Visszatekintés

(Gondolatok a magyar pénzverés első másfél évszázadáról)

Kovács László

Jelenleg abban a kellemes helyzetben vagyok, hogy egy önként magamra vállalt munkának, a kora Árpád-kori magyar pénzverés elméleti kérdései és leletei feldolgozásának már több mint a felét teljesítettem, ugyanis megjelent az I. (Szent) István (1000-1038) és II. (Vak) Béla király (1131-1141) uralkodása által közrefogott másfélszáz év érmészetét összefoglaló könyvem, amelynek második kötetéhez a korszak érmeleleteinek katalógusát már összeállítottam, ezért valójában csak (?) a leletek régészeti feldolgozása maradt hátra. E helyzetből kiindulva, s a konferencia kínálta alkalmat kihasználva azonban nem akartam könyvem lerövidített tartalmi ismertetésével előállni, hanem az általam készített összefoglalás után is megmaradt hiányosságokról szeretnék szólni, azaz a témát nem a színéről, hanem a fonákjáról kísérlem meg bemutatni.

Az említett másfélszáz év érmészete a magyarországi pénzverési folyamat legjobban ismert szakaszai közé tartozik, noha ezen belül nagyon egyenlőtlenül kutatott; kis túlzással I. (Szent) István király néhány érmetípusának nagyobb a szakirodalma, mint a II. (Vak) Bélával záruló utódaiénak együttvéve. Mindezen erőfeszítések ellenére azonban még az sem tisztázott, hogy az első magyar király hány érmetípust veretett, ugyanis a H1 és H2 párosának magyar voltát illetően megerősödő egyetértés egyelőre nem érvényes a H3 és H4 kettősére. Az egymásnak ütköző nézetek részletezésre most nem térek ki, elegendő a szembenállásuk tényét rögzítenem: a H3-at a külföldiek egységfrontjával szemben csak a hazai szakvélemény nem tartja hivatalos magyar kibocsátásnak, míg a H4 esetében az elfogadó álláspont nemzetközileg egységesülni látszik, csupán Huszár Lajos korábbi állásfoglalását követően magam képviselem az elutasító véleményt. Nem megoldott a hitelesen magyarnak tekintett, bár a ránk maradt leletei alapján bizonyára nagyon eltérő mennyiségben és időtartamban kibocsátott H2 és H1 kronológiája sem. Egymásutániságuk ugyan valószínű, hogy a H1 forgalomba hozatalának pontos korhatározására azonban egyelőre sem numizmatikai, sem régészeti, sem egyéb módszer nem áll rendelkezésünkre. Mivel a H2 hiteles 1-1 kincs-, ill. sírlelete a H1 gyakori előfordulásaitól elszigetelt, a temetkezésekben megszokott H1 pedig környezetében az első magyar érmetípus lévén, önmagával nem keltezhető. Ráadásul még nem tekinthető lezártnak a H1--H2 hátlapján körbefutó +REGIA.CIVITAS körirat értelmezése sem, jóllehet feloldásában az Esztergom-pártiak többségben vannak a Székesfehérvárként magyarázókkal szemben.

Még az egyérmés Péter király (1038-1041, 1044-1046) pénzverésével kapcsolatban is maradtak megoldatlan kérdések: uralkodása két szakaszának H6 jelzetű érméi körében való kimutat(hat)atlansága, ill. a hátlapi érmekörirat mintegy 4 évtizedig tartó +PANNONIA-ra váltásának már-már megoldottnak látszott, de még a legújabban is kétségbe vont értelmezése. Aba Sámuel király (1041-1044) ugyancsak egyetlen érmetípusa (H7) hasonló kérdést nem vet fel, viszont I. András (1046-1060) tisztázottnak vélt problémakörű 2 érmefaja igen. Vitatott a H8 forgalomba hozatalának a történeti eseményekre épített magyarázatkísérlete, s emiatt még nem elfogadott a H8 denár megjelenésének a jelenleginél pontosabb korhatározása, amely a +REGIA.CIVITAS lokalizálásához is adhatna kiegészítő szempontot. Teljesen bizonytalan az újonnan választott előlapi érmeképű H9 kibocsátásának kora is, ha nem kíséreljük meg összekapcsolni Béla dux (1048 - 1060) hagyományos rajzú, H11 jelzetű dénára előállításának királyi engedélyével. Miután I. András mindkét verete teljes forgalmat élvező denár volt, a H8 - H9 váltása mögött nem csupán politikai akaratot, hanem gazdasági szükségszerűséget, azaz a legkorábbi magyar pénzújítást is feltételezni szokás; magam e véleményt nem osztom. A rex és a dux párhuzamos pénzverése következtében meghatározásra vár a közös vagy külön verde felállításának, kettejük működése esetén pedig az utóbbi lokalizálásának egyelőre módszertanilag megközelíthetetlen kérdése is. I. Béla király (1060-1063) egyetlen, s emiatt kevésbé problematikus, bár az egyedülálló krónikás forrásadattal éppen nem egyeztethető tulajdonságú érmefaját (H12) Salamon (1063-1074) szinte kaotikus érmeállománya követi. Jelenleg ugyanis nincs megállapodás a korábban 4 és 7 között számított típusai mennyiségében, noha a megegyezés a H14-H17 denár négyesében látszik kialakulni, figyelmen kívül hagyva a H14c obulus valóságos létét, s csupán változatoknak sorolva be e típusok méretben és súlyban igen nagy eltéréseket mutató példányait. Amint az a Kárpát-medence korabeli kincs- és sírleleteinek vizsgálatából kiderült, gyakorlatilag semmiféle fogódzó nem áll rendelkezésünkre nemhogy e négy típus abszolút keltezésének, hanem még csupán egymás utáni sorrendjének megállapításához sem. E szóban forgó 4 típus véletlenszerűen ránk maradt példányai mennyiségének szembetűnő egyenlőtlensége a rendkívül ritka H16-tól a lényegesen gyakoribb H14 - H15-ön át a legnagyobb számú H17-ig - mai ismereteink szerint - kizárja annak lehetőségét, hogy mindegyikük részt vett volna az ekkor már gyakorolni vélt periodikus pénzújítás típusváltó folyamatában. A korszak érmészeti kérdéseinek megválaszolatlan bonyolultságát még fokozza, hogy Salamon többérmés pénzverésével párhuzamosan Géza herceg (1064-1074) megelégedhetett egyetlen dénárfaj (H18) kibocsátásával, számunkra meghosszabbítva így a rex és dux közös pénzforgalmával kapcsolatban korábban már felvetett magyarázatlanságok érvényességét. Még I. Géza király rövid uralkodási ideje (1074-1077) sem mentes pénztörténeti problémáktól. Kérdéses, hogy a csupán előlapi gyöngy-, illetve vonalkörei által megkülönböztetett 2 dénártípusa (H19--H20) önálló kibocsátás volt-e vagy csupán utóbbi az előbbinek változata, ami mellett a H19-nek a H20-szal szemben megfigyelhető többszörös gyakorisági különbsége tanúskodhat, kizárva feltételezett pénzújítási egymásutániságukat is. Lehetséges, hogy örökre magyarázatlan marad: miért íratta Géza hercegi érméire keresztény Magnus/Muonas nevét, s miért cserélte fel királyi dénárain pogány Geuca nevére?

I. (Szent) László király uralkodásától (1077--1095) kezdve a problémák sokasodnak. Igaz ugyan, hogy a nevével jelzett, ma ismeretes 10 érmetípusa (H21--H30) és a trónra lépésekor történt első, majd azt követően a kétévenkénti 9 húsvét alkalmával adódó 9, összesen tehát 10 kibocsátási lehetősége oly jól egyeztethető, hogy kétsége sem merült fel a király kétéves pénzújítási periódusának, jóllehet a H28 és a H30 jelzetű dénárainak a többivel szembeni ritkasága megkérdőjelezni látszik e sorozatba való illeszkedésüket. A renovatio kétéves ritmusának bizonytalanná válása megingathatja a király érmesorozata azon tagjainak ugyancsak kétéves automatizmus szerint feltételezett kibocsátási idejét, amely tagoknak egyelőre még az egymásutánisága is teljesen bizonytalan. Sem a szellemes, de egymástól eltérő eredménnyel járó logikai konstrukciók, sem a többérmés sírok elégtelen mennyiségű régészeti bizonyítékai nem voltak elégségesek I. (Szent) László király 10 dénárfajának sorba rendezéséhez, nem véletlen, hogy a vélemények összegzése alapján a H21-H22-H29 hármasát követően magam is csupán bizonyos érmecsoportok egyelőre tovább nem finomítható együtteseinek egymásutániságát sejtethettem. Végezetül nem lehet említetlenül hagyni azt a kellően még nem magyarázott jelenséget sem, hogy az uralkodó veretein nevének Ladislaus rex/re és Ladisclaus rex/re formája jelentkezik jelenleg felismeretlen rendszer szerint mind az előlapokon, mind pedig az országjelölést felváltóan a H22-vel kezdődően a hátlapokon, majd pedig beindul a név Ladilaus re alakban megkezdődő romlása.

Sajátos patthelyzet alakult ki azon aranypénz értékelésében, amelyet vagy I. (Szent) István saját kibocsátásának, illetve 1083. évi szentté avatása alkalmából I. (Szent) László által forgalomba hozott magyar veretnek, vagy éppen ellenkezőleg kora-újkori historizáló hamisítványnak lehet tekinteni, de a szembenálló vélemények alátámasztására felsorakoztatott érvek jelenleg nem elégségesek a döntéshez.

Talán valóban szokatlan volt a magyar pénzverés első századáról szerzett ismereteinknek a fonákjáról való áttekintése, még meghökkentőbb lesz azonban a maradék félévszázadot érintő negatívumok felsorolása!

Mindaz ugyanis, amit I. (Szent) László király pénzverésével kapcsolatban felvázoltam még inkább érvényes Kálmán király (1095-1116) érmelésére (H31-H43). Kálmán dénárfajainak már a mennyisége is bizonytalan, egyrészt mert még Huszár Lajos is besorolt érméinek állományába korabeli hamisítványnak elismert vagy elismerendő fajokat (H36, H42, H42a, H43), másrészt mert minden bizonnyal az uralkodó kezdhette meg a királynév nélküli, anonim dénárok kibocsátását, amelyek rendszerezésében minden eddigi igyekezet ellenére, beleértve a magam kísérletét is, egyelőre teljes a bizonytalanság, vagyis ismeretlen, hogy ezen anonim dénárok közül tartozott-e, s ha igen, hány típus illeszkedett Kálmán király kibocsátásainak sorozatába. Ez a bizonytalanság természetesen kétségessé teszi mindazon kísérleteket, amelyek Kálmán pénzújítási periódusát szerették volna meghatározni. Mindezek után az sem véletlen, hogy a királyénak vélt érmeállomány belső rendje sem kidolgozott, bizonyos logikai meggondolások, valamint kincs-, ill. többpénzes sírleletbeli bizonyítékok összecsengése alapján is csupán a H31-et követő ismeretlen sorrendű, H38/H35/H33 jelzetű hármas elsősége valószínűsíthető. Inkább csak érzékelt, mint magyarázott Kálmán nevének a veretei előlapján megfigyelhető Columbanus re, Calman re, Calmn formájú változatossága egészen a Labuha re, sőt Udunae vagy Adanue betűsorig, valamint a pénzei hátlapján László király nevének teljes leromlása egészen az értelmetlen jelsorig.

II. István (1116-1131) vereteit (H44-H48) illetően minden már előbb kifejtett kétség érvényben marad. A király érmeállománya még biztosan nem végleges, mert kimaradt belőle a létezőnek tekintendő H44c obulus és a H44 brakteáta feltehetőleg meglepően széles méretváltozatainak skálája, továbbá ismeretlen a király által feltételezhetően veretett anonim dénárfajok mennyisége is. Ennek következtében nem lehet vázolni kibocsátásainak sor- és időrendjét, s nem lehet meghatározni pénzújításának periódusát sem. Nyelvész magyarázatára vár még a H45 előlapi köriratának Cehanus re alakja, valamint eldöntendő az a rejtvény, hogy a H47 STE-STE, ill. a H47a TE-TE rövidítései alapján a T-T vagy E-E rövidítésű H54 dénárt inkább II. István vagy - amint elfogadott: II. (Vak) Béla érméihez kell-e sorolnunk?

II. (Vak) Béla vereteit (H49-H54) illetően a két elődje pénzeivel kapcsolatos nehézségek érvényessége fennmarad. A király érmeállománya csekély, hiszen a H51 mindössze jelentéktelen különbségű változata, a H52 csupán csegelye a H50 jelzetű dénárnak, a H54 besorolása pedig a már említett módon vitatható. Teljességgel ismeretlen, hogy az anomim dénárok köréből hányat veretett a 10 évig uralkodó II. (Vak) Béla király, akinek érmesorrendje, vereteinek kibocsátási dátuma és pénzújítási ritmusa ezért egyelőre megállapíthatatlan. Nem lehetetlen, de bizonyítandó, hogy a királyi címzés rövidítésének a H49 jelzetű dénárváltozatokon tanulmányozható MBRE, HBRE, HBOCRE, HRE, NRE gazdagsága csupán a verőtőkészítő felületes ellenőrzésének következménye. Nyilvánvaló, hogy Kálmán trónraléptével olyan folyamat indult el, amely utódait illetően egyre kevésbé követhető nyomon, s a kutatás növekvő hiányosságaként - ugyan már az általam tárgyalt korszakon túl - abban csúcsosodik, hogy a 21 évig uralkodó II. Gézához (1141-1162) mindössze két érmetípust (H55-H56) képes kapcsolni, majd nemcsak a rövid ideig ellenkirály IV. Istvánnak (1163, 1163-1165), hanem a 11 évig volt király III. Istvánnak (1162-1172) sem képes egyetlen veretét sem kimutatni.

Eddigi áttekintésem a pénztörténetre szorítkozott, s homályban maradt a folyamat gazdaságtörténeti szemrevételezése. Az előzőkből azonban kiderült, hogy Hóman Bálintnak a Magyar pénztörténet című munkájában, 1916-ban kifejtett véleményével ellentétben, manapság a királyok érmesorrendjét inkább ismeretlennek kell tekintenünk, ezért az egymást követő érméik színezüsttartalmából következő értékváltozásában kifejeződő, s általunk felismerni vélt gazdaságpolitikájuk már emiatt sem vázolható. De nem áll rendelkezésünkre egy esetleges vázlathoz az érmék tárgyi valóságának további szükséges adatsora sem, ugyanis szemben a mérhető átmérővel és súllyal, anyagiak hiányában tömegesen nem vizsgálható e fémpénzek anyagösszetétele, ezért jelenleg csupán a régi szakirodalomban közölt, de a legtöbbször csak kevés példányt érintő és nem feltétlenül azonos módszerrel szerzett, tehát hitelesen többnyire össze sem vethető adatokra lehet, de nem tanácsos támaszkodni. Gazdaságtörténeti jelentőségű az a negatívum is, amely a pénztörténeti áttekintésben már mozaikszerűen megmutatkozott, hogy miután a többpénzes uralkodók érmetípusainak mennyisége és kibocsátási ideje egyelőre jórészt ismeretlen, hitelesen nem vázolható a valószínű periodikus pénzújítási tevékenységük sem.

Az adatgyűjtésnek azonban szubjektív korlátjai is léteznek. A MNM Éremtára gyűjteményének a tárgyalt korszakbeli 4114 érméjének vizsgálatára szorítkozó saját munkám horizontját joggal kifogásolta a disszertációs változat egyik opponense, magam azonban nem éreztem erőt a gyűjtés országos mértékű kiterjesztésére és belátható időn belüli befejezésére. Nem tudom megítélni, hogy eredményeim milyen biztonsággal reprezentálják a számításba vehető érmeanyag teljességét, de megnyugtató volna az adatgyűjtés kiegészítése hazai és külföldi közgyűjteményekben egyaránt. Utóbbiak körében még azzal az előnnyel is járhatna a felmérés, hogy a részletes adatok birtokában talán vizsgálni lehetne, hogy a hazaiaknál jobban keltezhető és a zárópénzeik alapján sűrű időrendi hálót képező külföldi kincsleletekben a kibocsátójuk trónraléptét követően mekkora késéssel és milyen sorrendben jelentkeznek a magyar érmetípusok, mert ebből akár kiverésük egymásutániságára, szerencsés esetben akár abszolút időrendjére is lehetne következtetni. Nem kerülhetem meg azonban a kutatók számára többé-kevésbé hozzáférhetetlen hazai magángyűjteményeknek a tulajdonosaik egyéni érdekéből jószerint ködösítetté rontott származású és követhetetlen sorsú érméinek hozzáférhetetlenségét sem, e pénzek közzétételében az érdekeltek együttműködésére vagy a tulajdonosaik által írandó szakszerű ismertetésre lenne szükség. E magángyűjteményekből közölt érmék további sorsa sem közömbös, valamilyen módon egyedi jelöléssel kellene alkalmassá tenni az egyik gyűjteményből a másikba vándorlásuk nyomonkövetését. Régészként különösen azért tartom sérelmesnek az érmegyűjtők jelenlegi gyakorlatát, mert míg az ásatók közgyűjteménybe juttatják az összes érmeleletüket, amelyek azonban legtöbbször egyes példányok lévén korrodáltak vagy töredékesek, addig a gyűjtők kezén szétszóródnak az érmekincsek összetételükben kronológiai jelentőségű, egyedi állapotukban pedig tömeges előkerülésük következtében a korróziótól védettebb, jobb megtartású, minden szempontból vizsgálhatóbb példányai.

Végezetül nem lehet említetlenül hagynom, hogy a kutatók bizonyos szemléletbeli korlátai is nehezítik az előrelépést. Legalábbis nagyrészt humán tudomány lévén, a numizmatika műveléséhez is szükséges bizonyos kialakult, s hasznosnak bizonyult módszertani követelményeket betartani, amelyek elsősorban az adatgyűjtés teljességére vonatkoznak mind a tanulmányozott tárgyak vagy jelenségek körét, mind a velük kapcsolatos korábbi szakvéleményeket illetően. Bár az egyszer már publikált adatok felhasználásában a kritikus értékelésük és összevetésük az elhagyhatatlan módszertani eljárás, azonban ahhoz is kell elhatározás, gyakorlat és szorgalom, hogy az adatok tengeréből a tények megközelítő teljessége és a rájuk vonatkozó vélemények sokszínűsége egyáltalán kiemelésre kerüljön. Ha mindezen elvárások egyike vagy többsége a közleményeinkben mégsem teljesül, annak legtöbbször szubjektív oka van. Nem óhajtván sértődést okozni, a magam - bizonyára csak egyik, s munkám recenzióiban majd megszaporodó - hibájával kezdeném: ez a részleges gyűjtési területtel való megelégedés. A már elmondottakon kívül szolgáljon mentségemre az, hogy a későbbiekben közreadandó régészeti adatgyűjtésben igyekeztem a teljességre törekedni. A további példáimat viszont név nélkül hozom, mert csupán a hibás módszertani eljárás típusaiként szeretném bemutatni őket. Ilyen tévedésnek tekintem, ha egy szerző csak ösztönös ráérzéssel, intuícióval alapozza meg állítását, mert az újszerű megközelítéssel kapott felismerés öröme aligha helyettesítheti ötletének korábbi véleményekkel ütköztetett ellenőrzését. Ha pedig ezt az ellenőrzést az ötlet nyilvánosságra hozását követően más kísérli meg, aligha helyes az ötletgazda részéről jelentkező ingerült önvédelem, ill. személyes vádaskodás. Ilyen esetben a vitapartnerek kis létszámú hazai körét hasznos lenne külföldi szakértőkkel bővíteni. Zsákutcának kell tekintenünk az olyasfajta munkálkodást is, amelynek akár évtizedes, tiszteletre méltó szorgalommal létrehozott eredménye alapvető módszertani, főként adatgyűjtési és adatkezelési hiányosságokkal terhes. Az akaratlanul is félrevezetett felhasználókat megtévesztheti a megjelenési év közelsége, amely azt sejteti, hogy a korábbi kutatás revíziójára épülő legújabb szakszerű állásfoglalást tartják a kezükben, s ez a téves következtetések olyan láncolatát indíthatja el, amelynek kijavítása a későbbiekben majd sok és felesleges munkával jár. Nem szerencsés az a kutatói gyakorlat sem, amely az időnkénti megnyilatkozás kényszerítő érzésétől hajtva, vagy a nem-szakmai kötelezettségek hálójában vergődve csak ötletvázlatokkal jelentkezik még akkor is, ha már akár első megközelítésként is nagy és közismert feldolgozható szakirodalom állt, állhatott volna a rendelkezésére. Ha ráadásul még jónevű szerzőtől is származik az ellenőrizetlen ötlet, továbbá több magyar és idegen nyelvű közleményben is napvilágot lát, akkor mire az elmaradtat pótló vizsgálódás folyamán a feltevés esetleg mégis hibásnak bizonyul, már szinte kiirthatatlanul belegyökerezett mind a hazai, mind a nemzetközi szakmai ismeretanyagba.

Befejezésül hangsúlyozni szeretném, hogy magam is éreztem választott témám fenti megközelítésének szokatlanságát. Mentségemre szolgáljon, hogy ily módon is segíteni óhajtottam a kora Árpád-kori magyar pénzverés - éppen munkám megjelenésével - egyelőre zárt tömbbé formálódni látszó területéről való továbblépés lehetőségét.

Irodalomjegyzék

Huszár 1979:

= Lajos Huszár: Münzkatalog Ungarn von 1000 bis heute. Budapest 1979.

Kovács 1997:

= Kovács László: A kora Árpád-kori magyar pénzverésről. Érmetani és régészeti tanulmányok a Kárpát-medence I. (Szent) István és II. (Vak) Béla uralkodása közötti időszakának (1000--1141) érméiről [Über die ungarischen Münzprägung in der frühen Arpadenzeit. Numismatisch-archälogische Studien über die Münzen aus dem Zeitraum zwischen den Regierungszeiten Stephans I (des Heiligen) und Bélas II (des Blinden) (1000--1141) im Karpatenbecken]. Varia Archaeologica Hungarica 7 (1997).

Rückblick.

Gedanken über die ersten anderthalb Jahrhunderte der ungarischen Münzprägung

In meiner jetzt erschienenen Arbeit1 bestrebte ich mich die der Münzkunde der bearbeiteten Epoche (1000-1141) bezüglichen Kenntnisse über die Münzen H1-H542 zusammenzufassen, aber ziemlich viele Fragen blieben leider unbeantwortet. Ich erwünschte mit dem Überblick dieser Fragen den Fortschritt zu fördern.

In der ungarischen Münzgeschichte sind einige der mehreren Münztypen emittierenden Herrscher (z.B. Stephan I der Heilige, Solomon, Koloman, Stephan II, Béla II der Blinde), die Zahl ihrer Münzarten (vgl. nicht nur die anonymen Denare!), das Emittierungsjahr ihrer Münzen und von Solomon an die Reihenfolge der Münztypen noch nicht völlig geklärt. Deswegen kann die bestimmt funktionierte Gelderneuerung nicht real studiert werden, ebenso nicht, wie die in der Feinsilbergehaltsveränderung der aufeinanderfolgenden Münzen zum Ausdruck kommende Übung der Finanzpolitik, wegen mangels finanzieller Mittel nicht durchzuführenden massenhaften Metallanalysen.

Die Arbeit erschweren auch subjektive Faktoren: einerseits die gerecht kritisierte Beschränkheit meiner Arbeit auf die Sammlung des Münzkabinetts des Ungarischen Nationalmuseums,3 der im weiteren die Aufnahme der heimischen institutionellen und privaten Sammlungen sowie der ausländischen Kollektionen folgen soll, andererseits das Weiterleben verschiedener, ohne Personennamen angeführter Formen von unzeitgemäßen Anschauungen einiger Forscher.