Numizmatika és glyptika

Gesztelyi Tamás

A glyptika szakkifejezés a görög glüphein = vés, metsz, farag jelentésű igéből származik. A görög alapszó jelentéstartamának megfelelően a múlt század elején a glyptikából továbbképzett glyptothék még bármiféle anyagból faragott vagy vésett műtárgyak gyűjteményét jelentette. Így viselheti ma is két nagy antik szobrászati gyűjtemény ezt a nevet, mégpedig a müncheni Glyptothek és a koppenhágai Ny Carlsberg Glyptothek. A múlt század második felében a szakkifejezés használata leszűkül a véséssel, metszéssel előállított műtárgyakra. Pulszky Ferenc az Archaeológiai Értesítő 1874-es évfolyamában Glyptika címen írt cikkében (191-203) a pénzérmék készítésével és a drágakőmetszéssel foglalkozott. A két művészeti ág összekapcsolásában bizonyára a technikájukban jelentkező hasonlóság vezérelte: alapvetően mindkettő egy negatív kép kivésésével vagy kimetszésével kezdődik, és az ezekkel készített veret vagy lenyomat adja meg a kívánt végeredményt. Rokonságuk kicsiny méretükben is jelentkezik.

A glyptika szűkebb értelemben a drágakövek, féldrágakövek - általában ékkövek, latinul gemmák - metszését és az ezek alapján készült különféle lenyomatok és öntvények készítését foglalja magában. Metszésre legszívesebben az 5-7-es keménységű ásványokat használták, melyek elég tartósak voltak, nehezen koptak vagy sérültek, de még vésésük nem okozott rendkívüli nehézséget. Pecsétlőként való használatuk során finom agyagba nyomták bele a bemélyített vésettel (intaglio) ellátott felületet, és az így kapott domború kép a tulajdonos hitelesítő pecsétjét jelentette. Ezek voltak az ókori bullák, melyek kiégett példányai nagy mennyiségben kerültek elő leégett irattárak (nomophylakion) romjai közül.

A gemmák készítésének technikája nem elsősorban egyenes vonalú metsző vagy véső mozdulatokkal történt, hanem forgómozgással és csiszolással. Az un. íjeszterga segítségével egy fém fúrófejet forgattak, ami a kemény ásvány felületét csiszolópor (naxosi por vagy korund) és folyadék közbeiktatásával megmunkálta, és homorú - negatív - ábrázolásokat hozott létre. A pénzérmék verőtövei fémből készültek, melyek véséssel is megmunkálhatók voltak, de ott is van nyoma a fúró használatának. Az antik pénzérmék készítőinek a neve ritkán maradt fenn, néhány ilyen esetben azonban megállapítható, hogy ugyanaz a vésnök (scalptor) gemmát is készített.

Az ókori Rómában a köztársaság kor végén igény jelentkezett a gemmák nagyobb mennyiségű és olcsóbb előállítására. Így született meg az üvegöntvény, amit homorú vagy domború vésetű matricával egyaránt készíthettek. Ezeket szokás üvegpasztáknak is nevezni, minthogy az üvegszemcséket nem olvasztották magas hőfokon teljesen cseppfolyóssá, így szerkezete porózus maradt. Ez csökkentette tartósságát, de meggyorsította az előállítást. Céljuk az volt, hogy bizonyos politikai üzenetet minél szélesebb körben minél gyorsabban közvetítsenek segítségükkel. Ez a feladatkör már egészen közel állt ahhoz, amit a pénzérmék hátoldalainak ábrázolásai betöltöttek. Ez utóbbiak témáit a pénz kiadását végző hivatalnokok, illetve a hivatalnokokat irányító politikusok határozták meg. A birodalom minden részébe eljutó pénzérmék a leghatékonyabb propagandaeszközzé váltak.

A gemmák és pénzérmék szerepének a találkozását a köztársaság kor végi, és császárkor eleji képszimbolikában jól megfigyelhetjük. A Kr.e. 40-es évek érmein és gemmáin egyaránt a globus, a bőségszaru, a kormánylapát és a caduceus voltak. A Kr.e. 20-as évek elejétől Augustus a capricornust, azaz a bak csillagkép félig kecske, félig hal alakú antik ábrázolását választotta jelvényéül, de mellette megőrizte a caesari szimbólumokat is. Ezek alkalmazása érmeken és gemmákon az egész császárkor folyamán nyomon követhető.

A hellenisztikus kor óta szokás, hogy a pénzérmék előlapját az uralkodónak vagy valamely családtagjának a portréja díszítette. Ha ilyen gyakorisággal nem is, de a gemmákon is rendszeresen megjelennek az uralkodóportrék. Ezek meghatározásához a pénzérmék feliratuk révén azonosítható ábrázolásai nélkülözhetetlen segítséget jelentenek. Az Augustus korra különösen a rendkívül igényes kidolgozású kameók jellemzőek, melyek nyilvánvalóan az udvari gemmametsző műhely termékei. Ezek az egyedi darabok valószínűleg a császári család személyes használatára készültek, de az egyszerűbb kivitelű intagliók és különösen a nagyobb mennyiségben készített üvegöntvények jutalom vagy kitüntetés gyanánt kerülhettek az arra érdemesek birtokába.

A Iulius-Claudius-dinasztia tagjai mellett gemmákon Septimius Severus és családja fordul elő a leggyakrabban. Ezek közt vannak igényes kivitelű kameók és intagliók, melyeken a fejek a hellenisztikus hagyományt követő capita iugata (vö. 1. ábra) elrendezésben láthatók. Egy másik csoport esetében egyszerűbb kivitelezésről beszélhetünk, melyeken a fejek részint szembe állítva, részint egymás mögé helyezve sorakoznak (2. ábra). Míg az előbbiek az udvari műhelyben készülhettek, az utóbbiak esetében provinciális műhelyek termékeiről lehet szó. Előkerülési helyeik alapján ilyen műhely(eke)t feltételezhetünk az északbalkáni, középdunamedencei limes mentén, ahol ez az uralkodó család igen népszerű volt.

1. kép

Septimius Severus 200-202 között kiadott két aureusának hátoldala. Egyiken a sugárkoronás császár feleségével, a másikon egyik fiuk sugárkoronával (BMC V. Nr. 244., 260., Pl. 32/18., 33/8)

A glyptika legkedveltebb témái közé azonban nem a császárportrék, hanem az isten- és állatábrázolások tartoztak. Az istenek közül leggyakrabban a kis Amorok, Iuppiter, Mercurius, a szatírok, Victoria, Bonus Eventus, Minerva és Fortuna, míg az állatok közül a sas és az oroszlán fordulnak elő. Az egyszerű, sztereotíp formák arra vallanak, hogy ezeknek az ábrázolásoknak nem a kivitele, hanem a jelentése volt fontos. Ha ezt meg akarjuk határozni, a következő témaköröket tudjuk elhatárolni egymástól:

1.

hatalom és győzelem, amit Iuppiter, Victoria, Minerva, sas, oroszlán fejeznek ki legegyértelműbben, de egyes attribútumaival - sisak, szárnyak - Fortuna is. Jelvényeik a sceptrum, a tropaeum, a pálmaág, a koszorú, a legiójelvény, a fegyverek.

2.

gondtalan, idilli élet, amit a játszadozó, szórakozó Amorok, szatírok testesítenek meg. Jelvényeik a szőlőfürt, a pedum, különféle állatok.

3.

jó megélhetés, gazdagság, amit Mercurius, Bonus Eventus és Fortuna biztosítanak. Jelvényeik a pénzes zacskó, a caduceus, a gabonakalász, a bőségszaru, a kormánylapát.

Megfigyelhető, hogy az első témakör a limes mentén gyakrabban fordul elő, mint a beljebb eső területeken. A második, harmadik témakörben az egyes területek között nincs lényeges különbség: boldog életre, jó megélhetésre mindenütt és minden társadalmi réteg hasonlóképpen vágyott. A gemmaábrázolások témái végül is ezeknek a leggyakoribbnak tekinthető emberi vágyaknak a hatására alakultak ki, néha igen sajátos ikonográfiai formákat létrehozva, pl. az un. maszk-állat kombinációkat. Ezek jelentése valamiféle bőség-varázslat lehetett. Népszerűségét a császárkor folyamán végig megőrizte.

A gemmák egyik legsajátosabb funkciója a védő, bajelhárító szerep volt. A görög-római világban a féldrágakövek anyagának tulajdonítottak rendkívüli gyógyerőt. Ezek részletes leírását több hellenisztikus és császárkori szakkönyvből ismerjük. Egyiptomban és a Közel-Keleten az amulettekbe varázsszöveget és -jeleket is véstek, melyek a gonosz szellemek elhárítására voltak alkalmasak. Ennek a szokásnak az elterjedése a Római Birodalomban a Kr.u. 2. századtól figyelhető meg. Kialakult egy rendkívül sajátos démonszerű keveréklény kakas fejjel, emberi felső testtel és kígyó lábakkal, mellette Abraszax felirattal, amiről szokás ezt a csoportot abraxas-köveknek is nevezni.

Ha a gemmaábrázolások tematikáját a pénzérmék hátoldalainak tematikájával összehasonlítjuk, úgy hasonlóságok és különbségek sorát állapíthatjuk meg. Az érméken is a trónoló vagy álló istenalakok fordulnak elő leggyakrabban, közöttük is Iuppiter az első helyen. Ő kétségtelenül a főisten, akit optimusnak, maximusnak és omnipotensnek tartottak. A további istenek gyakorisági sorrendje azonban már nem állapítható meg olyan egyszerűen, mint a gemmák esetében, minthogy ez a mindenkori császár valláspolitikájától függött. Augustus idején Apollo, Venus Genetrix, Mars Ultor fordulnak elő különösen gyakran. Caracalla az atyja által felkarolt Sarapist és Herculest, valamint az anyja által kedvelt Napistent jelentette meg rendszeresen érmei hátoldalán (v.ö. 1. ábra).

Általában gyakori az érmeken a politikai, társadalmi értékek perszonifikációinak ábrázolása, mint pl. Libertasé, Paxé, Providentiáé, Annonáé stb. Ezek nyilvánvalóan propaganda céllal jelentek meg, erre vall a nevük mellett rendszeresen megjelenő Augusta jelző is. Ezek az értékek nem voltak elég személyesek ahhoz, hogy a gemmaviselő magánemberek körében népszerűségre tegyenek szert. Fordított volt a helyzet a gondtalanul játszadozó szatír- és Amor-alakok esetében. Ők túlságosan távol estek bármiféle hivatalos valláspolitikától ahhoz, hogy a pénzérméken megjelenhessenek. Állatábrázolások - bár lényegesen ritkábban, mint a gemmákon - előfordulnak az érméken is, de ennek mindig van valami aktualitása, pl. nyilvános játékok rendezése. Az oroszlán sugárkoronával a napot jelenti, és a Severus dinasztia valláspolitikájához tartozott.

Egészében véve azt állapíthatjuk meg, hogy az érmék képkészlete sokkal gazdagabb és sokkal konkrétabb, mint a gemmáké. Kialakításában, gazdagításában a tudatos tervezés volt a meghatározó, a mindenkori hatalom igényeinek megfelelően. Az új képek megértését elősegíthették az aktuális események, fejlemények ismerete, ill. a képek mellé helyezett feliratok. A császárportrék és feliratok általában a pontos datálást is lehetővé teszik. Mindez hiányzik a gemmák esetében. Pontos datálásuk szinte lehetetlen, előállítási helyük ismeretlen. Feladatuk viszont nem is az volt, hogy aktuális eseményeket hirdessenek, vagy azokra reagáljanak. Személyes darabok voltak, melyek egyediségüket nem képeik változatosságával, hanem előállításukkal nyerték el, minthogy mindegyiket külön-külön vésték ki.

Nem tagadható azonban, hogy alkalmanként gemma- és éremábrázolások között rendkívül szoros kapcsolat állapítható meg. Példa erre Alexander Severus egy Antiochiában kiadott érmének a jelenete. Hátoldalán a város trónoló Tychéje, akit jobbról katonaruhás alak koszorúz, balról álló Fortuna tekint felé. Az érem a császár antiochiai látogatása alkalmából jelent meg, és a koszorúzó alakban nyilvánvalóan a hadjáratot vezető uralkodót kell látnunk. Ez a jelenet legalább 15 gemmáról ismert. A katalógusok datálása 2. sz. 2. fele és 3. sz. között ingadozik. Maguk a gemmák ennél pontosabb datálásra nem adnak lehetőséget. A kérdés alapvetően elméleti: egy ilyen alkalmi képtípusnak a létrejöttében a pénz- vagy a gemma-ábrázolást illeti az elsőbbség? Valószínűleg egyik megoldás sem zárható ki, a korábban kifejtettek alapján mégis úgy gondoljuk, hogy az új képtípusok létrejöttében a pénzérmék játszottak meghatározó szerepet, és adhattak mintát a gemmametszők számára.

Az érmek hátoldalán megjelenő ábrázolásokat végül is akadálytalanul átvihették a gemmákra, bár ez utóbbiakon jobban igyekeztek kerülni a sokalakos jeleneteket, mint az előbbieken. A gemmáknak azonban volt egy fontos témaköre, ami mindvégig idegen maradt a pénzérméktől, ez pedig a mágikus ábrázolások. Az ezekbe vetett hit nem vált sohasem a hivatalos vallás részévé, alkalmazása annyira személyes volt, hogy nem lett volna értelme pénzérméken megjelentetni. Sokszorosításuk egyenesen hatékonyságukat veszélyeztette volna. Ily módon az érmeket amulettekként sem alkalmazták, arra azonban van példa, hogy keretbe foglalva nyaklánc függőjeként viselték.

A numizmatika és a glyptika további párhuzamba állításának lehetőségét kínálja a műhelyeknek, valamint a terjesztésnek a vizsgálata. Az érmek esetében ez jól nyomon követhető, hiszen ismerjük a nyugati területek nagy verdéit, az önálló kiadási joggal rendelkező kisebb verdéket pedig a feliratokból meg lehet állapítani. A jó datálási lehetőség, a kiadási sorozatokra vonatkozó jelzések egy-egy műhely repertoárjának teljes feltérképezését is lehetővé teszik. A gemmametsző műhelyek kérdése messze nem ennyire megoldott. Csak elvétve van arról adatunk, hogy hol fordultak elő. Rómában, Alexandriában, Athénben, Aquileiában nyilvánvalóan nagy műhelyek működtek, de eddig még csak egyetlen kísérlet történt arra, hogy egy ilyen központ műhelyeinek tevékenységét feltérképezzék. Ehhez ugyanis nagymennyiségű helyi leletre van szükség, ami rendszerint nem áll rendelkezésünkre.

Minthogy a gemmák előállítási helyére, műhelyére semmilyen jel nem utal, könnyen szállíthatóságuk miatt pedig nagy területen szóródtak szét, származási helyük megállapítása szinte lehetetlen feladat. Elképzelhető, hogy a császárkor elejéig a föntebb említett nagy műhelyközpontok el tudták látni az egész birodalmat termékeikkel. A provinciák gazdasági és katonai szerepének növekedésével azonban számolnunk kell azzal, hogy más iparágakhoz hasonlóan a gemmametsző műhelyek is a nagyobb keresletet biztosító területekre települtek át. Ezt a feltételezést megerősíti az a tény, hogy a legjelentősebb gemma-lelőhelyek a rajnai és dunai limes mentén fordulnak elő, ezen belül is főleg ott, ahol legio-táborok voltak.

A limes mentén előkerült néhány ezer gemma már megfelelő alapot jelent arra, hogy az egyes képtípusok elterjedési területeit tanulmányozhassuk. Az esetek többségében elterjedésük egyenletes, van azonban néhány képtípus, melyek eltérést mutatnak oly módon, hogy vagy a Felső-Duna, Rajna és Britannia határvonalán, vagy a Közép- és Al-Duna, Észak-Balkán határvonalán fordulnak elő nagyobb számban. Az előbbibe tartoznak például a mezítelen hérósok és Bonus Eventus ábrázolásai, az utóbbiba a már említett Septimius Severus és fiai portréi (2. ábra) valamint a Napisten ábrázolásai. Ezen megfigyelések alapján még ha műhelyeket lokalizálni nem is tudunk, mindenesetre egy északnyugat-európai és egy délkelet-európai terjesztési körzetet tartunk elkülöníthetőnek, melyeknek találkozási pontja Pannonia volt, itt ugyanis mindkettő hatása megállapítható. Ennek a vizsgálati módszernek a mintáját K. Kraftnak a kisázsiai császárkori éremkiadásról írt munkája adta számunkra. Eszerint nem városi, hanem vándorműhelyek dolgoztak, melyek nagy területet jártak be - akár 400 km-es távolságot is. Egy műhelyben 1-2 metszőmester dolgozott, akik a bejárt terület városainak megrendeléseit folyamatosan látták el.

2. kép
Septimius Severus, Caracalla és Geta portréi egy Novaeba n előkerült gemmán
(Gerasimov, BIAB 15, 1946, 186.)

A gemmakészítés esetében a műhelyek vándorlására nem volt szükség, mert a nyersanyagot és a tematikát nem a megrendelő adta. A terjesztésnek azonban megvoltak a racionális határai: mekkora területet volt érdemes bejárnia a kereskedőnek, hol alakult ki a vevőköre, hol ismerte eléggé a vásárlók ízlését stb. Úgy gondoljuk, hogy ezzel a módszerrel további terjesztési körzetek megállapítása válik még lehetővé, melyek végül - a pénzérmékhez hasonlóan - az egész birodalom gemmaforgalmáról képet adhatnak.

Irodalomjegyzék

Alföldi 1950:

= A. Alföldi: Die Geburt der kaiserlichen Bildsymbolik. Kleine Beiträge zu ihrer Entstehungsgeschichte. Mus. Helv. 7, 1950.

Bonner 1950:

= C. Bonner: Studies in Magical Amulets, Chiefly Graeco-Egyptian. Ann Arbor 1950.

Delatte - Dercain 1966:

= A. Delatte - Ph. Derchain: Les intailles magiques gréco-égytiennes, Bibliotheque Nationale. Paris 1966

Dembski 1969:

= G. Dembski: Römerzeitliche Gemmen aus Carnuntum. Wien 1969. Kézirat.

Dembski 1981:

= G. Dembski: Phrygillos. Numismatische Zeitschrift 95, 1981.

Eichholz 1965:

= Theophrastus De lapidibus. Ed. D. E. Eichholz. Oxford 1965.

Facsády 1977:

= R. Facsády Annamária: Az éremkeretelés szokása a római birodalomban. ArchÉrt 104, 1977.

Gesztelyi 1985:

= Gesztelyi Tamás: Caracalla és Geta ábrázolása provinciális gemmákon. ArchÉrt 112, 1985.

Gesztelyi 1987:

= Gesztelyi Tamás: Politikai szimbólumok a principatus kialakulása idején. Acta Antiqua et Archaeologica. Suppl. VI. (Szeged 1987).

Gesztelyi 1994:

= Gesztelyi Tamás: Megjegyzések a maszk-állat kombinációk értelmezéséhez. Déri Múzeum Évkönyve 1992-1993 (Debrecen 1994)

T. Gesztelyi:

= T. Gesztelyi: Die antiken Gemmen im Ungarischen Nationalmuseum. Einleitung. Kézirat.

Halleux-Schamp 1985:

= Les lapidaires grecs, Lapidaire orphique, Kérygmes lapidaires d'Orphée, Socrate et Denys, Lapidaire nautique, Damigéron-Évax. Ed. R. Halleux - J. Schamp. Paris, Ass. G. Budé 1985.

Kraft 1972:

= K. Kraft: Das System der kaiserzeitlichen Münzprägung in Kleinasien. Berlin 1972.

Lenz 1966:

= H. O. Lenz: Mineralogie der Griechen und Römer. Wiesbaden 1966.

Maaskant-Kleibrink:

= M. Maaskant-Kleibrink: Cachets de terre de Doliché(?). BABesch 46, 1971, 23 ff.; AJA 76, 1972.

Maddoli 1964:

= G. F. Maddoli: Le cretule del Nomophylakion in Cirene. Annuario Scuola Archeologica di Atene 41-42, 1963-64,

Philipp 1986:

= H. Philipp: Mira et Magica. Gemmen im Ägyptischen Museum der Staatlichen Museen. Preußischer Kulturbesitz. Berlin Charlottenburg. Mainz 1986;

Platz-Horster 1984:

= G. Platz-Horster: Die antiken Gemmen im Rheinischen Landesmuseum Bonn. Köln-Bonn 1984;

Platz-Horster 1987-1994:

= G. Platz-Horster: Die antiken Gemmen aus Xanten. I. Köln-Bonn 1987; II. 1994.

Salzmann 1984:

= D. Salzmann: Porträtsiegel aus dem Nomophylakeion in Kyrene. Bonner Jahrbücher 184, 1984.

Sena Chiesa 1966:

= G. Sena Chiesa: Gemme del Museo Nazionale di Aquileia. Padova 1966.

Vollenweider 1955:

= M.-L. Vollenweider: Verwendung und Bedeutung der Porträtgemmen für das politische Leben der römischen Republik. Mus. Helv. 12, 1955.

Vollenweider 1966:

= M.-L. Vollenweider: Die Steinschneidekunst und ihre Künstler in spätrepublikanischer und augusteischer Zeit. Baden-Baden 1966.

Wellmann 1936

: = M. Wellmann: Die Stein- und Gemmenbücher der Antike. In: Quellen und Studien zur Geschichte der Naturwissenschaften und der Medizin IV 4. (1936)

Numismatik und Glyptik

Die Verwandtschaft der Gemmen und der Münzen besteht in ihrem Maße und in ihrer Technik. Bei beiden macht man zuerst eine negative Form um die positive Abdrücke oder Gepräge herzustellen. Oft haben sie auch eine gemeinsame Funktion: die Rückseite der Münzen und in bestimmten Zeiten auch die Gemmen dienten zu politischen-propagandistischen Zwecken.

Die beliebtesten Themen der Glyptik waren die Götter- und Tierdarstellungen. Da ihre Herausführung - besonders in der Kaiserzeit - sehr schematisch geschah, sollen wir daran denken, daß die Bedeutung der Szene wichtig war. Wir können die folgenden Gedankenkreise feststellen:

1. Macht und Sieg: Iuppiter, Victoria, Minerva, Adler, Löwe;

2. sorgloses, idyllisches Leben: spielende Amoren und Satyrn;

3. gutes Vorkommen, Reichtum: Mercurius, Bonus Eventus, Fortuna.

Entlang des Limes war besonders der erste verbreitet.

Auch auf der Rückseite der Münzen kommen am meisten die Götter vor. Unter ihnen hat die erste Stelle Iuppiter, die Häufigkeit der weiteren hängt von der Religionspolitik der einzelnen Kaiser ab. Charakteristisch sind auf den Münzen die Personifikationen der politischen und gesellschaftlichen Tugenden, wie z.B. Libertas, Pax, Providentia, Annona, fehlen aber die Satyrn und Amoren, die von der offiziellen Religiosität fern lagen.

Die Porträts und die weiteren Darstellungen der Münzen bedeuten ein wichtiges Hilfmittel zur Interpretation der Gemmendarstellungen, da die vorigen durch Inschriften gut definiert sind. Der reiche Bildbestand der Münzen diente oft als Vorbild für die Gemmenschneider.

Der Ort und Zeit der Münzausgaben sind meistens gut feststellbar, im Gegensatz zu den Gemmen. In den großen Zentren - wie z.B. Rom, Alexandrien, Athen, Aquileia - arbeiteten sicher Schneidewerkstätten, aber m.E. in den 2-3 Jahrhunderten auch in einigen Provinzen. Aufgrund der Häufigkeit bestimmter Motiven und Formen scheint uns so, daß je eine Produktions- bzw. Lieferungsregion auf dem nordwestlichen und auf dem südostlichen Gebiet des europäischen Limes existierte. Mit weiteren Untersuchungen können wir wohl noch die Verbreitungsgebiete differenzieren, wie es im Fall der Münzprägung in Kleinasien gelungen ist.