomtatási költséget, vagy nagyobb művek kiadása alkalmával több kiadó állott össze és az előállított példányokat arányosan osztották szét. Ez nagyon régen volt, azonban már akkor rájöttek arra az emberek, hogy a közösen végzett munka mindig olcsóbb és jóval termékenyebb, mint az elszigetelt önállóan végzett munka. Pedig akkor még nem volt a munkaerő oly drága, mint napjainkban, nagy lakbért sem kellett fizetni.
A XV. században már rendezettebb a könyvkereskedelem, a kiadók a Rajna melletti frankfurti könyvvásáron gyülnek minden évben Péter Pál napján össze. Itt kirakják vagy hirdetmények útján tudatják a közönséggel ujdonságaikat a könyvkereskedők, itt egészítik ki készleteiket.
Ez lenne rövid váza a könyvkereskedelem történetének.
Magának a könyvkereskedelemnek a két legnagyobb előmozdítója a rongypapir és a könyvnyomtatás feltalálása volt. Később igen fontos szerepe jutott a vasútnak is, mely lehetővé tette a termeltek gyors és könnyü szállítását.
A kultúrával és a nép felszabadításával a könyvkereskedelem rohamosan fejlődik.
Magyarországon 1895-ben 283 könyvkereskedő, 34 könyvkiadó, 7 zeneműkiadó, 32 antikvárium van és ez a szám napjainkig szaporodik, csak a könyvkiadók száma csökken, dacára annak, hogy a lakosság, kultúrintézmények és iskolák száma napról-napra szaporodik.
Ennek oka pedig az, hogy egy nagy tőke sok kis tőkét öl meg és a harcban elhullott kis könyvkiadókat a nagy könyvkiadók vásárolják össze, mint olyanokat, kik nem képesek sem oly gyorsan, sem oly jó terméket produkálni, mint a nagy kiadók, kik nagy pénzösszegekkel rendelkeznek és így módukban van a legtökéletesebb technikai eszközöket beszerezni és a legjobb munkaerőket alkalmazni. A kezeik között levő akár tőke, akár személyi hatalommal, vagy előkelő összeköttetés révén könnyen tudják a termelt könyv mennyiségét elhelyezni.
Napjainkban Magyarországon vizsgálva a könyvkiadók helyzetét, látjuk, hogy nem is régen, 2–3 évvel ezelőtt Franklin könyvkiadó egyesült a Lampel-féle könyvkiadóval, Révai testvérek megvették a Stampfel és Lauffer-féle könyvkiadványokat, később azután ezek közül az Athenaeum megvette a tankönyvkiadványokat, melyek közül az elemi iskolai tankönyveket a Lampel-Franklin cégnek adta el.
Mint látjuk, a tőke központosulásával a termelési eszközök, a könyvkiadóknál a kiadványok is központosulnak. Lehetetlennek látszik-e, hogy néhány évtized mulva a mai 8–9 könyvkiadó egyesül és egy nagy hatalmas könyvkiadó-trösztbe csúcsosodik ki.
Szerintem sokkal nehezebb volt annak idején a kőolaj-, cukor-, acél-kartelleknek, később trösztöknek megalakulni. És mégis megalakultak, sok kis vagyont tönkretéve, a társadalomnak legnagyobb kárára.
Ezért az állam hadat üzen a trösztöknek és ott, a hol lehet, kisajátítja azokat, állami, városi, vagy községi kezelésbe veszi. Igy Svájcban a világítás, közegészségügy, közlekedés, vízművek állami kezelésben vannak és nem magántulajdonok. Budapesten napjainkban történt, hogy a gázgyárat, mely magántulajdon volt, a város megvásárolta és most saját kezelésében van.
Amennyire a fejlődésből következtetni lehet, a könyvkiadók, ha nem trösztökben fognak egyesülni, úgy egyik a másikat fogja megvásárolni, míg egy hatalmas cégben összpontosulni fog az összes könyvkiadó.
A jövő államnak célja azonban a népnek jólétét megszerezni és nem magánosoktól kiuzsoráztatni hagyni, miért is kezd kisajátítani. A könyvkiadást fogja legelső sorban, mert könyvekre nagyon sokra lesz szüksége. Az egyetlen egy, vagy mondjuk két könyvkiadót kisajátítja. Hogy a kisajátításnak melyik módjával, azt jelen pillanatban nem tudom megmondani. Azt tudom azonban, hogy a szortimenterek nagyot fognak lélegzeni. Nem lesz bajuk a leszámolással. Az állami hivatalnokok jól fognak velük bánni, mert a fix fizetésü állami hivatalnokok, a kiket a vállalat haszna nem érdekel, nincs oka úgymint az egyes birtokosnak, a ki a vagyont kergeti, a béreket meglopni, a munkaidőn csalni, kifosztani a fogyasztót, vagy a nemzedékek köztulajdonát képező természeti vagyont tönkretenni. Továbbá nem kell majd előre fedezeti váltókat, vagy pláne készpénzfedezetet adni, hogy könyveket bizományba kapjanak. A tankönyvszezon elején, ha akkor ilyenről még szó lehet, nem fognak kontót zárni a szegény szortimenternek valamelyik könyvkiadóhivatali tisztviselő pillanatnyi szeszélyéből kifolyólag.
Azonban az állam egyetért Considerant nézetével, ki azt mondja, hogy a kereskedelem csak akkor hasznos, ha a termelés és fogyasztás szükségleteit tartja szem előtt; ezen két ág szolgájának kell lennie. Szerepe alárendelt természeténél fogva meddő, sem mennyiségileg, sem minőségileg nem tesz hozzá semmit a kezein átmenő javakhoz, ennélfogva műveleteit a lehető legkevesebb egyénnel kell végrehajtani. Ez azonban csak egy oly igazgatási szervezettel valósítható meg, a mely a termelőt közvetlen összeköttetésbe hozza a fogyasztóval, a mely elnyomja a tolvaj, szipolyozó és élősdi közvetítőket.
Ha városi vagy községi gázt és kenyeret tudtok közvetlenül tőlem a várostól, vagy községtől beszerezni, miért ne tudnátok a könyveket is.
És a jövő államban mellőzni fogják a könyvkereskedőket, a könyveket előállítási áron, tehát sokkal olcsóbban fogják árulni, mint napjainkban, mert az államnak nem lesz nyereségre szüksége.
Miért helyezze az állam közvetítők által el a könyveket a könyvtárakba? Csak azért, hogy közvetítési díjat fizessen. Ezt megtakarítani óhajtja és azt mondja, hogy a könyveket én termeltem, a könyvtárakat, melyeket én tartok fenn, én látom el közvetlenül könyvekkel, a könyvkereskedőket mint közvetítőket mellőzve.
A szortimentnek, a könyvkereskedelemnek a mai formája különben is gyökeresen meg fog változni, ha tegyük fel ezen itt általam elmondott kollektiv állam nem is valósulna meg.
Az irodalom mindig nagyobb és nagyobb arányokat kezd ölteni és így a könyvtermelés is egyre nagyobb lesz, mint azt a statisztikai adatok is fenségesen igazolják.
Egyes irodalmi ágak, mint pl. szépirodalmi, természettudományi, társadalomtudományi irodalom oly nagy tömegeket produkál már ma is, hogy a szortimenterek éppen azért, mert túl nagy a produkció, csak akkor fogják tudni a termelést kihasználni, ha csak egyes irodalmi termékekkel, mint pl. filozófia, orvostudomány, mezőgazdaságtan, történet foglalkoznak.
Bücher “Der deutsche Buchhandel und die Wissenschaft” pályadíjat nyert művében a szortiment végelgyengüléséről beszél és csak úgy és csakis abban látja jövőjét, ha erősen specializálódik, ha egy-két szakba való munkákkal foglalkozik csak, mert ezek közönségét módjában van megismerni, magához szoktatni és jól kiszolgálni, jobban, mint a mai modern antikvárusok, utazó könyvkereskedők, kik ma szépen elhódítják vevőiket.
A könyvkereskedelemnek igazi veszedelme azonban a könyvtárak. Szabó Ervin székesfővárosi főkönyvtáros tollából egy közgazdasági elmélkedés jelent meg a “Csak Szorosan” 1910 novemberi számában “Könyvipar és nyilvános könyvtárak” címen. Többek között ezeket írja: Volt idő, a mikor a kiadók és a könyvkereskedők attól tartottak, hogy a könyvtárak terjedése csökkenteni fogja a könyvek kereskedelmi forgalmát; minek vásárolnának az emberek könyveket, amikor ingyen hozzájuk juthatnak? Ma már nyilvánvaló, hogy ez az aggodalom alaptalan volt. Sehol a világon nem lehet egy-egy könyvből akkora példányszámot nyomtatni és előadni, mint éppen az angolszász országokban; és az angolszász könyvkiadók és kereskedők készségesen elismerik ma, hogy nem kis részben a könyvtárak teremtették ezt a piacot, nevelő és propagandisztikus munkájukkal.
Igaza van Szabó Ervin úrnak. Azonban ez csak napjainkra vonatkozik. Ma még nem vesszük annyira észre, hogy a könyvtárak, melyek nélkülözhetetlenek és kell, hogy minden kultúrállam sok ilyennel rendelkezzen, a kereskedelemnek egy bizonyos ágát tönkre fogja tenni. És annak így kell lennie. Mert miért fizesse az állam, község, vagy a város a közvetítőket meg, mikor módjában van termelni saját magának, mikor egy ujonnan megjelent könyvből ezerszámra tud elhelyezni köz-, nép- és iskolai könyvtárakban, anélkül, hogy megfizesse a közvetítőket, azok alkalmazottjait, lakbért, világítást és fáradtságot.
A legtöbb könyvtárat közadóból állítják fel. 1874-ben Quincey Josiáth bostoni polgármester indítványára a város elfogadta azt a javaslatot, hogy közadóból városi közkönyvtárt építsenek. Úgy jött létre ott nemcsak a világ egyik legszebb könyvtárépülete, hanem abban a föld legnagyobb közművelődési könyvtára.
Ewart Vilmos inditványára 1849-ben Angliában törvénnyé lett, hogy a városok közkönyvtári célokra adót vethetnek. A manchesteri könyvtár volt az első, 1852-ben, mely e törvénynek köszöni létrejöttét. E törvénynek köszönhető, hogy Angliában 1600 nyilvános könyvtár van.
Az amerikai államokban és Angliában a törvényhozás egyenesen kötelességükké tette a könyvtári adót és csak így tudjuk megérteni, hogy Amerikában 6920 állami könyvtár van 10.000 kötet átlagos könyvállománnyal.
Amerikában átlag 1–3 koronát, Parisban 95 fillért, Charlottenburgban 34 fillért, Jenában 96 fillért fizetnek fejenként a közművelődési könyvtárak fejlesztésére és beszerzésére.
Mint látjuk, legtöbb helyen maga a társadalom tartja fenn a könyvtárakat, könyvtári adót fizet és ha valamelyik könyvre szüksége van, már ma se szalad a könyvkereskedőhöz, hanem a könyvtárakba és ott biztosan megkapja minden nehézség nélkül. Amerikában vagy Angliában csak telephonálni kell, vagy pár sort írni és haza szállítják a könyvet. Azt hiszem, hogy a könyvkereskedőknek ilyen állapotok mellett csak a könyvgyűjtők maradnak egyedüli vevőjei és ebből, mi tudjuk legjobban, nem igen lehet a megélhetéshez szükségeseket megszerezni.
A tanulni akaró ember a könyveket az iskolából, a könyvtárakból, a szórakozni akaróknak szintén rendelkezésükre állanak a könyvtárak és napilapok, heti, vagy havi folyóiratok, melyek jóval olcsóbbak, mint a könyvek és a fizetett árért igen sokat nyujtanak.
Az ujság manapság a legfontosabb közvetítője a gondolatnak, sőt a felnőttek igen nagy többségének egyedüli közvetítője. Csakis ennek tudhatjuk be, hogy a napilapok és folyóiratok napról-napra szaporodnak.
1830-ban 10 hirlap és folyóirata volt Magyarországnak,
1840-ben 26
1847-ben 33
1849-ben 86	1900-ban 1132
1905-ben 1615
1909-ben 2056.	
Évről-évre szaporodik az ujságok száma, a legutóbbi statisztika szerint 35.000 napilap jelenik meg a világon, a német birodalomban 6000, Angliában 5400, Olaszországban 1800, Spanyolországban 100, Oroszországban 800, Hollandiában 400. Európában 15.000, az Egyesült- Államokban 10.000 és a 10.000-ret a többi földrészeken osszuk meg.
Egyetlen egy irodalmi termékről sem tudtak könyvalakban oly sokat eladni, mint egy ujságszámból. Petit Parisiennek 1.200.000. News of the World 1.400.000, Lloydnak 1.350.000, Daily Mailnek 205.000 előfizetője van.
Ezek horribilis nagy számok és bizony meghökken az ember, ha elgondolja, hogy ily nagy tömegek olvasnak egyfajta ujságot, hogy nagy tömeg emberek szereznek tudomást szaklapokból a kutatásokról, hogy az irodalmi lapok, a modern szerzők műveit olcsó, igen olcsó pénzért közlik.
Kőhalmi Béla úrnak a “Csak Szorosan” legutóbbi decemberi számában egy érdekes cikke jelent meg “Strófák jó könyvekről s jövendő könyvekről”, mely cikkében közli egy internacionális revue által rendezett ankét eredményeit. Az ujságra vonatkozólag, mint értékes momentumot, meg kell, hogy emlitsem egy érdekes filozófia professzor válaszát, ki az ankét azon kérdésére “És ha csak egy könyvet vihetne magával a visszavonulásba, melyik volna az?” azt felelte, hogy neki semmiféle könyv nem kell, csak a mindennapi ujságját adják meg.
Már ma is vannak emberek, kik hasonlóan gondolkodnak, mint szerény személyem az ujságról.
Amit az ujságban nem találok meg, azt a könyvtár bizonyára nyujtja és akkor miért vegyek én drága pénzért könyveket. A könyv csak volt luxuscikk. Azt hiszem, napjainkban senki sem vesz drága szép fedelű könyveket azért, hogy azt barátai és vendégei alkalomadtán megcsodálják?
A könyvkereskedelem szomorú sorsnak néz elébe. Okok, melyek annak megszüntetését elősegítik, mint látjuk, elég van. Mint egyik, ma még lényegtelen okát, meg kell hogy említsem “a szerző saját kiadványa” című könyvkereskedelem-veszedelmet. Napjainkban igazán csak azok a könyvek jelennek meg a szerző saját kiadásában, melyek nem találnak kiadót, vagy amely könyvek elhelyezése biztosítva van a szerző számára. Hovatovább azonban a szerzők saját rizikójukra fogják műveiket kiadni, mert így, ha egy műnek csak közepes sikere van, akkor is többet keres a szerző, mintha azt fix összegért valamelyik kiadónak eladja. Mint példát megemlítem, hogy a mai zeneszerzők, különösen azok, kik operett muzsika szerzésével foglalkoznak, igen ritka esetben adják el fix összegért a muzsikát, mert aránytalanul többet keresnek, ha saját rizikójukra adják ki és valamelyik zeneműkereskedőt csak annak kezelésével bízzák meg. Ez bizony szomorú kereseti forrása lesz a könyvkereskedő cégeknek, a megélhetést nem fogja számukra biztosítani.
Az itt elmondottak még igen-igen messze vannak, sokszor fogunk még bérjavitásért küzdeni, azonban kell, hogy ezzel már most foglalkozzunk. Elő kell készítenünk a talajt, számolni kell már most azzal, hogy az utódainkat ne lepje meg majd nagyon a változás, amelynek a népfelszabadítással egyidejűleg kell, hogy bekövetkezzen.
Dolgoznunk kell. Ne idegenkedjünk az új eszméktől. Legyünk bátor harcosai és mártirjai az ujvilágnak, értsünk egyet William Morrissal, ki azt mondotta, hogy a sötét órák alatt, amelyeket még el kell töltenünk, vajjon bárgyún ölünkbe tegyük-e kezünket, mint a nagy urak, a kik túlságosan aljasnak tekintik a munkát, hogy ahhoz fogjanak? Nem, sőt inkább dolgozzunk, mint jó munkások, készítsük elő egy rossz lámpa pislogó fényénél a holnap munkáját: annak a holnapnak, a mikor az önzés le lesz győzve, a mikor nem lesz sem harc, sem öldöklés, a mikor az emberek nyugodtan fognak egymás mellett élni.