Rézpénzek és bányászat a 17-18. század fordulójának Magyarországán (A rézváltópénzek első megjelenése)

Szemán Attila

A XVII-XVIII. század fordulóján I. Lipót (1657-1705) magyar király és német-római császár idején többféle "rézpénz" jelent meg Magyarországon. Közülük most az ún. rézpolturák csoportjával, pontosabban ezek besorolásával kívánok foglalkozni.

A rézpénzek a kor bimetallizmuson alapuló pénzrendszerébe természetesen csak mint pénzhelyettesítő eszközök, azaz pénzjegyek illeszkedhettek. Funkciójuk szerint azonban meglehetősen különböztek egymástól. Három funkció jöhet szóba, a bányapénzé, a szükségpénzé és a váltópénzé.

A rézpénzek biztosan és jól elkülöníthető részét képezik a bányapénzek. Közéjük ebben az időszakban csak a hátlapjukon keresztbetett bányászékből és kalapácsból álló bányász-szimbólumot viselők tartoznak. Ez a három közül a legrégibb típus, mely így bizonyos vonatkozásokban a többi elődeként is értelmezhető. A bányamunkások bérének kiegyenlítésére, a bányaüzemek által fönntartott élelmezési üzletekben fizetőeszközül, továbbá egyes munkateljesítmények igazolására, esetleg a szállított anyag átvételének elismerésére szolgáltak; végső céljuk tehát általában az volt, hogy pénzértéket képviseljenek, folyópénzre beváltassanak, illetve, hogy fizetésre szóló igényeket igazolnak.

Eddig a rézpolturákat is valamiféle bányapénznek tartották, alaposabb vizsgálódás után azonban kitűnik, hogy nem illenek ebbe a kategóriába. Röviden körvonalazva az anyagot: Ezeket a rézpénzeket 1695-től 1703-ig verték Körmöcbányán és Kassán. A numizmatikában elfogadott elnevezésük selmecbányai (1. a, b, kép) és kassai rézpoltura (2. a, b, kép). Az alsó-magyarországi (bányavidéki) és felső-magyarországi (szepesi) kamarák központjai bocsátották ki őket felváltva, az uralkodó, I. Lipót nevében. Ezért előlapjukon a koronás L betű, hátlapjukon a két kamarai központ nevére utaló monogram (CS = Camera Schemnicium és MC = Moneta Cassoviensis) látható. Bár területi korlátozás nem vonatkozott rájuk, elsősorban az ún. alsó- és felső-magyarországi bányavidéken (azaz a magyar Felvidéken) terjedtek el. Ennek magyarázata, hogy nagyobb mennyiségű bérből és fizetésből élő lakosságot csak a bányászok képeztek ekkor az országban, s a rézpolturákat az ő számukra adták ki. A rézpolturák alapvetően a Körmöcbányán vert selmecbányai rézpolturák csoportját jelenti, s csak az ezek kibocsátási évei közül hiányzó egyetlen 1698-as évjáratot verték ki Kassán. Közvetlen stiláris előzményük az S betűs rézpénz, melynek történeti hátteréről a mai napig nagyon keveset tudunk.

1. kép
Rézpoltúra 1696.

Lássuk azonban mit mondott róluk az eddigi szakirodalom. Gohl semmiképp sem tartja a rézpolturást rendes forgalmi pénznek, de a bányapénzek csoportján belül a magyar bányavárosok egyéb rézbárcái közé sorolja ezeket. Nehezen járható körül, hogy mit jelent a "magyar bányavárosok egyéb rézbárcái" kifejezés Gohlnál, hiszen a bányapénzek előbbi meghatározáshoz a következőket fűzi hozzá: "1695-től 1703-ig a bányaüzem használatára verték, azonban az ezüst aprópénz általános hiánya folytán csakhamar az egész vidék lakossága fizetési eszközként használta." Később, az általa a rézpolturák közé sorolt S betűs rézpénz kapcsán még azt írta róluk: "a bányászjelvény hiánya ezeken az érméken arra enged következtetni a CS monogramos sorozathoz hasonlóan, (hogy) ...nem szorosabb értelemben vett bányapénzekkel, hanem bányavárosi és bányaüzemi szükségpénzzel van dolgunk." Ez leginkább Gohl bizonytalanságát mutatja a selmecbányai rézpolturák besorolását illetően. Ha ugyanis a bányák belső használatára verték a rézpolturákat, mint "bányaüzemi szükségpénzt," akkor - Gohl egyébként jó meghatározása alapján - annak funkciója következésképp megegyezik a bányapénzekével. Ha viszont bányavárosi szükségpénz, akkor forgalma túllép a bányák területén, de megmarad egy szűk földrajzi és közigazgatási egységen belül. Minthogy azonban ismert tény, hogy Selmecbányán kívül Besztercebányán, sőt Tiszolcon is használták ezeket, a bányavárosi szükségpénz feltevést nyugodtan elvethetjük. Annál is inkább, mert a CS monogram feloldásakor, egyáltalán szóba sem jöhet a Selmecbányai Civitas, mint kibocsátó. Hogy Gohl mégis megpróbálja valamiképp elkülöníteni a rézpolturák csoportját a "szorosabb értelemben vett" bányapénzektől - noha így saját meghatározásával kerül ellentmondásba - azt nyilván azért teszi, mert jó numizmatikusként érezte ennek a csoportnak a határozott elkülönülését.

Gohl ezt a félig-meddig bányapénz álláspontot a bécsi levéltárak anyagában úttörő kutatásokat folytató Newaldtól vette át, aki azt írja, hogy Thavonat főkamaragróf réz pénzjegyeket (Kupfermarken) veretett, ami által valószínűleg megkönnyítette a munkások és hivatalok közti kisforgalmat. Vagyis bányapénz-funkciót tulajdonított a rézpolturáknak. Más a véleménye a Newaldtól függetlenül szintén bécsi levéltárakban kutató, de Gohl által nem citált Takátsnak. Szerinte a bányákban folytatott rablógazdálkodás következtében fellépő ezüsthiány, valamint a spanyol örökösödési háború elviselhetetlen terhei miatt kialakult pénzhiány pótlására, felsőbb utasításra verette a kamara a nagy mennyiségű rézpénzt. Mint írja: "Bár a kamarák a rézpénzt a kincstár rendeletére hozták forgalomba, s bár a bányakamarák minden munkásukat ilyen pénzzel fizették, mégis a kincstár volt az első, amely a pénz elfogadását adó fejében megtagadta." Takáts tehát - nagyon helyesen - általános értelemben vett forgalmi pénzt látott tehát a rézpolturákban.

A bányapénz funkció feltételezése valóban tarthatatlan. A selmecbányai rézpolturák sorozatával egy időben és egy helyen egymással párhuzamosan vertek és használtak valódi bányapénzeket is. 1695-ből, a rézpolturák kibocsátásának első évéből ugyan nem ismerünk selmecbányai bányapénz kiadást, de a korábbi időkből valamint 1696-ból, 1697-ből és 1699-ből igen. Sőt akad még 1701-ből is alsó-magyarországi bányapénzünk. Minthogy valódi bányapénzek is kísérték a rézpolturák forgalomba hozatalát, ez nyilvánvalóan a bérek ezüst aprópénzben fizetendő részét érintették, ezeket a pénzeket pótolták, amiből viszont természetesen következik, hogy azok elterjedtek a környező vidék lakossága között. A rézpolturákat ugyanis ilyen módon hozta forgalomba az alsó-magyarországi kamara. Persze előfordulhatott a Newald által említett helyzet, hogy valamely bányász bányapénzzel kívánta fizetni az adóját, hiszen ilyen előfordult a későbbiekben is. Esetünkben azonban tulajdonképpen mindegy volt, hogy bányapénzzel vagy rézpolturával akart valaki adót fizetni, mivel az adót csakis ezüstpénzben fogadta el a kamara. Ez volt a legsúlyosabb közvetlen oka a rézpolturák bukásának.

Több bányapénzzel kapcsolatos példa mutatja azonban, hogy kormányzati intézkedés nélkül kibocsátott rézpénzek nem mehettek át spontán a vidék lakosságának használatába. Olyan nagy volt ugyanis a hamispénz verésének indoklásával alkalmazott feljelentési kedv, hogy a folyamatnak már a kezdetén okvetlenül eljutott a hatóság képviselőihez a probléma. A hamis vagy nem mindenhol elfogadható pénz ugyanis mindenkinek gondot okozott, nemegyszer feudális városi kiváltságokat sértett. Bányapénzek kapcsán - bár ezek nem kerültek ki a bányák belső használati köréből - még Joanaelli főkamaragrófot sem átallották feljelenteni. Miért éppen Thavonat főkamaragrófot ne jelentették volna fel ilyen esetben? Nem vélhetjük azonban Thavonat egyéni kezdeményezésének sem a rézpolturák kibocsátását. Ilyen nagyarányú és folyamatos érmekiadást - ráadásul állami verdében - semmiképp sem lehetett volna eltüntetni az Udvari Kamara elől. Ez csakis a kormányzat beleegyezésével, annak tudatos és határozott támogatásával volt elképzelhető. Ebben a kérdésben Takátsnak kell igazat adnunk, aki szerint felsőbb utasításra verték a rézpénzt. Thavonat saját maga adott hangot egyik levelében a réz veretekben kételkedő közvéleménynek "...ha ugyan pénznek lehet nevezni...". Az mindenképp tény, hogy Thavonatot 1703-ban a rézpolturák kibocsátását elrendelő császári parancs után sem vonták felelősségre, mindössze egy vizsgálat elvégzését és egy jelentést kértek tőle. Minthogy semmi szabálytalanság nem történt, semmi retorziót nem alkalmaztak vele szemben. Ebben az összefüggésben pedig teljesen mindegy, hogy a rézpénzverés ötlete Thavonattól származott vagy valaki mástól, a rézpénzek veretése csak kormányzati utasításra történhetett.

2. kép
Rézpoltúra 1698.

A szükségpénz elképzelést részben már az előbbi fejtegetések is cáfolták, de ez a kérdés még némi tisztázásra szorul. A szükségpénzt az egyéb pénzhelyettesítő eszközöktől időbeli korlátozottsága és feltétlen beváltási kötelezettsége különbözteti meg. A rézpolturák esetében nem tudunk sem időbeli korlátozásról, sem kibocsátásuk idejében tett beváltási kötelezettségükre vonatkozó ígéretről. Pedig ha ilyen létezett volna, úgy a rézpolturák forgalma ellen tiltakozó 8 alsó-magyarországi vármegye tiltakozásaiból biztosan tudnánk róla. Ezüstpénzre történő beváltásuk szüksége csak akkor merül fel a kormányzatban, mikor már az általuk okozott pénzügyi zavar nem volt többé kezelhető. Ráadásul beváltásuk soha nem történt meg. A tényleges szükségpénzek - mint amilyeneket a Rákóczi-felkelés alatt ostromlott császári helyőrségek bocsátottak ki - éppen a rézpolturák éremképét utánozták.

Látható tehát, hogy a rézpolturák e két kategória egyikébe sem illenek bele. A harmadik funkció, a rézváltópénz ismérvei azonban vonatkoznak rájuk!

A rézváltópénzek kibocsátásának elméleti megalapozója a Habsburg udvar gazdaságirányító körei előtt Wilhelm Freyherr von Schröder volt, aki 1686-ban megjelent, Fürstliche Schatz- und Rentkammer c. művében tette közzé a réz váltópénzzel kapcsolatos felfogását. Sok minden megmagyaráz, ha a kor emberének szemével olvassuk fejtegetéseit. Már a fejezet (XXXI.) címe is csalogató lehetett az udvarban: "A rézpénzről, ahogy ezen keresztül az ország a gazdagsághoz jut", de lássuk magát a fejezetet:

"Amikor is egy fejedelem egy kis réz váltópénzt

(az eredeti német szöveg itt "scheidemüntze" szót használja) veret az országában, azt hozzáveheti a kincséhez, olyan mértékben, amilyen értékben ez a pénz forgása közben ér. És ha egy ilyen rézpénz nem ér többet, mint ami a réz belső értékéből következik, úgyis az ország kincséhez lehet számítani; de más réz értéke nem ekkora. Mivel ez nem réz többé, mint kereskedelmi cikk, hanem pénz, amin a kereskedők áruikat vásárolják és eladják: Ha veszek egy darab rezet és kimegyek vele a piacra, úgy ezért a paraszt nem akar tyúkot adni; de ha ez a rézpénzem van, úgy mindent vehetek érte, amint az Svédországban, Hollandiában, Angliában és más helyeken látható. És ha nincs ez a rézpénzem, akkor ezüstpénzt kell kiadnom; tehát a rézpénz azonos jogot nyer az ezüsttel és arannyal. És egy fejedelem ennek a mennyiségét a pénzhivatalból tudja."

Csakhogy a rézpénzverést jóval előbb megkezdték ennél az időpontnál. Úgy tűnik Schröder írása nem tévesztette el a hatását, mert mint Newald - kissé önmagának ellentmondóan - írja, már a XVII. század utolsó éveiben már folytak a kormányzat köreiben rézváltópénz veretésére vonatkozó tárgyalások. Ennek ellenére csak 1703. november 23-án jött ki az utasítás, hogy a bécsi verdében elkezdődhet a rézváltópénzek verése. Ezután foglalkozik Thavonat rézpoltura veretésével, amiket valamiféle bányapénznek határoz meg. Nos, az előbbi adatokból teljesen világos, hogy a rézváltópénzek kibocsátásáról már a selmecbányai rézpolturák verése előtt is tárgyaltak, s azok bevonása után kapja a bécsi verde az utasítást, hogy készüljön fel a réz váltópénzek verésére. Szembetűnő, hogy éppen a rézpolturák veretésének leállítása után történik mindez. Vagyis a rézváltópénzeket kívánják továbbra is előállítani, csakhogy azt a Rákóczi-szabadságharc megindulása miatt a körmöcbányai verdében már nem tehették, s ezért kap utasítást a bécsi verde!

A fentiekből következik, hogy a rézpolturákat réz váltópénzként bocsátották ki, csak éppen nem tartották be a réz váltópénzek használatának szükséges mennyiségi korlátozását, ami a rájuk vonatkozó pénzügyi szabályok ismeretének hiányosságából adódott. Pedig Schröder az idézett fejezet margóján megjegyezte: "A mennyiséget (mármint a rézpénzét - Sz.A.) a pénzhivatal mutatja meg". Túl nagy haszonhoz szerettek volna jutni a rézpolturák kibocsátásából, nyakló nélkül verették őket, s ennek következtében teljesen elértéktelenedtek. A helyzet irányítása kicsúszott az irányítók kezéből. A későbbiekben aztán ezt a fiaskót a Habsburg-kormányzat megpróbálta összemosni a Rákóczi-féle kuruc rézpénzek szintén siralmas bukásával, mint azt Newald korabeli forrásai is mutatják. Érdekében állt ez tenni, mivel a rézpolturákat örökre elfelejtette beváltani! A továbblépés egyetlen útja - Európa többi államához hasonlóan - azonban továbbra is a réz váltópénz - a szabályok betartása melletti - alkalmazása volt. Ezért, állandóan foglalkoztak a réz váltópénzek ismételt bevezetésével. I. József (1705-1711) alatt, még a rézpénzeiről oly hírhedt Rákóczi-szabadságharc időszakában (1710) elkészült egy rézpoltura próbaverete, majd III. Károlytól (1711-1740) már négy fajta rézpénz próbaveretét ismerjük. Végül aztán 1748 óta vertek Ausztria számára rézpfenningeket, de ezt 1753-ban leállították, majd 1759-től vertek ismét rézpénzt, aminek forgalomba hozatalát 1760. szeptember 27-én rendelték el.

Irodalomjegyzék

Gohl 1920: = Gohl Ödön: A magyar bányapénzek NK. XVIII-XIX (1919-1920)

Huszár 1979:

= Huszár Lajos: Münzkatalog Ungarn von 1000 bis Heute Budapest, 1979.

Newald 1881:

= J. Newald: Beiträge zur österreichischen Münzwesens. Wien 1881.

Rádóczy 1982:

= Rádóczy Gyula: Mária Terézia magyar pénzverése. Budapest 1982.

Schröder 1713:

= Wilhelm Freyherr von Schröder: Fürstliche Schatz- und Rentkammer, Leipzig, 1713.

Takáts 1903:

= Takáts Sándor: A rézpénz mint országos csapás 1703-ban. Magyar Gazdaságtörténelmi Szemle 1903.

Unger:

= Unger Emil: Magyar éremhatározó. Vegyes. Budapest, 1961. Próbaveretek

Die Kupfermünzen und der Bergbau in Ungarn an der 17-18. Jahrhundertwende
(Das Erscheinen der Kupferscheidenmünzen)

Die numismatische Fachliteratur des XVIII. Jahrhunderts datiert das Erscheinen der ersten ungarischen Kupferscheidemünzen um die Zeit Maria Theresias. Die Kupferscheidemünzen Josef I. und Karl III. blieben nur Probeprägungen. Franz Rákóczi II. Kurutzen-Kupfermünzen werden als eine ganz andere Kategorie gewertet. Natürlich gab es in Ungarn auch schon vorher offizielle Scheidemünzen, die von Leopold I. verausgabten Schemnitzer und Kassauer Kupferpolturen. Die Literatur befaßte sich kaum mit den Kassauern und die Schemnitzer Kupferpolturen hat man gewohnt als Berwerksmarken gewertet. Es ist eindeutig nachweisbar, daß diese Kupfermünzen nicht mit der Kategorie der Bergwerksmarken identifiziert werden können, denn die wahrhaftigen Bergwerksmarken lebten mit diesen in den Bergwerksregionen Niederungarns miteinander. Man kann sie auch nicht als Notgeld betrachten, den niemand versprach bei ihrer Emission das Einlösen. Die Kupferpolturen waren ein normaler Bestandteil der Auszahlung der Soldes der Bergleute statt des im Umlauf befindlichen normalen Geldes, sie ersetzten das Fehlen der Silbermünzen. So kann man sie nur als Kupferkleingeld - oder noch besser, als Scheidemünzen betrachten. Die theoretische Begründung ihres Gebrauches stammt von W. Schröder, aber ihr Erscheinen in anderen Staten Europas ist keinesfalls ungewöhnlich. Man kann sogar sehr gute Parallelitäten nicht nur im Westen sondern auch im Osten finden. Kurz nach ihrer Einführung scheiterten sie an vielen Orten, daß die Unkenntnissen der Finanzregeln verursachten. Das Verneinen ihrer Ausgabe stand auch in Interesse des Habsburgerregimes. Das Verneinen wurde so vollkommen durchgeführt, daß sogar die Forscher dieses Jahrhunderts auch noch daran festhilten, bzw. glaubten.