Mátyás király 1467. évi pénzügyi reformjának gyakorlati végrehajtása

Soós Ferenc

"Furcsa dolog volt a középkori adózás. Minden osztályú embernek másféle volt az adója, s minden adó alól annyi a mentesítés, hogy az akkori adószervezet éppen olyan bonyolult volt, mint a mai"

, olvashatjuk az 1895-ben íródott Szalai-Baróti: A magyar nemzet története második kötetének 242. oldalán. Azóta több mint száz év telt el és úgy érezzük, hogy a jelenlegi adózásunk a legbonyolultabb.

Mátyás királyt egy igen szegény és szerény jövedelmű trónra ültették. Csánki Dezső szerint V. László idejében a kincstár éves bevétele alig haladhatta meg a 110-120 ezer forintot és körülbelül ennyi lehetett a bevétele Mátyásnak is a trónrakerülése utáni években. Mátyás király a 32 évig tartó uralkodásának végére elérte, hogy a jövedelemforrások jobb kihasználásával bevételei jelentős mértékben növekedtek, de így is messze elmaradtak a korabeli nagyhatalmak jövedelmétől. Az utóbbi időben Kubinyi András professzor pontosította ezeket az adatokat, amely szerint uralkodásának második felében Mátyás király bevétele a cseh- és osztrák tartományok nélkül, az ismert adókivetések átlagát véve alapul évi 628.000.- forint körül lehetett. Ez jóval kevesebb, mint azt Csánki Dezső (800.000-2.000.000) vagy Fügedi Erik (700.000-800.000) feltételezte. Bármekkora is ez az összeg, azt mindenképpen látjuk, hogy többszöröse az uralkodása első éveiben befolyt összegnek. Mátyás király a pénzügyigazgatási reformokat több lépcsőben valósította meg, először központi irányítás alá vonta a pénzügyeket, majd bevezette az egységes pénztári kezelést és számadási rendszert. Hamar felismerte a kölcsönkérés és zálogbaadás hátrányait, ezért ha csak tehette, elkerülte ezeket a pénzszerzési módokat, helyette inkább rendkívüli adókkal vagy a pénzügyigazgatás átszervezésével fokozta jövedelmeit.

A reformfolyamatok kezdete arra az időre tehető, amikor a kincstartó kikerült a bárók közül: Zápolyai Imre utódát, Besenyői Bertalant már nem nevezik nagyságosnak. Ekkor, 1464-ben történt a harmincadok és a pénzkamarák egy kézbe adása is, ami a központosítás kezdetének tekintendő. Ernuszt János harmincadispán, körmöci kamaraispán; Kovács István harmincadispán, kassai kamaraispán; Bajoni Lőrinc harmincadispán, szebeni kamaraispán. Az ebben az évben vert denárok minősége is feltűnően jó.

A kincstár kiadásai egyre inkább növekedtek, ezzel szemben a bevételek növelésére nem volt lehetőség: az adófizetés alól sok felmentés volt, a vámok zálogban és bérben voltak. A bevételek növelésére olyan elkeseredett intézkedések is történtek, mint például az, hogy Mátyás király 1466. október 2-án Körmöcbányára küldte Ernuszt Jánost azzal, hogy hozza el onnan a próba címén kötelezően félretett aranyforintokat. A pénzügyi helyzet katasztrofális helyzetén csak egy nagyobb horderejű reformmal lehetett segíteni. Ernuszt János felismerte, hogy egy egységes, az egész ország területét behálózó, szakembereket foglalkoztató pénzügyi szervezetet kell kialakítani; a királyi jövedelmeknek egy kézbe, a kincstartóéba kell befutni. Mivel újabb bevételi források nem álltak rendelkezésre, ezért a régieket kellett megreformálni, hogy azok a kincstárat gyarapítsák. Elképzeléseit Mátyás király az 1467. évi márciusi országgyűlés elé terjesztette, javaslatait elfogadták, a törvényt március 25-én már ki is hirdették. A pénzügyi reform főbb pontjai az alábbiak:

- az adózás terén a kamara haszna (lucrum camerae) helyett bevezették a királyi kincstár adóját (tributum fisci regalis). Ez utóbbi nem sokban különbözött az előzőtől, lényege abban állt, hogy a korábbi mentesítéseket csak nagyon szűk rétegre korlátozta és így jelentős bevételi forrássá vált.

- a harmincad helyett bevezették a koronavámot (vectigal coronae) és ezáltal lehetővé vált a jól jövedelmező zálogban és bérben levő vámok kincstári kezelésbe történő visszavétele és a mentességek csökkentése.

- a pénzforgalomban bevezették az állandó értékű ezüstpénzt, amelyet már nem kellett évenként beváltani és ezáltal kiszámíthatóbbak, számonkérhetőbbek lettek a különböző fizetési kötelezettségek.

- a törvény kimondta a koronabirtokok elidegeníthetetlenségét, valamint az elidegenítettek visszaszerzését.

Mátyás király jövedelemforrásai három nagy csoportba sorolhatók, úgy mint: rendes bevételi források (sóbányászat, ércbányászat, vámjövedelmek, adójövedelmek), rendkívüli bevételi források (rendkívüli adók, birtokok elidegenítése, elzálogosítása, egyházi javadalmak bevételei üresedés esetén, ajándékok, a meghódított tartományokból származó jövedelmek, külföldről kapott pénzbeli támogatás) és a koronabirtokok jövedelmei (várak, földterületek jövedelmei, jászkunok adója). Az első kettő a kincstartó hatáskörébe tartozott, míg az utóbbi a budavári udvarbíró kezelésében volt.

Az országgyűlésen elfogadott reformok közül a legnehezebben véghez vihetőnek a koronavám látszott, hiszen a mentességek megszüntetése, a zálogban és bérben levő vámok visszavásárlása vagy megváltása kemény és szigorú intézkedéseket követelt. E feladattal a koronavám országos felügyelője (vectigalis coronae generalis administrator) titulussal Ernuszt Jánost bízták meg és tevékenységében függetlenítették a kincstartótól. Rövid időn belül azonban hatáskörébe került a kamara haszna, majd az összes adóigazgatási feladat is. Hamarosan ő lett a kincstartó, egy 1467. október 25-ei oklevélben már mint kincstartó szerepel.

Az addigi évenként kötelező pénzváltás helyett az országgyűlés döntése értelmében bevezették az állandó értékű ezüstpénzt. Ez nem vezetett közvetlenül több bevételhez, hiszen ezáltal még a pénzváltási nyereségtől is elesett a kincstár, azonban a pénz állandósága hosszú távon biztosította a fizetési kötelezettségek jobb kiszámíthatóságát, tervezhetőségét, és természetesen a fizetési kötelezettségek hatékonyabb számonkérését is. A kedvelt és stabil aranyforint mellett garast, denárt és obulust vertek. Átváltási arányuk: 1 aranyforint = 20 garas = 100 denár = 200 obulus. Tehát 1 garas = 5 denár, 1 denár = 2 obulus. Ez az átváltási arány a pénzrontások idején természetesen változott, ilyenkor az aranyforint értéke a 2-300 denárt is elérte.

1. kép
Aranyforint (Magyar Nemzeti Múzeum Éremtára)

Az állandó ezüstpénz bevezetésekor megváltozott az éremkép is. Addig az aranyforintok előlapján a címer, a hátlapján pedig Szent László képe volt látható. Az ezüstpénzek előlapján a címer, míg hátlapjukon a kettős kereszt foglalt helyet. A pénzügyi reform bevezetésével állandó éremkép, a Madonna került az ezüstpénzek hátlapjára és az aranyforintok előlapjára. Ez az éremkép összesen 404 évig díszítette forgalmi pénzeinket, igaz, hogy nem mi alkalmaztuk először, de a magyar pénzekre volt a legjellemzőbb és közkedveltségük, stabil értékmérő voltuk miatt a későbbiekben ez szolgált mintául egyes európai országok pénzének éremképéhez.

Szűz Mária képével a X. században találkozunk először pénzeken: VI. Leo bizánci császár (886-912) aranypénzén. A Madonna - Szűz Mária ölében a kis Jézussal - látható több aquilejai pátriárka pénzén. Ezek közül II. Lajos Tech hercege, aquilejai pátriárka (1412-1439) kétfajta pénze közül a denár hátlapján ugyanolyan éremképet látunk, mint ami a magyar pénzek állandó éremképe lett: ülő helyzetű Mária karján a kis Jézussal. A felirat is ugyanaz, itt: PATH-AQVILE = Patrona Aquilejae = Aquileja pátrónája. Pontos információink nincsenek arról, hogy miért éppen a Madonna lett az állandó pénzek éremképe. Erre vonatkozóan több magyarázat is megállja a helyét, esetleg valamennyi tényező hatással volt az éremkép megválasztására, ezek: hasonlítani akart az aquilejai pátriárkák közkedvelt és jó minőségű pénzeihez, Szűz Mária magyarországi fokozott tisztelete, a Hunyadi-ház Mária imádata, szimbólum a katolikus egyház támogatására az iszlám és a huszitizmus ellen folytatott harcában. Az éremképhez szorosan hozzátartozik egy felirat is, a "Patrona Hungariae", ami a pénzérmék nagyságától és a Madonna elhelyezésétől függően rövidített vagy kibővített formában olvasható. Csak ritkán marad el az éremképtől.

Az országgyűlés döntését követően azonnal hozzáláttak az állandó ezüstpénzek, a garas, denár és obulus veréséhez, hogy a napi pénzforgalomhoz szükséges mennyiségű aprópénzzel minél előbb ellássák az országot. Valamennyi magyar pénzverdében, az aranypénzverő helyeken is, sőt használaton kívüli pénzverdéket újra üzembe helyezve folyt az ezüstpénzek intenzív verése. Ez az erős ütemű pénzverés közel három évig tartott Buda, Kassa, Körmöcbánya, Nagyszeben és Nagybánya pénzverdéiben. A budai és kassai verdéket 1470-ben bezárták, a nagyszebeni verdében ezentúl csak aranypénzt vertek. Az ezüstpénzverés 1486-ig Körmöcbányán és Nagybányán folyt, ezután pedig csak Körmöcbányán. Az aranypénzek verése folyamatos volt az állandó ezüstpénzek intenzív verésének szakában is a régi, hagyományos éremképpel. Ennek valószínű az az oka, hogy a vésnökök kapacitását nagyon lekötötte az aprópénzek verőtöveinek vésése, ami akkor fontosabb volt és csak ezután, a megfelelő mennyiségű állandó ezüstpénzzel történő ellátás után tértek át az aranyforintoknál is a Madonnás éremképre.

Az állandó éremkép egységes kialakításában és a pénzverés gyors beindításában szinte emberfeletti munkát végzett Kovács István, akivel már korábban találkoztunk, mint kassai kamaraispánnal. Ő volt az aki 1467-ben végigjárta majdnem valamennyi pénzverdénket és a központi akaratnak megfelelően biztosította és a helyszínen gyakorlati tanácsokkal segítette az új éremképre történő átállást, illetve beindította az új éremképpel történő ezüstpénzverést. Az év folyamán járt Nagybányán és Nagyszebenben, majd az év végén pedig már Budán irányította a Madonnás ezüstpénzek verését. Családi címerét (patkón kereszt) látjuk mesterjegyként ezeken a pénzeken. Körmöcbányán a már idősebb korban levő, a pénzverés terén nagy tapasztalatokkal rendelkező Kanstorffer János bábáskodott az új éremkép megvalósítása felett. Családi címere (tárcsapajzsban két pólya) mesterjegyként szerepel a Madonnás garason, denáron, obuluson és a régi éremképű aranyforinton.

Napjainkig sem sikerült megoldani azt a kérdést, hogy pontosan mikor és ki verette az első Madonnás éremképű aranyforintokat. A pénzverde nem kétséges, mert vezető szerepe és technikai felkészültsége miatt ez csak Körmöcbánya lehetett. Mint láttuk, itt az állandó ezüstpénz bevezetésének időszakában Kanstorffer János volt a kamaraispán. A tevékenységére vonatkozó utolsó ismert oklevél dátuma: 1468. szeptember 9. Krizskó Pál és utána Matunák Mihály is azt állítja, hogy az 1469-ből fennmaradt adókönyv névsorában Kanstorffer János is szerepel, azonban a hivatkozott lajstromban jelenleg nem található meg a neve, jóllehet hiányzik néhány lapja.

2. kép
Aranyforint (Magyar Nemzeti Múzeum Éremtára)

A körmöcbányai pénzverdéből kikerültek olyan aranyforintok, amelyeknek a mesterjegye alapján egyértelműen meg lehet határozni, hogy mikor történt meg az áttérés a Madonna éremképre. Ez a mesterjegy egy kettős keresztet ábrázoló családi címer, ami előfordul régi, címeres éremképpel vert és új, Madonnás éremképpel vert aranyforinton is. A váltás tehát akkor történt meg, amikor ennek a családi címernek a tulajdonosa volt Körmöcbányán a kamaraispán, a pénz kibocsátásáért felelős személy. A numizmatikai szakirodalomban úgy szerepel, hogy ez a címer Mühlstein Vid kamaraispán jele és ez kétséget hagy maga felől. Mühlstein Vid címerét ismerjük: félbevágott malomkőből kiemelkedő egyszarvú. A körmöci kamaraispánságára vonatkozó első elfogadható okleveles adat 1470. szeptember 17-i keltezésű. Ha ezeket az állításokat elfogadjuk, akkor azt látjuk, hogy 1469/70-ben lehetett az a személy a kamaraispán, akinek a családi címere a kettős kereszt és ekkor történhetett meg az átállás a Madonnás aranyforintok verésére.

Ezidőben a számításba jöhető személyek közül a Bebek család tagjai foglalkoztak bányászattal és rendelkeztek megfelelő egzisztenciával ahhoz, hogy akár magasabb tisztséget is betölthettek a pénzügyigazgatás terén. A Bebekek közül ekkor Pál (†1469) és György (†1478) éltek, akik a rendelkezésünkre álló adatok szerint ugyan országos tisztséget nem viseltek, de mindketten a bárók közé tartoztak. György két alkalommal is (1471, 1474) tagja volt a királyi tanácsnak. Bebek Orsolya - Pál testvére - Zápolyai Imre felesége volt. Zápolyai Imre politikai befolyása, közéleti szerepe és nem utolsó sorban markáns egyénisége révén elképzelhető, hogy akár az ő segítségével is a Bebek család valamelyik tagja tisztséghez jutott a pénzügyigazgatásban. Zápolyai Imrét, Bebek Pált és Györgyöt a családi kapcsolatokon túlmenően szoros gazdasági és egyéb érdekkapcsolatok is összefűzték. Bebek Pál 1469. év őszén meghalt, halála után minden vagyonát - amelyek között bányák is voltak - és érdekeltségét Zápolyai Imre próbálta megszerezni, azonban a király ehhez nem járult hozzá, mint ahogyan ez kiderül a szepesi káptalan 1469. november 7-én kiállított okleveléből. Bebek Pál lehetett az a személy, aki Kanstorffer János után átvette a körmöcbányai kamarát és az ő idejében történt meg az aranyforint új éremképének bevezetése. Korai halála miatt azonban csak kevés információ maradt utána.

A nagybányai és nagyszebeni pénzverést nagybányai polgárok bérbe vették 1468-ban. Nagybányán az első Madonnás aranyforintok városi (kollektív) mesterjeggyel készültek, majd Preuser Krisztián kamaraispán mesterjegyével. Az új éremképre történő átállás nem sokkal azután, vagy azzal közel egyidőben történhetett, mint Körmöcbányán, mivel Preuser Krisztián kamaraispánságára 1470. szeptember 3-ai keltezéssel már rendelkezünk oklevéllel, Madonnás aranyforinttal pedig már ezt megelőzően találkozunk városi mesterjeggyel. Nagyszebenben az első új éremképpel vert aranyak Menyhért aranyműves mesterjegyével kerültek forgalomba, majd ezt követően Altenberger Tamás kamaraispán mesterjegyével.

Az ezüstpénzek után az aranyforintok verése is a Madonnás éremképpel történt, amely éremkép folyamatosan 381 évig, majd 72 év szünet után újabb 23 évig díszítette forgalmi pénzeinket. Nagyon fontos éremkép volt ez számunkra, mert az önállóság, folytonosság és történelmi hagyományok megtestesítője volt és bizony a Habsburg királyok uralkodásának némely szakában a magyar pénzeket csak egy ilyen kis Madonna-kép különböztette meg az osztrák tartományok pénzeitől.

Irodalomjegyzék

Balogh Jolán:

A művészet Mátyás király udvarában. I. köt. Budapest 1966.

Csánki Dezső:

Mátyás király pénzügyei. In: Mátyás király emlékkönyv. Budapest 1902. 71-76.

Ember Győző:

Az újkori magyar közigazgatás története Mohácstól a török kiűzéséig. Budapest 1946.

Fügedi Erik:

Mátyás király jövedelme 1475-ben. In: Századok 116 (1982) 484-506.

Horváth Tibor Antal - Huszár Lajos:

Kamaragrófok a középkorban. In: Numizmatikai Közlöny 54-55 (1955-1956) 21-33.

Huszár Lajos:

Mátyás pénzei. In: Mátyás király emlékkönyv születésének ötszázéves fordulójára. I. köt. Budapest é.n. (1940) 549-574.

Huszár Lajos:

Kamaragrófok a középkorban I. kieg. In: Numizmatikai Közlöny 64-65 (1965-1966) 55-59.

A kolozsmonostori konvent jegyzőkönyvei. I-II. köt. Kivonatokban közzéteszi és a bevezető tanulmányt írta: Jakó Zsigmond. Budapest 1990.

Krizskó Pál:

A körmöci régi kamara és grófjai. In: Értekezések a történelmi tudományok köréből 8/X. Budapest 1880. 1-64.

Kubinyi András:

A kincstári személyzet a XV. század második felében. Budapest 1957.

Kubinyi András

: A Mátyás-kori államszervezet. In: Hunyadi Mátyás. Emlékkönyv Mátyás király halálának 500. évfordulójára. Budapest 1990. 53-147.

Matunák Michal:

Z dejín slobodného a hlavného banského mesta Kremnice. Kremnica 1928.

Pohl Artur:

Hunyadi Mátyás birodalmának ezüstpénzei 1458-1490. Budapest 1972.

Pohl Artur:

Ungarische Goldgulden des Mittelalters 1323-1540. Graz 1974.

Pohl Artur:

Münzzeichen und Meisterzeichen auf ungarischen Münzen des Mittelalters 1300-1540. Budapest-Graz 1982.

Rácz György:

Az Ákos-nemzetség címere. In: Turul 68 (1995) 11-34.

Soós Ferenc:

Kanstorffer János körmöcbányai kamaraispán címerleírásának és címerrajzának ellentmondásai. In: Turul 67 (1994) 95-97.

Soós Ferenc:

"Patrona Hungariae" a magyar pénzeken. In: Éremtani Lapok 1995. 34:3.

Soós Ferenc:

Mühlstein Vid körmöci kamaraispánsága. In: Az Érem 1997/2.

Wenzel Gusztáv:

Magyarország bányászatának kritikai története. Budapest 1880.

Az 1469. évi körmöcbányai adókönyv jelzete: Körmöcbánya levéltár Tom. I, Fons. 32, Fasc. 1, No. h., Magyar országos Levéltár DF 250101.

Mühlstein Vid címere: Siebmacher's grosses und allgemeines Wappenbuch. Der Adel von Ungarn. Supplementband, Nürnberg 1894. 92. p, 63. t.

The execution of King Matthias's monetary reform in 1467

In 1458 when king Matthias acceded to the throne he inherited a very poor treasury. The incomes did not cover the expenditure of the court, owing to the source of income running dry. Furthermore, a significant part of the sources was pawned or put on lease. At the same time many enjoyed exemption from taxes. King Matthias recognized the gravity of the situation and in order to draw regular income decided to reorganize the administration of inland revenue. As a first step he amalgamated the thirtieth duty with the Treasuries. He also reorganized taxation, abolished numerous exemptions, the well-paying thirtieth tolls either in pawn or on lease he reinstated into the hands of the treasury, eradicated many standing exemptions. In money circulation he introduced the stable silver coin which did no longer come under annual compulsory changing. He interdicted the alienation of crown estates, and those already sold were taken back. By centralizing financial affairs and introducing unified cash handling and system of accounty he was successful in much improving the balance of the treasury. In spite of these reforms Hungary s revenue was yet well below those of contemporary states. The treasurer was János Ernuszt, who was a pragmatical man highly valued in the financial world. Actually it was he who elaborated the details of the reform.

The stable silver coins - groat, denarius, obol - with new symbol, the Virgin Mary, were put in circulation. Having supplied the country with sufficient amounts of change coins the golden Florins were minted with the same symbol. The coins with Virgin Mary became so popular that for a total of 404 years it adorned Hungarian currency, later also served as a sample to other countries.