RONTÓ PÁLNAK
egy Magyar lovas Köz-Katonának
É S
G  R  Ó  F
BENYOVSZKI
MÓRITZNAK
ÉLETEK’,

Főldön, Tengereken álmélkodásra méltó Tör-
ténettyeiknek, ’s véghez vitt Dolgaiknak
LE-ÍRÁSA,
a’ mellyet Hazánk Dámáinak kedvekért
Versekbe foglalt
gróf GVADÁNYI JÓZSEF
Magyar Lovas Generális.

Pozsonban és Komáromban,
Wéber Simon Péter kőltségével és betűivel,
1 7 9 3

Eredeti kiadvány: Rontó Pálnak egy magyar köz-katonának és gróf Benyovszki Móritznak életek … mellyet hazánk dámáinak kedvekért versekbe foglalt … Gvadányi József, magyar lovas generális / Pozsonban ; Komáromban : Wéber Simon Péter költségével és betűivel, 1793

Mobil könyvoldal: http://mek.oszk.hu/mobil/konyvoldal.phtml?id=09955

Ez a könyv a Magyar Elektronikus Könyvtárból

származik: http://mek.oszk.hu

Országos Széchényi Könyvtár - http://www.oszk.hu

Tartalom

AJÁNLÓ LEVÉL
Magyar Hazánk érdemes Dámáihoz.

ELŐ JÁRÓ BESZÉD.

ELSŐ RÉSZ.

ELSŐ TZIKKELY.
Rontó Pál születése' főldjéről szóll; el-beszélli, kik vóltak Szülői, mint jött e' Világra, miképpen ment végbe Keresztelése, és az annál tartatott Vendégség.

MÁSODIK TZIKKELY.
Rontó Pál gyenge korába való nevelését, és azon esztendők alatt esett Történettyeit elő beszélli.

HARMADIK TZIKKELY.
Gyenge esztendeiből fel-serdűlvén Rontó Pál, előadja további nevelését, e' mellett miképpen adattatott Miskóltz várossába oskolába, és ezen idő alatt meg-esett történettyeit-is el-beszélli.

NEGYEDIK TZIKKELY.
Rontó Pál kesereg Pajtás-társátúl való el-válásán. Egerbe adatik Oskolába, el-beszélli ottan esett történetit. Oskolábúl el-szökvén tsikós bojtárrá lészen, ez élet alatt történt viszontagságait-is valósággal elő adja, mind addig, míglen katonává nem lett.

ÖTÖDIK TZIKKELY.
Rontó Pál Katona lévén egyszer, minden-némű dolgait, a' mellyek véle történtek mind addig, a' meddig Tseh Országból, Saxónia Országba ellenség' eleibe méne, elő-adja.

HATODIK TZIKKELY.
Rontó Pál leg-először száll táborba, és ellenség elibe, ezen táborozás alatt tett szerentséjét; de egyszersmind arra következett nagy szerentsétlenségeit-is elő-adja.

MÁSODIK RÉSZ.

ELSŐ TZIKKELY.
Rontónak történettyei, míglen Gróf Benyovszki Móritzhoz jutott.

MÁSODIK TZIKKELY.
A' mellybe Gróf Benyovszki Móritznak vitéz tselekedetei elő-adattatnak, mind addig, miglen ő harmadszor a' Moszkáktúl el-nem-fogattatott, egyszersmind Rontó Pálnak-is néhány történetei elő adattatnak.

HARMADIK TZIKKELY.
A' mellyben Gróf Benyovszki Móritznak sok keserves szenvedései, hasonló útazásai, tömlötzözései, végtére Siberiába ítéltetett számkivetése, némelly Rontó Pálnak történeteivel elő adattatnak, mind addig, míglen Siberiának Tobolsk nevű fő városába értek.

NEGYEDIK TZIKKELY.
A' mellybe Gróf Benyovszki Móritznak Tobolskbúl Siberiának fő Városábúl Jakutzba, onnét Ohotzba, végtére Kamtsátkába való jövetele; az úton, úgy a' Tengeren keserves szenvedése, veszedelme, sok dolgoknak végbe vitelei, némelly Rontó Pálnak mulatságos történeteivel elő-adattatnak.

ÖTÖDIK TZIKKELY.
A' mellybe Gróf Benyovszki Móritznak két kereskedővel történtt dolga, Schach Játékába tett nyereségei, Bolscheretzbe történtt minden féle dolgai, itten véghez ment véres tsatái, végtére a' várnak meg-vétele, a' Gubernátornak meg-ölettetése, Szent Péter, és Pál hajójának el-vétele, némelly mulatságos esetei Rontó Pálnak elő-adattatnak, mind addig, míglen minnyájan meg-szabadúlván, Kámtsatkából azon hajón el-mentek.

HATODIK TZIKKELY.
A' mellybe Rontó Pálnak a' Gróffal való beszédje ki-tétettetik, annak utánna Kámtsatkábúl való ki-menetel. A' Beringsz szigetben való múlatás, a' Tengeren sok félelmes veszedelmek, Japoniába lett érkezéssel, és az ottan történtt dolgokkal adattatnak elő.

HETEDIK TZIKKELY.
A' mellybe Japoniábúl való ki-menetele a' Grófnak ki-tétettetik, ezen kívűl némelly szigetekbe való jutása, különössen Usmeligon szigettyébe nagy veszedelmek között való érkezése, Lakossainak jósága, ebbűl való el-menetele, Formosa szigetbe való bé-menetele, itten a' Lakossokkal való tsatái elő-adattatnak.

NYÓLTZADIK TZIKKELY.
A' mellybe szigettyébűl való ki-menetele, Makaóba lett meg-érkezése, ott tett dolgai, Europába való bé-menése, onnan való ki-jövetele, Madagaskárba lett meg-telepedése, Rontó Pállal való beszélgetéseivel edgyütt elő-adattatnak.

KILENTZEDIK TZIKKELY.
Ebbe elő-adattatik, Gróf Benyovszki Móritz miként szállotta-meg a' Tingballe nevezetű víznek környékét, ottan történtt betegsége, és Assises kereskedővel lett dolgai elő-hozattatnak. Nem külömben miképpen kiáltatott ki a' Sambariverek Királlyok nemébűl valónak, mint kötött Hiavi Fejedelemmel békességet, és melly szerentséssen végzette a' Saphierbajerekkel, és Szeklaverekkel háborúit.

TIZEDIK TZIKKELY.
A' mellybe elő-adattatik a' Grófnak súlyos betegsége, fel-gyógyúlása, a' Seclavérekkel való háborúja, azokkal tett békessége, az Országba sok féle rendelések tételei, Anpansancabeségre lett fel-emeltetése, élső Kabar tartás alatt le-tett hite, mind addig, a' meddig a' második Kabar tartatott, egyszersmind Rontó Pálnak-is a' Négernékkel esett dolga ki-tétettetik.

TIZEN-EGYEDIK TZIKKELY.
A' mellybe az elébbi tzikkelybe elő-adatott dolgai a' Grófnak tovább-is folytattatnak. Megint Kabar tartatik. A' Gróf mint Anpansankabe meg-esküszik, a' maga hívatallyát leteszi, az Országot jó rendbe hagyván, végképpen Frantzia Országba mégyen. Rontó Pál-is vele mégyen, el-bútsúzik Siberiától, és azon meleg tartományoktól-is, a' mellyekbe járt, egyszersmind a' Tengerektől-is.

TIZEN-KETTŐDIK TZIKKELY.
A' mellybe ki-tétetődnek Gróf Móritz Benyovszkinak Páris Várossába tett dolgai, Magyar Hazánkba lett meg-térése, abba végzett történetei. Rontó Pálnak a' Gróftól való elválása. A' Grófnak Londonba való menetele, onnat megint Madagaskárba lett jövetele, és ottan végzett dolgai után következett halála.

AJÁNLÓ LEVÉL
Magyar Hazánk érdemes Dámáihoz.

Már egyszer le-tehetem Nagyságtok kanapéjai előtt álló asztalkáikra, azon Munkámat, a’ mellynek, még a’ múlt Ország Gyűlésének alkalmatosságával Pesten Versekbe való munkállására Nagyságtok kénszeríttettek. De méltóztatnak arra emlékezni, hogy tőlem olly jádzi Munkát kivántak, mint tsekély pennámbúl ki-folyt Falusi Nótáriusnak Útazása. Már én nem tudom: ha ezen Munkám rózsa nyilást példázó szájotskájokat egy kis mosolygásra reá fogja é hozni? avagy nem? Ha ez meg-történik, bizonnyára örömömre fog válni, hogy Nagyságtok kívánságának eleget tettem; mert így tárgyomhoz jutottam; ha pedig nem, tehát gondollya-meg Nagyságtok, hogy ez, egy meg-aggott embernek pennájábúl folyt ki, és hogy az agságnak inkább a’ mordság, mint sem a’ jádzó kedv az ő tulajdonsága. Ha ne talántán ellenkező történne, és a’ mosolygás helyet, némelly Verseimnek sorai, egy kevés pityergést találnának okozni; aztat hajnali harmat formájú gyenge szíveiknek méltóztassák tulajdonítani. Én tsak attúl tartok, hogy mivel ezen Munkám sok háborúkat, és vér ontásokat foglal magába, ne talántán Nagyságtok ízlése ellen légyen: de ha meg-gondollya Nagyságtok Őseink Aszszonyi Nemének tett vitézségeit; reménylem, nem fognak kivánni azoknál alább valók lenni, annyival-is inkább, mivel azok nem vóltak annyi tulajdonságokkal, ’s nagy, és szép erkőltsökkel fel-ruházva, mint Nagyságtok; a’ kik a’ meg-világosíttatott világba élnek. Nem-is olvastak annyi Román könyveket, a’ mellyek tele vannak Bajnokok dolgaival, sem pedig ezeknek vitézségeit szembe tűnő képpen a’ Theátrumokon jádzani nem látták; mi több, még tsak olly módissan fel-őltözni, tántzolni, és magokat festés által iffijítani, ’s bé-mázolni sem tudták, hanem azon vas világba, magok egyűgyű erkőltseibe tartották lenni bóldogságokat. Óh vakság! De még-is azon fátyolt viselő, és karmazsin tsizsmába járó Dámáknak edgyike, sokáig védelmezte mint egy Semiramis Munkáts Várát, a’ másika pedig, meg-nem-rettent szívvel durogtatta ágyúit, az őtet ostromlok ellen, Aranyos Medgyesi várábúl. Hát a’ Murányi Vénus, nem de nem mind addig meg-tartotta azon nevű várát-is, miglen Nagyságtok bálványkája Cupido, szokás szerént aztat meg-nem-vette. Azért reménylem Nagyságtok gyenge mellyeikbe-is hasonló szív vér, és még mérészebb, mert ez már mint a’ Briliant kő, a’ meg-világosíttatott Világ által ki vagyon pallérozva. Én ezen példákat nem azért hozom elő, mintha Nagyságtokat a’ Márs Theátrumára karon fogva kivánnám vezetni, éppen nem, mert Isten kegyelméből elég férfiaink vannak, a’ kik ma-is más nemzetek tsudájára a’ mostani véres Frantzia háborúba, mint igaz Magyarok úgy vitézkednek. Meg-nyúgodott elmével méltóztassanak lenni, mert itthon fognak maradni Nagyságtok, nem ugyan a’ gusaly mellett, mert ez durva eszköz, hanem a’ Márs Theátruma helyet, a’ Pestinek, vagy Bétsinek meg-tekíntésére. Ne-is iszonyodjanak Nagyságtok ezen Munkámba bé-iktatott háborúktól, mert azokat tehetségem szerént igyekeztem mulatságosan ki-tenni. Végtére két kérésemet nyújtom Nagyságtok elibe, az első ez, hogy elől járó beszédemet figyelemmel méltóztassák olvasni, hogy így Munkámnak foglalatját előre ki-vehessék. A’ második pedig, hogy méltózztassanak malasztjokba meg-tartani

alázatos szolgájokat
A’ Ki-adót.

ELŐ JÁRÓ BESZÉD.

Az 1792-dik esztendőbe Budán tartatott Ország Gyűlésén magam-is jelen lévén, történt; hogy Pestre egy nagy érdemű Dámának látogatására által menvén, hét más Dámákat szerentsém adatott nála találni; az hármát nem esmértem, de a’ négygyét már az előtt sok alkalmatosságokba tiszteltem. Azon három esméretlen Dámák, a’ többiektől fülem hallottára (jól lehet súgva akartak szóllani) kérdezték, hogy én volnék-é az; a’ ki a’ Falusi Nótáriusnak Budára tett útazását munkáltam? Midőn amazok bizonyították vólna, mindjárt ez a’ három-is meg-esmérkedett velem. Több egymás dolgoknak elő-hozása után, mind a’ nyóltz Dámák körűl vettek, és kértek, hogy még egy olly forma játékos munkát az ő tekíntetekért adgyak-ki. Eleget szabódtam, ’s mentettem magamat, hogy se időm arra nem vólna, sem esztendeimre való nézve, az illyen könyű munka hozzám már nem illene; sem pedig matériát egy könnyen arra nem találhatnék. De mind ezen mentségeim haszontalanok; és sikeretlenek vóltak, és mind addig únszollani meg sem-is szűntek, míg erre magamat nem ajánlottam. De kinek-is szívét meg-nem-lágyítaná az illyen Syréneknek éneklése! magát Jupitert-is az égbűl le-húzta egy Aszszonyi állat; és így, ámbár nem örömest, le-köteleztem magamat, egy ahoz hasonló munkának ki-adására.

Meg-vallom, sokáig tűnődtem magamba, míg alkalmatos matériát találhattam, mivel nem valami mesének, hanem valóságos történetnek világ eleibe való terjesztésén igyekeztem. Végtére az ötlött eszembe, hogy Rontó Pálnak, egy Magyar lovas katonának, és Gróf Benyovszki Móritznak életeket, főldön, tengereken végzett háborúit, vitézségeket, álmélkodásra való történettyeiket adgyam ki. Azért-is ne tartsa egy érdemes Olvasó-is, ezen munkámat kőlteményes Románnak, mert valósággal meg-történtek az abba foglaltatott dolgok.

Leg-inkább azért határoztam-meg dolgaiknak ki-adását magamba, mivel Hazánkfiai vóltak; mert világos dolog, hogy ha az idegen nemzetek közzűl egy valaki, tsak egy tsekély dolgot, úgy mint tsak egy más Országon keresztűl tett útazást, vagy egy tsekély vitézséget visz-is véghez, azt mingyárt nagy fittyel ki-trombitáltattyák, ki-nyomtatattyák; had lássa tehát a’ Világ, hogy Hazánk-is nemez olly jeles férfiakat, a’ mellyeknek viselt dolgai, sokkal nagyobbak, jelessebbek, mínt más ezer idegeneké.

Azon se tsudálkozzon senki, hogy Rontó Pálnak történeteit Gróf Benyovszki történetei eleibe tészem, mert minden érdemes Olvasók, által fogják munkámba látni, hogy a’ Grófnak történetei tsak akkor kezdődnek, a’ midőn Rontó Pál nem meszsze Krakótúl Lengyel Ország Városátúl, hozzája érkezett, már ez előtt pedig Rontóval sok dolgok történtek, mert öregebb-is vólt sokkal a’ Grófnál.

Mind ezek után senki se tartsa az én Rontómat azon Rontónak lenni, a’ ki Gróf Tökölyi Imrének, ki-is hét száz Magyarokkal, és sok Tatárokkal ’s Oláhokkal, Tőlts Várának Passusán, 1690-dik esztendőbe Erdélybe a’ hadaknak ki-kémléllésére bé akarván tsapni, kémje vala, és Gróf Heister, és Gróf Teleki Mihály konyhájokba petsenyét forgatott; mert akkor az én Rontóm még e’ Világon sem vólt, és azon kém Rontónak a’ kereszt neve, nem Pál, hanem István vala. Ki lett légyen az én Rontóm, verseimbe valamint születését, keresztelését, nevelését, úgy több dolgait-is maga elő adgya.

A’ mi Gróf Benyovszki Móritz életét illeti, önnön maga aztat, míg Londonba mulatott, Frantzia nyelven le-írta, és ugyan ottan ki-nyomtattatott; a’ mellyet az Anglusok-is, magok nyelvekre által fordították, és végtére ezen munkája Németh nyelven-is ki-jött: és így rész szerint, én ezen németh ki-adást követem, de még-is inkább önnön magok előttem tett beszédgyeiket, ’s vallásokat; mert a’ mint munkámba bé-iktattam, midőn Gróf Benyovszki Párisbúl Hazánkba meg-tért, Nagyszombatba az Arany Korona Vendég fogadóba velem négy napokat tőltött, és mint régi jó Barátom, és távodadrúl való Atyámfia-is, minden történeteit, viszontagságait nékem el-beszéllette. Rontó Pál pedig egy Regimentbe vólt velem, és én Fő Strázsa Mestere vóltam, ’s hivatalom mellett az akasztófa alá-is én vezettem ki, az hét esztendeig folyt Prussus háborúba. 1790-dik esztendőbe Ország Gyűlésén Budán lévén, meg-tudván ő ottan léttemet, fel-keresett, és kilentz napokig el sem eresztettem. Ezen alkalmatossággal, mind a’ maga életét, úgy a’ Gróffét-is, az vele esett történetekkel el-beszéllette előttem; sőt a’ mint néki mondottam, mint vólnának némelly dolgaik a’ könyvbe ki-téve, sokat meg-hamissított, és előttem úgy, a’ mint ki-tettem, beszéllette.

El-nem-halgathatom aztat, hogy a’ németh fordításba, a’ Grófnak eredete felette nagy hibákkal vagyon ki-téve, nem-is gondolom, hogy önnön maga a’ Gróf aztat így tette vólna ki, hanem a’ sok fordítók hibája lészen, mellyre való nézve, én aztat megjobbítottam. Mivel pedig a’ Gróf Nyitra Vármegyébe születtetett, hogy a’ dolog így légyen, az egész Nemes Vármegye bizonyságom lészen.

A’ Németh fordításba így vagyon eredete ki-téve: hogy ő születtetett vólna Nyitra Vármegyébe Verbói maga örökös Uradalmába; az Attya lett vólna Gróf Benyovszki Sámuel magyar lovas Generális; az Annya Báró Révai Rózsa, tanúlását pedig a’ Bétsi Universitásba végzette vólna; a’ mídőn már 14 esztendőt ért, Generális Simsén gyalog Regimentéhez mint Al-Hadnagy ment vólna, és a’ Prussussal hét esztendeig tartott háborúnak folyása alatt, ő az Attyának egy öreg Báttyátúl, Lengyel országba hívattatott vólna, hogy tőle az örökös Starosztaságot venné által, mivel ő már öreg vólna; és ugyan ezen okra való nézve a’ Litvániai nagy Hertzegségbe lévő jószágait-is; a’ mellyeket tellyesített-is vólna, és a’ mi midőn éppen külső Országok meg-tekintésére, különösen nap-keleti Indiába kivánt vólna menni, meg-hallván, hogy az Attyafiai Magyar Oszágba lévő jószágaiba hatalmasan bé-szállottak vólna, viszsza tért hazájába, és erővel ki-vette vólna kezeikbűl maga jószágaít; a’ mellyért-is azok, mint párt-ütőt bé-adták őtet Bétsbe az Udvarnál, mellyre-is kénteleníttetett vólna Lengyel Országba bé-menni, a’ hol-is az Országot már tűzbe találta, és az ott való Ország Rendgyei, meg-tudván el-érkezését, Varsó Városába hivatták, és a’ Confœdérátiónál leg ottan Generálisságra fel-is emelték.

Mind ezek szórúl szóra valótalanságok, azon az edgyen kívűl, hogy szülői Benyovszki Sámuel Úr, és Báró Révai Rózsa valának, mert elsőben-is: egész Nyitra Vármegyébe nintsen Verbói Uradalom, hanem Mező Város Verbó, a’ Tsejtei Várrúl neveztetett Tsejtei Uradalomba vagyon, a’ mellybe több fő, és jeles Familiák-is birtokosak. Másodszor: az Attya soha sem vólt Generális, hanem bóldogúlt Pestvármegyei József lovas Magyar Regementibe, a’ kinek-is hitves társa vala Révai Rózsa, Oberster vólt, a’ most említett Generális élemedett Úr lévén meg-hala, és özvegyét Báró Révai Rózsát Oberster Benyovszki Sámuel Úr el-vette, és úgy mint Oberster mindjárt resignált-is, és Verbón lakott, és így azután ezektűl nemzettetett Gróf Móritz Benyovszki, az Atya Gróf sem vólt, hanem igaz régi, tő gyökeres, Fő Nemes Familiábúl származott, a’ melly nevezetét veszi Nemes Trentsén Vármegyébe feküvő Benyov nevezetű helységről. Ezen Fő Familia Hazánkba ma-is virágozik, és valamint a’ Politicus, úgy az Egyházi és Hadi rendekbe-is jeles, és Hazánk hasznát szolgáló érdemes tagokkal tündöklik. Gróf Móritz Benyovszki akkor emeltetett-fel Nagy emlékezetű Fejedelem Aszszonyunktól Mária Therézsiátúl Grófságra, a’ midőn (a’ mint alább ki fog tetszeni) Párisbúl Bétsbe érkezett, kit-is mivel már egyszer Gróffá lett, egész munkámba azon nevezettel illetem. Lengyel Országba sem bírt jószágot, hanem a’ midőn oskoláit el-végzette vólna, a’ Bánya Városokra mene, különösen Selymetzre, ítéletem szerént Praxisra. De itten egy olly valami érte, hogy kénteleníttetett Lengyel Országba menni, úttyába lévén, Sepes Vármegyébe meg-betegedett, és egy Hengski nevezetű emberséges embernek házába feküdvén, spasmussai között a’ Leányával meg-esmérkedett, és aztat el-is vette. Lengyel Országba érvén, látta, hogy a’ háború divattyába vólna, a’ Confœderátusokhoz állott, és Krakó Városa táján egy hadi testet állított fel, és éppen akkor érkezett hozzája Rontó Pál-is.

Itt kezdődik tehát életének le-írássa, a’ mellyet én két soros Versekbe, mivel a’ fent meg-írtt Dámák így kivánták, a’ Világ eleibe terjesztem; másképpen nem lett vólna munkám fél-tsipejű, de a’ Dámak jobban szeretik a’ Rytmust, mint a’ négy soros verselést, mert ennek könnyebb a’ Nótája, hanem valamint az igaz Magyar Poësisnak természete hozza magával, négy soros lett vólna tsekély munkám.

El-nem mellőzhetek én itt, egy Anecdotumot, melly ebből áll: Minap egy igen kedves Barátom hozzám érkezett, ’s panaszolkodott, egy könyvetskét tartván kezébe, a’ mellybe Hunyadi Lászlónak élete írattatik-le, hogy ennek elő járó beszédgyébe az Author puskázna ellene azért, mivel ő egy négy soros játékos Munkát írván, elő járó Beszédgyében a’ két soros Verselés ellen írtt vólna. Mondottam nékie, hogy talán másnak a’ munkájárúl szóll ezen Author. Óh nem, felelt: mert valamennyi Magyar könyvek eddig ki-jöttek, mind meg vannak nálam, és egy elő-járó beszédben sints emlékezet a’ két soros Versellésrűl, tsak az enyimbe. Kérdeztem, hát mit ír jó barátom Uram ellen? felelt: imé, szórúl szóra ezeket:

„Előre tudom, hogy lésznek némellyek, kik azért munkámat kissebbíteni fogják; NB. hogy két soros versekkel ír. Én arról nem tehetek, ha azok tsak a’ négy egy formán hangzó szóknak ki-keresésében, és nem a’ dolgoknak velős, és szép le-írásában akarják állítani a’ magyar Poësisnak természetét. Az ollyan okoskodások, mellyek a’ két sorú Versek ellen egy Könyvnek Elő-Beszédében tétettek; bennem ugyan mint el-mellőzhetők, leg-kissebet sem indítottak. Azoknak tréfás Írója, úgy gondolom, azt tartja, szép a’ régi szokás, ha rosz-is. Inkább akarnék én, az olly két sorú, de fontos, és arany Verseket író magyar Virgíliussal mint T.T. Pétzeli József Úr e’ dologba hibázni, (mint Cicero mondotta Plátóról,) mint másokkal tartani.” Ezek azon Authornak szavai.

Kértem annak utánna ezen jó barátomat, hogy maga munkájának Elő-járó-Beszédgyét-is engedje nékem olvasni; kezembe-is nyújtotta, és figyelemmel el-olvasván, ezeket mondottam nékie.

Kedves Barátom! ezen Authornak ítélete, meg-vallom, sovány, és mondása üres hang, mert eleint Gyöngyösi Istvánnak, és Horváth Ádám Úrnak négy soros munkáit dítséri, mindjárt megint, nyomba a’ két soros verselést égig magasztallya. Nem arrúl vagyon jó barátom Uram elő járó beszédgyébe a’ szó, mintha két soros versekkel nem lehetne szép munkát tenni; mert lehet, valamint önnön magának ezen Authornak munkája-is dítséretet érdemel, hanem arrúl, hogy mért hagyattatik-el a’ régi igaz Magyar Poësisnak módja, mért nyesik-le szépen el-terepedett ágait, és mért teszik sutának. Nem lészen több tíz esztendőnél, hogy ezen két soros verselés kezdődött gyakoroltatni; de mért? okát igen helyesen adja jó barátom Uram? hogy restelkednek a’ szavak fel-keresésében. Valóban gonddal, és munkával-is esik négy hangú ollyas szavak fel-találása, hogy a’ jó természetes Poésisnek ízlését magokba foglallyák. Bőltsen-is mondja azon Author, hogy az ollyas okoskodások, mint a’ mellyek vannak jó barátom Uram Elő járó beszédgyébe, el-mellőzhetők, és benne semmit sem indítanának; ne-is indítsanak, mert másképpen nehezebb munkát fognak néki okozni, a’ mellyet könnyebb, el-kerűlni, mint sem munkálni. Leg-inkább az tetszik nékem tsudálatosnak, hogy azt írja: hogy tsak a’ szavaknak keresésében állíttják, nem a’ velős dolgok Választásában a’ Magyar Poésisnek természetét. De okát ennek nem adgya, hogy mért vólna a’ két soros versekkel épűlt munkákba velősebben ki-téve az igaz Magyar Poésisnek természete, mint a’ négy sorosba; holott több szavakkal jobban, velősebben-is lehet egy dolgot, nem tsak ki-mondani, de Poésisi természetit-is ízléssel ki-találni. Soha sem-is fogja tudni ennek okát adni, hanem stat pro ratione voluntas. Ez éppen ollyas dolog, mint a’ midőn egy útazó siett, hogy hamar oda érhessen, a’ hová szándékozik, déli étetéskor több ’s jobb ételekbűl álló jobb ebédgye’ el-készűlését nem várja, hanem gulyás hússal, mivel ez mindjárt készen vagyon, meg-elégszik, mert ez-is jó. A’ két verseléssel tett munka-is jó, azért mért kellene négy sorral való munkát tenni, mivel ennek munkállása fáradtságos. El-hitetheti kedves jó Barátom Uram Zoilusa magával, a’ régi Deák Poéták úgy mint Virgílius, Ovidius, Horatius, Juvenalis &c. hogy sokkal jobbak vóltak, mint a’ mostani deák Poéták, de egy se tért ki a’ szokott deák verselés úttyárúl, hanem azon jártak, szintén úgy a’ régi Magyar Poéták-is, mint Balassa, Benyitzki, Gyöngyösi István, Gróf Kohári István ’s a’ t. jobb Poéták vóltak minnyájunknál, és mi őket tsak majmozzuk, és gondolattyaikat lopogatván, új festékkel mázollyuk; azok pedig minnyájan négy soros versekkel írtak, és így nem értették-é ezek a’ velős Poésisi természetet; ítéllye-meg a’ Világ. Az újjab Poéták közzűl-is sokakat hoszhatnék elő, de a’ többek között tsak edgyet hozok elő, ama régi jó Barátomat, bóldogúlt T.T. Szilágyi Sámuel Superintendens Urat; ezen túdós, Universalis, és Polihistor Úrnak-is minden Poésisi munkái négy sorral vannak munkálva, de talám nem értett az igaz Poésisi természethez, pedig – – – Ha pedig kedves Barátom Uramról, a’ mint ki-teszi: szép a’ régi szokás, ha rosz-is: aztat érti, mintha nem tudna a’ jórúl, és roszrúl ítéletet tenni; meg ne ütközzön ezen, mert meg-lehet, hogy ezen Author több írós Vajat, és lépes mézet evett, jó barátom Uramnál, következés képpen jobban-is meg-fogja tudni a’ jót választani, és a’ roszszat kárhoztatni, mint kedves barátom Uram. Ha pediglen azt találná azokon a’ szavakon érteni, hogy kedves barátom versei roszszak vólnának, mellőzze-el ezen ítéletét, valamint ő el-mellőzi a’ négy soros munkát. Nagy jele ám ez a’ jó Poésisi természetnek, ha egy valaki olly hiedelembe vagyon, hogy önnön munkája helyes, a’ mássé pediglen rosz. A’ mit Pétzeli Úrrúl ír, magam-is reá állok, hogy ezen meg-halálozott emberséges embernek versei gyönyörűk, de aztat-is ide teszem, hogy 1790-dik esztendőbe bóldogúlt Leopold Fejedelmünk koronáztatásának alkalmatosságával Pozsonba, mint régi jó esmérőm, és Főldim, Szállásomon meg-látogatott, kinek-is tréfásan ezt mondottam: Mért lett T. Uram az igaz régi Magyar Poésisnak Desertora? becsületemre mondhatom: ez vólt felelete: Jól tudom én, hogy négy soros Versekkel írtt Magyar munka, szebb a’ két sorosnál, mert több szavakkal több gondolatok, helyessebben tétethetnek ki; de mivel Egyházi ember vagyok, felette sok a’ dolgom, és az illyen munkákra tsak lopom az időt, két soros verseléssel hamarébb végzem azokat, mivel a’ négy soros munka sokkal több időt kíván. – Én azon-is tsudálkozom, hogy Attya Urának ki nem ütötte pennáját kezébűl, mikor dítséretire ezen egy pár négy soros Strófáit írta: A Jó fiú nem tsak a’ maga hasznára &c. de tudom, Attya tisztelő fiú. De már elég légyen ezen penna kis tsata; szent a’ békesség, nem foly senki sebének véri. Kedves jó barátom pedig írjon ezentúl-is négy soros versekkel, én ugyan ezen munkámat két soros versekkel írtam, de okát ennek már fellyebb ki-tettem, mivel a’ Dámák így kivánták, mert azok a’ Rytmust szeretik danlani, mellynek rövidebb a’ Nótája. De ha ugyan tsak kedves Barátom Zoilussa nem szűnne-meg kotzódni, adgya akkor a’ Magyar Gyász érdemes Authorának remek munkáját a’ kezébe, ’s mondja-meg néki, hogy a’ mint ezen Author felel munkája végin, maga Zoilussának, az légyen kedves barátom Uram felelettye-is.

Magam pedig még néhány sorokat ezen Elő-járó Beszédemhez függesztek, mellyekkel ki-fejezem, hogy ezen Munkámat két részekre osztottam, és az elsőt, melly egyedűl Rontó Pál történeteit foglallya magába, hat Tzikkelyekre; a’ második részt pedig, a’ mellybe Gróf Móritz Benyovszkinak dolgai vannak, tizenkét Tzikkelyekre. Ezen egyenetlenséget az okozta, mivel a’ Grófnak történetei mind számossabbak, mind fontossabbak, mint a’ Rontó Pálé, de ezekbe-is ki-teszem azon történeteit, a’ mellyek azon idő alatt történtek, a’ melly alatt ő, a’ Gróffal vólt. Bóldognak fogom magamat tartani, ha ezen tsekély munkám valamint Hazám Dámái előtt, úgy annak közönsége előtt-is, egy kis meg-elégedést fog érdemleni.

Kőlt Munkám Szabad Szakoltza
Királyi Városba lévő házamba,
Szent Iván havának. 30. Napján,
1793. Esztendőbe.

ELSŐ RÉSZ.

ELSŐ TZIKKELY.

Rontó Pál születése’ főldjéről szóll; el-beszélli, kik vóltak Szülői, mint jött e’ Világra, miképpen ment végbe Keresztelése, és az annál tartatott Vendégség.

Ezer hét száz harmintz-negyedik esztendő
Folya nagy áldással, vólt mindenbe olly bő,

Hogy az élés-házak mind meg-tőltettettek,
Pintzékbe a’ hordók egymásra tétettek.

Egy ugar sem marad’t Hazánkban hasztalan,
Sem férjével lakó Aszszonyság magtalan.

Abba szűlt engem’ is Anyám e’ Világra,
Az Atyám én velem jutott fiú ágra.

Borsod Vármegyének azon kies vőlgye,
Mellyet a’ Sajó moss, születésem’ főldje.

Erről falum’ neve-is Sajó Keresztúr,
Mellyben Gróf Szirmai nemzetség főldes Úr.

Rontó Dávid vala neve az Atyámnak,
Sárkány Judith pedig az édes Anyámnak.

Vagyonja vólt annyi, mint paraszt gazdának
Szokott lenni; dolga jól folyt az házának.

Vagy Bíró, vagy esküdt ember az helységbe
Vólt ő; híre nélkűl semmi sem ment végbe.

Az egész faluba nem vólt olly tanúltt fő;
Írást-is olvasni egy sem tudott tsak ő.

Minden currenseket tsak ő olvasta-el,
Computusokra-is Miskóltzra ő járt-fel.

Azért-is az helység betsűlte, tisztelte,
Ügye-folytatóját mivel benne lelte.

Szent Pál’ napja előtt, estve nyóltz órakor,
Éppen imádságra harangoztak akkor,

Velem édes Anyám terhétől szabadúltt,
Történtt; éppen akkor egy tsillag-is tisztúltt.

Az istállóba is Atyám’ Daru lova,
El-nyeríté magát, ’s felette hinnyoga.

Bodri kuvaszunk-is fogát vigyorgatta,
Örűlt, ugrándozott, farkát tsavargatta.

Fájdalmai között engem’ burokba szűlt,
Mellyen édes Anyám felette meg-örűlt.

Bába meg-fürösztvén, mint illik, engemet,
Főtől talpig nézte az egész testemet.

Szívem’ eránnyába ő egy jegyre talált,
Melly vörös vólt, ’s ki-vontt magyar kardot formált.

Ezt látván a’ bába, nagyon tsudálkozott,
Bé-pólyázván engem’, az Anyámhoz hozott.

Szóllt hozzá: Aszszonyom! ímé fiad vagyon,
Szerentsés Anya vagy; örvendezhetsz nagyon.

Hidd-el; nem más, hanem nagy bajnok lesz ebből;
Ki-tetszik szívére rajzoltt kard bélyegből.

Kedves édes Anyám karjaira fel-vett,
Száma nints, mennyi sok tsókokkal illetett.

A’ bába itt mindjárt a’ szomszédba futott,
Hol Atyám, míg Anyám kínlódott, múlatott;

Néki-is szintén úgy megmondotta eztet,
Mellyel olly örömöt szívébe gerjesztett,

Hogy lélek szakadva mindjárt haza futa,
’S mihent szobájába lebegve bé-juta,

Anyám’ karja közzűl engemet ki-kapott,
Áldotta az Istent, és a’ mai napot.

Az istállójába innét engem’ bé-vitt,
Darújához így szóltt: Ímé! lássad, Judit,

A’ te gazdaszszonyod ezen kis katonát
Szűlte; tartsad eztet úgy, mint magad Urát.

Idővel nyeregbe ő fog reád hágni,
Te hátadról fog ő ellenséget vágni.

Mert tudjad: hogy szívén kard bélyeget visel,
Hogy nagy vitéz lészen, ez egy bizonyos jel.

Mivel engem’ tartott a’ ló’ elejébe,
Abrakos tarisznyát fog vonni fejébe,

Azt vélte; azért-is prüszszögött, hortyogott,
Lábával az hídlást vágta, és dobbogott.

Szóltt Atyám: no bizony, Urára esmére,
Azért prüszszög, dombol, örvend egész vére.

Mától fogva lészen jobb tartása néki,
Tsigás lesz szerszáma, szironyos a’ féki.

Viszsza-térvén Atyám, ’s menvén az udvarán,
Bodri a’ szarvason,[1] az az, ganéj halmán

Feküdött, de mihent őtet észre vette,
Le-szaladt, ’s előtte ugrásait tette;

Hol el-futott tőle, hol meg viszsza fordúlt,
Hol hasára feküdt, hol meg tovább lódúlt,

Hol szűköltt, hol pedig néhányszor böffentett,
Majd bőriből ki-bújt, olly nagyon örvendett.

Látván mit nem tészen az eb, hozzá így szóltt,
Mert az Atyám’ szíve örömmel tele vólt:

Kedves Bodrim! ugyan be nagy a’ te eszed,
Mivel a’ mi történt háznál, észre veszed;

Örömmel köszöntöd, látom, Uratskádat,
Ki tsak most lépett-bé, azon gazdátskádat,

Mond-meg? ki mondta-meg az ő születését,
Az házhoz tsak mostan lett meg-érkezését?

Szavára a’ kutya bau! bau! mint böffentett,
Vélte; hogy a’ bába néki jelentést tett.

Ha már tudod, úgy mond: ímé Urad itt van,
Hogy nagy vitéz lészen, az már tsalhatatlan;

E’ Világra magyar kard bélyeggel jött ő,
Minden ellenséggel szembe áll, ha fel-nő.

Ezzel a’ szobába én velem bé-mene,
Az Anyám kevéssé fel-támad’t ellene,

Hogy velem illy kemény, tsikorgó hidegbe,
Kint jár, és nem marad inkább a’ melegbe.

Szóllott: Feleségem! hadd szokjon mindenhez,
Úgy-is katona lesz, hideghez, meleghez;

Ó ha láttad vólna, hogy mit nem miveltek,
A’ Daru, a’ Bodri, melly örömmel teltek;

Mind a’ kettő mindjárt rá esmért Urára,
Általad világra jött kis katonára.

Hidd-el ítélete, Darunak magának,
Nagyobb, mint akármelly Naturálistának;

Mert tegnap, jól-lehet kétszer vóltam nála,
Nem nyerített, nem-is dombolt, veszteg álla.

De most kisdedünket karomon sejdítvén,
Dombolt, és víg vala, magát el-nyerítvén,

Nem máson, tsak Isten’ hatalmán vígadott,
Hogy nékünk semmiből illy szép fiat adott.

A’ Naturálista ezt a’ természetnek
Tulajdonítani szokta, vagy esetnek;

De a’ Daru lónak az az ítélete,
A’ természetnek is, hogy vala kezdete;

Mellyet is egy olly nagy Valami alkotta,
Ki öröktől való, ’s ezeket mondotta:

Én vagyok a’ kezdet, és én vagyok a’ vég,
Tőlem teremtetett főld, tenger, és az ég.

A’ Darunak sem vólt addig istállója,
Míglen mester ember nem vólt munkállója.

Nem is első oka annak a’ természet,
Hogy annyi sok bolond közttűnk el-tenyészett.

Embereknek őket, Isten teremtette,
Naturálistáknak feslett erkőlts tette.

Halld Feleség azt is, Bodrink mint vígadott,
Hogy a’ ganéj dombról hozzám le-szaladott.

Természetessebben járta ő a’ tántzot,
Mint a’ kik viselnek minden-féle rántzot;

Láttam én a’ bálba Pesten mint forgottak,
Tollas kalapokba, miképpen ugrottak,

Végig a’ Szálába tettek Kalupádát,[2]
Sok közzűlök jó hogy ki nem törte lábát.

Bodri ugrássait a’ mint el-kezdette,
Hidd-el: módossabban náloknál, ejtette.

Mind jobbra, mind balra, sokkal szebben forgott,
Mint a’ bálba szoktak, másra ő nem morgott,

Hol el-futott tőlem, hol pedig viszsza tért,
Láttam Kalupádhoz, szint’ úgy, mint ők, hogy ért.

Pedig tollból néki nem vólt bokrétája,
Sem pedig bé-festve nem vala ortzája.

Kutya ábrázattyát ő tsak meg-tartotta,
Majom ábrázatra azt nem fordította.

Atyámnak szavain, kevéssé nevetett
Az Anyám, ’s engemet ágyába fektetett.

Ezek után Atyám egy bundára le-dűlt,
De el nem alhatott, olly felette örűlt.

Auróra mint lépe Hesperus’ nyomába,
Fel-kőlt, ’s mindjárt méne barmai’ aklába,

Egy szép hízott ökrét, abból ki-vezette,
Mészárost hívatván, vele le-üttette.

Két örűt, négy borjút, és nyóltz gyenge bárányt
Által-adott néki, és két hízott ártányt.

Hogy ő mind ezeket öllye egy rakásra,
Nyúzza, perzsellye-meg, és ne bízza másra;

Tőltse kolbászoknak részit foghagymával,
Részit majoranna szagos pelyvájával.

De a’ toszogatott kolbászt ki ne hadja,
Egész bors szemekkel az ízét meg-adja.

Legyenek mind gyöngyös, májos, tüdös hurkák,
Véres gömbötzökbe, szalonnábúl kotzkák.

Jól meg-mosva légyen a’ patzal főképpen,
Borjú, ’s disznó fejek meg-tisztítva szépen.

Osztán hat falusi gazda aszszonyokat,
Sütni, főzni, kik jól tudnak, ollyanokat

Híván; kamaráját mindjárt fel-nyitotta,
Hogy azt ne kéméllyék, nékiek mondotta.

Azoknak ketteje a’ kaláts sütéshez
Hozzá fogott; négygye pedig a’ főzéshez.

Sütöttek az elsők szép fejér tzipókat,
Fonott kalátsokat, lángost, vakarókat,

Száma nem vólt a’ sok káposztás rétesnek,
És kapros túróval meg-tőltött bélesnek,

Tekenők tőltek-meg mákos kalátsokkal,
Rántott tsőregekkel, és lelkes fánkokkal.

Tálakra levélen, sűltek halmasztattak,
Asztalokra rendel mind alkalmasztattak.

Udvar közepére egy nagy szány vólt vonva,
A’ mellyet kerített magossan négy ponyva;

Ezen vólt főzéshez nagy tűz pad építve,
A’ sok fel-vágott fa rakásra készítve.

Mint az Ætna hegyén, ezen olly tűz égett,
Mert Posztrikomra[3] hítt Atyám sok vendéget.

A’ négy szakátsné itt kélt, járt, forgott, sürgött,
A’ sok vagdaló kés ’s főző Kanál tsörgött.

Ki lúdat, ki pulykát, ki kappant mellyesztett,
Ki malatzot szúrván, abbúl vért eresztett;

Két fülű fazékba káposzta rotyogott,
Püfögött a’ kása, feli le potyogott.

Edgyik a’ kappanhoz metélt tészta laskát,
Más-is azt sikárlott, hogy majd tsinál táskát.

Harmadik bosporba foghagymát aprított,
Negyedik espéknek szalonnát hassított.

Mert patzalt, bárány húst, ezzel készíttették,
A’ törött lébe-is ugyan eztet tették.

Gyenge báránykákat készíték tárkonnyal,
Az apró tsibéket, mint szokás, tzitronnal.

A’ disznó lábakbúl főztek kotsonyákat,
Tálaltak két lapos tálra tarhonyákat.

Eggyike egy sóldart vagdaló késével
Fel-darabolt, ’s főzte aztat kaszás lével;

Borjú fő tejfeles, és zsemlye kotzkával
Készűlt, ’s a’ Disznó fő etzetes tormával.

Lúdas kása-is vólt, tsirkék köszmétével,
Egy pár hízlalt rétze főtt fekete lével.

Minden étel vala jól meg sáfrányozva,
Némelly meg-zsályázva, vagy rozmaringozva.

Hintettek azokra bőven borsot, ’s gyömbért’,
Mivel a’ fűszerszám tisztíttya-meg a’ vért.

Az ökörnek fejér, ’s vese petsenyéje
Nyárson sűlt, és róston annak vetretzéje.

Disznó óldalasnak a’ zsírja le-tsorgott,
Malatz, mellyet nyársra vontak, frissen forgott.

Spékeltetett örű hússa foghagymával,
Lúdakat töltötték mind kormos almával.

Pulyka kakasoknak lágy kenyér begyekbe
Tétetett: vad nem vólt, azért-is helyekbe

A’ többi sűlt állott; borjú tzímerekbűl
Tsináltak katona bélest veséjekbűl.

Atyám két szekérbe, míg az ebéd készűlt,
Lovakat fogatván, eggyikébe bé-űlt.

Miskóltzra el-mene, a’ Minoritákhoz
Szállott, régtűl fogva esmérős Atyákhoz.

A’ Gvardiántól ő ki-kére egy Pátert,
Ki meg-keresztellyen, ’s melléje egy Frátert;

Ez mindjárt szívessen Páter Tiburtiust
Rendelte, ’s melléje, Fráter Onufriust.

Erre: egy szekérrel, az Avasra fel-ment,[4]
Melly hegyen egy nagy szép pintzéje vala fent,

Három hordó ó bort a’ szekérre fel-tett,
Mellyet a’ Tapótza[5] híres hegye termett.

Papokkal, ’s borokkal haza mint érkezett,
A’ bábával mindjárt arrúl értekezett,

Hogy meg-fognak-é mind a’ Komák jelenni?
Tizen-egy órára itt fognak-é lenni?

Mert parantsolatot ennek ollyat adott,
Hogy míg Miskoltzra jár, gyüjtsön tizenhatot.

A’ bába mondotta, mindjárt itten lésznek,
Tsak a’ Papnak magát kell tartani késznek.

Nyomba egymás után meg-is jelenének,
Atyámnak, Anyámnak, köszöntést tevének.

A’ bába engemet szépen bé-polyázott,
Mint Pünkösdi Királyt, tarkán pántlikázott.

Tüzes András vala az én Kereszt Atyám,
Felesége Atzél Kata, Kereszt Anyám.

Többi hét pár Komák, tsak lóggóg valának,
De mint Kereszt Atyám, szint’ olly jól ivának.

Egy fejér abbroszszal asztal teríttetett,
Frátertűl két viasz gyertya rá tétetett.

A’ komák szép renddel mind e’ körűl álltak,
Tzeremoniához fogjon a’ Pap, vártak.

Őltöztek a’ Komák mind zászlos bundába,
Atyám-is azon nap vólt fejér gatyába.

A’ Koma Aszszonyok hoszszú fátyolokkal,
Zőld rása szoknyába, retzés ingválokkal.

Atzél Kata fel-vett bábátúl karjára,
Tüzes András Uram állott a’ jobbjára.

Mivel Pál estvéjén a’ világra lettem,
Azért Pál nevet-is a’ szent vízzel vettem.

Mihent meg-öntözött a’ Pap engem, ’s meg kent,
Kereszt-anyám velem Anyám ágyához ment.

Sok kívánások közt’ le-tett az ágyára,
Többi Aszszonyok-is körűl a’ lótzára

Űlvén, az Anyámnak, sok köszöntést tettek,
Melly gyönyörű vólnék, arrúl beszélgettek.

Egy szóltt: Komám Aszszony, e’ bizony ollyan szép,
Hogy a’ nagy Óltáron sintsen illyen szép kép.

Más mondá: olly bodros fején hajatskája,
Mint Nagyságos Gróffnénk pudli kutyátskája.

Harmadik szóltt: nem-is mertem jól rá’ nézni,
Mert féltem, hogy talán meg-fognám igézni.

Mivel testetskéje mint malatzka kövér,
A’ Bazsa rózsával ortzátskája fel-ér,

Mint a’ leg-szebb Schú vix feketék szemei,
Fénylenek mint éjjel rothatt fák retvei;

Mint az ezüst tsákány, horgos orrotskája,
’S mint a’ palatsinta vékony szájatskája.

Ezek után a’ Pap áldásokat kívánt
Szülőimnek: ’s rám-is sok Kereszteket hányt.

Fel-álla végtére a’ Komák fejébe,
Tüzes András, ’s így szóltt azoknak nevébe:

Kedves Komám Uram, ’s Gazdánk Rontó Dávid!
Hallgasson meg-engem’, nagy dolog van ám itt,

Mert olly tsuda történt kelmednek házába,
Mint régenten történt Macedoniába.

A’ hol-is Nagy Sándor, a’ midőn született,
Hogy nagy Bajnok lészen, az így jelentetett.

Az égen üstökös nagy tsillag tetszett fel,
Három vörös nyilbúl állott szívén egy jel.

Még akkor kis tsikó vólt Butzefalussa,
Tsak kölyök kutyátska vala Tzerberussa.

Még-is Bucefalus ugrott, ágaskodott,
Tzerberus ugatva forgott, nyájaskodott.

E’ kis Palyival-is, a’ mikor meg-vidúlt
Kelmednek az háza, egy szép tsillag tisztúlt;

Magyar kard jegy vagyon az ő szíve iránt,
A’ Daru, a’ Bodri, örűltek egy aránt.

Hiddje ked; mind ezek olly nagy Ferkónyomok,
(Mondani akarta, olly nagy Phenomenok,)

Mellyekbűl éppen mást ki-hozni nem lehett,
Hanem hogy e’ kisded szint’ olly nagyra mehett,

Mint Nagy Sándor mene, ’s lehet hódítója
Országoknak, és sok ellenség rontója.

A’ neve-is Rontó, és szop sárkány tejet,
Kard jegy van a’ szívén, vághatt-is sok fejet.

Én, és a’ több Komák, hogy Isten segítse,
Kívánnyuk: karjait, szívét erősítse;

Kedves szülőinek légyen örömére,
Rontó nemzetségnek nagy ditsőségére.

Míg a’ Profetziák e’ képpen folytattak,
Étkek asztalokra addig fel-hordattak.

Az asztali áldást a’ Pap el-mondotta,
A’ sok Koma, Ámen! Ámen! kiáltotta.

Kinek hová tetszett, mindenike le-űlt,
Mert már fel-adatott, mind a’ főtt, mind a’ sűlt.

Nagyon víg vólt Atyám, kínálta szívessen,
Hogy ha isznak, esznek, azt venné kedvessen.

Jól ittak, jól ettek, és úgy örvendeztek,
Hogy sokan közöttök immár ökrendeztek.

Foghagymás kolbásznak drága szép illattya
Böfögött gyomrokbúl, mert nagy vólt divattya.

Az izzadásnak-is kelemetes szaga
Bé-tölti a’ szobát; Atyám pedig maga,

Nagyon tsuklott mézes, ’s borsos pályinkátúl,
Soktúl savanyú szag jött a’ káposztátúl.

Koma Aszszonyok közt ürűltek a’ kantsók,
Szebetskéket érte nem egy, hanem több tsók.

A’ beteg ágyasnak az egésségéért,
Ittak a’ Gazdáért, értem-is Palyiért.

Eggyik szakáts Aszszony kezét bé-kötötte,
A’ főző kanalát kásával tőltötte,

Meg-forrószta, úgy mond: a’ kezét a’ kása,
Az asztal körűl járt, hogy azt minden lássa,

Hogy meg-gyógyíthassa, arra kéregetett,
Ki póltrát, ki krajtzárt adott, mint telhetett.

Tapótzai bortúl sok Koma óldalt dűlt,
Komanék közzűl-is, nem tsak egy meg-szédűlt.

Mert ellől melegen mézelve azt itták,
Kotyogós üvegbűl végre kotyogtatták.

Az asztalnál űltek egész hat óráig,
Ittak, ettek mindég, napnak el-fogytáig.

Végre természettűl kénszeríttetettek
Fel-kelni; azért-is minnyájan fel-keltek.

Ki ólba, ki tsűrbe, ki kertbe tántorgott,
Melly orrára bukkott, káramkodott, morgott.

De mihent minnyájan jól ki-üresűltek,
Viszsza-tértek megint, a’ szobába gyűltek.

A’ Komák itt újra űltek asztalokhoz,
Nyúltak a’ kantsókhoz, és a’ kalátsokhoz.

A’ Parasztok borbúl ha jól hörpentenek,
Tudjuk; szent Írásbúl akkor beszéllenek.

Páter Tiburtius nagy eszeléseket
Hallgatván, tsak fülelt, mert illy Théseseket

Soha még nem hallott, bár vólt Theologus,
Illyeket ki nem tett Aquinás, sem Scotus.

Az eggyike fel-áltt, szóltt, hogy hallgatnának,
Mert két kérdést tenne itt ő minnyájának.

Mindjárt-is közöttök nagy tsendesség leve,
A’ többi Komák közt illy két kérdést teve:

Getzemani kertbe vallyon hány szál fa vólt,
Tserfa, Bükfa vólt é? mellyen Júdás meg-hólt?

Mindenike túdós, ’s okos akart lenni,
Feleletet kész vólt azért egy így tenni.

A’ mennyi fa vagyon ma-is a’ Mátrába,
Szint’ annyi vólt abba, ’s ki kétes szavába,

Mennyen oda, hol-is mind meg olvashattya,
Hogy helyesen feleltt, szemével láthattya.

Fűzfán fúlt meg Júdás, szólt mondani merem,
Azólta a’ fűz fa gyümőltsöt sem terem.

Könnyű mindezekre megfelelni, úgy mond:
De e’ kérdésére felelni, lészen gond.

Azon szekér, mellyben Illyés Próféta űlt,
Tüzes vólt; hogy lehet, hogy abba meg-nem-sűlt?

Vizes spongyiábúl vólt a’ köpönyege,
Szóltt más; Tél-is vólt, tám nem-is vólt melege.

Harmadik-is fel áltt, egy nagyot köhentett,
Illy kérdést tett, mert már borbúl jól hörpentett.

Ézsau szőrös vólt, hogy a’ szőri közzé
Moly nem esett, attúl magát miként őrzé?

Mondá egy: mint lovat, szőrit úgy kefélte,
Melly öszve tsomózott, aztat le-metélte.

Már ez bőlts felelet, negyedike mondá,
De a’ megfejtésre e’ kérdését adá.

Frígy szekrénnye előtt, mikor Dávid ugrált,
Thótot-é; avagy-is magyar nótát hárfált?

E’ kérdésre senki már nem felelhetett,
Mert az Aszszonyoktúl nagy zaigás tétetett.

Im így tántzolt Dávid, forgani kezdettek,
E’ nótát hárfálta, szörnyen éneklettek.

Szegény Onufrius Frátert-is meg-kapták,
Öreg vólt, de még-is forgatták, rángották.

Ezen pajkosságot mihent Atyám látta,
Meg-szabadította, ’s őket meg-dorgálta.

Örűlt, az udvarra ki-ment, tsak allyig fújt,
Többször így ne járjon, a’ lúd ólba bé-bújt.

A’ Lúdak gágoktak, a’ Bodri lármázott,
Kegyetlen hideg vólt, az ólba meg-fázott.

Ki jött, és el mene a’ ló istállóba,
Virattig kutzorgott a’ széna tartóba.

A’ nagy dorbézolás folyt egész virattig,
A’ Férfi Komák-is ittak egész addig.

Látván a’ más napnak fényes virradását,
Mindenike szépen tette bútsúzását.

Atyámtúl, Anyámtúl, botsánatot kértek,
Ujjongatások közt házaikhoz tértek.

A’ Fráter ezt látván, a’ széna tartóbúl
Fel kőlt: a’ szobába jött az istállóbúl.

Egy kotsiba Atyám fogatott azomba,
A’ két Minorita viszsza ment Klastromba.

Így ment Keresztségem, ’s az vendégség végbe,
De annyi könyörgés nem ment fel az Égbe;

A’ mennyi bor folyt-bé a’ Komák torkába,
Mert két kézre ittak az Atyám borába.

MÁSODIK TZIKKELY.

Rontó Pál gyenge korába való nevelését, és azon esztendők alatt esett Történettyeit elő beszélli.

A’ gyenge gyermekek, tsak hogy elevenek,
De máskép’ magokkal ők tehetetlenek.

Mert testetskéjeknek mind azon nemei,
Mellyeknek organa deákul nevei;

Míglen tápláltatnak annyok emlőjével,
A’ természetnek nem bírnak erejével.

Azért-is ezeknek nintsen ítéletek,
Nints elmélkedések, nints emlékezetek.

Némátskák alusznak, semmit sem szóllhatnak,
Hangot-is bajakrúl tsak sírva adhatnak.

Időrűl időre hogy ha nevekednek,
És egyszer vastagabb étkeket ehetnek,

Meg-erősíttetnek az Orgánumok-is
Ezektűl, mind belső, úgy külső tagok-is.

De még-is míg ollyan időket érhetnek,
Tsatsogva annyoknak hogy hízelkedhetnek,

Ó a’ szegény Anyák! mennyi fáradságot,
Szenyvednek mellettek, ’s nyúghatatlanságot.

Soha ők azt nékik meg nem szolgálhattyák,
Fáradságok díjját meg-sem-is adhattyák.

E’ nagy szeretetnek nem-is lehet ára,
Mert szerelemnek ez leg-szentebb Óltára.

Olly betses ennél tett Hymen áldozattya,
Hogy nints kints, melly eztet meg-jutalmazhattya.

Vajha minden Anya venne olly jutalmat,
Hogy magzattya miatt ne érne siralmat.

De a’ természetnek mélységes dolgába
Nem avatom magam’, had follyon magába.

Tsak nevelésemrűl fogok hát szóllani,
Mik velem történtek, mind elő mondani.

Én sem tudom, miglen tsetsemőtske vóltam,
Éltem, mozgottam-é; avagy-is meg-hóltam.

Miképpen, és honnan jöttem e’ világra,
Nem tudtam, gondoltam; mint madár az ágra

Szálni szokott, én-is valamelly felyhőbűl
Le-száltam; avagy-is bújtam-ki erdőbűl.

De elég, hogy mihent futkosni kezdettem,
Hogy világon vagyok, immár észre-vettem.

Mert szülőim nékem felette kedveztek,
Szűntelen Palyika, ’s lelketském neveztek.

Atyó ez; Atyámra Anyám mutogatott,
Atyám-is ne Anyó; Palyi szóllítgatott.

Látván mind a’ kettő egymásra mint mutatt,
A’ belső indúlat, ’s vér mutatott útat.

Hogy ők én szülőim, szívem meg-érzette,
Természet, hogy őket szerettem, azt tette.

Szerettem-is őket, ’s gyakran meg-tsókoltam,
Hol egynek, hol másnak nyakát ált’kótsoltam.

Fogyatkozást nékem szenyvedni nem hagytak,
Valamit tsak kértem, mindjárt mindent adtak.

Nem étettek: inkább hízlaltak mint libát,
Soha sem-is láttam valamibe hibát.

Minden-nap forralt téj vala flöstökömöm,
Ha látták, jól eszem, vólt már akkor öröm.

Anyám meg-kérdezett, hogy ebédre enni
Mit kívánok? annak meg-is kellett lenni,

Kalátsot, gyümőltsöt adott uzsonnára,
A’ mit én akartam, főzött vatsorára.

Mint a’ Prókátornak, hasam olly nagy vala,
Fel-puffad’t, mert a’ szám egész napon fala.

Két pofám kövér vólt, mint egy Trombitásnak,
A’ többi gyermekek nem-is hívtak másnak.

Mivel édes Anyám maga-is tiszta vólt,
Tisztán tartott; nem-is vólt ingetskémen fólt.

Sőt mind a’ két újja vala ennek tsipkés,
Pamuttal ki-varva tzifrán minden szegés.

Kétszer mosta meg ő fejemet egy hétbe,
Üstökömet fonta elől három rétbe,

Fekete galondal, a’ végit fodrossan,
Hátrúl bé-font hajhoz kötötte tsínossan.

Fej mosás idejét ha meg-sajdítottam,
Ha lehetett, akkor már el-illantottam.

Ha nyár vólt, el-bújtam a’ sűrű dudvába,
Télbe Retirádám vólt kazal szalmába.

Nagy ajánlásokra és ígéretekre,
Bújtam azokbúl ki, vagy-is kérésekre.

Mert a’ midőn fésűlt, hogy hajamat húzza,
Kiáltoztam, mond’tam, bőrömet le-nyúzza.

Sírtam, hánykolódtam, el-botsát gondoltam,
Lábammal mérgembe egy helybe domboltam.

Kedves Anyám, hogy már nékem almát rázott,
Mond’ta: hogy szép leszek, ’s azzal meg-juházott.

Ígérte; hogy ha én fogok imádkozni,
Vásár fiát nékem fog Miskóltzrúl hozni.

Hamar meg-tanúltam vetni a’ Keresztet,
A’ mi Atyánkot-is, és az üdvözletet.

A’ kis gyermekekhez illő Katekismust
Jól tudtam, és még egy Karátsonyi Ritmust.

De mivel minden nap regvel, és estvére
Imádkoznom kellett, nem vólt szám ízére.

Ezen szent munkára nagyon reá úntam,
Estve, hogy már alszom, a’ szemem bé-húntam.

Regvel pedig, vagy az ágyam alá bújtam,
Vagy a’ kementzére másztam, és ott fújtam.

Nem a’ Mi Atyánkon, de azon járt eszem,
Hogy ma én mit jádzok, avagy-is mit eszem.

Egyszer édes Atyám Miskóltzi Vásárrúl
Meg-jövén, mivel ott Pestrűl, és Kassárúl

Könyv árosok vóltak, a. b. c. könyvetskét
Hozott, Báb sütőtűl kardot, két szívetskét.

A’ tsákotskám mellé egy szép bokrétát-is,
Páltzára szúrt lovat, egy kis korbátskát-is.

Szóltt hozzám: Palyika! jöj hozzám Fiatskám,
Ím nézzed! mit hoztam édes alakotskám.

Itt a’ ló, itt a’ kard, te Katona leszel,
Ha jól fogsz tanúlni, többet nyérsz, és veszel.

Maga édes Atyám engem ABCzére,
Tanított a’ betűk’ meg-esmérésére.

Kevés idő múlva már az AB abot
Mondottam, de tsak úgy, ha valamit adott.

Mohon kaptam mindent, meg-is úntam mohon,
Nem tovább, három nap, jártam a’ fa lovon.

A’ pajkosságokba kezdettem merülni,
Szülőimnek sok jó intésit kerűlni.

Jobb kedvem-is vala a’ karikázáshoz,
Tsűlökhöz, labdához, mint a’ tanúláshoz.

Télbe gyermekekkel jégen kortsolyáztam,[6]
Nyárba az erdőkön velek madaráztam.

Féltett Anyám, hogy vagy le-esek a’ fárúl,
Vagy egyszer jég alá tsúszok kortsolyárúl.

Feddett, pirongatott, hogy meg-fog veszőzni,
Mondotta: a’ roszszat kívánván előzni.

De fenyegetése vala haszontalan,
Sőtt már lopni kezd’tem, lettem olly tsintalan.

Ezt, több gyermekekkel gyümőltsön kezdettem,
Sokkal nagyobbakkal idővel végzettem.

Atyámnak gyümőltse sok termett, falhattam,
De jobb izű vólt az, a’ mellyet lophattam.

El-mentem többekkel borongós időbe,
Melly az Uraságé vala, olly szőlőbe.

A’ pásztorok minket hamar észre vettek,
R’ánk jöttek; szaladtunk, ők pedig kergettek.

Egy helyt ált’ akartam a’ gyepűn ugrani,
Meg-talált hirtelen a’ lábam botlani;

El-vesztém az ugrást, mint az őz a’ nyomot,
El-estem: és egy tsősz a’ főldön meg-nyomott,

Esdektem nékie, kértem ereszszen el,
Egy márjást ígértem, de nem botsájtott fel,

Hátra köté kezem, vitt Atyám házához,
Imé tolvajt hozok, szóllott az Anyámhoz.

Gondoltam, hogy Anyám majd meg-pirongattya,
Mivel kedves fiát kötél szorongattya.

De még meg-fizetett néki, ’s meg-ditsérte.
Másszor-is ezt tegye, őtet arra kérte.

Én nékem pediglen a’ nyakamra hágott,
Szint úgy reped’t bőröm, veszszővel úgy vágott.

Más nap a’ kapunak kötött oszlopához,
Íjesztett, hogy másszor köt a’ kalodához.

Szőllő gerezdekkel meg is koronázott,
Mondá, hogy még meg-ver, veszsző vízbe ázott.

A’ többi gyermekek itten körűl vettek,
Azok-is, kik velem vóltak, ki-nevettek.

Az édes anyámat menyre ’s főldre kértem,
Hogy soha sem lopok, jó leszek ígértem.

El-eresztett, feddett, ’s végre szép oktatást
Adott: szóllott, hogy ha nem hagyom a’ lopást,

Végtére-is tsak az lészen fizetésem,
Hogy fog Tetű váron lenni temetésem.[7]

Mint bárány, olly szelíd vóltam én vagy két nap,
De ha a’ juhokra a’ farkas egyszer kap,

Bár őt meg-kergetik, soha nem meg-állya,
A’ ragadást újra hogy meg-ne probállya.

Én-is szint’ úgy megint fejemet probára
Vetettem, ’s ki-mentem újonnan portára.

Egy jól magát bíró Zsidó szomszédunkba
Lakott: jártam hozzá, és ő-is házunkba.

Láttam egyszer, hogy ő sok pénzt olvasgatott,
Mellyet Felesége bőr gyüszőbe rakott.

Eztet ő egy deszka ládába bé-tette,
Plével ’s egy lakattal jól bé-rekesztette.

Történt: hogy ő más nap fel-űlt szekerére,
Feleségestűl ment a’ szőllők hegyére.

Mind a’ szoba, mind a’ pitvar ajtajára,
Lakatokat vetett, úgy ment el úttyára.

Gondoltam: a’ padlást ha fel-szaggathatom,
Majd a’ mauksli pénzét jól meg-dézsmálhatom.

Fel-másztam az eresz alatt a’ padlásra,
De nem akadtam ott fejszére vagy másra,

Mellyel fel-törhettem vólna én a’ padlást,
Hogy el-végezhettem vólna a’ dézsmálást.

Régi, szú ette vólt a’ padlás deszkája,
Láttam, hogy porhanyú, bár jó gerendája.

Gondoltam, fel-ugrom, és így azt bé-töröm,
Nem bánom lábamrúl ha szakad-is köröm.

De meg-esett nékem Diószeg vására,
Mert a’ mint ugrottam erővel deszkára,

Két deszka-is le-tört, szoba közepére,
Mint kit menykő meg-üt, estem nyakra főre.

Mind orromon, számon, folya nagyon vérem,
Gondoltam, halálom mostan mindjárt érem;

Mert lélekzetet-is tsak allíg vehettem,
Mellyért-is a’ főldrűl fel-sem-is kelhettem.

Kegyetlenűl fájtak lábaim ’s két karom,
Nem sírtam, de bőgtem, valamint a’ barom.

A’ dézsmálásrúl már nem-is gondolkodtam,
Innét hogy megyek ki, azon tusakodtam.

Végre fel-otsódtam még-is nagy nehezen,
Ablakot nyitottam, hogy ki-megyek ezen;

De erős kereszt vas vólt falba tsinálva,
Húztam, nem engedett, mert jól vólt munkálva.

Jobb vállamat, és a’ fejemet ált’ dugtam,
De veszedelmemnek örvénnyébe buktam.

Mert már sem bé, sem ki itten nem mehettem,
Mint madár a’ lépen, olly fogollyá lettem.

Hol bé, hol ki, a’ mint magamat én húztam,
A’ két óldalamrúl bőrömet le-nyúztam.

Hát egyszer a’ Zsidó bé-hajt udvarára,
Fel-nyitván ajtait ’s nézvén ablakára,

Kezét öszve tsapván; Váj mir! tett kiáltást,
Dupplázta azt, látván a’ bé-szakadt padlást.

Meg-esmért, Anyámhoz mindjárt futva el-ment,
Mihent a’ szobába előtte vala bent;

Aszszonyom! kiáltott, Aszszonyom! ked fia
Tolvaj! tolvaj! bizony tolvaj ked Palyija!

Jőjjön ked szaporán! nézze-meg mit tsinál,
Docheszsze szobába, feje útzára áll.[8]

Padlásom bé-törte, Pside! az nem kis kár,
Azon nem jó ember, hanem tsak tolvaj jár.

El-jött vele Anyám ’s engemet így látván,
El-hült nagy szemeket meresztvén ’s szát tátván.

Nem szóltt; hanem haza szaladott veszszőért,
Nem késett, és mihent házátúl viszsza tért;

Le-rántá inamrúl frissen a’ gatyámat,
Olly keménnyen vágta az alsó pofámat,

Hogy a’ Zsidó falát sárgára festettem,
És nagy büdösséget szobájába tettem.

Ezt látván a’ Zsidó, mivel péntek vala,
Hogy bé-vagyon festve az ő egész fala,

El-rántá anyámat, mondván: ked mit tészen?
Közel van az estve, majd Sábessem lészen;

Ezen motskosságot én nem szenvedhetem,
Szobámat tisztának hamar mint tehetem.

Meg-szűnt verni, tsak a’ Zsidó hánkolódott,
De mint vonnyanak ki, nem láttak más módot;

A’ falu végirűl egy tzigány kovátsot
Hivattak: hozott ez fogót ’s kalapátsot,

Míg a’ kereszt vasat ez-is feszegette,
Alkermesem szagát nehezen szenvedte.

Szóllott: Ez a’ fiú, deglet halat evett,
Azért botsájt illyen bídes sárga levet.

Aszszonyom! ked aztat jól meg-sáfrányozta,
Moyses falát illy jól azért aranyozta.

De tsak hamar engem’ ő ki szabadított,
Hogy lábomon áltam, imígyen szóllított;

Palyi! ha még egyszer deglet halat eszel,
Mint a’ ló húnyortúl, sertés vesz, el-veszel.

Ezek után Anyám házunkhoz vezetett,
A’ dolog mint történtt, mondjam-meg, kérdezett;

Mert ha meg nem mondom, újra meg-fog verni,
Féltem: látván, hogy már kötélt kezd tekerni.

Szólltam: Anyám Aszszony, házunknak garádján
Tegnap állván, hallám hogy a’ Zsidó’ padján

Fiatal verebek tsipognak fészkekbe,
Fel-másztam, hogy részes légyek én ezekbe.

Padlása’ deszkái vóltak mind rothattak,
Alíg léptem rájok, velem bé-roskattak.

Gondoltam, tolvajnak majd fognak mondani,
Kívántam magamat ki-szabadítani,

Az ajtó zárva vólt, ablakon ki-bújni
Akartam: de abba vas vala két újjnyi.

Erőlködtem, ’s azzal úgy oda-rekedtem,
Hogy sem ki, sem viszsza, többé nem mehettem.

E’ szép hazugságot, tőlem mint hallotta,
Meg-esett a’ szíve, könyveit ontotta.

Mindjárt-is ágyába engem’ le-fektetett,
Írós vajjal végtől végig kenegetett.

Míg ezek történtek, Atyám Egerbe járt,
Eleibe futok, mint szoktam, arra várt.

Szóbába bé-jövén, szemét rám vetette,
Mi baja Palyinak? Anyámtól kérdette.

Az, mint én hazudtam, Anyám úgy mondotta
Atyámnak a’ dolgot, a’ mint azt hallotta.

Szólltt Atyám: Fiatskám! Katona dolog ez,
Belőled-is nem más, hanem katona leszsz.

A’ katona gyakran szokott esni sebbe,
De meg-gyógyúl, te sem fogsz meg-halni ebbe.

Egy karvas hegedűt hozott nékem most-is,
Imádságos könyvet, és még gyümőltsöt-is.

Jobban örűltem én a’ hegedűtskének,
Mint az aranyozott tékás könyvetskének.

Nehéz vólt engemet imádságra venni,
Jobb szerettem addig pajkosságot tenni.

A’ Zsidónak Atyám, kárát megfizette,
Mellyel padlását-is fel-építtethette.

Kevés napok múlva én-is fel-gyógyúltam,
De hogy majd tanúlni kell, azon búsúltam.

A’ tanúlást miként kerűlhessem én el,
Illy ál-ortzás módot találtam abba fel.

Lakott egy vak kóldus a’ falunknak végén,
Péter vólt a’ neve, öreg vólt már szegény;

Bírt egy két kerekű fakó talyigával,
Ennek vonására egy rőt szamárkával.

De hogy ő falukról falukra járhasson,
És így alamizsnát kérjen, kóldúlhasson,

Egy gyermeket tartott a’ szamara mellett:
Ennek egy éneket meg-tanúlni kellett,

Szamárnak-is ő vólt úton vezetője,
Az áriának-is ő vólt éneklője.

Péter hegedűs vólt, ’s hegedűt hordozott,
Mellyel a’ gyermeknek accompagnírozott.

Szántt-szándékkal mentem az ő gunyhójába,
’S a’ mint meg-állottam éppen eránnyába,

Nagyon sóhajtoztam, egyszersmind piszegtem,
Mintha el-fáradtam vólna, úgy pihegtem.

Már akkor el-szökött az ő vezetője,
Jól lehet ki nem tőlt még az esztendője,

Mert az alamizsna mellett ő éhezett,
Fösvény vala Péter, néki nem kedvezett.

Kérdezte, ki legyek, ki így sopánkodom,
És mi bajom vólna, hogy úgy fohászkodom.

Szólltam: Péter Uram! nagy nékem a’ bajom,
Majd ki sem mondhatom sok fájdalmas jajom.

Mert én Szülőimnek bár mindent mivelek,
Nem tetszik, nem tudom, mint bánjak már velek.

Minden lépésemre szidnak, ütnek, vernek,
Étkem olly, a’ minőt sertésnek kevernek.

El-szántam magamat, és meg-válok tőlök,
Útba-is vagyok már; szolgálni készűlök.

Tetszett néki, ’s kérdé, hány esztendős legyek,
Feleltem; hogy kilentz, ’s tizedikre megyek.

Kapott rajtam, éppen illyen vezetőre
Vólt szüksége, a’ ki jutott illy időre.

Meg-akarta tudni, mit mondok, igaz-é;
Végig simogatott, hogy kitsiny vagyok-é.

Tagjaimról időm’ mindjárt észre vette,
Azért meg-tetszettem nékie felette.

Szóltt hozzám: Fiatskám, én igen sajnállak,
Hogy a’ Szülőidtől annyit szenvedsz, szánlak.

Ha tetszik, állj hozzám, legyél én vezetőm,
Útazásunkba-is gyámolóm, őrizőm.

Hiddjed, hogy én nálam nem roszsz dolgod lészen,
Mikor éhezni fogsz, ételed lesz készen.

Dolgot mást nem adok, hanem szamarkámra
Fogsz vígyázni, mellyen járók talyigámra.

Midőn parantsolom, akkor azt bé-fogod,
Ő fogja azt húzni, koránt sem te tolod.

De zabláján fogva kelletik vezetned,
A’ hol tanyát ütünk, itatnod ’s etetned.

Engemet pediglen mindég fogsz urazni,
Bár városon, falun, fogunk mi útazni,

Mihent én ezeket tőle meg-értettem,
Leg-ottan ő tőle én aztat kérdettem:

Az Úrnak kész vagyok én szolgálattyára,
Gondom lesz szamárra, ’s a’ bagázsiára;

De kérem, mondja meg, lesz-é Conventióm?
Minden nap’ mennyi lesz oralis portióm?

Az Úr fog-é adni nékem Libériát?
Vagy rondán vezetem szamárt ’s a’ talyigát?

Szóltt hozzám: nints rútabb mint a’ tzifra kóldus,
Illőbb hogy ha rongyos, teszi magát hogy bus;

Mert így meg-ejtődnek ő rajta a’ szívek,
Bővebb alamizsnát adnak-is a’ hívek.

Hidd-el ugyan Fiam, mostani Világba
Sok kóldusok vagynak, kik járnak tzifrákba,

Arannyal hímezett sokaknak ruhájok,
Paszományos, rojtos a’ liberiájok.

Szép datzos lovakon és hintókon járnak,
De ajtajok előtt Creditorok várnak.

A’ kalmárok kérik portékájok’ árrát,
Nem akarnák hogy el-veszne, ’s látnák kárát.

A’ sok mester-ember pénzt kér munkájáért,
Mészárosok jöttek a’ húsnak árráért.

Teménytelen szolga el-maradott bérit
Kívánja, érdemlett veréjtékes bérit.

A’ Capitálissát Vexler ’s több más kéri,
Ezt már az el-marad’t interes fel-éri.

Mint farkast rángatják a’ sok komondorok,
Szint’ úgy bánnak vélek az éh Prókátorok.

Szegényeket ezek addig liquidálják,
Miglen rongyokat-is el nem dividálják.

Kóldúlni szégyenel mindenike, ’s nem mér,
Mesztelen, pusztán áll, mint förösztött egér.

Nálamnál mind ezek nagyobb kóldusok ám,
Hidd-el édes Fiam, hogy igazat mond szám.

Morálissa után sok zatskót mutatott,
Mellyekbe sok tallért ’s aranyakat rakott.

Lássad, úgy mond, nyertem ezt mind kóldulással,
De nem-is osztom-fel, hidd-el, eztet mással,

Hanem hóltom után mind a’ tiéd lészen,
Hogy ha híven szolgálsz, ez a’ pénz egészen.

Mihent én ezeket tőle meg-hallottam,
Tekíntetes Uram! hozzá így szóllottam:

Én igen jól leszek, ’s az Úrnak szamara
Kövérebb lesz mint a’ Tiszt-tartó’ agara.

Erre kezet tsaptunk, ’s meg-vólt Conventióm,
Már most tsak azt várom, lesz-é promótióm,

Az is lesz fiatskám, Isten erősítsen,
És szolgálatodba tégedet segítsen.

De meg-kell tanúlnod mindjárt az éneket,
Annak a’ nótáját, e’ néhány verseket.

É n e k.

Hallgassatok engem’ minden Keresztények,
Öregek, ifjak, gazdagok, szegények,

Az Ítélet’-napja el-érkezett vólna,
Ha Isten kegyelmes mi hozzánk nem vólna.

Mint Zsodomát tűzzel meg-bűntetett vólna,
Ember, főld, és tenger, most már hamu vólna.

Az Izráel népe hogy ha jól élt vólna,
Jeruzsálem most-is még álna, meg-vólna.

Nándor fejér várba most pogány nem vólna,
Őnként hogy ha viszsza azt nem adtuk vólna.

Ha eggyesség köztünk, ’s szeretet jobb vólna,
Több alamizsnája a’ Lázárnak vólna.

Ha annyi álnokság, és éh has nem vólna,
Annyi sok Prókátor ég alatt nem vólna.

Adjatok! adjatok! és adakozzatok,
Fösvénységtek miatt el-ne kárhozzatok.

* * *

Ezen szép énekre a’ mint meg-tanított,
A’ sok vólna, vólna, majd meg-tántorított,

De még-is tsak hamar aztat meg-tanúltam,
Nótáját danoltam, fütyülve-is fújtam.

Hallván, hogy már tudom, mindjárt orderezett,
Al-főldre kóldúlni mivel igyekezett.

Még azon nap engem’ fel-adjusztirozott,
Garderóbéjából illy szép köntöst hozott.

Szóltt: a’ kóldusoknak fel-őltözni így kell,
Fólt, fólton vólt, ollyan nadrágot húztam fel.

Szürke szűr dolományt őltöttem magamra,
Két rosz Németh tzipőt vontam-fel lábamra.

A’ dolmány zőld, sárga, posztóval fóldozva,
Vólt vastag tzérnával eggyüvé tóldozva,

Durva posztó széllel magam övedzettem,
Fejemre egy szennyes vászon sipkát tettem.

Függesztettem egy nagy tarisznyát hátamra,
Bőrbűl meg-táskákat, jobb ’s bal óldalamra.

Majd illy őltözet vólt az Úron-is magán,
Tsak hogy egy nyakas tök függött az óldalán.

Végre a’ fejemen hajam tapogatta,
Szóltt, hajad nem jól van, a’ mint simogatta.

Fekete lisztbűl ő vízzel tésztát habart,
Egy téglárúl erre késsel port-is vakart;

Ezzel bé-mázolta fejemen a’ hajat,
Hogy halavány legyek, kent rám hamus vajat.

Valami rajtam vólt, mind rongy vala és rosz,
A’ fejemen pedig látzatott lenni kosz.

Uram öltöztetett illy ritka ruhába,
Alamizsnát tsaló kóldusos gálába.

A’ kóldusoknak-is van Politikájok,
Gyakran álnok tsalárd az ő praktikájok,

Sok nem néma, még-is magát annak teszi,
De magába nevett, mert jó hasznát veszi,

Más lábát fel-köti, mankón jár és sántit,
Senki sem vizsgállya, embereket vakít.

Sok a’ főldre esik, magát hánnya veti,
Hogy nyavalya töri, magát úgy téteti.

De ha bika tsökkel valaki rá vágna,
Ó mint fel-ugrana ’s lábaira hágna.

Mások mesterséggel bé-festik tagokat,
Ők, melly nagy Lázárok, mutattják azokat.

Illyenek sokkal több alamizsnát nyernek,
Mint igaz kóldusok, kik porba hevernek.

Az Uram-is tudta mind e’ mesterséget,
Gyakorlotta velem e’ szemfény vesztséget.

Jó regvel szamarát velem bé-fogatta,
A’ talyigájára ringy rongyát rakatta.

De eztet éppen nem engedte meg-kenni,
Szóltt, a’ kerekeknek tsikorgást kell tenni.

Mert így az éneklés, az hegedű vonás,
A’ kerekek által esendő tsikorgás,

Majd nagy lármát tesznek, emberek ránk néznek,
Száma nem lesz a’ sok adakozó kéznek.

Az Uram fel-űlvén már a’ talyigába,
Mentünk, jól fel-készűlt kóldus parádába.

Meg-állj, szóllott: hogy ha falut fogunk érni,
Mert ott alamizsnát mindjárt fogunk kérni.

A’ mint a’ szamarat az úton vezettem,
Szép equipázsénkat magam-is nevettem.

Láttam; egy németh Tiszt ló háton jön felénk,
Nem tudta, medvék-é, vagy ördögök lennénk.

A’ mint hozzánk jutott; óldalt ugrott lova,
Le-is esett a’ Tiszt, hátárúl jó tova.

Fel-ugrott haraggal, páltzájához kapott,
Uramnak hátára vagy tízet jót tsapott.

Én reám-is nézett; szóltt: Spitzbúb! ’s hallgatott,
Nem bántott: lovára fel-űlt ’s el-ballagott.

E’ sarmitzli után Uram azt mondotta,
Az Isten meg-veri, a’ szegényt bántotta.

Meg-lásd, mivel engem ütött a’ páltzája,
A’ kezét meg-marja Rochus kutyátskája.

Innét tovább menvén, egy falut meg-láttam,
A’ mint oda értünk, a’ végin meg-áltam,

Szóltam: Péter Uram! itten falú vagyon,
Tám temetés van itt, sír sok Aszszony nagyon.

Ó jól van Fiatskám, mert ha itt temetnek,
Majd sok alamizsnát talyigámba vetnek.

Készítsd hát torkodat te az énekléshez,
Mindjárt hozzá fogok az hegedűléshez.

Ha egyszer énekelsz, a’ szavakat nyújtsad,
Hogy így irgalomra a’ szíveket gyújtsad.

Hajtsad bal váladra akkor a’ fejedet,
Hogy ők szomorúnak lássanak tégedet.

Uramnak szavait pontra meg-fogadtam,
Vólna énekünkhöz torkom igazgattam.

A’ mint el-kezdette vonni áriáját,
Én is húzni kezdém a’ melodiáját.

Mi két kerekünk-is taktusra tsuforgott,
Szép harmoniánktúl a’ hasam-is korgott.

Jött már a’ nép viszsza felénk temetésrűl,
A’ talyigát körűl fogta minden részrűl.

Sóhajtoztak, szántak mindenkép’ bennünket,
Ditsértek, hogy szépen mondjuk énekünket.

Ki lisztet, ki-vajat, ki meg tojást hozott,
De leg-több Kraitzárral, ’s pénzzel adakozott.

A’ halálrúl az Úr egy éneket mondott,
Őtet mint segítem, adott ez nagy gondot.

Hallám minden versnek, vége így megy ki: ben,
Én-is tehát véknyan e’ véget húztam, ben.

Mert engemet többre a’ vólna éneknél
Nem tanított: azért mást nem tudtam ennél.

Mondták: azon házhoz mennyünk, hol lesz a’ tor,
Majd lesz ott ételünk, szénánk, e’ mellett bor.

El is mentünk ahoz mi szép ének szóval,
Vóltak-is mindnyájan mi hozzánk sok jóval.

Végtére Péter Úr úgy meg-részegedett,
Hogy már nem énekelt, hanem veszekedett.

Szakáts Aszszonyokkal főképpen kotzódott,
Hogy kitsiny minden kontz, melly néki adódott.

De rövid Processust ezek velünk tettek,
Vízzel meg-öntöztek, háztúl el-kergettek.

El-is sompolyodtunk, de nem muzsikáltunk,
Szomszéd falut érvén, mi ottan meg-háltunk.

Más nap éneklettük megint énekünket,
Mint eddig folytattuk, mi manöverünket.

Öt heti már el-múlt, hogy mi így mászkáltunk,
Vásárrúl vásárra, ’s falukra sétáltunk.

Annyira gyűlt immár, ki-tsalt alamizsnánk,
Hogy tsak allyig bírta szamarunk, ’s talyigánk.

Még-is életembe annyit nem éheztem,
Mint miólta ezen Uramhoz férkeztem.

Ezen idő alatt én főttet nem ettem,
Szamarát-is immár nehezen vezettem.

Kérdezvén: meleget egyszer mikor eszünk,
Mert vagy meg-betegszünk, vagy éppen el-veszünk.

Nints a’ kenyérnél jobb, fiatskám; így felelt,
Boszszonkodtam; ezért a’ hideg majd ki-lelt.

Fel-tettem magamba, hogy ha módját lelem,
Rá szedem; mivel ő így bánik én velem.

Az al-főldön menvén meg-láttam egy dombot,
Alatta egy posványt, abban a’ sok zsombot.

A’ szamárt vezettem a’ domb tetejére,
Ki-fogtam, pányváztam én aztat jó fére.

Talyiga hátrúllya a’ posvány felé ált,
Hogy mért állottam-meg, ő ezért kiabált.

Nem szóltam: hanem a’ két rúdját meg-fogtam,
A’ dombrúl Urastúl azt le-taszítottam.

A’ szél-vész köztt égnek az ő villámlása,
Nem sebessebb, mint vólt ennek le-futása.

A’ tojások jobbra, balra hömpölygöttek,
A’ rakott tarisznyák dombrúl gömbölygöttek,

Talyiga a’ sáros posványba fel-fordúlt,
Uram hegedűstűl a’ zsombok közzé húlt.

Szörnyen meg-ijedett, nem tudta mi dolog,
Vélte; hogy boszorkány körűlötte forog;

Vagy-is sárkánnyára őtet itt fel-kapta,
Garabontzás Deák, ’s e’ posványba tsapta.

Felette kiabált, Palyi Fiam! hol vagy?
Segíts édes Fiam! itt mind víz, mind sár nagy.

Mindjárt belé halok! kérlek húz ki engem’,
Én kedves gyermekem, tiéd minden pénzem.

Péter Úr engemet eddig mindétig tsalt,
Éheztetett, maga mindenkor titkon falt;

Azért a’posványba hagytam talyigástúl,
Tudtam ki-húzatik Pásztortúl, vagy mástúl.

Így lett vége ezen szép szolgálatomnak,
És nékem ajánlott nagy Testámentomnak.

A’ miként Urammal mind eddig kóldúltam,
Szintén úgy haza-is kóldúlva indúltam.

Néhány napok múlva, mint falunkat értem,
A’ Sajó vizéhez az útbúl ki tértem;

Meg-fördöttem abba, a’ tésztát fejemrűl
Le-mostam a’ többi motskot-is testemrűl,

Liberiámat-is ebbe bé-vetettem,
A’ nagy tarisznyámat táskákkal temettem.

Ha házunkhoz megyek, gyanúsággal éltem,
Tudtam Anyám meg-ver, tőle nagyon féltem.

De az éhség mivel igen meg-szorított,
Ezen-is ált’ esem, azzal bátorított.

Szülőim nem tudták, hogy én hová lettem,
Farkasok ettek-meg, vagy meg-ölettettem.

Epedett a’ szívek, szűntelen sírattak,
Bánattal estvérűl, reggelre virradtak.

Remegve bé-mentem házunk udvarára,
Öröm könyv tsordúla Atyám ortzájára,

Meg-ölelt, meg-tsókolt, a’ földről fel-kapott,
Szólt: nem mégy-el tőlem, ezután egy tapott.

De az Anyám tudta sok pajkosságomat,
Esmérte Atyámnál jobban gazságomat.

Rettegtem, mert láttam, torva szemekkel áll,
Szólt egyszer: meg-jöttél gyönyörű virág-szál?

Pityeregtem, szíttam szavára orromat,
Itt egybe meg-kapta mind a’ két karomat.

Be-vitt a’ szobába, egy kötelet kapott,
A’ mint érdemlettem, lelkessen meg-rakott.

Jajgatásom hallván Atyám, a’ szobába
Bé-jött, szólt; Feleség ne bántsd, mert hijába,

Mint sokszor mondottam, ebbűl katona lesz,
Láthadd; hogy mindenkor katona dolgot tesz,

Ekkor a’ szobába hirtelen zúgás lett,
Génius repűlt-bé, illyen beszédet tett.

Szülék szeretitek, roszszúl fiatokat,
Tík nem esméritek önnön hibátokat.

Még gyenge korokba szabadság gyeplőjét
Kezekbe adjátok: fenyíték veszszőjét;

Nem-is mutatjátok; azért addig futnak,
Míg szerentsétlenség örvénnyébe buknak.

Sőt örvendeztek tík, hogy ha ők pajkosok,
Majd tolvajok lésznek, későbbre gyilkosok,

Tsak a’ tsemetéket lehet meg-hajtani,
Vén fákká ha válnak, kell már bárdollani.

Őket-is míg gyengék, addig oktassátok,
Kötelességteket el-ne múlassátok.

Trágár beszédeket főkép’ ne halljanak,
És botránkoztató példát ne lássanak.

Jádzva lehet őket a’ jóra hajtani,
’S mintegy tsepegtetve szívekbe óltani.

Mint viasz, ollyak ők, mindent formálhattok
Belőlök, és erre kötelesek vagytok.

Főkép’ hogy van Isten, fejekbe kell verni,
Ez olly jó, hogy mindent lehet tőle nyerni.

Ki őtet szereti, Menny-országba mégyen,
A’ Menny-ország pedig melly igen szép légyen.

Van ördög, de ez rút, fekete, ’s igen roszsz,
A’ gyermeket veri, a’ mellyike gonosz,

Pokol-is van, és az tiszta tűzből légyen,
Ki nem imádkozik, az abba bé-mégyen.

Kóldussal, vagy mással nem kell íjeszteni,
Mert bátorságokat el-fogják veszteni.

Ártalmas képzelet, és olly roszsz fel-tétel,
Mint erős méreggel kevertetett étel.

Azt fejekbe verni, ha katonák lesznek,
Hogy akkor hatalmat mindeneken vesznek,

Mert melly szerzetnek van erősbb régulája,
Minden dolgaikba szorossabb próbája,

Mint a’ katonának? Ez úgy mustráltatik,
Hogy arany a’ tűzbe úgy nem próbáltatik.

Káplár páltza üti leg-kissebb hibáért,
Sőt fel-is akasztják egy lopott almáért.

Már Fő-Tiszt, akkor-is ha vétt szemlátomást,
Processust nyér, ’s végre otsmány Cassirozást.

Ezek felett kinek kell szentebbűl élni,
Mint a’ katonának, és Istentől félni.

Ő minden órába veszélyek közt forog,
Ágyú ’s apró fegyver körűlötte morog.

Hogy ha roszsz életű, ’s él tsak eb adóba,
Plútóhoz kardosan mégyen Comándóba.

Így szóllván Génius, sebessen el-repűlt,
Mind Atyám, mind Anyám, e’ beszéden el-hűlt.

Nem szólltak: gúnyátskát újra tsináltattak,
Ennem-is, innom-is, mennyi kellett, adtak.

Negyed’ napra Péter Úr-is el-érkezett,
Útjába szamara szegénynek el-veszett,

Talyigáját húzta más fogadott kóldús,
Diurnuma három póltra vólt, ’s fél font hús.

HARMADIK TZIKKELY.

Gyenge esztendeiből fel-serdűlvén Rontó Pál, előadja további nevelését, e’ mellett miképpen adattatott Miskóltz várossába oskolába, és ezen idő alatt meg-esett történettyeit-is el-beszélli.

Folyton folyt az idő, én-is nevekedtem,
Zsengémből olly korra fel-is emelkedtem,

Hogy már alkalmatos lettem mindenekre,
Oskolába járni, vagy mesterségekre.

Génius’ szavai szülőim’ fejekbe,
Nagy fel-háborodást okoztak szívekbe.

Azért-is egymással rólam tanakodtak,
Belőlem jó embert tenni iparkodtak.

Szándékjok az vala, hogy én a’ pórságba
Ne maradjak, nyűgös ’s terhes parasztságba.

Azért azt végzették mind ketten felőlem,
Hogy deákos embert tégyenek belőlem;

Mert így Pap, Katona, Polgár-is lehetek,
Bár mellyet választom, én elő-mehetek.

Hallottam egymással miképpen beszéltek,
És melly reménységgel én felőlem éltek.

Szóllt Anyám Atyámhoz: Uram! én bizonyos
Vagyok abba, Palyi hogy tanúltt lesz, ’s okos,

Mert mint az ő feje, olly fejet nem láttam,
Bár sok Aszszonyoknak gyermekit vizsgáltam.

Nem rég kementzénkről fejére le-esett,
Sírt ugyan, vérzett-is, de tsak egy keveset.

Meg-íjedtem; mivel olly vólt tsattanása,
Mint egy nagy fazéknak tűznél pattanása,

Futottam hozzája, ’s fejét meg-vizsgáltam,
Tsak bőrit kartzolta, feje egész, láttam.

Hiddje ked, nints feje erősbb bár melly kosnak,
Szükség’képpen néki kell lenni okosnak,

Nem lyukas, elég nagy, sok fog abba férni,
Főképpen ha esze meg-fog egyszer érni.

Ez még mostan gyenge, de sebes mint a’ tűz,
Pajkosságaiból látjuk, mellyeket űz.

Szóllott itt Atyám-is: régen tudom én azt,
Hogy a’ jó szántó-főld soha sem terem gazt.

Te okos Aszszony vagy, én-is egy bőlts ember;
Fiúnkból sem lehet bik-fa, vagy vad kender;

Mert fájától meszsze nem esik a’ gyümőlts,
Ha a’ Szülék bőltsek, fiok-is lészen bőlts.

Jól esmérem az ő minden tehetségét,
Fejét, sebes eszét, mindenre készségét.

Köles szem több nem fér falunk’ kilájába,
Mennyi Deák szó fér feje’ agyájába.

Azért-is kell néki oskolába menni,
Hogy a’ Deák szókat tudhassa fel-venni.

Ha egyszer ezeket rakásra gyűjtheti,
Szerentséjét egész Világba teheti.

Ha Szerzetes lészen, ő Gvardiánságra
Fel-mehet, avagy – Kosta Fraterságra.

Világi Pap lészen, Püspök, vagy Succentor,
Vagy más Plébánusnál lesz Cooperator.

Ha pedig, mint vélem, katona fog lenni,
Akkor az ördög sem fog véle fel-tenni.

Ritka bial borjú erőssebb nálánál,
Bár melly nagy gyermeket ha meg-fog hajánál,

A’ főldhöz úgy vágja, hogy az tsak el-terűl,
Jaj annak, a’ mellyik ő kezére kerűl.

Meg-fogja ő tudni a’ bírót zaklatni,
Ha fölöstökömökért nem fog meg-alkhatni.

Vacans portióit ő majd mind bé-veszi,
Hogy ha a’ hátára kardja’ lapját teszi,

A’ daru lovamat már most-is nyargalja,
Ágoskodni, szökni, szűntelen sarkalja.

Kevés időt szabok, jöhet méltóságra,
Húsz esztendő múlva léphet káplárságra.

Ezek után pedig tsak kevés ideig
Tartson az háború, hatvan esztendeig;

Már akkor Feld-Marsal, vagy Al-Hadnagy lészen,
Márs Isten borostyánt a’ fejére tészen.

Végre a’ Civilis Státust ha választja,
Így-is szerentséjét ő el-nem szalasztja.

Mert vagy Országnak lesz Cancelláriussa,
Avagy Vármegyénknek harmadik Fiskussa.

Akkor pro A pro I annyit fog próbálni,
Hogy sok szegény Nemest ki fog allegálni

Jószágából: ’s aztat Exceptio nélkül
El-fogja foglalni, ’s nem-is tartya vétkűl,

Mert azt via facti ő nem fogja tenni,
Tsak szép ének szóval fogja azt el-venni.

A’ Nemes pénzetlen, a’ pörre-is rá únt,
Itt vigilantibus jura obveniunt.

Szülőim közt így folyt a’ nagy tanátskozás,
Mellyet-is követett ezen határozás;

Miskóltzra ment Atyám, hol szállást fogadott
Énnékem: a’ mellyre elő-pénzt-is adott.

A’ Minoritáknak vólt szomszédságába,
Mert ezekhez jártunk itten oskolába,

A’ gazdám kalmár vólt, sok szép portékával
Rakva vólt a’ bóltja, mert bírt nagy summával.

Atyám mint egy Úrfit úgy fel-ékesített,
Anyám fejér ruhát eleget készített.

Fel-vitt; az ház’ Ura fogadott kedvessen,
Különös szobát-is adott ő szívessen.

Ki-is, mert friss vóltam, én belém szeretett,
Az Aszszony mint lúdat hizlalt, és étetett.

Papoknak pár borjút ’s bort ajándékozott,
A’ Professoromnak keszkenyőket hozott.

Kérte mindnyájokat, hogy szemmel tartsanak,
Gondjok légyen reám, és jól oktassanak.

Præceptort adjanak, arra őket kéri,
Adtak-is: asztallal húsz forint vólt béri.

Egy nagy kamasz vólt ez; és olly roszsz erkőltsű,
Hogy még az-is roszsz vólt, ki rengette bőltsű.

A’ gazdának-is vólt egy fel-serdűltt fia,
Pajkos mint én, szint’ olly beste karafia.

Vagy két hólnapokig igen jól tanúltam,
A’ Papok örűltek, hogy illy jól indúltam.

Szülőimnek gyakran ők tudtokra adták,
Hogy melly jól tanúlok, szóval-is mondották.

Ezek az örömtől, hogy mit míveljenek,
Nem tudták; és nékem hogy miket kűldjenek.

Kűldött kalátsokba ki ki részesedett,
De sok vólt, rakásra sok penyészesedett.

Nem egy ’s két szuverent nyert a’ Professorom,
Egy pár sárga tsizsmát, kapott Præceptorom.

Szólt Atyám Anyámhoz: meg-mondám Feleség,
Hogy fiúnk fejébe szorúl nagy bőltsesség.

Hidd: nints annyi morva mi pelyva tartónkba,
Mennyi már tudomány szorúlt mi Palkónkba.

Gondold-meg! hogy most ő, mit kíván munkálni,
Kalendáriumot akar ő tsinálni.

Mert a’ kakasoknak esméri szóllását,
Mellyből ki-tanúlta, idők’ változását.

Tudod, az udvarrúl mi kajla tehenünk
Ha ólba feküdni bé-ment, mondta nékünk,

Hólnap esső lészen, Rétzek-is förödnek,
Diós Győri bikkes bértzek gőzölögnek.

Esett-is, és ezen nagy égi jelekből,
Ki-tanúlta mi húll más nap a’ fellegből.

Mivel már fejébe sok deák szó bé-fért,
A’ Plánétákhoz-is felette nagyon ért.

Jól tudja a’ fias tyúknak a’ járását
Valamint a’ Göntző szekérnek futását,

Merre igyekeznek a’ három kaszások,
Mit jelentnek az est, ’s hajnal tsillagzások,

Metereumoknak esméri nemeit,
Már most mind deákúl mondja-ki neveit.

A’ napot ő Solnak, a’ hóldat Lunának,
A’ tsillagot pedig nevezi Stellának.

Mondja e’ szó Iris: tészi, hogy szivárvány,
Aër ég, melly lebeg, egy ollyan alkotmány.

Feleség! tudomány nints ám nagyobb ennél,
Nagyobb ez, az óra műves mesterségnél.

Ó melly hasznos lészen Kalendáriuma!
Mert ki ki meg-tudja, hólnap mi lesz, még ma.

Én szegény szülőim, illy nagy reménységbe
Éltek én felőlem, ’s nem vóltak kétségbe;

Nagy reménységekbe meg-tsalattatnánák,
Öröm helyett gyászos bánatra jutnának.

Mert Professoromtól tett sok szép mondásnak,
Olly erőssen hittek, mint a’ szent Írásnak.

Azomba maga sem esmért jól engemet,
Nem tudta fortélyos sok mesterségemet.

A’ Gazdám fiával hogy meg-esmérkedtem,
Leg-ottan kenyeres pajtássa-is lettem.

Antal vólt a’ neve, vásott vólt felette,
Hová semmit sem tett, onnat-is el-vette.

Attyának bólttyából a’ mit tsak lophatott,
Lopott: ’s mivel sokat ő el-nem dughatott,

Engemet reá vett, hogy legyek pajtássa,
Lopjak én-is, de úgy, hogy senki se lássa.

Hajlandó vóltam én ezen mesterségre,
Nem véltem idővel hogy vinne a’ jégre.

Leg-jobb módunk nékünk lopáshoz akkor vólt,
A’ mikor meg-tőlt a’ sok vévőkkel a’ bólt;

Mert akkor mi reánk nem vigyázott Attya,
Sőt hogy mi vigyázunk, a’ vólt gondolattya.

Azomba ugyan meg-tömtük két zsebünket
Mindennel, mire tsak tehettük kezünket.

Harmad áron, kinek tettzett, abból adtunk,
Örűltünk, hogy így-is a’ pénzhez juthattunk.

Ha egyszer pénzünk vólt, már fennyen héjáztunk,
Kávé házba mentünk, és ottan kotzkáztunk.

Észre vette eztet a’ mi Præceptorunk,
Nem szóllt: mi jádzottunk, ő meg-itta borunk.

Pántlikákat, tzipőt, selyem keszkenőket
Kért tőlünk L’ányoknak való pár kesztyűket.

Adtunk néki, mivel nem bánta bennünket,
Sőt láttuk, hogy helybe hagyja rosz tettünket.

Hová, ’s kinek adta, gondunk nem vólt arra,
Tudtuk; hogy azokat nem rakta Óltárra.

Gazda’ Fia pénzt-is Attya erszénnyébűl
Tsípett, ha tsíphetett, vagy Annya zsebébűl.

Igazán ebbűl-is, ő nékem részt oszta,
Mert a’ Kereszténység magával így hozta.

* * *

Meg-állok itt: ’s arrúl, tán jól elmélkedem,
Olvasóim előtt ha aztat fel-fedem,

Hogy sok szülék vannak, kik tsak úgy nevelik
Fiokat, hogy őket, nyarallyák, ’s telelik.

De ügyet nem vetnek azon Mentorokra,
A’ mellyeknek bízták, azokat karokra.

Kik oskolán kívűl vezérlik, ’s oktattyák,
Nem tudják: jóra-é, vagy roszra szoktattyák.

Gondollyák: elég az, tsak jó Deák légyen,
Mert a’ többi, úgy mond: majd magátúl mégyen.

Igaz, hogy szép dolog, a’ fel-vett tudomány,
De jó erkőlts nélkűl, el-tűnő ragyogvány.

Nints erős talp-köve, hamar el-enyészik,
Melly jó szív lett vólna, abba rosz tenyészik.

Ha a’ Mentor maga egyszer erkőltstelen,
Egész vezérlése rosz lesz, ’s gyümőltstelen.

Az iffiú szíve olly mint fejér festék,
Melly minden színt fel-vesz, légyen zőld, sárga, kék.

A’ minő Mentora, ollyan lesz belőle,
Mindent jónak ítél, valamit lát tőle.

Ollykor az iffiú örömest jót tenne,
De Mentor erkőltse meg-rögzött már benne.

Nem lehet: rosz után, a’ más roszszat űzi,
Bár szülőknek végre orrokba megy bűzi,

Meg nem jobbíthattyák, ki lesz hát orvossa?
Senki: a’ rosz erkőlts, fenéje, ’s gyilkossa.

Ó Atya! melly gyászos lesz fiadnak tora,
De mért? azért; hogy rosz ember vólt Mentora.

Bár Argus szemekkel légyen vizsgálása,
Felette nehéz lesz még-is választása.

Filozofusoknak köve egy jó Mentor,
Mint a’ fejér Holló ritka; azért jókor

Szülék vígyázzatok, ezek’ erkőltsére,
Leg-inkább áll ortzás színeskedésére;

Mert nem minden arany, melly fénylik a’ napon,
Azon palást sem Pap, melly vagyon a’ Papon.

Az ebbűl sem válik soha-is szalonna,
Ki egyszer rosz ember, lesz végig sohonna.

De már tovább.

Minden dolgunk jól ment ezen esztendőbe,
Majd aláb meg-mondom, mint ment jövendőbe.

El-jövén September, mi minden Tentáment
Olly jól tudtuk, millyen jól tudtuk az Áment.

Atyám értem el-jött, ’s vitt vákátzióra,
Szüret, gyümőlts-szedés, több rekrátzióra.

Kértem gazdám fiát, kérje ki Attyátúl,
Főképpen, mert nagyon szerette, Annyátúl.

Meg-engedték; el-jött ő-is tehát velem,
Örűltem; mert ő vólt eggyik másik felem.

De előbb a’ bóltba mi jól gazdálkodtunk,
Portékákkal mint a’ méhek meg-rakodtunk.

A’ Zsidó falunkba tőlünk ezt meg-vette,
Hogy pénzhez jutottunk, ezzel aztat tette.

Múlattuk magunkat minden-féle képpen,
Vadásztunk, madárt is sokat fogtunk lépen.

A’ szüretelést-is vígsággal végzettük,
A’ mustos petsenyét jó ízűn meg-ettük.

Történtt, hogy szent Simon, és Júdásnak napján,
Szikszón vásár esett, vakátzió fogytán,

Az Atyám-is el-ment, és minket magával
El-vitt; a’ Gazda-is bóltos Sátorával

Ott vólt; minket látván, nagyon örvendezett,
Az Atyámmal fogott barátságos kezet.

Mi ketten fel ’s alá mindenkor kószáltunk,
Végre a’ városi tsap széknél meg-áltunk.

Hol Báró Hallernek verbunkja tántzola,
A’ gyűlt nép bennünket itt előre tola.

Mindjárt-is, mihent ők minket itt meg-láttak,
Nagy kurjongattással ’s tántzal körűl álltak.

Öleltek bennünket, mindenkép’ ditsértek,
Obesterséget-is ők mindjárt ígértek.

Mind új tallérokat nyomkodtak kezünkbe,
Pántlikás tsákókat toltak a’ fejünkbe.

Szóltak: a’ korona Királynak fejére,
Nem illik úgy, mint a’ tsákó ketekére.

Esküdtek kiáltva, Isten szent Háromság,
Illy két szép Gavalért nem látott a’ világ.

Az Angyaloknál-is ezek sokkal szebbek,
Még Herkulesnél-is lesznek vitézebbek.

Tsapja rá hát ketek, adják-bé kezeket,
Egyébb díb-dábságon ne törjék eszeket.

Ne hagyják-el ezen alkalmatosságot,
Örökké tartandó szép nagy uraságot.

Lovas katonáknak mi azokat véltük,
Olly mondérba vóltak, azért jól ítéltük.

Hogy hamarébb minket tőrbe kerítsenek,
Így szólltak; hogy inkább el-is hitessenek.

Ötsém Uraimék, mi tsak iszunk eszünk,
A’ pénzt fetséreljük, más dolgot nem teszünk;

Ha háború vagyon, megyünk ellenségre,
Öljük, vágjuk aztat, nints gondunk egyébre.

Tsak az aranyokat zsákokra mint tőltsük,
Tántzon-é, vagy kotzkán, avagy boron kőltsük.

Mint látnak bennünket, régen már Fő-Ispány
Lett vólna közzűlünk, sok meg Vitze-Ispány;

Kiből Püspök, kiből Kanonok, ’s Apátúr,
Kiből Bétsbe lakó Excellentziás Úr.

De tartsák magoknak ezen Tisztségeket,
Nem írígylük az ő nagy ditsőségeket.

Jobb szerettyük édes Hazánkért meg-halni
Mint a’ papirosról a’ téntát fel-nyalni.

Száz Bréviáromért, nem adnánk kardunkat,
Mi nem orémussal szolgáljuk Urunkat,

Hanem fel-áldozzuk érette életünk,
Övéknél nagyobb-is a’ mi betsűletünk.

Kentek Regimentet nyernek még idővel,
Azért katonának nem viszszük erővel,

Mert ha mi azt tennénk, ’s fő Tisztek meg-tudnák,
Hidje ketek; azért, hogy nékünk meg-adnák.

Tudjuk eleikbe fognak ketek hágni,
Több ellenséget-is, mint ők, fognak vágni.

Mind ezekért tehát ők neheztelnének,
És soha jó szemmel reánk nem néznének.

De hogy ha magoktúl közinkbe állanak,
Majd vállat vonítnak, semmit sem szóllanak,

A’ Tántz, a’ sok tallér, a’ sok szó ámított,
A’ sok nagy ígéret főkép meg-vakított.

Azért a’ Káplárnak kezemet bé-adtam,
A’ gazdám fiát-is, már most én bíztattam,

Ezt látván, szintén ezt ő-is tselekedte,
A’ pántlikás tsákót már le sem-is tette.

Lármával bé-vittek minket a’ szobába,
Öltöztettek mindjárt Splényi mundirjába.

Lodingot, Pantallért reánk függesztettek,
Oldalunkra kardot, tarsollyal kötöttek.

Hogy mundirba vóltam, ’s a’ kardomra néztem,
Már szépen nem szólltam, tsak teremtettéztem.

Hallod-é Tsapláros, adta, szedte, vette!
Hoz petsenyét, és bort, kiálték felette.

Lopott pénzünk még vólt, aztat szórtuk, hánytuk,
Tselekedetünket hamar meg-is bántuk.

Mert hogy azt meg-látták, a’ mi ravásunkra
Hordatták mint vizet, a’ bort tsak magunkra.

De itten a’ Káplár mellénk sompolyodott,
Szóllott: én Tiszt vagyok, ’s illy tanátsot adott:

Vitézek! ha kentek háborúba menni
Fognak egyszer, akkor sok pénzek fog lenni.

De mind addig a’ pénzt meg-kell kémélleni,
És úgy mint a’ pelyvát, nem jó el-hinteni.

Jobb lesz ha pénzeket a’ kezembe adják,
És a’ gazdálkodást mindenkép rám hadják.

Kinek mire, ’s mikor, ha szüksége lészen,
Mindenike mindjárt tőlem annyit vészen.

Tetszett ez az áll hang, ’s harmintz tallérokat,
Húszasokba pedig hetven forintokat,

A’ kezébe adtuk; többet nyóltz márjásnál,
Mi meg nem tartottunk mind ketten egymásnál,

Atyáink bennünket az ebéddel vártak,
Nem tudták, hol vagyunk; kotsissaik jártak,

Hogy fel talállyanak, ’s híjjanak ebédre,
Mivel harangoztak immár régen délre.

Egyszer a’ Tsap székbűl mi nagy muzsikával
Ki-mentünk, tántzoltunk kegyetlen lármával.

Szórta szánk a’ Ritmust, kardunkat tsörgettük,
Nagy tarés sarkantyúnk börgettük, tsörgettük.

Azt gondoltuk miénk, egész dió fáig,
Így-is folyt a’ munkánk, más nap’ virrattáig.

Atyám vala éppen kalmár sátorába,
A’ midőn ugrálva mentünk eránnyába.

Kalmárral kezeket itten öszve tsapták,
Mivel szép fiokat katonák közt látták.

Verbunk Komendánsa, egy Fő Hadnagy vala,
Fiáért a’ Kalmár mivel majd meg-hala,

Békét az Atyámnak mind addig nem hagyott,
Míg vele el nem ment, kérni a’ Hadnagyot.

Kérték menyre főldre, ereszszen-el minket,
Mert mint gyermekeket, minket úgy tekinthet,

Katona életre még mi gyengék lennénk,
Néhány esztendeig semmit sem tehetnénk.

A’ Hadnagy keményen erre felelt, és szóltt,
Hogy mikor katona lett, ő-is gyenge vólt.

Szép iffiak, úgy mond; és szépen indúlnak,
Meg-is erősödnek, ha egyszer fel-nyúlnak.

Addig városokba fogjuk tsak tartani,
Lassanként fegyverbe fogjuk gyakorlani.

A’ kalmár ezt hallván, le-esett lábárúl,
Izadság tseppenként görgött ortzájárúl.

Mint lehetett, Atyám őtt’ bátorította,
A’ Hadnagyot pedig ekkép’ szóllította:

Hadnagy Uram! őket, hogy ingyen botsássa,
Azt nem kívánhattyuk, de hogy az Úr lássa

Mi emberségünket: egy két szuverendórt
Adunk ő érettek, és egy pár hordó bort.

Úgy-is még gyermekek, ha egyszer fel-nőnek,
Ez életre kedvek, ha lesz mind kettőnek,

El-botsájtyuk őket; most Iskolájokat
Hadd végezzék, hogy így a’ tudományokat

Magokévá tévén, mind szerentséjeket
Jobban meg-tehessék, ’s kötelességeket.

Mihent szuverendór Miska Úrnak nevét,
Hallotta az Hadnagy, mutatta jobb kedvét,

Nyóltz szuverendórba meg-is alkud’t vele,
Az Atyámra jutott tsak a’ harmad fele.

A’ két hordó borral a’ többit pótolta,
Ezeket a’ Káplár maga ki-kóstolta.

Mihelyest a’ Hadnagy ki-elégíttetett,
A’ mundirbúl mindjárt ki-is vetkeztetett.

Nem esett semmi-is olly nagy szégyenünkre,
Mint mikor a’ Káplár illy áldást fejünkre

Adott, eztet szóllván: szopni lódúllyatok,
Fattyúk illyen atták, és még tanúllyatok.

De még-is Atyánkhoz minket el-vezetett,
Itt van a’ két vitéz! ált’ adott ’s nevetett,

Hallgattunk: és meg is borotvált bennünket,
Meg-tartván, a’ mellyet loptuk, mi pénzünket.

Így szokott az ebűl gyűlt szerdék el-veszni,
Nem lehet harmadik ágra azt terjeszt’ni.

Ez így vólt, Atyáink el-váltak egymástúl,
A’ kalmár haza ment minden sátorfástúl.

Fiát-is el-vitte, és tsak azon örűlt,
Hogy már nem katona, és hogy haza kerűlt.

Mi-is haza mentünk, ’s mihent a’ szobába
Léptünk: részem mindjárt vólt a’ kantsugába.

Atyám főldhöz tsapván, a’ hajamra hágott,
Míg kedve tartotta, azzal addig vágott.

Szabódtam, ígértem, hogy roszszat nem teszek,
Fogadtam, katona hogy soha sem leszek.

Szóltt hozzám: idővel te katona lehetsz,
Ott-is, ha jó ember lészel, elő mehetsz.

De nem korhely módra kell közikbe állni,
Betsűletes módot kell abba találni.

De még most gyermek vagy, szükség, hogy tanúljál,
Jó erkőltsökben-is hogy elé indúljál.

Mert hogy ha nem lészen néked tanúlásod,
Mindég vagy árkokat, vagy a’ sántzot ásod.

Avagy imitt, ’s amott strázsát fogsz állani,
És tele torokkal Berdót kiáltani.

A’ vakátziónak, immáron vége lett,
Irántam az Atyám, jó rendelést-is tett.

El-vitt oskolába, régi szállásomra,
És már most, mint tavaly, nem hagyott potomra.

Præceptorunk-is most derék Ifjú vólt,
A’ más; mint hallottuk, Garam vizébe hólt.

A kalmár meg-tudta fia’ sok lopását,
Mert a’ portékáknak azon vásárlását,

Kívánták ő tőle mint, a’ fia adta,
A’ vévők: ő pedig sokkal fellyebb szabta.

Azért-is már nékünk a’ bóltba bé-menni,
Nem vólt szabad, meg-szűnt a’ mód lopást tenni.

Mi Præceptorunk-is soha sem tágított,
Kit pántlikák, kesztyűk, sem bor nem vakított.

De Castor, és Pollux nagyobb barátságba
Nem vóltak nálunknál, hívebb pajtásságba.

Tsak aztat sajnáltuk, hogy most nem lophatunk,
Mint tavaly, olly könnyen, pénzhez nem juthatunk.

Antal pajtásomnak sebes vólt az esze,
Fejének-is nagy vólt fel-találó nesze.

Hirtelen így szóllott: már jól van a’ dolog,
Lesz pénzünk! elmémbe egy szent dolog forog.

Tudod pajtás! hogy én az Atyám írását,
Úgy tudom követni, ’s olly jól írni mássát,

Hogy az írásomat saját írásának
Ki-ki tarttya, és nem mondja párjának.

Szent Andréba lakik egy gazdag Rátz Tősér,[9]
Olly pénzes, hogy ezzel hét más Rátz fel nem ér.

Ez az én Atyámmal van nagy barátságba,
Kit-is segített ő gyakran egybe másba.

Ennek fogok írni az Atyám nevébe,
’S három száz forintot fel-veszek fejébe.

Tudom, ád pénzt, sőt még nagy szerentséjének
Tartja; hogy eleget tehet kérésének.

Majd azt írom, Atyám, hogy most Lipsiába
Portékákért kűldött, mellyért kaszszájába

Kevés pénz maradott: e’ tsekély summával,
Tartozik ollynak, ki gorombaságával,

Nem bír; éjjel nappal fut Atyám’ nyakára,
Fösvény, kaján ember, rá únt sírására.

Kartabiánkát-is a’ levéllel vészen,
Mellyen önnön neve, és petsétje lészen.

A’ pénzt pedig ezen bíztos emberének,
A’ ki-is vivője írott levelének,

Bátran a’ kezébe adhattya, mert már ez,
Ezreket vitt tőle sok más emberekhez.

A’ levél írással igen hamar kész vólt,
Jöszte pajtás, halgasd! jól vagyon-é? így szólt.

Olvasta; nem vólt itt hiba semmi pontban,
Egy Cancellista sem írta vólna jobban.

Szóltam: a’ Szent Lélek szálta-meg eszedet,
És valamelly Angyal vezette kezedet.

De ki lesz bíztosod, a’ ki leveledet
El-viszi hogy meg-ne tsaljon ő tégedet?

Egy kontár Gomb-kötő[10] a’ városba lakott,
Melly a’ mesterségen már nem igen kapott;

Hanem tsalfasággal kereste kenyerét,
Ollykor mint varázsló nézte más tenyerét.

Ezen embert hívták Gyöngyvirág Jóskának,
Jobban illett vólna ő büdös rózsának.

Præceptorunk egykor hogy nem vala itthon,
El-hivatá Antal őtet akkor titkon.

Szólt hozzá: halja ked! tud-é ked halgatni?
Titkot meg-tartani, ’s azt el-takargatni?

Egy nagy dolgot bíznék ked emberségére,
És ha azt mint illik, úgy hajtja végére,

Ötven forint lészen fáradsága’ ára,
De a’ titok’ tartás leg-szükségesbb árra.

Gyöngyvirág meg-halván e’ nagy ígéretet,
Kapott rajta, ’s adott illyen feleletet:

Ha egyszer egy dolgot én magamra veszek,
’S hogy azt véghez viszem, ígéretet teszek,

Törik, szakad, annak még-is meg-kell lenni,
Meg-mutatom, ez-is hogy véghez fog menni.

Nintsen gyóntató Pap nálamnál halgatóbb,
Az igazságot-is, ha szükség, tagadóbb,

Gyanúsággal azért felőlem ne éljen,
Meg-tartom a’ titkot, engem’ úgy-segéljen.

Sok súlyos probákon által mentem én már,
Mint a’ kő halgattam, bár melly nagy vólt a’ kár.

Szólt Antal: no tehát, ímé e’ levéllel
Szent Andrére menjen ked nagy sietséggel.

Neve, kinek adja, borítékján vagyon,
De arra az egyre kérem kedet nagyon,

Azt mondja: hogy aztat az Atyám kűldötte,
Szóval-is hogy kérné baráttyát felette,

Hogy a’ pénzt tsak kednek a’ kezébe adná,
Aztat kinek adja, hogy immár ked tudná.

Három-száz forint lesz a’ pénz öszveséggel,
Járjon-el dolgomba, kérem serénységgel.

Ha kérdi, ki légyen azon nagy goromba?
Mondja ked: egy Polgár, ’s lakik Esztergomba.

Mert láttya ked, Atyám soha egy krajtzárt-is
Nem ád, sok Deák’nak vagyon arannyok-is;

Múlattyák magokat, én őket tsak nézem,
De szívembe nem kis fájdalmimat érzem.

Szavait Antalnak meg-halván Gyöngyvirág,
Így szólt fej tsóválva: tudja azt a’ Világ,

Hogy több fia nintsen kegyelmed Attyának,
És így successora minden jószágának.

Valami Attyá-é, az kegyelmed-é-is,
A’ mi kegyelmed-é, az az Attyáé-is.

Igaz; nem köteles, míg él, addig adni
Jószágot, de még-is kedre fog maradni

Mindene; és akkor ki-elégítheti
A’ Rátzot, és eztet többször-is teheti.

Ez éppen nem vétek, nem lop, senkit nem tsal,
Az Attya már öreg, nem sokára meg-hal.

Nints oka addig-is hogy miért szenvedne,
És szükséget látni magának engedne.

Nints szája bé-kötve a’ nyomtató lónak,
Keze sints kötözve semmi Tiszt-tartónak;

Ha Tiszt-tartó tsíphet Ura’ jószágából,
Ked igazán vehet önnön vagyonjából.

Lélek-esméretben, mint kezes, úgy állok,
Végyen azért, mint most, mindenkor szolgálok.

Immár én el-megyek követem útamat,
Hiddje, hogy én híven, ’s jól végzem dolgomat.

Ezen szép gyönyörű Gyöngyvirág Jóskának
E’ vólt morálissa a’ díb dáb Selmának.

Tartotta-is Antal szavait helyesnek,
Mint Plátó’ mondását szinén olly jelesnek.

Ó melly könnyű egy olly ifjat reá szedni,
Melly az ál-szavaknak tud hamar engedni.

Illy most a’ Világnak Filozofiája,
Fullánkos lép-mézzel töltött Zofizmája.

Ha a’ jó erkőlts nints szívébe bé-óltva,
Illy szép Systémáktól lelke meg van fojtva.

Javaslom én minden jó Atya fiának,
Ne hiddjen illy tündér Filozofiának,

Mellyet a’ mostani Világ világosnak
Mondja: és a’ régit nem tartja okosnak.

Ne hiddjen; mert ennek az ő tsalárd fénnye
Meg-vakítya, ’s lesz ő ördögök’ edénnye.

Gyöngyvirág tizedik napon meg-érkezett,
A’ dologba el-járt, mindent jól végezett.

Mind új aranyokba a’ pénzt ő el-hozta,
Hogy olly soká késett, az esső okozta.

Mond’ta, a’ Rátz a’ pénzt hogy mindjárt le-tette,
Mihent a’ levelet a’ kezéhez vette.

Tartott Antal tőle hogy azt el-ne kőltse,
Mert sok fortéllyal bírt, roszsz vólt az erkőltse.

A’ Præceptort éppen akkor hideg törte,
Paroxismussába a’ hévség gyötörte.

Az alatt Antalnak a’ pénzt által adta,
Az ötven forintját tőle ki-is kapta.

Köszönte, ’s ígérte, hogy szolgálattyára
Éjjel nappal kész lesz, parantsolattyára.

Pajtásom a’ pénznek nékem adta felét,
Így mutatta hozzám barátsága’ jelét.

Barátok közt, úgy-mond: az egyenlő osztás
Ha meg-esik, nintsen köztök háborodás. [11]

Hogy egyszer pénzünk vólt, bé-tőlt mi reményünk,
Örűltünk, hogy meg-jött igaz keresményünk.

Véltük, már kezünkbe van nagy uradalom,
Tettzett, hegyen, vőlgyön vólna lakodalom.

Óhajtva vártuk mi mindég azon napot,
Mellyen Præceptorunk hideg-lelést kapott.

Mert akkor el-mentünk az oskola mellett,
Kávé-ház, és kotzka inkább mint könyv kellett.

Fel-gyógyúlván még-is egyszer Præceptorunk,
Nem tettzett, mivel vólt kínozó ostorunk.

Meg-tudta, hogy velünk egy Görög kotzkázott,
Azért mi kettőnket jól meg-rafikázott.

Faggatott mondjuk-meg a’ pénzt hogy hol vettük,
Loptuk-é? avagy-is melly móddal szerzettük;

Mert ha meg-nem mondjuk néki szép-szerivel,
Korbátsnak dolga lesz mint kettőnk bőrivel.

Már mi Gyöngyvirágnak meg-mondtuk előre,
Hogy ha mi vétetnénk, valahogy kérdőre;

Mondja, hat forintot adott nékünk kőltsön;
Róka bőrt magára mi érettünk őltsön.

Præceptor keményen fogta itt a’ dolgot,
Két ágú korbáttsal körűlöttünk forgott.

Hol vettétek a’ pénzt? kérdé nagy mérgesen,
Mondjátok-meg; máskép’ meg-váglak lelkesen.

Szóltunk: Gyöngyvirágtól mi hat forintokat
Kőltsön kértünk, ’s az mind id’ adá azokat,

Mindjárt kávé-házba kotzkázni el-mentünk,
Szerentsések vóltunk, pénzt sokaktól nyertünk.

Mutassátok nékem az erszényeteket,
Mennyi van, akarom látni pénzeteket.

Mi az aranyokat már régen el-tettük,
És egy odvas fába a’ kertbe rejtettük.

A’ mi erszényünkbe tíz, tizen egy forint
Vala; meg-olvasván, így szólt hozzánk megint.

Kinek kinek három forinttyát el-veszem,
Gyöngyvirágnak adom, ’s így pénzét le-tészem.

El-is ment házához, és őtet kérdette,
Kőltsön hat forintot hogy nékünk adott-é?

Felelt: egynek egynek három forintokat
Adtam, mert esmérem azoknak Attyokat.

Tudtam, az én pénzem hogy soha el nem vész,
Mindeniknek Attya fizetni lészen kész.

Itt van a’ ked pénze, szóllott a’ Præceptor,
De tsak egy fillért-is ne adjon ked másszor.

Nem jót tesz, hogy nékik pénzét kőltsönözi,
Mert sok roszra őket ezzel ösztönözi.

Jól járt itt Gyöngyvirág, mert viszsza nem kértük.
Örűltünk, a’ dolgot, hogy észszel fel-értük.

Præceptorunk ellen fort a’ méreg bennünk,
El végzénk, hogy nékünk rajta tsínt kell tennünk.

Nyár vólt; és az epret ő igen szerette,
De mindenkor titkon, nem előttünk ette.

Bort öntött reája, és nád-mézet vakart,
Melly hogy el-olvadjon, arra más tál’t takart.

Antal még jó reggel ment a’ Patikába,
Ilyen két spéciest meg-vett hamarjába.

Egy dózsis Tartarus Emeticusból[12] ált,
Vett Magisterium Jalappát[13] fél kanált.

Epret ebéd előtt már el-készítette,
Szobánkba egy póltzra aztat fel-is tette,

Ebéd után velem az udvarra ki-ment,
Antal a’ szobába tsak maga marad’tt bent.

Frissen az eperbe porait kavarta,
A’ tállal, a’ mint vólt megint bé-takarta.

Szólt hozzám: hol Antal? híd-ki, laptázzatok,
Avagy a’ mit tettzik, ti aztat jádzatok.

Ki hívtam: ’s magunkat mi mindjárt múlattuk,
Egymásra vagdaltunk szemmel hogy meg-tsaltuk

Hogy jádzottunk, aztat ő nem másért tette,
Hanem addig ő a’ maga eprét ette.

Halljuk már tsengetnek, mentünk oskolába,
Velünk jött, mert ő-is vólt Retorikába.

Professor a’ Trópust kezdé explikálni,
Mindjárt a’ két dózsis, kezdett operálni.

Egy Trópus[14] másikát érte gatyájába,
Nem maradhatott-meg egy-is a’ gyomrába;

Mert mind alól, felűl, eperrel vegyesen
Szórta ő azokat sűrűn, ’s fertelmesen.

A’ sok Deák orrát bé-dugta, nevette,
Professora, hogy ki-mennyen, őt’ kergette.

Ki-ment; az útzán-is nadrágba folyása
Meg-nem szűnt, sem pedig eper okádása.

Haza ért; de itt-is nem ment a’ szobába,
Hogy illat ne mennyen a’ Gazda orrába.

Hanem a’ ház meget hányt, és erőlködött,
Ki-is ment a’ Gazda, mivel igen nyögött.

Kérdezte, mi baja? tsak vállát vonítá,
Folyt a’ büdös; allyát bár mikép’ szorítá.

A’ Doktort a’ Gazda mindjárt el-hívatta,
Hogy beteg mért vólna, véle vizsgáltatta.

Ez pulzussához nyúlt, kérdezte mit evett?
Szóltt: hogy egy tál epret, a’ mellytűl roszszúl lett.

A’ Doktor azt mondta; az epret meg-járta
Mérges bogár, azért a’ néki meg-árta.

Frissen édes tejet egy meszszelyt hozatott,
A’ mellyet-is véle itten meg-itatott.

Mihent azt le-nyelte, alíg vólt gyomrába,
Ez-is, mint az eper, bé-folyt nadrágába.

Adott osztán néki más egyéb szereket,
De szint’ úgy ki-adta, a’ mint az epreket.

Végre a’ tsűrbe ment, feküdött szalmára,
Gondolta, mindjárt jut élete fogytára.

De hogy gyomra, ’s béle már ki-üresedett,
Hányás, folyás meg-szűnt, és lett-tsendesedett.

Gatyáját, nadrágát, éjjel a’ Szinyvába[15]
Ki-mosta: őltözőtt reggel más ruhába.

Mivel pedig dolgát nagyon szégyenlette,
Testimoniumát mindjárt ki-is vette,[16]

Bútsút vett, Gyöngyösre, folytatni klassisát,
El-ment, tám nem nyert ott Jalappa dózsisát.

Mi ugyan szép móddal tőle szabadúltunk,
De olly rosz ért, mellybe már nem bóldogúltunk;

Mert szent János feje vétele napjára,
A’ Gazdánk Pestre ment, ennek vásárára.

Szent Andrérúl a’ Rátz-is oda érkezett,
A’ Gazdánál lévén, arrúl értekezett,

Hogy ki vólna azon otsmány, ’s embertelen
Ember; ki őtet felette szertelen

Három száz forintért annyit búsította,
Tám hogy el-vesztené, aztat állította.

A’ Gazdánk a’ Rátznak nézett tsak szemébe,
Gondolta, álmodoz’ így szóltt hevenyébe.

Nem értem a’ dolgot, kérem, világosan
Beszéllyen kegyelmed, nem olly homályosan.

A’ Rátz a’ levelet keblébűl ki-vette,
Kartabiankát-is levél mellé tette;

Mind a’ két darabot a’ kezébe adta.
A’ mint a’ levelet Gazdánk el-olvasta,

Mindjárt meg-esmérte, hogy a’ Fia írta;
Szörnyen haraguvék, mérgét alig bírta.

Szóltt a’ Rátzhoz: Uram! ez a’ levél hamis,
Én meg-vagyok tsalva, szint’úgy kegyelmed-is.

Ezen egész dolgot a’ Fiam kőltötte,
Tsak hogy pénzt kaphasson, ez írást kűldötte.

A’ kegyelmed pénze, ne gondollya, el-vész,
De érte fiamnak ki-jut a’ kutya rész.

Mindjárt-is a’ Rátznak pénzét ő le-tette,
Köszönte felette, hogy meg-emberlette.

Gazdánk meg-érkezvén a’ Pesti vásárrúl,
Aszszonyával szóllott, mit tett Fiok árrúl.

A’ Professorunkat mindjárt el-hívatták,
És az egész dolgot eleibe adták.

Antal írásának némelly vonásait,
Meg-esmérte, tenni szokott rántásait.

Mindjárt-is bennünket, kemény kérdésekre
Fogott: tagadással feleltünk ezekre.

Végtére keménnyen, vizsgálta zsebünket,
Mind kettőnknek ki-is vette erszényünket.

Mivel a’ Præceptort már mi el-kergettük,
Aranyinkat bátran azokba bé-tettük.

Ki-vévén ezeket, erőssen faggatott,
Két Deákra; kiknél virgás vólt, mutatott.

Már itten el-állott a’ víz mi malmunkon,
Mert már segíteni nem tudtunk magunkon.

Azért-is az egész dolgot meg-vallottuk,
Gyöngy Virág járt pénzért, azt-is meg-mondottuk.

A’ Tanátsnak Gazdánk mindjárt őt bé-adta,
Melly-is a’ tömlötzbe őtet bé-dugatta;

Engemet pediglen más nap szekerére
Fel-űltetvén, kűldött Atyámhoz estvére.

A’ kotsis kezébe adott egy levelet,
Mellybe tudtam, hogy ő jól le-írtt engemet.

Antalnak mi baja lett, meg-nem tudhattam,
De szívbűl sajnáltam, hogy őtet el-hagytam.

E’ szententzia jött Gyöngy Virág nyakára,
Pillingérnél ötvent vágjanak farára.

És hogy egy hólnapig seperje az útzát,
Vagy a’ sárt hordja-ki, tolván a’ targontzát.

Mivel Kálvinista vólt, azért tsuklyába,
Szégyen kövön állott, az Ékklézsiába.

De bezzeg rámára Atyám engem húzott,
Úgy meg-vert, azt véltem, hogy már meg-is nyúzott.

Nem vólt még az elég, hanem egyetembe
Bé-vetett engemet egy puszta verembe.

Két hétig tartottam ott kontumátziát
Kenyéren, és vízen, míg nyertem grátziát.

Ki-húzván, akkor-is kaptam egy jó pofont,
Szóltt, ha jó nem leszek, porrá tör, öszve ront.

NEGYEDIK TZIKKELY.

Rontó Pál kesereg Pajtás-társátúl való el-válásán. Egerbe adatik Oskolába, el-beszélli ottan esett történetit. Oskolábúl el-szökvén tsikós bojtárrá lészen, ez élet alatt történt viszontagságait-is valósággal elő adja, mind addig, míglen katonává nem lett.

Szomorún tőltöttem most vákátziómat,
Tsendes vóltam; ritkán hallhatták-is szómat.

Szülőim mint eddig, már úgy nem kedveztek,
Minden lépésimre vígyáztak, őriztek.

Hogy nékik ne vétsek, a’ magányosságot
Szerettem, ’s kerűltem minden barátságot.

Hol a’ szőllők alá, hol pedig erdőbe
Ki sétáltam, ollykor jártam a’ mezőbe.

Titkon fohászkodtam, hol vagy Jonatásom!
Ó hol vagy Antalom! én meg-hitt pajtásom?

Tudom nálam nélkűl élsz nagy gyötrelembe,
Tán mint én sinlődtem, sinlődöl verembe.

Majd meg-hasad szívem, ha jól meg-fontolom,
Hogy te én istápom valál, és gyámolom.

Az valál, melletted nem-is vóltam szegény,
Nem vólt lapos mint most, zsebembe az erszény.

Bár édes Atyádat lassanként fosztottad,
Szép Keresményedet velem fel-osztottad,

Ebbe mint telhetett, én segíttettelek,
Mivel buzgó szívből mindég szerettelek.

Mostan a’ bal Fátum meg-fosztott te tűled,
Nem élet, de halál, életem kívűled;

Mert míg e’ világon én, én fogok lenni,
Minden lehelletem érted fogom tenni.

Akkor-is, a’ midőn Parkák a’ síromba
Szálítnak: senyvedve leszek már poromba,

Halavány árnyékom téged fog követni,
Mint éltébe testem kedvelt; fog szeretni.

És a’ mikor egyszer te-is élni meg-szűnsz,
Élők száma közzűl, mint a’ füst, úgy el-tűnsz,

Lelkem a’ bóldogok Eliziumába,
Míg tsak te lelkednek nem akad nyomába,

Mind addig keresni fog, és ha fel-talál,
Mivel akkor immár nem árthat az halál:

Nagy szeretetemnek ott sem lészen vége,
Úgy fog érted égni, mint e’ főldön ége.

Látván Anyám, hogy bús vagyok, ’s tsak járkálok,
És mint a’ magányos veréb, úgy bújkálok;

Kérdette, mi bajom? talán beteg vólnék,
Hogy szokásom felett senkivel sem szóllnék?

Szóltt az Atyám, ne hidj néki, mint a’ lónak,
Nints fel-metzve nyelve, jobban a’ szajkónak.

Most azért nem beszél, mert van boszszúságba,
Mivel érték nem egy, de több latorságba.

Antal pajtásátúl el-válását szánnya,
Hogy most-is nem lophat vele, aztat bánnya.

De hiszen vétetem majd más régulára,
Kapitzánt vettetek őkeme orrára.

Nemzetségembe még soha sem vólt tolvaj,
De miatta hárúlt már fejemre sok baj.

Szülőim erántam tanátsot tartottak,
Jó útra hozzanak, azon iparkodtak.

Azt végzék, hogy engem’ meszszére adjanak,
És a’ Jézsuiták’ kezekre bízzanak,

Azért Egerbe ment Atyám, ’s szállást szerzett,
Jézsuitákkal-is én felőlem végzett.

A’ Tsurgóba[17] lakott szállásom’ gazdája,
Gazdag mészáros vólt, sok hízott marhája

A’ városon kivűl vólt egy nagy akolba,
Házánál mindég tíz vágó vólt az ólba,

Ő engemet ennek főképpen ajánlott,
Hogy ne kéméltessen tőlem korbáts sem bot.

Kérte, ne engedje hogy én éjtszakázzak,
Nappal-is tétova másokkal tzékázzak.

Mivel pedig maga otthon nem lesz gyakor,
Az Aszszonyát kérte, vígyázzon rám akkor.

Szóval; hogy Szülőim helyett ők légyenek,
Velem kedvek szerént bánjanak, tegyenek.

Meg-térvén, Szülőim jól ki-készítettek,
Mert bár nem mutatták, de még-is szerettek.

Meg-indúltunk más nap, ’s értünk éjtszakára
Egerbe; Szent Imre Hertzegnek napjára.

A’ Professoromhoz más nap’ reggel kísért,
Vitt néki egyet mást, többeket-is ígért.

Ez magát mindenkép’ mindjárt ajánlotta,
Hogy jó Præceptort-is fog adni, mondotta.

Adott-is egy réz-szín ábrázatú Rétort,
Rá-nézvén, már tudtam, hogy szereti a’ bort.

Ezek meg-történvén, Atyám szép oktatást
Adott nékem, osztán két aranyt, ’s rám áldást.

El-bútsúzott, ’s korán fel-űlt szekerére,
Mivel otthon akart lenni ő estvére.

Más nap’ oskolába mindnyájan el-mentünk,
Professorainknak szép köszöntést tettünk.

Poéta vóltam már, e’ tudományt tudni
Kedvem vólt, mert úgy-is jól tudtam hazudni.

Nagyon igyekeztem mindenkép’ tanúlni,
Társaimat hamar kezd’tem-is fel-múlni.

Professorom látván tanúló kedvemet,
Mindenkép’ éleszté igyekezetemet.

Hamis Isteneknek az históriáját,
Jól tudtam, Helicon’, ’s Pindus’ fabuláját,

Múzsáknak, Nymfáknak neveit nevezni
Rendről rendre tudtam, ha kezd’tem versezni.

Virgiliusnak szép Pásztor énekeit,
Olvastam Názónak szerelmes verseit.

Ezeket idővel tettemmel követtem,
Mert mind tsikós pásztor vóltam, mind szerettem.

Történtt; hogy egy kedden rekrátzió napján,
A’ Præceptorommal sétálni dél-után

Ki-mentünk; ’s ballagva értünk Tihamérig.[18]
Tsattogó hideg vólt, a’ hó ért majd térdig.

Itt mi a’ kortsmába mentünk melegedni,
Szólltam: hogy ha nékem meg-fogja engedni,

Egy kolbászt süttetek, bort-is hozattatok,
Ehez egy pár fejér zsemlyét adattatok.

Bízvást, úgy mond, a’ bor minket meg-melegít,
A’ hóban, hogy frissen mehetünk, meg-segít.

Kortsmárossal szóllván, mindeneket meg-tett,
Egy kis asztalkára frissen abroszt vetett.

Gyors ember vólt, soká épen nem motozott,
Mindeneket hamar az asztalra hozott.

A’ kolbászból itten én egyedűl ettem,
A’ palatzk üres lett, azt észre sem vettem.

A’ kortsmárost újra én meg-szóllítottam,
Hogy tőltse megint-meg, nékie mondottam.

Meg-tőlté, és ebből egy pohárral ittam,
De tsak hogy más-felé szemem’ fordítottam,

Már a’ Præceptorom ezt-is fel hajtotta,
Meg-rázván a’ fejét, be jó bor! mondotta.

Szólltam: omne trinum, hogy perfectum légyen,
Még egyet igyon-meg, mert inni nem szégyen.

Azért harmadszor-is aztat meg-tőltettem,
Bíztattam, tsak igyék, eleibe tettem.

Ebből is ittam én, de tsak egy pohárkát,
Többivel ő mosta torka’ száraz árkát.

Meg-fizetvén mindent, mentünk haza felé,
Az én Præceptorom hol hátra, hol elé

Tántorgott; szemembe engem’ nagyon dítsért,
Valamit kívánok, tenni mindent ígért.

Mihent természetét itten ki-tanúltam,
Mint virág harmattól, szint’ úgy meg-újúltam,

Tudtam, hogy Mentora már én fogok lenni,
Tsak bort adok néki, mindent fogok tenni.

Mihent haza mentünk, az ágyára le-dűlt,
Hogy mi vatsoráltunk, az asztalhoz nem űlt.

Hol a’ Præceptorom? a’ gazda kérdezett,
A’ feje fáj, mond’tam, már le-is vetkezett.

Verseimet mát nap’ a’ mint ő vizsgálta,
Reszketett a’ keze, valamint a’ nyár-fa.

Szóllott, hogy ha vólna tsak egy meszszely bora,
Jobb vólna, mint bár melly Doktornak a’ pora.

Ezt hallván, a’ meszszely borért el-futottam,
Hamar viszsza-tértem, kezébe nyújtottam.

Nagy örömmel ő ezt kezemből ki-kapta,
Míg egy szem pillanthat, addig fel-is tsapta.

Hallván édes Atyám, hogy én jól tanúlok,
Az erkőltsökben-is hogy nagyon jobbúlok.

Gyakran kűldött nékem néhány forintokat,
Mind Præceptoromra kőltöttem azokat.

Mert rekrátziókra mi az egész télen
A’ kortsmákat jártuk, úton és út félen.

Jobban szerette ő ezeknek az úttyát,
Mint Castáliusnak tsergedező kúttyát.

Húsvét innepekre el-jött Atyám hozzám,
Melly nagy öröme vólt, ki nem mondhatja szám.

Mert Professoromtúl jó viseletemet
Hallotta, tanúlók köztt elsőségemet.

Adott azért nékem ő hat aranyakat,
Kik egy esztendőbe verettek, ollyakat.

Meg-térvén, Anyámnak felőlem hírt mondott,
Örűltek, mondották, viselnek rám gondot,

A’ tavasz jelen vólt, az erdő már ződűlt,
Mezőre a’ sok nyáj gyenge fűre tsődűlt.

Deákok falukra akkor szoktak menni,
Májusi jó tejet, ’s édes téj-felt enni.

A’ Præceptorommal mi-is ki-sétáltunk,
De mi nem a’ téjhez, hanem borhoz láttunk.

Leg-jobb, azt mondotta, Bachusnak a’ teje,
Ettől élesedne az ész, ’s ember’ feje.

Kortsmákon muzsika vólt, és hegedűltek,
Városból sereggel lányok oda gyűltek.

Szóltt hozzám, tántzolni hogy én mért nem megyek,
Mintegy erőltetett, hogy én vígan legyek.

Tántz, úgy mond, nem egyéb, hanem komótzió,
Melly az egésségnek hasznos, és igen jó.

Énnékem sem kellett igen nagy bíztatás,
Valamint ő néki borhoz sok hívatás.

Tántzoltam; a’ tántznak vóltam olly mestere,
Hogy testemnek tetszett minden ina ’s ere

Srófon járni, és két sarkantyúm úgy pengett,
Mint a’ muzsikának a’ taktussa tsengett.

Azért a’ leányok tántzolni szerettek
Én velem, és mindjárt meg-is-esmérkedtek.

Ezek majd mindnyájan laktak a’ tsurgóba,
Tántzra jártak hol egy, hol más fogadóba.

Præceptoromat-is nem egy tántzra hítta,
Nem kellett az néki, ő tsak a’ bort itta.

Szólltam: ideje van, mennyünk haza immár,
Féltem, mint minap járt, hogy majd most-is úgy jár.

El-jött: senki sem-is tudta-meg a’ dolgot,
Ma nem-is tántorgott, és óldalt nem forgot.

Egy lánnyal annyira ment esméretségem,
Hogy a’ tanúlásba lankad’tt serénységem.

Nem tetszettek most már Parnassus’ Múzsái,
Hanem tsak Tsurgónak az ő vad Nymfái.

Vasárnap’, Innep nap’, hová fognak menni,
És melly fogadóba fognak tántzon lenni,

Meg-mondották: ’s mivel én már a’ Præceptort
Mindenre rá vettem, ha adtam néki bort,

Mihent mi meg-ettük a’ mi vatsoránkat,
Mindjárt által hágtuk hátrúl a’ palánkot.

Oda mentünk; ezek immár reánk vártak,
Præceptorom ivott, velem tántzot jártak.

Eztet mi sokáig mind így praktikáltuk,
De végét dolgunknak jól meg-nem vizsgáltuk.

Professorunk tartott sok deák kémeket,
Kik a’ deákokra vetették szemeket,

Ha őket tántzolni a’ lányokkal látták,
Nevek szerént őket nékie bé-adták.

Professorom egyszer magához hívatott,
Múlt éjjel hol vóltam, keményen fartatott.

Vettem észre, hogy ő már mindeneket tud,
Semmi haszna nem lesz, szám bár mennyit hazud;

Azért mindenek néki meg-vallottam,
Kértem engedjen-meg, jó leszek, mondottam.

Lé-hordott, meg-intett, és most meg-engedett,
Szóltt: el ne-veszíttsed magadat, ’s lelkedet.

Illy gaz személyekkel hogy ha társalkodom,
Önként kárhozatra így: magamat adom.

Præceptort keménnyen meg-korbátsoltatta,
Mint tzégéres korhelyt ki-is tsapattatta.

Egy ideig magam’, igen jól viseltem,
Hamar le-feküdtem, reggel koránt keltem.

Tanúltam, és minden rekrátzió napján
Professorral jártam, mind reggel, ’s dél után.

De nem sokká tartott ezen viseletem,
Mivel jobban tetszett elébbi életem.

Fejemet asztalrúl asztal alá húztam,
Mert a’ régi roszba újra torkig úsztam,

El-nem hagyhattam én már a’ vad Nimfákat,
Eggyik, másikátúl kaptam tzédulákat.

Sokszor rejtek helyen velek beszélgettem,
Templomba katsintva rájok nézegettem.

Falukra mentem ki, tántzolni ő velek;
Azt véltem, hogy ezek igen titkos helyek.

De kém deákoktúl ki vóltak tanúlva,
El-is vóltam már én mindenkép’ árúlva.

Egy deák pajtásom nékem meg-mondotta,
Professor szájábúl hogy aztat hallotta,

Hogy az oskolába más nap meg-virgáztatt,
Már a’ Familiás vízbe veszszőt ásztatt.

Nagy gyalázat, ha egy Poëtát virgáznak,
Fel-tettem, hogy engem’ így meg-nem-gyaláznak.

Mindjárt-is egy L’ánynak azt adtam tudtára,
Hogy jőjjön estvére tántzra Kis-tállyára.[19]

Ki-jött még hárommal; én velek vígadtam,
Egy kis vatsorát-is ő nékiek adtam.

Reggel mindenike ment maga úttyára,
Én pedig el-szöktem Professor trutztzára.

Az egész ruhámat magammal el-hoztam;
De őtet motskoltam, szidtam, és átkoztam;

Egy Szólnoki szekér még-is szerentsére
Itt vólt, meg-fizetvén, fel-űltem én erre.

Sót hozott Egerbe, most már vólt üressen,
Jó négy ló vólt benne, tudtam hajt sebessen.

Már éppen a’ midőn akartunk indúlni,
Kotsis ostorához a’ mint akart nyúlni;

Itt termett egy deák, tudtam, ez-is hogy kém,
Szólltam hozzá: itt vagy! te hoszszú lábú Gém.

Meg-kaptam, először őt’t jól meg-pofoztam,
E’ kevés vólt, hanem meg-is tsákányoztam.

Szólltam: már el-mehetz, te spion, gaz selma,
Tudom Professorral hogy te lészel még ma.

Mond: hogy meg-lőtsözöm, érek ollyan napot;
Mivel lőttsel szokták meg verni a’ Papot.

* * *

Sok iffiú juthatt veszély örvényébe,
Ha észre nem veszi magát hevenyébe,

Hogy már meg-van vetve, őtet fogó háló,
Mellynél is a’ sátán, nem más, az őrt álló.

Szép szín alatt ez ád néki bátorságot,
Ajtót nyitt, és mutatt alkalmatosságot

A’ roszra; de aztat mind addig szépíti,
Míg a’ vért ő benne jól meg-nem-hevíti.

Eszén túl van akkor, a’ roszba bé-merűl,
És így a’ meg-vetett hálóba bé-kerűl,

Ó Iffiak! kérlek benneteket árra,
Vígyázzatok azon alkalmatosságra:

Mellyben a’ jó erkőlts számkivetést szenved,
De ott a’ hívságnak minden ember enged.

Kerűllyétek főkép’ ti a’ vad Nimfákat,
Mint meg annyi mérges, ’s gyilkos viperákat.

Ezek szemetekbe bár szépen nevetnek,
De végtére még-is veszélybe vezetnek.

Nem bírtok Salamon nagy bőltsességével,
Nem bírtok Sámsonnak az ő erejével.

Ha meg-tudták még-is ezeket buktatni,
Hát tik; nékik ellent, mint fogtok álhatni?

Sas szemmel nézzétek; az alkalmatosság
Ollyan-é, a’ mellyben virtus ’s ártatlanság

Uralkodnak? mellyek tsak egyedűl jóra
Vezetnek: nem tündér, ’s hímes mulandóra.

Ezen névért, Vitéz; mennyit szenvednétek?
Hogy a’ ditsőséggel eztet meg-nyernétek?

Itt a’ ditsőségre nagyobbak az okok,
Itt győzvén, úgy lesztek valódi Bajnokok.

Amott mulandóság híreteket éri,
Örökké tartandó bóldogság itt béri.

* * *

Meg-indúltunk hamar, Szóllnokon termetten,
Egerbe nem tudta senki, hová lettem.

Én egész gunyámat itt mindjárt el-adtam,
De egy pár sarkantyús tsizsmámat meg-hadtam.

Az árán egy bundát vetten, ’s egy katzagányt,
Kezembe viseltem egy jó fokos tsákányt.

Puladert húztam-fel, vóltam tsak gatyába,
Új tsákót tettem-fel, őltöztem bundába,

Szóllnokbúl ki-mentem Új Szászi pusztára;
Értem; Báró Ortzi Úrnak jószágára.

A’ tsikós tanyára, a’ mint ide értem,
Ennek a’ gazdáját igen szépen kértem:

Maga bojtárjának engemet fogadjon,
Eggyik, avagy másik ményeshez hogy adjon.

Gyengéllett kevessé, valék is én iffiú,
Szóltt: hallod-é! hová való vagy te fiú?

Feleltem: hogy Sajó Keresztúri lennék,
Árva vagyok; azért szolgálnom kellenék.

Látta Virgantz vagyok, és hogy jól termettem,
Le űltetett, ’s vele sokká beszéllettem.

Meg-szeretett engem, végre bé-fogadott,
Azonnal a’ tarka ményeshez-is adott.

Egy Kereszt-fás nyerget, törött szí szerszámmal,
Adott; ezek után szóllott ímmel, ámmal.

Mondván; hogy az ingem olly fejér, mint a’ hó,
Bojtárhoz nem illik, nem-is vólna az jó.

Azért aztat zsírral végtűl végig kente,
A’ kormos bográtsot osztán hozzá fente.

Bundám külső részit szint’ így púderoztam,
Lábravalómat-is végig bé-zsíroztam.

Két üstököt hoszszú hajambúl kötöttem,
Mindent, mint kivánta magamra őltöttem.

Barna bonta tsikót adott ő én alám,
Ha meg eresztettem, úgy ment mint a’ villám.

De egyszer egy szilaj tsikónak hátára
Űltetett, és aztat botsájtá úttyára.

Keményen hányt, és sok bárány ugrást-is tett,
De még-is hátárúl engem le-nem vetett.

Mert a’ kereszt-fához, mint kullants fogód’ztam,
A’ kengyelt meg-nyomván jó merőn tartód’ztam.

Tettzett a’ gazdámnak; szólt fiam ember vagy!
Más bojtárom ezt nem tészi, bár elég nagy.

Láttam én, hogy ezen tarka ményes között,
Néhány ló van, a’ melly nagyon külömbözött.

Mert ki pej, ki szürke, ki pedig vólt fakó,
Más béllyeggel, nem a’ tarkák közzé való.

Kérdém ezen lovak ide mint jöhettek?
Mi gondod rá, szóllott, ide tévelyedtek,

Más nap szőr-kötelét a’ kezébe vette,
Karikákra szépen aztat öszve szedte,

Ólálkodott, egyszer a’ szürke nyakára
Rá veté, hurkollott mindjárt a’ torkára.

Ki-fogván kötötte a’ lovam nyakához.
A’ pejjel-is így bánt, ezt maga lovához

Vezette, és eztet melléje fel-fűzte,
És már ezek után tsak a’ fakót űzte.

Igen vad vólt; mindég fent tartotta fejét,
Merre a’ gazdám ment, fordíta elejét.

A’ többi lovak közt, bukva addig jára,
Míglen szőr-kötelét nem veté nyakára.

A’ farára le-űlt gazdám, ’s őtet húzta,
Addig, míg kötélnek torkára lett tsúszta,

Kötelét nyakárúl ennek le-sem vette,
A’ pejhez kötötte, ’s mene ez mellette.

A’ más bojtár hozott ide egy más barnát,
Kóborló vólt, sokszor ált’ úszta a’ Tarnát.[20]

Vettem jobb óldalom felé vezetékre,
Vad nem vólt, kötöttem tsak egy kötőfékre.

Mit akar a’ Gazdám, nem tudtam elől ment;
Fakó, melly’t vezetett, a’ farát hányta fent.

Menésébe ez-is hamar meg-lassodott,
A’ más három ló-is mind meg-tsillapodott.

Látván, hogy Pest-felé tarttya kantár szárát,
Tudtam, ott veszi-fel mind a’ négynek árát,

Mert épen vásár vólt, ’s a’ mint oda érénk,
A’ ló vásár felé, az útbúl ki-térénk.

Itten egy Örménynek a’ hármát el-adta,
Hamar; mert árokat drágára nem szabta.

Véletlen hozzánk jött egy sáfrány hordozó,
Meg-látván meg-tettzett nékie a’ fakó.

Itt Pesten meg-döglött hirtelen a’ lova,
Mert nagy terhet hordott, járván ide ’s tova.

Meg-alkudt Gazdámmal, hamar a’ fakóra,
Mivel nagy szüksége vala most a’ lóra.

Az úttúl fáradt vólt, magát meg-nyergelni
Engedte; tsudáltam, a’ hátát terhelni.

Egy abrakot adott néki, ’s meg-itatta,
Ez meg-esvén velem fel-kantároztatta.

Nyúgodt vólt már a’ ló, fel-űlt a’ hátára,
A’ szegény sáfrányos jutott itt tsatára.

Fejét lába közzé a’ fakó szegezte,
Bárány ugrásait jobbra balra kezd’te.

A’ Sáfrányos rétát[21] szűntelen kiáltott,
El-ződűlt, és tám már szemével sem látott.

A’ mint egyszer a’ ló farát fel-vetette,
Egyszersmind szökését jobb oldalra tette,

A’ Tótot láttam itt a’ levegő-égbe,
Onnat le-zuhanni a’ főldről egyvégbe.

A’ sok iskatulya retsegett ropogott,
Annál jobban szökött a’ ló és hortyogott.

Minden-felé a’ sok tzitrom hempelyedett,
Fövénnyel a’ sáfrány, gyömbér egyveledett.

Vastag papirosra fel-vart németh gombok
Szóródtak, húllottak tétúl a’ dorombok.

A’ sok keszkenyőtűl az úttza tarkállott,
Mivel mindent le-hányt, a’ ló-is meg-állott.

Kárt nem vallott; a’ nép mindenét fel-szedte,
Oda vitte néki, ’s eleibe tette,

Tsak iskátulákat kellett néki venni,
Ezeknek kelletett pozdorjává lenni.

El-adta ezt mindjárt Barkó káplárjának
A’ ki-is el-vitte eztet Rimondának.

Gazdám hat forintot nékem-is juttatott,
Többször-is ád serény, ha leszek bíztatott.

Vásár után mentünk mi a’ Bátskaságra,
Akadtunk itt kies, sok nagy pusztaságra.

Itten egy ménesbűl négy lovat fel-fűzött,
Mentünk-is, mint olly ment, a’ kit Tatár űzött.

Huszon-négy óráig nem ittunk, ’s nem ettünk,
De hogy szerentséssen a’ tanyánkon lettünk,

Mindjárt a’ négy lovat ménes közzé tsaptuk,
Tüzet raktunk, ’s frissen a’ bográtsot kaptuk.

A’ hús vagdaláshoz bojtár Getzi fogott,
Mert míg oda jártunk, ő egy tinót lopott.

A’ meg-tőlt bográtsot itt a’ szolga-fára
Akasztottuk; veres hagymát bőven árra

Aprított a’ Gazdánk, sót-is reá hintett;
Kevés idő múlva már énnékem intett.

Szólt: meg-főtt már a’ hús a’ bográts fenekén,
Pedig még mind nyers vólt, melly vólt a’ tetején.

Bográttsal katzagány felett egy rázást tett,
A’ melly hús alól vólt, egybe mind felűl lett.

Hozzája-is láttunk nagy apetitussal,
Ettük mint frikaszét, sokkal jobb gustussal.

Bojtár Getzi addig fel-űlt a’ lovára,
Nyargalt egy kulattsal a’ szomszéd tsárdára.

Borral meg-tőltette, hamar-is viszsza tért,
Ittuk mert jó bor vólt, mérték négy garasért.

Mivel Bátskaságról jövén el-fáradtunk,
Négy nap a’ tanyánkon hevertünk, ’s nyúgodtunk.

Ötöd napon szóllott, fogjad köteledet,
Mutasd-meg már egyszer te mesterségedet.

Azon négy ló közzűl fogd-ki az edgyikét,
Kedvedre hagyom azt, fogd-ki bár mellyikét.

Mint a’ ki e’ dolgot már régen próbálja,
Sok esztendők által régen praktikálja.

Úgy tudtam, mert titkon én eztet próbáltam,
Midőn a’ ménessel tsak magam járkáltam.

Azért mind a’ négyet hamar egymás után
Ki-fogtam, lovakhoz kötöztem szaporán.

Meg-dítsért, mondotta, hogy a’ másik bojtár
Ezt illy jól nem tudja, bár rég vagyon itt már.

Szólt tovább űljünk-fel, mennyünk Debretzenbe,
Szabadság[22] lészen ott, a’ hol-is én szembe

Sok ló árosokkal, tudom, mindjárt leszek,
A’ lovak ifjak, értek jó pénzt veszek.

El-mentünk; a’ lovak Ura már ott vára,
Igazítva vólt ő ezeknek nyomára.

Egy Tiszt-tartó vólt ez, kezünkön-is érte,
Tudtam; mind a’ ketten, meg-lakozunk érte.

Meg-is fogtak, ’s dugtak város tömlötzébe,
Én soha sem vóltam még illy keleptzébe.

Vásár után mindjárt Törvény szolgáltatott,
És illy szententzia fejünkre hozatott:

Mivel-hogy a’ lovak el-nem adattattak,
De még is a’ Gazdám által lopattattak,

Azért-is másoknak intő példájára
Száz páltza veretik a’ Gazdám farára.

Nékem, mivel nem olly nagy a’ vétkezésem,
Harmintz korbáts tsapás lészen bűntetésem.

Más nap ki-is vittek város piatzára,
Gazdám első feküd’t a’ deres hátára.

El-verték a’ százat, tsak egy sem vólt híjja,
E’ vólt a’ négy lopott lónak itt a’ díjja.

Engem-is utánna helyére fektettek,
Meg-sem mozdúlhattam, úgy bé-rekesztettek.

Vágtak kegyetlenűl, nehezen-is áltam,
Mert illy distraktziót soha sem próbáltam.

Hogy fel-botsáttattam, eggyett sem léphettem,
A’ Gazdám vezetett, tsak alíg mehettem.

Pályinkával mostuk osztán meg farunkat,
De végtére borral öblíténk gyomrunkat.

Éjtszakára mentünk az Angyal pusztára,
Lovaink kötöttük jó fűre pányvára.

Nehezen szenvedtük mi nagy fájdalmunkat,
Fel-tettük, hogy rajtok ki-tőlttyük boszszúnkat.

Jól tudta a’ Gazdám, a’ Bíró két lova
Hogy e’ pusztán legel, nem adja másova.

Hamar rájok talált, fogta kötelére,
A’ mint már ezekkel gyorsan mene fére,

Láttuk a’ négy ló-is békózva itt vagyon,
A’ mellyekért minket meg-vertek olly nagyon.

Egy Suhantz őrzötte, melly most jól hortyogott,
De bezzeg a’ Gazdám itten nem motyogott.

Békóit ezeknek tsendessen le-vette,
Frissen lovainknak nyakához kötötte.

Bár fájt alsó részünk, de még-is lódúltunk,
Hajnal hasadtakor, nyóltz mért főldre vóltunk.

Erdélynek vettük mi mostani útunkat,
Örűltünk, álhattyuk rajtok mi boszszúnkat.

Más nap jókor bé-is hajtottunk Zsibóra,
Akadtunk itt egy jó Liveráns Zsidóra.

Mind a’ hat lovat ez mi tőlünk meg-vette,
Tsászár aranyokat olvasott érette.

Egy kis jó vatsorát frissen készíttettünk,
Lovainkkal szénát abrakot étettünk.

Mondtuk, nints mód benne, hogy ne keressenek,
Tarthattunk-is méltán, hogy itt ne lepjenek.

Azért-is fel-űltünk a’ mi lovainkra,
Még a’ nagy veréstől fájós inainkra.

Városbúl ki-menvén, mi útat vesztettünk,
Hegyeken, vőlgyeken bár sokat ügettünk.

Negyed nap pénteken késő éjtszakára
El-értünk fáradtan még-is a’ tanyára.

Ittunk, ettünk, ’s aztat vígan beszéllettük,
Bírót, ’s a’ Tiszt-tartót, mi miként rá szedtük.

Én hány ütést kaptam, annyi forintokat
Adott Gazdám; meg-is érdemlém azokat.

Ezekhez még egy négy esztendős tsikót-is,
Meg-köszöntem mind ezt, mind a’ pénz adást-is.

Nem tetszett énnékem már a’ tsikós élet,
Nagyobbra vágyódás én bennem fel-éledt.

Féltem hogy meg-rontom ebbe egésségem,
Utóllyára lészen akasztó-fa végem.

Meg-hallottam: hogy most lovas katonának,
Jász-Berénybe, Pesten-is verbuálnak.

Fel-tettem magamba, hogy közikbe álok,
Ott jobb szerentsére, mint itt, tám találok.

A’ Palatinális híres, ’s szép Regement
Vólt ez: mellybe mint raj, a’ sok szép legény ment.

A’ Gazdámnak Örsre kelletett el-menni,
Lovak szám-adását kellett ott le-tenni.

Én lovamra űlvén, gyorsan el-léptettem,
Jász-Berénybe érvén, katonává lettem.

ÖTÖDIK TZIKKELY.

Rontó Pál Katona lévén egyszer, minden-némű dolgait, a’ mellyek véle történtek mind addig, a’ meddig Tseh Országból, Saxónia Országba ellenség’ eleibe méne, elő-adja.

Mihent köteleztem magam’ katonának,
Mindjárt egész mundírt én reám adának.

Az Angyal bőröket[23] vállamra fűggeszték,
Óldalamra kardot tarsollyal kötözték.

Sarkantyús tsizmákat lábaimra vontam,
A’ két üstökömből már most tzopfot fontam.

Káplár füleimnél két huntzfutlikot nyírt,
Kent azokra rózsa vízzel meg-kevert zsírt.

Mint a’ kátsa farkát, úgy fel-görbítette,
Két villás tők közzé mind a’ kettőt vette;

Az egész fejemet bé-is púderozta,
’S így a’ tsikós bojtárt Úrfiságra hozta.

A’ Kapitányhoz ő azután vezetett,
Ki-is engem’ főtől talpig nézegetett.

Tetszettem ő néki, vállam’ veregette,
Bátran szólltam, szemét rólam le-sem vette.

Kértem adattasson alám jó paripát,
Úgy gondját viselem, hogy nem talál hibát.

Szóllott a’ Kapitány: láttam nékem örűl,
Menj fiam! és válasz’ száz rimondák közzűl.

A’ Káplárral mentem, közöttök járkáltam,
Egyszer egy szár lábú vértsénél meg-álltam.

Káplár Uram! szólltam: én eztet választom,
Tudom, hogy egy könnyen azt ki-nem-fáraztom

Négy tagba szakad’t ló, Mokány lesz a’ neve,
Esmérem bélyegét, tudom, hogy van heve.

Az Egri Káptalan ményeséből való,
Ritka vagyon abba melly roszsz vólna, olly ló.

Káplár Reportumot tett a’ Kapitánynak,
Hogy vértsét választám, ’s neveztem Mokánynak.

Bundámat, katzagánt jó pénzen el-adtam,
Lovamért tizen-két aranyakat kaptam.

Tsináltattam mindjárt szép hat gyólts ingeket,
Tsínossan meg-varta egy aszszony ezeket.

Ezzel egy tsákót-is meg-pántlikáztattam,
Selyem vitéz-kötést erre munkáltattam.

Király szín anglia posztót bóltba vettem,
Mellyből a’ szabóval nadrágot mérettem.

Száz réf selyem sújtást, mond’tam, fog rá varni,
A’ tzifraság térdig fogja bé-takarni.

Egy pár sárga tsizsmát én ahoz varrattam,
Ónos sarkantyúkkal meg-sarkantyúztattam.

A’ mint mind készen vólt, Vasárnap tsínosan
Fel-őltöztem, minden állt rajtam módosan.

Tsörgött börgött kardom, hogy útszán sétáltam,
Hogy sok szem néz reám, aztat-is jól láttam.

Nagy hetykén képzeltem, hogy enyim Jászberény,
És hogy másra nem süt, tsak reám a’ nap-fény.

Hogy ha vagy piatzon, vagy másutt meg-álltam,
Kardomra támasztva magamat tsudáltam.

Orrom allja éppen akkor mohosodott,
A’ pihét pödröttem, mint egy okosodott.

Tisztességes embert látván, vagy Lyánkákat,
Hajtottam frantziás reverentziákat.

A’ Kapitány éppen a’ Templomból menvén,
Merőn állottam-meg, szeme közzé nézvén.

Így szóltt a’ Hadnagyhoz, ez szép tsínos legény,
Magyar ez: többet ér, mint sok más jövevény.

Tántzos katonákhoz kell ennek el-menni,
A’ Verbuállók köztt illik néki lenni.

E’ parantsolatot mindjárt-is ki-adta,
Hogy én oda mennyek, a’ Káplár meg-hadta.

Leg-ottan dél-útán mi nagy muzsikával
Az útszákon jártunk, zajjal, és lármával.

Mint a’ Kapitánynak értünk Quártéllyához,
Vendégit vezette maga ablakához.

Elől tizen-ketten tántzoltunk kerékbe,
Látta, hogy meg-rakom; a’ mint ez ment végbe.

Hogy Sóló tántzoljak, aztat parantsolta,
A’ nép hogy láthasson, magát nagyon tolta.

El-kezdvén tántzomat, minden tsudálkozott,
Szólltak: ugyan tudja járni az átkozott,

Tettem-is előttök ollyan figurákat,
Hogy szemek meredett, tátottak rám szákat.

A’ taktust sarkantyúm’ pengése követte,
Tzimbalmos ezeket úgy ki-nem-verhette.

Nézték a’ tántzomat itten Tóth Leányok,
Szepesből munkára jöttek-le nehányok.

Ezeket majd tsak nem a’ hideg ki-törte,
Hogy nem tántzolhatnak velem, az gyötörte.

Mi bajok: Kapitány mindjárt észre-vette,
Rám intett, tudtam én ezt mire értette.

Mindjárt-is egyikét a’ tántzba ragadtam,
Suttogott botskora, őtet úgy forgattam.

Ide jött az Annya, lyányát tántzba látta,
Hogy katonák között tántzol, azt sajnállta.

Vastag lepedőbe fazekak hátára
Kötve vóltak; vetvén szemét leányára,

Mint Fúria mindjárt pofozni kezdette,
És hajánál fogva kezemből ki-vette.

Ezt látván, szóllottam: no az illyen adta,
Ha velem tántzolni a’ lányát nem hadta,

Jőjjön hát most maga, tántzoljon helyette;
Mindjárt-is az mint itt állottam mellette,

Meg-kaptam: derekát jól által kótsoltam;
De mivel otsmány vólt, őt meg-nem-tsókoltam;

Keményen forgattam, mint a’ szél vitorlát,
El-nem-botsátottam, bár mondott sok Szirolát.

A’ fazekak hátán retsegtek, ropogtak,
Tserepei tétúl nézőkre húllottak.

Katzagott a’ sok nép, el-dűlt nevettébe,
Mert már a’ vén aszszony füstölt nagy mérgébe.

Magam-is e’ roszsz gőzt már nem szenvedhettem,
Bé-dugtam orromat, ’s őt el-eresztettem.

Szidott, motskolt, bottyát itt hozzám-is mérte,
Zaplaty! fazékaknak árrát tőlem kérte.

De hogy ne szenvedje ő ezeknek kárát,
A’ Kapitány duplán le tette az árát.

Az Uraktúl mi itt négy aranyat nyertünk,
A’ Város házához ugrálva el-mentünk;

Tántzoltunk itten-is, legénység körűl vett,
Virrattig közzűlök katona negyven lett.

Száma rekrutáknak immár nyoltzvanbúl ált,
Velem eggyütt egy sem vala még assentált.

Kapitány hajtatott forspont szekereket,
A’ mellyek Budára fel-vigyék ezeket.

Maga előre ment, olly rendelést tenni,
Hogy mihent mi Budán egyszer fogunk lenni;

Assentálást más nap mindjárt el-kezdhesse
A’ Komissárius, ’s hamar végezhesse.

Meg-indúltunk, értünk estvére Budára,
A’ vízi Városnak száltunk uttzájára.

Más nap öszve gyűltünk egy nagy kaszármába,
Bé-írták nevünket a’ szent Bibliába.[24]

Bennünket azután kerekbe állítván,
Hadi törvényeket nékünk el-olvasván.

Az ég felé három újjunkat tartottuk,
A’ Crédót[25] nagy buzgón mi itt el-mondottuk.

Már most vóltunk igaz hadi Presbiterek,
És már meg-ordinált katona emberek.

Mi az Lajkusokra néztünk tsak nevetve,
Szűrösökre főkép’ már éppen meg-vetve.

Ez meg-esvén, ki ki mene quartéllyára,
Leg-főbb gondja vala éhező gyomrára.

Én ebédem után el-mentem sétálni,
Egy nagy szép bólt előtt meg-találtam álni.

Ó be nagy tsuda vólt véletlen látásom,
Mivel Antal régi kenyeres pajtásom

A’ bóltbúl ki-futván, a’ nyakamba borúlt,
Ő-é ez? vagy árnyék, a’ szívem lett szorúlt.

Szólt hozzám: ó Palyi! életemnek fele!
A’ szívem hogy itt vagy, örömmel van tele,

De még-is hogy látlak katona ruhába,
Fájni bádjadni kezd szomorúságába.

Feleltem: Antalom! én hív Achatesem,
Szívemet szívedhez tsattoló Magnesem.

Itt vagy: meg-engedték azt az egek érnem,
Hogy lehessen nékem ma te hozzád férnem.

Szerentsés nap! többet itt már nem szólhattam,
Tsak öröm könyvekkel ortzámat ásztattam.

Láttam övébűl-is egymás után gördűl,
Úgy van az; egymásnak, két hív szív, ha örűl.

Ezek-után egymást mi el-botsátottuk,
Hogy jöttünk ma öszve, aztat tsudállottuk.

Meg-fogta kezemet, egy Traktér házába
Vezetett; űltünk itt, egy kis szobátskába,

El-beszéltem néki minden dolgaimat,
Egri, Debretzeni viszszontagságimat.

Mivel háború van, most katona lettem,
És magamnak aztat mint egy tárgyúl tettem,

Hogy vagy karddal tészem én elő-mentemet,
Avagy Mars’ mezzején vesztem-el éltemet.

Hívatalon nem vólt soha-is Papságra,
Fejemet sem vetem nyűgös parasztságra:

Hogy sem pedig lettem vólna én Prókátor,
Inkább harangozó vagy falusi Kántor.

Sem gulyás, sem tsikós, sem béres nem leszek,
Inkább háborúba ditsőséggel veszek.

Szólt Antal: helyesnek tartom fel-tettedet,
Isten erősítsen mindenkép’ tégedet;

Bátoríttsa szíved’ vezesse karodat,
Zőldellő borostyán, fedje homlokodat.

Kértem ő-is nékem, hogy elő-beszéllje,
El-válásunk után, melly Fátum’ veszéllye

Érte őtet; Attya, bántotta-é? vagy nem?
Olly kegyetlen vólt é? mint Atyám ellenem.

Szóllott: engem ugyan nem vetett verembe,
De Pestrűl meg-jövén, ’s lévén velem szembe,

Szidott, motskolt, bé-zárt egy puszta pintzébe,
Úgy vóltam ott, mint a’ Róka, keleptzébe.

Jól meg-is korbátsolt engemet vagy kétszer,
Négy hét alatt bőjtöt tartottam én kétszer.

Az Atyafiaknak sok ’s nagy kérésére,
A’ pintzébűl ki-vett engemet végtére.

Kezét meg-tsókolván, akkor-is meg-tsapott,
Jól jártam, hogy még-is páltzához nem kapott.

Nem-is küldött többé már Retorikára,
Háznál taníttatott Aritmetikára.

Ezt jól meg-tanúlván, ’s tudván átallyába,
Ezen nagy kalmárnak kűldött a’ bólttyába.

Most már, a’ mint látod, itten legénykedem,
Mind a’ jót, mind roszszat egyaránt szenvedem.

Én soha sem vóltam katonának való,
Tudod, gyenge vagyok, egésségem gyarló.

Valamelly életre kellett magam adni,
Senki sem-is szokta másra magát hadni.

Azért adtam, íme, magam’ kalmárságra,
Mivel hogy ha jutok egyszer árvaságra,

Kalmár lévén Atyám, bóltya enyim lészen,
Láttad pedig, abbúl melly jó hasznot vészen.

Míglen fogok élni, abbúl tsak élhetek,
Rajtad-is idővel tám még segíthetek.

Dolgod jól intézted, szólltam; jó Pajtásom,
Az Isten áldjon-meg, ez a’ kívánásom.

Traktérrel egy kis jó vatsorát adatott,
Somlyai, Budai, ó bort-is hozatott.

Míg ettünk, egymással vígan nyájaskodtunk,
El-múlt dolgainkrúl nevetve szóllottunk.

Szóltt Antal: Héj Palyi! akkor vólt életünk,
Mikor Gyöngy Virág vólt a’ Rátzhoz követünk.

Hát mikor Jalappát a’ Præceptorunknak
Adtuk: nem jó vége lett-é szándékunknak?

Minden jól ment, szólltam: de mikor deresen
Feküdtem: e’flöstök nem esett édesen,

Akkor-is, a’ midőn Atyám kantsugázott,
Jó hogy a’ nyavalya engem ki nem rázott.

Még most-is nevetem, hogy ha jut eszembe,
Mint kusoltam, mint a’ vizsla a’ verembe.

Itten tányéromra a’ könyvem ki-tsordúlt,
Látván eztet Antal, szóllott’ ’s hozzám fordúlt.

Mi lelt, kedves Palyim! talám roszszúl lettél?
Látom szemeidbűl könyveket ejtettél.

Nem lettem; te hozzád való szeretetem
Préselte-ki könyvem, ’s azért gyötrettetem.

Mivel már nem soká fogok veled lenni,
Hólnap igen korán mi el-fogunk menni.

Szavaimra mindjárt ő-is szint’ úgy jára,
Mint zápor könyvei húltak ortzájára.

De meg-bátorodtam, hozzája így szólltam,
Ne keseregj! most-is nálad nélkűl vóltam.

A’ szerentsés Fatum, lád-é, hozzád hozott,
Szívünkbe ez melly nagy örömöt okozott.

Nem mély vőlgy, magos hegy, erdő, vagy-is berek,
Jönnek öszve, hanem jönnek az emberek.

Táplál-is erősen engem a’ reménység,
Hogy ha meg-maradok, ’s nem öl-meg ellenség.

Idővel tégedet még foglak ölelni,
Szint’ illy nagy mértékbe, mint mostan kedvelni

Szólt Antal, az eget mindég fogom kérni,
Hogy engedje nékem azt a’ napot érni,

A’ mellyen tégedet megint láthassalak,
Magamhoz szorítván, meg-tsókolhassalak.

Kérlek, írjál gyakran, hogy ha nem átallod,
Mert hiddjed; hogy szívből szeret te Antalod.

Nézd jobb kezem Pajtás, a’ mellyel én bírok,
Szakadjon-el még most, ha néked nem írok.

A’ vatsora árrát Traktérnek meg-adta,
Menjünk már, szólt hozzám, ’s ezeket mondotta:

Én még hajnal előtt jövök quártélyodra,
Jól aludj; számot tarts te hív barátodra.

El-is jött, nálam vólt harmad-fél órakor,
Úttzákon nem-is járt valaki még akkor.

Mint nyúgodtál pajtás? tőlem azt kérdette,
Feleltem: épen úgy a’ mint nyúgodtál te.

Jól tudom szemedet te bé-sem-is tetted,
Az én álmomat-is szememrűl le-vetted.

Mivel mi egymásrúl mindég gondolkodtunk,
Azért-is mind ketten egyaránt nyúgodtunk.

Egy takarmányt hozott a’ kaputtya alatt,
Gondoltam, hogy nád méz, vagy más édes falat;

Mert kék papirossal vala ez borítva,
Spárgával mindenkép jól öszve szorítva.

Ennek a’ két végit, le-is petsételte,
Ki-húzván ő eztet, én előmbe tette.

Szóllott: vedd kedvessen ezen tsekélységet,
De ne okozzon ez te benned kétséget;

Hogy az, mit most adok, vólna olly gyűjtemény,
Mint Atyám bólttyába vala a’ keresmény.

Jó fizetésem van, most ennyit vehetek,
Idővel több jót-is, még veled tehetek.

De kérlek tsak akkor szakaszd te eztet fel,
Mikor Jász-Berénybe értek már egyszer el.

Meg-köszöntem, szóllván: szerelmes Antalom!
Barátom vagy, sőt vagy gyámító Angyalom,

Szegény vagyok, tudod; én mást nem adhatok,
Tsak hogy Isten áldjon, így fohászkodhatok.

A’ káplár bé-toppant, szólt: jőjjön ked immár,
Mert már a’ Kapitány egyedűl kedre vár.

Mentem, és engemet itt el-kísírt,
De mint meg-vert ember, szünet nélkűl úgy sírt,

Szekerekhez érvén, meg-öleltük egymást,
Nem szólhattunk: mert nem hagyhattuk a’ sírást.

Meg-indúltunk ’s érvén estve Jász-Berénybe,
Azért a’ takarmányt tettem egy szekrénybe.

Más nap reggel a’ mint aztat fel-bontottam,
A’ sok ajándékot látván, álmélkodtam.

Ebbe huszon négy réf gyólts vólt ingnek való,
Gyönyörű szép vékony, olly fejér mint a’ hó;

Egy pár kesztyű-is vólt itten szarvas bőrbűl,
Veres matéria, szőve teve szőrbűl,

Hogy laiblira való, aztat észre vettem,
Mihent gombotskákra szemeim vetettem.

Vólt ezekhez téve egész egy karika,
Tzópfra való selyem fekete pántlika.

Egy kis zőld erszénybe tett tíz tallérokat,
Ezek mellé még két szuferendórokat.

Újra itt könyveztem, látván mind ezeket,
Kiáltottam: Isten teremts több illyeket.

Más nap ki-osztották, mind a’ Rimondákat,
Pokrótzot, szerszámot, abrak tarisznyákat,

Tzafrangot, takarót, füredi nyergeket,
Keféket, vakarót, futrás köteleket.

Ki ki már lovának leve Professora,
De ha melly beteg vólt, kováts vólt Doktora.

Már itt maga lovát minden tanította,
Étette, itatta, és azt tisztította.

Lovát ha valaki jól meg-nem vakarta,
Porbúl nem kefélte, és bé-nem takarta,

Meg kefélte ennek hátát a’ káplár bot,
Mert a’ hol ez érte, nem maradott por ott.

Minthogy Mokányomat én nagyon szerettem,
Szép tisztán tartottam, itattam, etettem,

Meg-hízott, tüzes lett, sima szőri fénylett,
Meg-nyőtt, három tzollal, a’ mint vólt, nagyobb lett.

Szép tsendesen őtet gyakran tanítgattam,
Hogy kantáros légyen, mindenkép forgattam.

Pistolynak tőltöttem port serpenyőjére,
Fel-lobbantván aztat, még sem ugrott fére.

Azután fél tőltést beléje tőltöttem,
A’ jobb szeme mellett a’ mint el-sütöttem,

Prüszögött, hortyogott, egyebet nem mívelt,
Illy jó paripámba mindenkép kedvem telt.

Hogy ha kiáltottam hozz bort! ágaskodott,
Rikkatván a’ hátán, lejtőt járt, dobogott.

Zabláját meg-vonván kengyelemet verte
Patkójával; lábát olly fennyen emelte.

Egy rántással tudta tzélját szándékomnak,
Több esze vólt mint bár mellyik Seniornak.

De e’ mellett meg-nem szűntünk verbuálni,
Minden ünnep napon piatzon ugrálni.

Száz nyóltzvan rekruta Regimentnek kellett,
De már most ezen szám egészszen ki-tellett.

Azért ordert nyertünk, ki ki készen légyen,
Mivel negyed napra a’ Transport el-mégyen.

Az el-rendeltetett nap fel-is virradott,
Kapitány quartéllyán, trombita rivadott.

Másodszor meg-fújván eztet, vólt négy óra,
Mindjárt fel-is űltünk itt minnyájan lóra.

A’ nép öszve tsődűlt, vólt itten kajdázás,
Trója lomlásakor nem vólt illy lármázás.

Atyák fiaiknak nyakokba borúltak,
Fájdalmakkal anyák szívei szorúltak.

Fél hóltan a’ főldre estek, el-ájúltak,
A’ sok Nénék, Húgák, Ángyók szint’ így húltak.

Itten sok bal Néne, ’s bal Ángyó pityergett,
Látván kedves vére űl mostan más nyerget.

Mindenfelé a’ sok vén Aszszony szortyogott,
E’ zajtúl alattunk minden ló hortyogott.

Látván Kapitányunk, Mars! nagyot kiálta,
Ezt a’ Trombitás-is mindjárt trombitálta.

Találtunk itt sokkal mi több kísérőre,
Mint mikor hallottat visznek temetőre.

Nem egy hoszszú ruhás szíves jó Atyafi,
Jött titkon mi velünk, Magyar hazánkbúl ki.

Láttam osztán nyírja hajokat a’ Profúz,
Kit hegedűbe zárt, szomorú nótát húz.

Meg-is bánta nem egy ezen karavánnyát,
Haza ment, el-hagyta Tsehek tartománnyát.

Különös nem történt, míg mi masiroztunk,
Statiókon semmi kárt mi nem okoztunk.

Öt hétre bé-értünk Prága Várossába,
Tseh Országnak az ő Metropolisába.

Pennámat leg-elől kezembe itt vettem,
Meg-írtam Atyámnak, hogy katona lettem.

Antalnak-is póstán kűldöttem levelet,
Írtam hogy érette ostromlom az eget.

Tudtára adtam, hogy egésséges vagyok,
Marsba strapatziák hogy nem vóltak nagyok.

Tized napon jutánk Regiment Stábjához,
A’ mint Obersternek értünk quártéllyához;

Kapitányunk itten háza nagy udvarán,
Három sorba minket állított szaporán.

Parantsolta, bátran Obester’ szemébe
Nézzünk; mert másképen nem lészünk kedvébe.

Minden Stabálissal, ’s Fő-Tiszttel így tegyünk,
Lovon egyenesen, és ne görbén űljünk.

Ki-jött az Obester, soraink közt sétált,
Fejünktől talpunkig mindnyájunkat vizsgált.

Több Stabálisok-is, számos Fő-Tisztekkel
Vóltak Árgussaink, néztek nagy szemekkel.

A’ mint az Obester előmbe érkezett,
Meg állott, ’s engemet ezekről kérdezett.

Honnan való vagy te, fiam, és mi neved?
Tudsz-é te olvasni, ’s írni? van-é kedved

A’ katonaságra? vagy már aztat bánod,
Hogy te azzá lettél, ’s a’ hazádat szánod?

Méltóságos Uram! a’ nevem Rontó Pál,
Születésem’ helye a’ Sajó’ partján áll,

Keresztúr a’ neve, Borsod Vármegyébe,
Világra ott jöttem a’ Bábony[26] vőlgyébe.

Kedvem mindenkor vólt a’ katonaságra,
Mivel azt gondoltam: Isten e’ Világra

Tsak azért teremtett, hogy én Királyomat
Szolgáljam, ’s őrizzem karddal Országomat.

Írni tudok, mert én Poësist végzettem,
Hogy scribamus frater nem leszek, fel-tettem.

Azért a’ tanúlást én félbe-is hadtam,
Könyveimet-is már fojtásnak szaggattam.

Erre az Obester a’ Stabálisokhoz
Fordúlt; de ált’ láttam, rólam szólt azokhoz,

Mert reám mosolygott; abból észre vettem,
És hogy bátran szóltam, néki meg-tetszettem.

Ki-osztattunk más nap mi Compániákra,
Quártélyokra mentünk falu’, ’s városkákra.

Nagy hegyek közt feküd’t az egész Regiment,
Saxónia szélin ki ki bár merre ment,

A’ lova majd hasig a’ nagy hóba úszott,
Nem tapodott bátran, lába jégen tsúszott.

Az én Kapitányom derék ember vala,
De lovát majd mindég ugratta, ’s nyargala.

Fiatal vólt, tetszett nékie e’ Világ,
A’ keskeny ösvény-is vala előtte tág.

Szólt egy reggel hozzám, nyergely lovat Palkó,
Majd Kadenbe[27] megyünk, tetszik lágyúl a’ hó.

Véghez vittem eztet parantsolattyára,
Ő-is mindjárt fel-űlt vas deres lovára.

El-hagyván falunkat, azt mindjárt zaklatta,
Vágtatott, vagy nyargalt, avagy-is ugratta.

Nagy szél vólt, az havat hordta a’ szemünkbe,
Sohol mi az útat nem láttuk mentünkbe,

Mert takarva bé-vólt ez nagy fúvásokkal,
Mindenütt mint dombok álltak rakásokkal.

Lehettünk falunktól két dűllő főldnyire,
Egyszer Kapitányom mintegy két ölnyire

Egy árokba bé-dűlt Deressével együtt,
Lába ki-fitzamlott, lova rajta feküd’t.

Felette kiáltott: húzd-ki a’ lovamat,
Meg-fúlok! olly nagyon nyomja óldalamat.

A’ ló itt lábára állni igyekezet,
Azért-is ő rajta nagyon vetzkendezett.

Ollykor lábára-is állott egy keveset,
Jégen nem tarthatván magát, viszsza esett.

Illyenkor egy nagyot mindenkor nyeggentett,
Mint kiből lélek megy, olly formán köhentett.

Frissen egy fenyőhöz kötöttem lovamat,
Le-vetém pantallért, lódingot, kardomat,

Igyekeztem lova alól őt ki-húzni,
De nékem-is lábam meg-talált itt tsúszni,

Én is mint a’ lova, ő reája estem,
Mikor megy-ki lelke, már tsak aztat lestem.

De még-is jajok közt e’ szavát hallatta,
Mit tsinálsz? ki-nyomod lelkemet ebatta.

Hírtelen lábomra itten fel-állottam,
Lova kissé fel-ált, őtet el-rántottam,

Hol vólna alatsony, néztem, árok’ partja,
Láttam, hogy egy helyen tsak egy gyökér tartja.

El-szakítván eztet, le-omlott a’ főldje,
A’ kapitány mellett bé-tőlt árok vőlgyje.

Vas deressén ezzel nagyon segítettem,
Mert már fel álhatván, a’ partra vezettem.

Meg-kötöttem őtet itt egy fenyőfához,
Fel-tettem, hogy már most látok az Urához.

Le-is mentem hozzá, gondoltam, hátomra
Fel-veszem: ’s ki-vivén, űltetem lovamra,

Paripáját pedig majd gyalog vezetem,
És így quártéllyára szépen el-vihetem.

De a’ mint a’ hóról akartam emelni,
Szörnyű félelemmel kezdettem bé-telni.

Kiáltott: botsáss-el, illyen teremtette,
Agyon lőlek! lábam fáj igen felette.

Hogy el-tört a’ lába, már itt aztat véltem,
Azért mind a’ kettőt én itt meg-szemléltem.

Nem tört: hanem láttam, bal lába’ bokája
Nints helyén, és dagad’tt ennek az ő tája.

Szólltam: más mód nintsen, hanem vagy hátamra
Fel-veszem az Urat, vagy pedig vállamra.

Fel-vettem vállamra, árok’ partja felé
Emeltem; derekam ropogott-is belé.

Közel vóltam immár az árok’ partjához,
Fogództam egy fenyő fátskának gallyához,

Gyenge vólt, el-szakad’tt, a’ dombnak tövére
Mind a’ ketten viszsza estünk nyakra főre.

Szidott, káromkodott, szaporodott a’ baj;
Végre nem hallottam tőle más szót, tsak jaj.

Kértem, hogy ne űljön már most a’ vállamra,
Hanem mint a’ lóra, űljön derekamra.

Fel-űlt; másztam vele négy kéz láb mint medve,
Fel-értem: de kínnal, lett-is egy kis kedve.

De már itt nem tudtam, vele mit tsinálok,
Mert hogy ha sokáig a’ hó hátán állok,

Lába jobban jobban majd meg-mérgesedik,
Fene éri, vagy meg-genyeségesedik.

Paripáján pedig ő éppen nem mehet,
Gyalog még inkább nem, mert lépést sem tehet.

Falunkbúl érkezett még-is szerentsére,
Egy szánnal két Aszszony, e’ bajunk helyére.

Magoknak fát vinni ezek szándékoztak,
Kapitányt itt látván, nagyon tsudálkoztak.

Tsendesen rá tettem őtet e’ szánkára,
Ezen vén két kantza húzta quártéllyára.

Lovamra fel-űltem, deressét vezettem,
Örűltem, hogy egyszer quártéllyán lehettem.

Az ágyába őtet itten le-fektettük,
Inassát szaporán Feldtsérért kűldöttük.

Eljött: a’ bokáját ez helyre rántotta,
Keszkenőket meleg borba bé-mártotta;

Ezeket rakta-fel a’ daganattyára,
De eret-is vágott rajta utóllyára.

Kevés napok múlva ő szépen fel-épűlt,
Ábrázattyába-is, mint vólt, úgy meg-szépűlt.

Már velem-is kezdett gyakran enyelgeni,
Miként űlt hátamon, arrúl beszélleni.

A’ mint velem tréfált el-múllott bajárúl,
Inassa tsendesen hátam megé járúl,

Szóllott: mennyen ki ked, mert oda ki hívják,
Már majd fél-órája, hogy pitvarba várják.

A’ két vén Aszszonyt, ki-menvén, meg-láttam,
Szány vonásért, hogy pénzt kérnek, ki-találtam.

Úgy-is vólt, mondottam; tsak várakozzanak,
Míg a’ Kapitánnyal szóllok, itt állyanak.

Szólltam-is, no Uram! a’ pósta pénzt kérik,
És szolgálattyokat másszor-is ígérik.

Azon vén Aszszonyok a’ pitvarba álnak,
A’ kik a’ szányt vonták, fizetésre várnak.

Mosolygott; ’s így kérdett, mond-meg hát mit adjak?
Szégyenbe előttök hogy én ne maradjak.

Szólltam: tudja az Úr! hogy az bé-vett szokás,
Az országba: ’s ebbe nem lehet váltózás;

Hogy tizen öt garast minden posta ló ér,
E’ két vén kantzákért jön tehát egy tallér.

Smir geltet-is fognak tíz krajtzárt ők kérni,
Egy forint ostor pénzt, ’s így bé fogják érni.

Nevetett: és nékik egy aranyat vetett,
Ditsőséges vólt ő, és magáért ki-tett.

El-mentek: ő pedig a’ maga Tiszttyeit,
Ebédre hívatta, és történettyeit

Elő-beszéllette, magokat múlatták,
A’ vén Aszszonyokat főképpen katzagták.

Míg ezek így folytak; postán két levelet
Vettem: vóltak ezek nem más, tsak felelet,

Prágábúl általam írott levelekre;
Meg-esmértem, nézvén itt a’ petsétekre.

Antal hív barátom nékem aztat írja,
Hogy nints egéssége, magát alig bírja,

Ha engem’ láthatna, mindjárt meg-gyógyúlna,
Mint tavasz nap-fénytűl, szintén úgy újúlna.

Kér, hogy gyakran írjak, mert ha szívét nyomja
Fájdalom: levelem, nem más, Balzsamomja.

Atyám levelének más vólt a’ stylussa,
Gaz ember vólt, ki vólt Sekretáriussa.

Mert kezdete illy szép vala levelének,
Látom, akasztó fán még meg-nem-evének’

A’ varjak: mivel írsz, látom, hogy te még élsz,
De úgy: ki embertűl, sőtt Istentűl sem félsz.

Tudván már Miskóltzon tett sok lopásodat,
Egerbe követett gaz latorságodat,

Életem ezekkel meg-rővidítetted,
Tudd; meg-hólt nagy Anyád; sírba őtt’ te tetted,[28]

Professorok előtt tudtad palástolni
Vétkeidet: szint’ úgy előttem titkolni;

Hittem mint jó Atya színeskedésednek,
Nem láthattam mérgét két színűségednek.

Pazarlottam reád, tudod, mindenemet,
Ál-ortzáskodással meg-tsaltál engemet.

Feküdj hát ágyadon, a’ mint azt vetetted,
Folytasd életedet, a’ mint el-kezdetted.

Hogy katona lettél, azt igen ditsérem,
De magamnak még-is aztat nem ígérem,

Jót hogy te felőled valaha hallhassak,
Mellyért az Istennek hálákat adhassak.

Mert már gyökeret vert minden rosz szívedbe,
Nints jóra hajlandó egy tsep vér testedbe.

Én mindazonáltal áldásom rád adom,
Mert hogy Atyád vagyok, aztat nem tagadom.

De olly Atya, kinek szíve keseredett,
Te sértetted azt meg, azért lett epedett.

Menj, repűly kedvedre, én többé nem írok,
Meg-térésed’ míglen meg-nem-hallom, sírok.

E’ levél szívemet nagyon érdeklette,
Lelkem esmérete mivel jól érzette,

Hogy mind igaz, a’ mit az Atyám íratott,
Azért minden szó itt szívemen ált’ hatott.

Újra írnék néki, de mi haszna lészen,
Attyai szívébűl ki-vetett egészen,

Nem-is fog felelni, levelébe mondja,
Nintsen illy rosz fíra, mint én vagyok, gondja.

Nagy Anyám, utánnam való keservébe,
Hólt vólna-meg, írja ezen levelébe.

Meg-lehet; mert engem’ felette szeretett,
Rosz hírem hallása halála lehetett.

Magamba ezeket a’ mint meg-esmértem,
Istenem, el ne hadj! őtet erre kértem.

Erősítsd’ lelkemet, ’s szívemet a’ jóba,
Ne tőltsem ezentúl éltem’ mulandóba.

Minden reményemet Istenbe vetettem,
Másolhatatlanúl aztat fel-is tettem;

Hogy már életemet egyszer meg-jobbítom,
És akkor levéllel Atyámat búsítom.

HATODIK TZIKKELY.

Rontó Pál leg-először száll táborba, és ellenség elibe, ezen táborozás alatt tett szerentséjét; de egyszersmind arra következett nagy szerentsétlenségeit-is elő-adja.

Mint Tengert habokkal a’ szél háboríttya,
Kék színét fövénnyel öszve zavaríttya;

Szintén úgy Atyámnak levele szívemet
Fel-háborította, ’s érzékenységemet.

Téli quártéllyain’ Pajtásim vígadtak,
Gyakorta tántzolván, kártyázván, múlattak.

Én nékem mind ezek mostan nem tetszettek,
Mert Atyám szavai meg-sebesítettek.

Nehezen vártam én az idő nyilását,
Hogy Mársnak mezején, pályámnak futását

Kezdhessem, melly által Atyám jó híremet
Hallhassa: avagy-is az én el-estemet.

Más módot nem láttam, magamat kedvébe
Mint tegyem, hogy legyek régi kegyelmébe.

Tudtam a’ vitéz hír szelek szárnyain jár,
Sebessebben repűl, mint a’ sólyom madár.

Ha egyszer meg-hallya vitézlő híremet,
Mellyet most szomorít, még azon szívemet,

Vídámságra hozza, bé-vesz kegyelmébe,
Mert régi Atyai szív ver még mellyébe.

Fel-is tettem, hogy ha megyek ellenségre,
Vagy hírt nevet szerzek, avagy pedig végre

Ennek éles tőre, szívemet ált’ hattya,
Hazám’ ’s Királyomnak lészek áldozattya.

El-érkezett egyszer Fébus szekerével,
A’ Saxoniai hegyeket fénnyével

Aranyozni kezdvén; el-olvadott a’ jég,
Bé-álván a’ Tavasz, fel-tisztúla az ég.

Bellona óltárán a’ temjén füstölgött,
Véres áldozattya, dörgés köztt gőzölgött.

Nimfái borostyán koszorút kötöttek,
Ditső szekerekre zőld pálmákat tösztek;

Ezeket készíték ollyannak számára,
Ki jól vitézkedik, teszik homlokára.

Hogy így gondolkodtam, mind a’ Regimentek,
Indúltak: trombiták, sípok, dobok zengtek;

A’ Zászlók lobogtak, a’ fegyver tsillámlott,
Prussus táborába a’ sok tűz villámlott.

Mind ki-szálltak ezek Mársnak piattzára,
Regimentünk jutott Frajbergnek[29] tájára.

Őrt álló Komandók oda ki-tétettek,
Generálisoktúl, hová ítéltettek.

Sok helyen tántzoltak, a’ muzsika zengett,
Más helyen ágyúztak, szint’ úgy a’ főld rengett.

Még ellenség előtt én soha se áltam,
Itten a’ szép rendet, a’ tábort tsudáltam.

A’ Comandók mentek, patrolok vígyáztak,
Másutt köpönyegen katonák kotzkáztak.

Burkus Kurutzait mivel még nem láttam,
Hogy szembe álhassak velek, arra vágytam.

Ezen kívánságom igen hamar bé-tőlt,
Mert más nap hajnalkor, még a’ nap fel nem kőlt;

Rá ütöttek ezek a’ mi Posztjainkra,
Egyszersmind erdőbe álló Horvátinkra.

Az apró fegyver itt, sűrűen ropogott,
Kurutzság kiáltott, a’ sok ló dobogott.

Horváthság ordított: udri! udri! ’s tüzelt,
Táborba gyalogság készűlt, lovas nyergelt.

Zaj lett: trombitások lármát trombitáltak,
Fő Tiszttyeink lóra! lóra! kiabáltak,

Egy szempillantásba mi lovon-is vóltunk,
Az Ulánerekkel[30] ügetve indúltunk.

A’ mint közelíténk a’ tsata helyéhez,
Kardot rántánk, ki ki látott fegyveréhez.

Láttam egy katona más katonát vezet,
Feje nagyon vérzett, mert ez nyert már sebet.

Más egy üres lovat vezetett itt nyomba,
A’ kinek hátárúl Ura jött halomba.

Harmadik-is felénk sebessen vágtatott,
Ez egy halál fejes Kurutzot el-kapott.

Jöve egy Káplár-is, prüszkölt paripája,
Kleistnak[31] Kapitánnya lett ennek prédája.

Kiáltottak: mars! mars! mentünk nyakra főre,
Sok öreg katona rugtatott előre,

Mintha tántzra menne, sok olly bátran mene,
Űzte a’ Kurutzot, mint Tigris, melly fene.

Mivel illyen tántzot még soha se láttam,
Hol nagyon izzadtam, hol pediglen fáztam.

Mint Herkály orrával kopogtattya a’ fát,
Keresvén férgeknek lakó helyét, odvát.

Két tsizsmám patkója szintén úgy kopogott,
Érvén kengyelemet; szívem meg dobogott.

Golyobisok a’ mint körűltem fütyűltek,
Véltem, fülem mellett madarkák repűltek.

Egy öreg katonát itt így szóllítottam,
Bátyám Uram! ugyan mi fütyül? mondottam.

Felelt: Ötsém! ez mind szent Ivány bogara,
Szép a’ hangja, hanem mérges az agyara,

Az ellenség kezdett erősen ágyúzni,
Akartuk magunkat már itt viszsza-húzni.

Horváthság szaladott, tsak alig lehegett,
Veres köpönyegek hátokon lebegett.

De jókor érkezett magyar gyalogságunk,
Kiknek nyomába jött tizenkét pár ágyúnk.

Ellenség ágyúit ezek le-gyalázták,
Kezdvén döröggeni, már demondirozták.[32]

Gyulai Ferentznek híres ezerede
Tüzelvén, a’ Burkus futásnak erede.

Rajta! rajta! rajta! egybe kiáltottuk,
Mint port hajt forgó szél, szintén úgy hajtottuk.

Vér szemet kaptam itt, Mokányom eresztém,
Kardomat Kurutzok véribe fürösztém.

Látván több Pajtásim érvén Kurutzokat,
Nem vágják, hanem tsak fogdossák azokat.

Pénzektől meg-fosztják, lovokat el-veszik,
Tiszteknek óráját, pixissét el-teszik.

Egy nyalka kurutzot én-is utól értem,
És már a’ kardomat a’ nyakához mértem:

De mivel pardont kért, néki meg-engedtem,
A’ pénzét el-vévén, őt’ hátra vezettem.

Egy öreg katona engem elő talált,
Így szóllott én hozzám, hogy mellettem meg-ált,

Szerelmes szép ötsém! ember vagy, ’s egy Vitéz,
Vitézség, bátorság, a’ szemedből ki-néz.

Meny viszsza, fogj’ mást-is, bízd őket kezemre,
Fogadom én néked azt emberségemre,

Hogy a’ tsata után én mind a’ lovakat,
A’ kezedre adom, ’s el-adhadd azokat.

Hittem a’ szavának, és viszsza nyargaltam,
Hamar-is egy rongyos Dragonyost el-kaptam.

Ezt-is viszsza vittem, a’ kezére bíztam,
Hogy Vitéznek mondott; dítsért, szintén híztam.

Újra viszsza mentem, hogy megint foghassak,
És így több lovakért, hogy több pénzt kaphassak

Az alatt az öreg katona hátra ment,
A’ mi gyalogságunk egy dombon állott fent.

Ezek vették által a’ fogott rabokat;
Kiket fogtam, itten ált’ adta azokat.

De a’ két lovakkal ő tovább ballagott,
Tíz aranyat, a’ mint hallám, értek kapott.

A’ táborba más nap hogy őtet meg-láttam,
A’ lovakat tőle, én viszsza kívántam.

Mitsoda lovakat? még aztat kérdette,
Káromkodni kezdett mindjárást felette.

Szólltam: a’ mellyeket fogtam, és kezére
Adtam, fogadta-is azt emberségére,

Hogy a’ tsata után őket viszsza adja,
És eltévelyedni azokat nem hadja.

Soha se magadat, lovadat se láttam;
Hogy így hazud egy ősz ember, azt tsudáltam.

Ez még nem vólt elég, hanem kardot rántott,
De tsak szitkozódott, nem vágott, nem bántott.

Ezt látván, elfogott engemet a’ méreg,
Szólltam: vén Pöfeteg, te gaz öreg Kéreg!

Most mindjárt keresztűl járom a’ lelkedet,
Kardot ránték, mondám: kutyák a’ véredet

Mindjárt nyalni fogják, ha viszsza kardodat
Nem tészed, és tsak meg-mozdítod karodat.

Meg-szeppent, és kardját hűvelyébe tette,
El-ment! de szájából jött sok teremtette.

Dolgom nem lehetett fellyebb mozdítani,
Mivel meg-nem-tudtam azt bizonyítani.

Ártatlan fejemet motskolta, és szidta,
Tudtam, lovak árát, hogy már meg-is itta.

Ravaszok, tsalárdok az öreg katonák,
Meg-tsalatnak tőlök a’ szegény Rekruták;

Így szokták azokat ezek reá venni,
Mindenbe szemesnek kell nékiek lenni.

De mégis felette én nem sohajtottam,
Mert hogy ellenségnek harmadszor hajtottam;

Egy Fő Strázsa-mestert vettem itt űzőbe,
Meg-bukkott a’ lova, egy fenyves sűrőbe,

Kardomnak lapjával meg-tsaptam a’ hátát;
Mindjárt-is hallottam itt’ illyen kiáltát:

Pardon Krigsz Kamerád! nyujtotta erszénnyét,
Óráját-is; hogy ez arany, láttam fénnyét.

Ezekkel el-vettem arany pixissét-is,
Paripája szép vólt, babos mint a’ Tigris,

Török pár pistolya vólt damasztzírozott,
Lovának szerszáma pedig zomántzozott.

A’ pixissét szántam kedves Antalomnak,
Pistollyait adtam a’ Kapitányomnak.

Az Obesteremnek ajándékot tenni
Lovával akartam, de ingyen el-venni

Nem akarta; hanem tíz aranyat vetett
Érette; ’s a’ mellett szép köszönetet tett.

Az erszényt vizsgálván, száz arany vólt benne,
Mondottam: Ó vajha több illy napom lenne!

A’ tsata meg-szűnvén, vóltunk tsendességgel,
Táborunkba viszsza-mentünk ditsőséggel.

Markatányosoknak jó hasznot hajtottunk,
Mint Krimi Tatárok, bort, rozólist ittunk.

Ki mint viaskodott, ki ki beszéllette,
Kurutzot mint vágott, ’s aztat mint kergette,

Sokaknak kardjától Burkus’ feje hasadt,
De sokan hidegen ütötték a’ vasat.

Ki valamitskét nyert, annál a’ pénz tsörgött,
Kezébe bor pohár a’ kotzkával zörgött.

Banko! kiáltott illy, két aranyat ki-tett,
De fejét vakarta, ha tsak nyóltzat vetett.

A’ kávés sátorba a’ Fő-Tisztek gyűltek,
A’ kerék asztalnál állottak, vagy űltek.

Fáró játék vólt itt, és egy tallirozott,
Ez ellen a’ többi mind poentirozott.

Azoknak nagyobb vólt száma, kik vesztettek,
Mint azoké, a’ kik nyertesek itt lettek.

Ha Horváth Tiszt vesztett, mérgessen majkázott,
Magyar teremtettét szórt, és ébattázott.

Némethnek szájából ment a’ sok Szakrament,
Frantzia mordózott, ha üressen el-ment.

Mérgébe a’ kártyát sok a’ főldhöz vágta,
Szemeimmel láttam, hogy azt egy meg-rágta.

De a’ mellyike nyert, illy már fennyen fütyűlt,
Sampáner, Burgunder butellák között űlt.

Valamije tsak vólt Traktérnek, mindent kértt,
A’ muzsikusoknak aranyat hányt, ’s tallért.

Eszembe jutott itt, hogy én néha napján,
Antallal Miskóltzon, sokat nyertem kotzkán;

A’ kotzkások közzé azért én-is áltam,
A’ bőrös pohárból kotzkát hajigáltam.

Akadtam magamnál nagyobb mesterekre,
Kik hamissan jádztak, ollyan emberekre.

Ezeknek kezekbe más kotzkák valának,
Frissen a’ pohárba tették, ha hajtának.

Mindég ezek közzűl kettő fordúlt hatra,
Mellyekkel én jádztam, azon pedig vakra.

Bíztattam magamat, vagyon pénzed Palkó,
Majd mind viszsza nyered, kiáltottam Bankó!

Ollykor egy kaszszátskát engedtek bé-húzni,
Nem akarták egybe bőrömet le-nyúzni.

Hogy tovább-is jádzam, ezzel ámítottak,
De a’ játék végin mindég meg-rántottak.

És így egy aranykám a’ másik után ment,
Fortúna mostohám leve, ’s állott ellent.

Ezen egész nyáron folyt a’ táborozás,
Minden-felé jártunk, sok vólt a’ tsatázás.

De nem vala még-is több olly aratásom,
Mint vólt midőn történt első tsatázásom.

A’ kotzka játékot én igen meg-szoktam,
Éjjel táborunkból magamat ki-loptam.

Haupt Quartélyba[33] mentem, tsak hogy kotzkázhassak,
Hogy így az el-vesztett pénzemhez juthassak.

Hogy éjjel kóborlok, Tisztek észre vették,
Mogyoró fa zsírral faromat kenették.

A’ deres Ősz el-múlt, fagyos Tél bé-állott,
Azért az Armáda helységekre szállott.

Quártélyokra estünk mi Saxóniába,
Bár tél vólt, de részünk sok vólt a’ tsatába.

Erszényembe tsak hat aranyka maradott,
Heves nyár vólt, többi kotzkán el-olvadott.

Antalnak innét-is írtam, ’s ditsekedtem,
Hogy múlt nyáron melly nagy nyereséget tettem.

Egy szép arany pixist tartanék számára,
Mivel emlékezem sok adományjára.

Hólnapnak végével Ura adott választ,
Szomorú pennával a’ kalmár írta azt:

Hogy mindég sinlődött, nem vólt egésségbe,
Nem régen meg-is-hólt száraz betegségbe.

A’ levél ki-esett, olvasván, kezemből,
Mint patak, könyveim, úgy folytak szememből.

Méltán-is; mert ő vólt egy leg-főbb gyámolom;
Szíves barátságát hogy ha meg-fontolom.

Sziklánál keményebb vólnék, ha nem szánnám,
Szánom-is, éltemmel hóltát fel-váltanám.

Mondtam: jámbor lelked, tudom, égnek zsóldja,
Nyugodjál örömbe, szívemnek vólt hóldja.

Nékem a’ pixisre nem vala szükségem,
Enyhíthetem pénzzel, ha lészen inségem.

Azért egy Zsidónak aztat meg-mutattam,
És húsz aranyakért néki el-is-adtam.

Így huszon-hat arany vólt megint zsebembe,
A’ mellyek engemet tettek jó kedvembe.

Egy titkos ihlelés mindég noszogatott,
Hogy újra kotzkázzak, majd nyerek, bíztatott.

El-mentem, a’ bőrös poharat fel-kaptam,
A’ Traktér asztalát azzal kotzogtattam.

Előre vagy negyven aranyat már nyertem,
Vakmerőbben mindjárt az asztalt-is vertem.

De itten szerentsém hírtelen meg-fordúlt,
Egy arany másikát érte, mind el-lódúlt.

Fillérem sem maradt, órámat tettem-fel,
De tsak kevés idő folyhata itten el,

Egy Németh el-nyerte, tsak a’ pántlikáját
Nyújtotta: órámmal ki-tolta plundráját.

Se órám, se pénzem, és pixisem sem vólt,
Keseredett szívvel úgy jártam mint fél hólt.

Mi több; Fő-Tisztjeim immár nem kedveltek,
Ki reám vígyázzon, egy Káplárt rendeltek.

Mert tudták, kóborlok, és mindég kotzkázok,
Lovamra nints gondom, mivel éjtszakázok.

Leg-kissebb hibáért mindjárt le-kapattak
És huszon-öt páltzát faromra vágattak.

Míg pénzem vólt, addig minden nap jól ettem,
A’ mit szám meg-kívánt, azt mindjárt meg-vettem.

Többnyire ebédem vala most tsak krumpér,
Italom víz, mellytől nem melegszik a’ vér.

Mivel illy ebédhez én soha sem szoktam,
Hogy jobbíthassam-meg, azon gondolkodtam,

Három olly nagy korhely vólt Kompániánknál,
Regementnél nagyobb hogy nem vólt azoknál.

Quártélyba ezekkel estem egy gazdához,
Egykor így szóllottam én mind a’ hármához:

Pajtások! ha mindég mi így élni fogunk,
A’ krumpliba ugyan ki-nem-törik fogunk,

De utóbb jártányi erőnk sem fog lenni,
E’ roszsznak kellene eleit hát venni.

A’ leg-öregebbnek neve vólt Búszerző,
Hamar meg-is-érzém, hogy nem vala más ő.

Szóllot: az biz’ igaz, hogy mi roszszúl élünk,
De tsak azért, mivel nints kurázsénk, ’s félünk.

Ide tsak fél óra Uraság’ majorja,
A’ mellybe sok ökre, juha vagyon, ’s borja.

Menjünk holnap éjjel, egy ökröt az ólból
Hozzunk-el, avagy hat juhot az akolból.

Holnap úgy-is lészen Karátsony estvéje,
A’ Plébánusnak lesz éj-félkor miséje;

A’ majorból ki ki a’ templomba lészen,
Akkor senki minket észre sem-is vészen.

Dallos, ’s Gyúró Pista mindjárt reá álltak,
És hogy én mit mondok, már tsak arra vártak.

Szólltam: ha ökör lesz, ugyan hová teszszük?
Hol üttyük-le, annak vérit-is hol veszszük?

Felelt itt Búszerző: a’ falu’ végin áll
Egy puszta ház, abba senki fel-nem-talál.

Ha meg-nyúzzuk, húsát majd haza emeljük,
Gazdánk’ sok szalmája között helyét leljük.

Ez okos embernek rá álltunk szavára;
Jutván Karátsonynak szent éjtszakájára.

Az óra két fertályt ütött éj-fél után,
Kardunkat fel-kötvén, el-mentünk szaporán.

A’ majoros gazda két legény szolgáját
Otthon hagyta, őrzék ezek a’ marháját.

Észre vették ezek, hogy mi ólálkodunk,
És hogy az ól felé lassan lopakodunk.

Kardjaink’ tsörgését a’ mint ők meg-hallák,
Ki-tanúlták abból, hogy vólnánk katonák.

Ők tsak ketten lévén, nem mertek ránk ütni,
Féltek, ne talán tán pistolyt fognánk sütni.

Búszerző az ólba ment Dallos Miskával,
Én strázsán állottam kint Gyúró Pistával.

Az ólba ők soká éppen nem motoztak,
Egy meddő tehenet abból ők ki-hoztak.

Két futrás kötelet szarvára hurkoltunk,
Így osztán prédánkkal innét el-indúltunk.

Itt az egyik legény fel-űle lovára,
Más rövidebb úton nyaka szakadtára

A’ faluba nyargalt: hol az Adjutánssal
Szemközt akad’t, szóllott hozzá nagy sirással;

A’ majorbúl hogy egy marhát négy katonák
El-loptak, és aztat erre felé hoznák.

Maga az Adjutáns itt négy katonával
Lóra űlt, és el-ment ezzel a’ szolgával.

A’ mikor mi értünk a’ falu’ végére,
Adjutáns-is éppen akkor oda ére,

Holt! Berdó! kiáltott, ’s minket körűl fogott,
Rútúl meg-íjedtünk, a’ szívünk dobogott.

Szolgának a’ tehént mindjárt viszsza adta,
Addig-is míg több ér, hátunk jól meg-rakta.

Maga előtt hajtott ő mind a’ négyünket,
A’ Profúznál vasra tétetett bennünket.

Reggel Raportumát Obesternek tette,
A’ ki-is fel-indúlt ellenünk felette.

Mivel egymás után most sok ünnep vala,
Dolgunk fel-vétele továbbra halada.

Víz-kereszt napjával ünnepek’ vége lett,
Májor Obestertől parantsolatot vett,

Hogy Ferhért, Krigs Rechtet[34] mi felettünk tartson,
És meg-vallásának a’ dolognak hajtson.

Tartott-is: a’ lopást mi nem tagadhattuk,
Még jó vólt, a’ tehént, hogy viszsza adhattuk.

Mert már így könnyebb lett sokkal szententziánk,
De a’ Törvény még-is így hozta azt reánk:

Hogy száz tíz ember közt farmatringot futunk,
Négyszer fel, ’s négyszer le, osztán haza jutunk.

Más nap ki-is rukkolt az Exekútzió,
Tudtam, keserves lesz a’ mai portzió.

A’ Profúz bennünket mint oda vezete,
Szólt a’ Májor, ma van a’ fársáng’ kezdete,

Búszerző vetkezz-le! te mégy első tántzra,
Bánom nem adhattunk, roszsz ember, a’ sántzra.

Le-is veté ingét, tántzát mint kezdette,
A’ Májor ló háton vágtatott mellette,

Hau tzú! üssed! üssed! mindég kiáltotta;
Adjutáns más felől jól meg-tapintotta

Páltzájával aztat, ki őtet nem tsapta,
Avagy-is vál közbe döfését illy kapta.

El-hiszem többször-is ő eztet próbálta,
Mert ezen sok tsapást jaj nélkűl ki-álta.

Dallos vólt a’ másik, ki utánna futott,
A’ Kalupáda tántz ennek-is ki-jutott.

Három a’ tántz, jöve itt Gyúró Pistára,
Valahánszor tsapás esett a’ hátára;

Mind annyiszor bőri szegénynek meg-repedt;
Gyenge, tsiklándos vólt, sok szív rajta epedt.

Én utólsó vóltam, rajtam vólt már a’ sor,
Gondoltam, hátamat ha bé-lepte a’ por,

Majd le-seprik a’ sok farmatring tsapások,
Néztem: hármok hátán mint vólt tsattogások.

Nagy szomorún én-is ingem le-vetettem,
Olly nagy sebességgel futásom kezdettem,

Hogy eleint kevés tsapás ért engemet,
De harmadszor futván, fullasztás szívemet

El-fogta, és gyakran orromra hullottam,
A’ Májor vágatott, míg fel-nem ugrottam.

Tántzomat végezvén, le-dűltem, pihegtem,
Szív szorúlás miatt tsak alig lehegtem.

Aszszonyok meg-kenték hátam pályinkával,
Mellyet meg-vegyíték szappannak habjával.

Mond’tam: Debretzenbe farom jól ödzötték,
De itt a’ hátamat jobban köpölyözték.

Más nap daganattya gyűlt matériával,
Fel-vágta a’ Feltser aztat lántzétával.

E’ Bált meg-köszöntük mi az Obesternek,
Kúrholt minket, engem mondott rosz embernek,

A’ Kapitányom-is, úgy le-pirongatott,
Hogy szívem gyökerén a’ szava ált’ hatott.

El-is szaggattatott egymástól hármunkat,
Mind külön gazdáknál, kaptuk quártélyunkat.

Több részit a’ télnek nem tőltöttük másba,
Tsak keserűségbe, és nagy búsúlásba.

Furdalta szívemet lelkem esmérete,
Mert nálam a’ jónak nem vólt már kellete.

A’ gonoszságokban torkig el-merűltem,
Egy veszedelemből a’ másba kerűltem.

Tudtam: magam vagyok mindennek az oka,
És hogy őnként lettem a’ gonosz bírtoka.

Fő ’s all Tisztek előtt el-húnt szeretetem,
Ollykor nem érdemlém, még-is verettetem.

* * *

Így jár sok ifjú, ki meg-nem gondollya
Dolgainak végit, jól meg nem fontollya.

Mindenbe kell lenni katonának szűznek,
Mert ő sok veszélynek mégyen, és sok tűznek.

Hogy ha a’ jó erkőlts őtet nem fedezi,
Hiddje, hogy az Isten nem-is védelmezi.

Főkép’ míg ifjú, vigyázzon magára,
Hogy élte ne légyen lelke ártalmára.

Mert ha e’ Felséget ő egyszer el-hadja,
Tudja-meg: áldását reá nem-is adja.

Ne tsudállya osztán, hogy elő nem mehet,
Mert Isten malasztja nélkűl ez nem lehet.

Sőtt ha követi-is őtet már egy szép rang,
El-veszti azt; lészen belőle tsak bitang.

Sok illyen példákat ki ki látott, ’s láthat,
Azért így ne járjon, magára vigyázhat.

Senki őtet azért nem fogja gyalázni,
Ha magát, mint lovát, úgy tudja zablázni.

Bár Mómus nevetne, így mutat rá: ez szent,
De vallyon ha egyszer a’ veszélybe lesz bent;

Ki-szabadíttya-é ebbűl a’ tsúfoló?
Épen nem; sőtt mondja: hogy így járt igen jó.

Katonának tsupán jó erkőlts pántzéllya,
Ha ebbe őltözött, bizonyos már tzéllya.

Az óldala mellett ezer fog le-húlni,
Jobb óldala mellett tíz ezret fog dúlni.

Nem közelít hozzá a’ szerentsétlenség,
Mivel segedelme, és paisa Istenség.

* * *

Meg-nyílt a’ szép tavasz, nap melegen sütött,
Jövén az ellenség, gyakran reánk ütött.

Hol néki, hol nékünk szolgált a’ szerentse,
Bellona sem tudta, hogy mellyik részt mentse.

A’ tsatákba gyakran pajtásaim nyertek,
Ollykor a’ Kurutzok, mert ők sem hevertek.

Nékem nem lehetett valamihez jutni,
Bár kénszerítettem ellenséget futni.

Sőtt Marienbergnél,[35] lovamat alattam
El-lőtték: és viszsza tsak gyalog szaladtam.

Meg-sirattam az én kedves Mokányomat,
Egy jó lóért kértem a’ Kapitányomat.

De mint eleinten, úgy most nem szeretett,
Egy vén sárga lóra engemet űltetett.

Fájt a’ szívem; tudtam: hogy sok más katonák,
Személyemhez-képest vóltak tsak vén banyák.

Még-is jó lovakat nyertek magok alá,
A’ tüzet kerűlték, kószáltak fel, ’s alá.

Bizonyos vóltam én, hogy ha ellenségre
Megyek, szert nem teszek, hátán nyereségre;

Sőtt az első tűzbe engemet el-kapnak,
’S így gyalázatossan tétettetem rabnak.

A’ sok keserűség epeszté szívemet,
Azért el-szökésre rá szántam fejemet.

Harmad napra én ki-komandíroztattam,
Egy Zászló-tartóval, kitűl adattattam

Egy Káplár trupjába, melly vólt elő-járó,
A’ hol meg-állottunk, vala ez őrt álló.

Az ellenség közzel vólt táborba hozzánk,
Vigyáztunk véletlen, hogy ne üssön reánk.

Éjjel után négyen el-mentünk patrolba,
Hallottunk előttünk tsörgést a’ bokrokba.

Szóllotam: álljunk-meg, én előre megyek,
Hogy azon tsörgéstűl bizonyságot vegyek.

El-menvén, leg-ottan a’ sárgát meg-kaptam,
Hamar-is ellenség postyára akadtam.

A’ fiók estrázsa, halt! berdó! kiáltott,
Feleltem Dezertőr! hárma körűl állott.

Ezek el-vezettek magok Fő Tisztjekhez,
Mihent-is ő vélek érkeztem ezekhez;

Melly erőssek vólnánk, arrúl tudakoztak,
Több illy sok más dolgot itten elő hoztak.

Reggel el-vezettek Kleist Generálishoz,
Láttam: hogy egy All-Tiszt, itt más Dezertőrt hoz.

A’ Generálisnak nagyon meg-tetszettem,
Zőld Kuruttzai közt szolgálatot vettem.

Mindjárt egész mundirt énnékem adatott,
Mondtam: rosz a’ lovam, azt-is mást hozatott.

Szürke vólt a’ szőri, de nagy túr vólt hátán,
Egy nagy farkas marás bal felől a’ farán.

Négy hétig a’ hátát mindég orvoslottam,
Fekete nadállyal bé-is gyógyítottam.

Sok tsatákba vóltam én a’ Labantzokkal,[36]
Közzel szembe szállni nem mertem azokkal.

Mert gondoltam, hogy ha el-fognak engemet,
Akasztó fán vesztem-el az életemet.

Részünkről mostohán folya az egész nyár,
Vertek, és kergettek, egy kárt érte más kár.

Berlint Tsászár népe, Moszquákkal meg-vette,
A’ mundir magazint abba tengre tette.

Potzdámot, Szanszuszit[37] szint’ így pusztította,
A’ több Várasokat a’ Kozák fosztotta.

Torgaunál[38] Feldtmarsal Daun ármádiája
Állott: nagyon erős vólt tábora tája.

Királyunk kéntelen vólt itt hartznak állni,
Sléziátúl máskép meg-kelletett válni.

Ált’ az hartz: itten-is ő meg-verettetett,
Már Magdeburg felé ármádánk sietett.

Tsászáriaktúl egy hiba estve esett,
Tzítten Generális[39] erre várt, és lesett.

Tsászár népe más nap viszsza takarodott,
Drezda[40] alá érvén, ott meg-állapodott.

Retirált a’ Labantz, szaladott előttünk,
Puskáztunk hátokon, ágyúkkal-is lőttünk.

Nagy szerentsétlenség érte itt fejemet,
Mert Tsászár Huszárok el-fogtak engemet.

Drezdánál által-vett tőlök a’ Regiment,
Rettegtem: mert tudtam, hogy most nem leszek ment.

A’ főld zőldségébűl immár ki-vetkezett,
Mivel a’ Zúzmarás tél bé-következett.

Az ármáda szállott téli quártélyokra,
Mert az ellenség-is el-mene azokra.

Regementünk jutott Tsehek Országába,
Mellybe két télen vólt, szált numerussába.

Hadi munkák után két hétig nyúgodott,
Ezek el-múltával mindjárt hozzá fogott

Az Obester, hibák helyre hozásához,
’S fogyatkozásoknak ki-pótolásához.

Egyszersmind kívánta, Stokhauz[41] üres légyen,
Mert egy Regimentnél a’ sok rab tsak szégyen.

Azért Ferhér, Krigs recht, itten rendeltetett,
Ki könyű rab vala páltzával bűntetett.

Mind megszabadúltak, tsak magam maradtam,
A’ Törvény szék előtt kérdésre vonattam.

Leg-főbb kérdés ez vólt, hogy én mért szöktem-el,
Magam’ kötelezvén szolgálatra hittel;

Mondjam-meg okait bátran szökésemnek,
Enyhíthetem súllyát így bűntetésemnek.

Szólltam: nagyon kértem a’ Kapitányomat,
A’ midőn el-lőtték alattam lovamat;

Adatna jó lovat; de ollyat adatott,
A’ mellyen a’ Kurutz mindjárt el-foghatott.

Tudtam; hogy sokaknál jobb katona vagyok,
De előtte nem én, azok vóltak nagyok.

Véle eggyütt a’ fő Tisztek nem szerettek,
Fájt a’ szívem, hogy illy nagyon meg-vetettek.

Eleint neveztek engem: fiam Palkó,
Most pedig rosz ember, kotzkás, és kóborló.

Minden leg-kissebbért mindjárást verettek,
Ezek az okaim, mellyek el-szöktettek.

Szóllt a’ Májor: Fiam! melly okokat mondasz,
Gyarlók, igen gyengék, ’s mindenike kopasz;

Mert hogy ha a’ Tisztek veled roszszúl bántak,
Mint kotzkást, kóborlót verettek, nem szántak.

Talám te mind kotzkás, mind kóborló valál,
És így a’ verésre magad okot adál.

Az vóltál-é? mond-meg; szabad most szóllani,
Valami szíveden vagyon, ki-mondani.

Mi tagadás benne; én gyakran jádzottam,
De senkit nem tsaltam, másnak se ártottam.

Igaz; a’ Káplár-is éjjel ha vizitált:
Ollykor quártéllyomon engemet nem talált.

De lovamat eléb itattam, étettem,
Úgy mentem-el osztán, ha mindent meg-tettem.

Szóltt megint a’ Major; lád-é, magad mondod,
Hogy játzdtál, kószáltál, arra vólt hát gondod.

Nem a’ szolgálatra, sem pedig lovadra,
Mind ezen tett hibák, szállanak magadra.

Tudtad a’ játékok nagyon tíltva vannak,
És hogy rosz dolga van, ki éjtszakáz, annak.

Mit tsudállod tehát, hogy sokat verettek
Téged fő Tiszttyeid, és nem-is szerettek.

Mondod; játékoddal senkit meg-nem tsaltál,
És senkinek azzal te nem-is ártottál.

Magadat tsaltad-meg, mert pénzed vesztetted,
Ártál pedig annak, a’ kitűl el-nyerted.

Kapitányod nem mert jó lovat rád bízni,
Mert a’ kóborlással ló nem szokott hízni.

Nem-is elég, hogy azt itassad, étessed,
Azután Istálló rekeszét rá vessed;

Hát ha quártéllyodat tűz el-borítaná?
A’ lovadat akkor ki-szabadítaná?

Ha ok nélkűl bántak keményen te veled,
Te ártatlan lévén, vóltak ők ellened;

Stabálissaidnál vóltál-é panaszon,
De tudtad, panaszod nem követné haszon,

Tudsz-é még valamit magad mentségére,
Melly lenne dolgodnak könnyebbítésére.

Senkitűl se tartsál, mond-meg azt szabadon,
Gondolkodjál: tám még segíthetsz magadon.

Nem tudok, szóllottam, itt kegyelmet kértem,
Mert hogy vétkes vagyok, magam meg-esmértem.

Esedeztem, ezen mostani vétkemet
Ne tekintsék, mivel sajnállom estemet.

Mint ember estem-meg, és olly melly iffiú,
Gondolat fejébe, a’ kinek még hiú.

Fogadtam: magamat, hogy én meg-jobbítom,
Életem ezentúl hogy jóra fordítom.

Könyveim ortzámra itten ki-tsordúltak,
Láttam Major-é-is azokba borúltak.

A’ Törvény szobábúl Profúz ki-vezetett,
Kezemre, lábamra, megint vasat vetett.

Bent már az Auditor, hogy én mit vétettem,
Bűntetésnek mellyik nemét érdemlettem,

Az hadi törvények szerint ki-mondotta,
Szavára sok szem itt könyveit ontotta.

Ezek után szegény fejemre voksoltak,
Nem tudtam, dolgaim előttök mint folytak.

De nem reménylettem jó kimenetelét,
Tetszett, hogy valami rágja szívem felét.

Egy Hadnagy ki-jött itt, ’s vele egy Kapitány,
Petsétes levelet a’ kezébe tartván,

Szententziám vólt ez, melly’t a’ törvény hozott:
Látása szívembe, újjabb kínt okozott.

Ezt az Obesternek kezébe nyújtotta,
A’ ki-is ezt mindjárt fel-is szakította.

El-olvasván, nevét rá írta pennája,
És még e’ szavakat tette ő alája:

Placet; és most mindjárt publikáltatasson,
Holnap után pedig exequáltatasson.

Az Obester újra ezt bé-petsétlette,
Kapitánynak adván, fő-hajtását tette.

Ez viszsza érkezvén a’ Majornak adta,
Fel-szakítván, látta, Obester meg-hadta.

Hogy eztet ő mindjárt most publikáltassa;
Hogy pedig az egész világ azt hallhassa,

Háromszor Ruffot[42] fújt, itten egy Trombitás,
Jött a’ nép mi felénk, leve nagy szaladás.

Bíráim ki-jöttek, fél kerékbe áltak,
Szententziám hallyák az emberek, vártak.

A’ kardját a’ Major itten ki-rántotta,
Páltzáját Auditor pedig fel-tartotta.

A’ Profúz engemet hozzájok vezetett,
És itten én rólam a’ vas le-vétetett.

A’ fél kerék végin kellett meg-állani,
Szententziád fogod, szóltt Májor, hallani.

Az Auditor eztet olly hanggal olvasta,
Hogy azt minden ember érthetve halhatta.

Kezdett nagyon fogyni testemnek ereje,
A’ szententziámnak e’ vala veleje.

Mivel hogy Rontó Pál, Istenét, Királlyát
Meg-tsalta, el-hagyta Zászlójának allyát,

De mi több, meg-szegte hitét, mellyet le-tett,
Mellyért-is ő példás bűntetést érdemlett.

Azért-is rettentő mások példájára,
Meg-hal; és fog menni az akasztó fára.

Itten az Auditor egy fátskát zsebébűl
Ki-vévén, el-törte, ’s ki-veté kezébűl.

Melly-is kis darabba esett a’ lábamhoz:
És ezen igéket mondotta magamhoz:

Isten kegyelmezzen te bűnös testednek,
És légyen irgalmas te szegény lelkednek.

Ezt hallván, úgy tetszett, hogy a’ világ rám dűlt,
A’ szívem dobogott, lettem ollyan réműlt,

Hogy a’ környűl álló nép tetszett erdőnek,
A’ mellybűl ellenem oroszlyánok jőnek.

Tagjaim hevűltek, hol pediglen fáztak,
A’ fejem szédelgett, szemeim kápráztak.

Meredve maradtak, és nem pillanthattam,
Nyelvem olly nehéz lett, hogy szót sem szólhattam.

A’ füleim zúgtak, mint zúg a’ szél malom,
Azt véltem, hogy mindjárt elnyel a’ sír-halom.

Ezek után Profúz vetett lántzra, ’s vasra,
Szóllott hozzám: mennyünk! de estem itt hasra.

Pajtásim a’ főldrűl szépen fel-emeltek,
Mert sokan közzűlök engemet kedveltek.

Szólltak: ne fély Pajtás! jó az Isten, jót ád,
Könyörögj hozzája, lehet még grátziád.

El-is vezettek ők Profúznak házába,
Asztal mellé űltem, érvén szobájába.

A’ Strázsája ennek itt meg-dupláztatott,
Melly az Adjutánstúl komandíroztatott.

Egy Pajtásom állott kardal a’ szobába,
Karabéllyal a’ más, ennek pitvarába.

Bíztatott a’ Prófúz, ’s az ő Felesége,
De nem vólt szívemnek semmi tsendessége.

Úgy reszketett, véltem, óldalam ki-üti,
Fájt, mint mikor testet a’ forró tűz süti.

A’ Regement Páter hozzám hamar jöve,
Látása én belém mérges nyilat löve.

Tudtam, ő készíti útam más világra,
Hogy lelkem juthasson örök bóldogságra.

Az gyötrött, hogy illyen iffiú koromba,
Erőszak halállal szállok-bé siromba.

Ő-is eleintén mind azzal bíztatott,
Hogy bár az halálom meg-határoztatott,

Még-is életemhez lehet még reménység,
Mert a’ Nagy Úr Isten kegyelmes egy Felség.

Obesterem szívét ő meg-lágyíthattya,
És ez grátziáját még nékem adhattya.

Mondtam: természete, hogy felette kemény,
Engem nem-is táplál már leg-kisseb remény.

Soha még Desertort nem pardonírozott,
Még áll szententziám, mellyt a’ törvény hozott.

Szóltt: Fiam! ha dolgod Isten akarattya,
Magam-is azt mondom, meg nem változtattya;

Minden, a’ mit ezen Isteni nagy Felség
Tselekszik mi velünk, mind jóság bőltsesség.

Akarja bűnöktűl el-távozásunkat,
Hogy így nyerhessük-el mi bóldogságunkat.

Ki tudja, ha tovább e’ világon élnél,
Tán bűn tengerébe egészszen merűlnél.

És meg-átalkodva abba mindég úsznál,
Testestűl, lelkestűl, kárhozatra jutnál.

Hidjed: az Úr Isten téged Fiam szeret,
Mert Idvességedre rövid úton vezet.

Mostan egésséges, és eszeden is vagy,
Óh! ezen Kegyelem felette igen nagy.

Eddig elkövetett vétkeid szánhatod,
Hogy így Idvességed bizonyos, tarthatod.

A’ test, és a’ világ, hajlandó a’ roszra,
Nem-is vezett másra, hanem tsak gonoszra.

Ollyan mint szép gyümőlts, mellybe vagyon féreg,
Édes, tetszik szájnak: emésztése méreg.

Űlly torkig kintsek közt, mint valamelly tóba,
Részed még sem lészen, örökké e’ jóba,

Mert tudod, e’ főldön kik élünk, meg-halunk,
Nints itt maradandó városunk, vagy falunk.

Tsak a’jó, a’ mellyet lelkünknek számára,
Gyüjtöttünk, az marad örökös hasznára.

Ezzel Isten színe eleibe juthatsz,
És vele ollyan nagy örömbe vígadhatsz;

A’ mellyet még soha semmi szem nem látott,
Sem ember szívébe nagyobb bé nem hatott.

Fül illyet nem hallott, vége pedig nem lesz,
Óh melly bóldog ember, a’ ki ebbe részt vesz.

Hogy ebbe részes légy, Fiam imádkozzunk,
Ki kereszt-fán meg-hólt, ahoz fohászkodjunk.

Itt a’ feszűletet a’ kezembe adta,
Tsókold-meg ezt Fiam: én nékem mondotta.

Szívemhez szorítván, örömmel ezt tettem,
Mert a’ kit ez jelent, őtet képzellettem.

Páternek velem tett buzgó imádsága;
Sok szép bíztatása; szava igazsága;

Meg-vallom, Istenhez buzdítá szívemet,
Szent akarattyára bízám már ügyemet.

Az alatt grátziát ment két Zászló-tartó
Kérni: fáradságok vólt héjába való.

Szóltt Obester; hogy ők kötelességeket
Meg-tették, úttyokra botsátá ezeket.

Ment azután kérni sok Úr, és sok Dáma,
A’ kis-Aszszonyoknak majd nem-is vólt száma.

Ő tsak azt felelte, Istennél grátzia,
A’ sok kérés vége vólt reverentzia.

Követték ezeket néhány szerzetesek,
Ezek-is, mint Urak, vóltak olly nyertesek.

A’ Bíró-is el-jött, egész tanátsával,
Esedezett értem, hathatós szavával.

De ez-is tsak falra hányta itt a’ borsót,
Szóltt: jobb lesz, ha nékem tsináltat koporsót.

Jöttek Városiak, Iffiak, és Vének,
Könyörgöttek értem gazdagok, szegények.

Semmit sem vihettek kérésekkel végbe,
Mondá, majd könyörgök érettek az égbe.

Az egész Ispitály osztán következett,
Ez-is grátziámért, nagyon esedezett.

Ajánlották ezen Lázárok magokat,
Hogy Istenhez tesznek fohászkodásokat,

Obesternek az ő hoszszú életéért.
Szóltt: jobb lesz, ezt tegyék, a’ rabnak lelkéért.

Utóllyára jöttek férfi gyermeketskék,
Ezekkel fejéren őltözött szűzetskék.

Koszorúsak vóltak, bokréták kezekbe,
Ki ki bizodalmát vetette ezekbe;

Hogy az Obestertűl, e’ szelíd báránykák,
Grátziám ki-nyerik, mivel ártatlankák.

Minnyájan három, négy esztendősek vóltak,
Szobájába menvén; lábához borúltak.

Szólltak: kis Jézuska, drága szerelmére,
A’ ki Bethlehembe fekszik, Szent vérére,

Kérjük Nagyságodat, légyen engedelmes,
Grátzia! grátzia! óh légyen Kegyelmes!

Sok öszve tette itt két kis kezetskéjét,
Soknak könyv áztatta gyenge szemetskéjét,

Sok térdein tsúszott, lábát ált’ kótsolta,
Kiáltott: ich bitt! bitt! grátzia! tsókolta.

Ezeknek sem használt gyenge szavatskájok,
Bár mint rózsa nyílik, úgy nyílt szájatskájok.

Mondá nékik: jobb lesz, hogy ha haza mennek,
Holnap után nézzék mi baja lesz ennek.

És ő róla példát magoknak vegyenek,
Ha fel-nőnek, hogy ők roszszat ne tégyenek,

Mint ez; ne jőjjenek az akasztó fára,
Szülőiknek esne ez nagy fájdalmára.

Mindenik grátzia! még-is kiáltotta,
Ő pediglen, mars! mars! szólván ki-hajtotta.

Míg ezek így folytak, fel-űle lovára,
Az én Zászló-tartóm, nyaka szakadtára;

Brixbe,[43] hol Fő Vezér Gróf Hadik vólt, el ment,
Mivel nyargalt, hamar e’ városba lett bent.

Itt Kis-Aszszonyának mély térd hajtást teve,
Lubomirska Hertzeg Aszszony most a’ neve.

Dolgomat előtte mind el-beszéllette,
Mért jött vólna hozzá, azt-is jelentette.

Kérte, méltóztasson lenni én párt-fogóm,
Obesterem előtt hathatós szószóllóm.

Tudja: ha levelet nékie fog írni,
Keménységét fogja e’ levél meg-bírni.

De kérte, Ordonántz táskájába tegye;
Hogy itt vólt, Obester azt észre ne vegye.

E’ kegyes Méltóság örömmel ezt tette,
Mindjárt-is kezébe pennáját fel-vette,

Olly szív meg-lágyító levelet néki írt,
Hogy maga-is, míg azt írta, piszegett, ’s sírt.

Önnön maga tette eztet a’ táskába,
Ordonántznak nyomott egy aranyt markába.

Kérte, hogy mindenütt ő nyargalva mennyen,
Néki-is jutalma lesz mind főldön, ’s mennyen.

Mint szél ment, lova-is igen serény vala,
Dél után itt termett, végződvén asztala.

A’ Zászló-tartó-is hamar el-érkezett,
A’ Gróf Kis-aszszonnyal, hogy ő mit végezett,

Meg-mond’ta: köszöntem; nagy Kereszténységét,
De dolgom, nem éri, szóltam, kívánt végét.

Az Obester kűldött maga konyhájábúl
Ebédet, innom-is a’ maga borábúl.

Ettem a’ mint ettem, mert testem táplálni
Már-szükségem nem vólt, tsak lelkemhez látni.

Meg-látván leg-elől a’ Pátert, réműltem,
Mivel halálomhoz már mostan készűltem.

Hogy mindég mellettem vólna, azt kívántam,
De el-jött: a’ szívem örvendett, hogy láttam.

Az egész dél utánt velem könyörgéssel
Tőltötte, és sok szép más elmélkedéssel.

Kristus mi érettünk hogy mennyit szenvedett,
Míglen Attya előtt értünk eleget tett,

Mint kegyelmezett-meg tsak egy kérésére,
A’ latornak: ’s mint ment ez idvességére.

Péter megtagadta, de vétkét siratta,
Színe látására eztet-is jutatta.

Szólt tovább: gyermekem! Atyánk ő, ’s Istenünk,
Jót kíván ő tenni mindenkor mi velünk.

Nagyobb öröme van egy bűnös térésén,
Mint sok igazaknak mennyégbe menésén.

Óh te-is idvezűlsz, tsak vétkeid bánnyad,
Meg-gyónván; lelkedről e’ terhet le-hánnyad.

Mondottam: ez vólna minden kívánásom,
Nem bánom, e’ főldön ha már maradásom

Nem-is lesz, mert a’ főld veszedelmek helye,
Minden rosznak, és a’ bűnöknek műhelye.

Töredelmes szívvel megyek az halálra,
Reménylem, hogy jutok örök bóldogságra.

Jó éjtszakát mondott, mert vala már éjfél,
Reggel jókor el-jön, mert majd korán fel-kél.

El-ment; Istenemhez mindég fohászkodtam,
És a’ Feszűletet kezembe tartottam.

Szemem előtt vala mindenkor halálom,
De hajnalkor még-is el-nyomott az álom.

Álmomba egy szép szűz hozott egy kalitkát,
A’ mellybe bé-zárva tartott egy madarkát,

Ki-nyitván ajtaját, madara el-repűlt,
Mellyen e’ szűz leány nem búsúlt, de örűlt.

Fel-ébredvén, ezen álmom’ nem fejthettem,
De magamba még-is illy sóhajtást tettem:

Rab vóltál, nem vagy már, te ékes kis madár,
Óh hozzád hasonló lehetnék én is bár.

Más nap el-is jöve a’ Páter idején,
Nem vólt a’ kalapja fel-téve a’ fején,

Mert Urunk szent Testét el-hozta magával,
Szolgája vele jött két viasz gyertyával.

Szóllott: édes fiam: no miként nyúgodtál?
Jól-é, avagy roszszúl? mond meg mit álmodtál?

Meg-mondván álmomat, így fejté ő ezt itt,
A’ szűz lány nem más vólt, hanem az igaz hit.

A’ kalyitka pedig ábrázlá a’ testet,
Abba zárt madarka jelenté a’ lelket.

Mert a’ test tömlötze az ember lelkének,
De ha egyszer vége van test életének;

Mivel halhatatlan a’ lélek, ki-repűl,
És ha igazán hitt, Kristusba idvezűl.

Tudom, Fiam, hiszel ő szent Felségébe,
Reménységed veted ő nagy érdemébe.

Jól van ez, de még-is, mind több kell még ehez,
Hogy juthass Istennek az ő kegyelméhez.

Maga mondja: a’ ki szent testét nem eszi,
Szent vérét nem iszsza, ezt nem tselekeszi;

Nem juthat az illyen színe látására,
Érdeme sem válik illyennek hasznára,

Azért-is hogy juthass Isten kegyelmébe,
Mindjárt részesítlek az ő szent Testébe.

Mint egy fél óráig velem imátkozott,
Azután engemet a’ gyónásra hozott.

Meg-is gyóntam néki egész életemrűl,
Minden nehézséget le-tettem lelkemrűl.

Bűneimtűl engem mihent fel-óldozott,
Egy valami, olly nagy örömöt okozott

Bennem; hogy szívemrűl minden szomorúság
Tágúlt, el-fogta azt egy titkos vígasság,

Itten gyakorlását, hitnek, reménységnek,
El-mondotta velem, és a’ szeretetnek.

El-végezvén azt is, szóllítá szolgáját,
Meg-gyújtatá vele mind a’ két gyertyáját.

Egyházi ruháját, Stólát fel-őltötte,
Oltári Szentséget a’ kezébe vette.

A’ szokott ígéket nagy ajtatossággal
El-mondván, felém jött illő buzgósággal.

Térdepelvén, főldig magam’ meg-hajtottam,
Mint szarvas friss vizet, Uram, óhajtottam.

Magamhoz-is vettem itten Istenemet,
Kértem, hogy szent vére gyógyítsa lelkemet.

Mintegy fél óráig megint könyörgöttünk,
E’ nagy szent titokról osztán beszélgettünk.

Én ki nem mondhatom melly nagy könnyebbséget
Érezett a’ szívem, ’s lelkem tsendességet.

Bátorodott lettem, haláltól nem féltem,
Világot útáltam, mellybe eddig éltem.

Már nehezen vártam, hogy tsak meg-halhassak,
Istenemnek színe elibe juthassak.

A’ Páter én tőlem el-ment ebédelni,
El-jön, ha asztaltól, mondá, fel-fog kelni.

Ma-is Obesterem kűldött nékem enni,
Meg-köszöntem, hogy ezt méltóztatta tenni,

Mivel most erővel alkalmassal bírtam,
Ezen két levelet Szülőimnek írtam.

Rontó Pálnak édes Attyához írott levele.

Kedves édes Atyám!

Reszketnek kezeim halál félelmétől,
De jobban remegek szíved’ sérelmétől.

Mert tudom; azt pennám úgy meg-sebesíti,
Hogy nintsen orvosság, melly azt meg-enyhíti.

Síromnak halmáról kűldöm levelemet,
Tudjad: holnap reggel végzem életemet.

Nem jutok már többé színed’ látására,
Mert hóhér húz holnap az akasztó fára.

Tudom, ezen szavak tégedet rémítnek,
Tán meg-is halsz, hogy ha Egek nem segítnek.

Légy bátor, óh Atyám! halált érdemlettem,
Istenem, Királyom ellen én vétettem.

Meg-szegtem hitemet, szöktem ellenséghez,
Az előtt-is már sok roszszat vittem véghez.

Magam féle nyája el-fogott engemet,
Így bűnteti Isten hitetlenségemet.

Vajha! a’ te sok szép oktatásaidnak,
Mindég jóra intő okos szavaidnak

Hittem vólna: most illy erőszakos halált
Nem szenvednék; a’ melly tégedet-is talált.

Talált: ősz fejedre hoztam gyalázatot,
Atyai szívedre keserves bánatot.

Hogy ha merem magam’ mondani fiadnak,
Mivel engem’ holnap az halálnak adnak,

Engedj-meg óh Atyám! mert meg-bántottalak;
Emlékezem, sokszor háborítottalak.

Az Istenre kérlek, engedd-meg vétkemet,
Hogy el-ne veszítsem én szegény lelkemet.

Mivel már esetem meg-változhatatlan,
Kérlek édes Atyám ne légy irgalmatlan.

Köszönöm atyai gondviselésedet,
Melly’t nem érdemlettem, nagy szeretetedet.

Vedd bűnös lelkemet emlékezetedbe,
Könyörögj érette, tsak azt vedd szívedbe.

Kéri ezt te tőled, az, ki sír-halmán áll,
Méltatlan roszsz fiad: a’ nevem

Rontó Pál.

Az Annyához írott levele.

Szerelmes édes Anyám!

Majd kiesik pennám meg-bádjadt kezemből,
Könyveim mint patak, úgy folynak szememből,

Midőn hozzád ezen levelemet írom,
Mert már ki-van ásva én halálos sírom.

Meg-ne rettenj, kérlek, szíved’ bátoríttsad,
Isten végzésére szemeid’ fordíttsad.

Ő szent rendelése, hogy holnap ki-múljak,
És az akasztó fán kötél által fúljak.

E’ napnak virradta azon gyászos napom,
A’ mellyen érdemlett bűntetésem kapom.

Érdemlett: mivel meg-tsaltam Istenemet,
Vele Királyomat, főldi Felségemet.

Mind kettőhöz le-tett hitemet meg-szegtem,
Sok roszszakat tévén, ellenséghez szöktem.

Tsászár Huszárjai egy meg-ütközésbe
El-fogtak: és azok adtak engem’ kézbe.

Hadi Törvény hozá rám e’ szententziát,
Tudom, Obesterem, hogy nem ád grátziát.

Óh szerelmes Anyám! képzellem, mint indúlsz
Ájúlásnak, többé tán meg-sem-is vídúlsz.

Esmérem te gyenge Anyai szívedet,
Esmérem aszszonyi erőtlenségedet.

Azt fogod sajnálni, engem’ mint neveltél,
Emlőddel tápláltál, széltől-is őrzöttél.

Azon test, méhedbe a’ melly formáltatott,
Szíved alatt kilentz hólnapig hordatott.

Mostan erőszakos halálra fog menni,
Tudom: ez szívedbe hegyes tőr fog lenni.

Édes drága Anyám, ne epeszd magadat,
Botsáss Isten’ színe elibe fiadat.

Hidd-el: oda jutok, mert bűneim’ bánom,
Nagy vétekbe estem, halálom’ nem szánom.

Isten fizesse-meg sok fáradságodat,
És én mellettem tett dajkálkodásodat.

Ha meg-bántottalak, Kristus’ sebeire
Kérlek: botsássál-meg, az ő szent vérére.

Isten’ széke előtt érted imádkozni,
Hiddjed, meg-nem-szűnök, szívből fohászkodni.

Hogy szegény lelkemről te-is gondolkodjál,
Esedezik ezért, vólt Fiad,

Rontó Pál.

* * *

Könyvekkel ásztattam e’ két levelemet;
Zokogtam, reájok nyomván petsétemet.

Mert szemem előtt vólt, engem mint kedvelltek
Szülőim; és melly nagy kőltséggel neveltek.

Kevés idő múlva a’ Páter érkezett,
Szememen esmérvén, mért sírtam, kérdezett.

Szólltam: Szülőimnek dolgomat meg-írtam,
Estemen szomorúk lesznek, azon sírtam.

Kértem: hóltom után hogy adná póstára,
Itt a’ nyóltz krajtzár-is, a’ két levél árra.

Fogadta: kétségem hogy ne légyen benne,
Örvendetesbb dolgot még-is inkább tenne.

Ekkor egy Ordonántz jöve serénységgel,
Izzadt vólt a’ lova, mert jött sietséggel.

A’ Profúznak köté eztet udvarába,
Egy iskátulával bé-jött a’ szobába,

Köszönt, ’s azt előmbe az asztalra tette,
Gróf Hadik Kis-Aszszony, szóltt, eztet kűldötte.

Vegye Pajtás Uram kedvessen ezt tőle,
A’ mi benne vagyon, vegye-ki belőle.

Páter maga eztet mindjárt fel-nyitotta,
Ajándékát velem együtt tsudállotta.

Ing vólt ez, szép fejér vékony gyótsból varva,
Viaszkos vászonnyal vólt ez bé-takarva,

Szegve vólt fekete selyem pántlikával,
Ez vólt az ajándék, egy szép bokrétával.

Ordonántznak viszsza-adtam a’ skátulyát,
Köszönöm, mondja-meg, kegyes ’s nagy malaszttyát.

Istent fogom kérni, számos esztendőkre,
Áldással terjeszsze éltét sok időkre.

El-ment; én ezeket mondtam a’ Páternek:
Tudjuk, Gróf Kis-Aszszony írtt az Obesternek,

Látom, haszna nem vólt kérő levelének,
Tartom ajándékát halálom’ jelének.

Légyen az Istennek ő szent akarattya,
Reménylem, lelkemet magához juttattya.

Magam kértem már most, kezdjen imádkozni,
Vagy más szent példákat nékem elő-hozni.

A’ szent Mártyrokról mindjárt-is beszéllett,
Beszédjéből lelkem nagy vígasztalást vett.

Mert hallottam, azok hogy mennyit szenvedtek,
Melly szörnyű, ’s iszonyú halállal ölettek,

Még-is vígan várták a’ vadak tsatáját,
Tsak Martyromságnak nyerhessék pálmáját.

Dávidot-is nékem itten elő-hozta,
Vétkéért az Isten miként ostorozta.

Vétkeit siratván, ő rajta könyörűlt,
Bár ő nagy vétkes vólt, de még-is idvezűlt.

Szólltam: tudom, Istent én-is meg-bántottam,
A’ mellyel én önnön lelkemnek ártottam.

De hogy bűneimet meg-szántam, örűlök,
Most-is szívből bánom; úgy-é idvezűlök?

Szóltt a’ Páter, ennél bizonyosabb nintsen,
Örvendeszhetz ezen, leg-drágább nagy kintsen.

Azután könyörgött majd nem Virrattáig,
Le-dűltünk azután, alig egy óráig

Nyugodtunk, az hajnal tsak hamar hasadott,
A’ nap következett, hogy ez el-haladott.

E’ nap vólt, melly nékem vólt leg-irtóztatóbb,
És úgymint embernek, leg-inkább borzasztóbb.

Mert ezen kelletett éltemtűl meg-válni,
Istennek ítélő széke előtt állni.

Szólltt a’ Páter hozzám, hogy ha még szívemen
Valamelly nehézség vólna, vagy lelkemen,

Gyónnám-meg, mert még most időm vólna árra,
Még minek előtte jutnék az halálra.

Mondtam, vagyok tsendes lelki esmérettel,
Nints lelkem terhelve leg-kissebb vétekkel.

Itten szépen magam fel-tsínosítottam,
Hajam puderoztam, fel-fodorítottam.

Dolmányomra vettem halálos ingemet,
Mellyel Gróf Kis-Aszszony meg-tisztelt engemet.

Feszűletet a’ szép bokrétára tettem,
Kézbe tartván, gyakran tsókokkal illettem.

A’ Páter könyörgött velem, és bíztatott,
Egy kevessé szívem meg-bátoríttatott.

Hallván egyszer, hagy a’ Profúz háza körűl
A’ lovak dobognak, a’ sok fegyver zördűl.

Az exekutzió, tudtam, hogy érkezett,
Páterrel féltembe fogtam itten kezet.

Szív szorongatásim ekkor lettek nagyok,
Ki-tetszett, hogy nem kő hanem ember vagyok:

Szóltt a’ Páter: fiam! talám meg-íjedtél,
Látom ábrázatba hogy halovány lettél,

Ne fély! Istenedbe vessed reménységed,
Sőtt örvendj; mivel ő magához hí téged.

Bé-jövén a’ Profúz, szóllott: Fiam! ne fély,
Még lehet grátziád, e’ reménységbe ély.

Hanem nékem már most mást nem lehet tenni;
Azért mennyünk, mivel már kelletik menni.

Páter imádkozva mene én mellettem,
Mint a’ pitvar ajtó előtt vele lettem;

Adjutáns a’ Srankba,[44] Páterrel vezetett,
Ezen négy szeglettel körűl-is vétetett.

Erre itt a’ Major, mars! komandírozott,
Lábrúl lábra, lassan ki ki masírozott.

Úgy tetszett, előttem mindenütt van árok,
És hogy egész térdig én fövénybe járok.

Frajter[45] két katona Hóhért körűl vette,
Katonaság után őt’t hátrúl vezette.

A’ nép száma nagy vólt, a’ melly engem kisírt,
De ritka vólt, a’ ki ezek közzűl nem sírt.

A’ mind már el-hagytuk egyszer a’ helységet,
Úgy tetszett, hogy engem’ a’ forró tűz éget.

Mert láttam oszlopom immár fejérleni,
A’ mellyen most mindjárt testem fog függeni.

Még éltem: a’ testem már-is merevedett,
Mivel minden tsep vér, bennem hidegedett,

Az halál félelme engemet borzaztott,
Hól jéggé váltatott, hol pedig izzasztott.

Az imádságba-is már szám most hebegett,
A’ nyelvem nehéz lett, ez-is tsak rebegett;

El-érvén már egyszer vesztésem helyére,
Tetszett, hogy vastag köd szállott e’ megyére.

Már szemem semmit sem külömböztethetett,
Halál árnyékával mert körűl vétetett.

A’ Major egy nagy négy szegletet itt formált,
A’ mellybe az én kis szegletem-is bent ált.

A’ Profúz én rólam a’ vasat le-vette,
Páter szűnet nélkűl bíztatását tette.

Kevessé előbre kellett itt állanom,
És szententziámat még egyszer hallanom.

Az Auditor aztat fenn szóval olvasta,
Nagy tsendesség lett itt, azt minden halhatta.

Mihent olvasását Auditor végzette,
Profúz lépéseit Májor felé tette.

Kiáltott: grátziát, kérek én szegénynek!
Szóltt a’ Májor: meg-nem-lehet esni ennek.

Másodszor-is kérem, légyen grátziája;
Istennél grátzia; most így szóltt reája.

Harmadszor-is kérem Kristus szent nevére,
Hogy szállyon grátzia szegénynek fejére.

Itt véletlen a’ nép leve nagy mozgásba,
Grátzia! grátzia! esett kiáltásba.

Mert látta nyargalva jön egy Zászló-tartó,
Lebegtett keszkenőt, melly fejér mint a’ hó.

Szűntelen grátzia! grátzia! kiáltott,
Szomorú szíveket örömre ő váltott.

A’ Májorhoz érvén, magát meg-hajtotta,
Hogy meg grátziázott, Obester mondotta.

Óh melly nagy öröm lett mindjárt a’ nép között,
Eggyik rózsa vízzel, más mással öntözött.

Látták, hogy szívemre nagy meg-bágyadtság szált,
Azért-is örömest mindenike szolgált.

A’ Páter meg-ölelt, magához szorított,
Lásd, az Isten be jó, szóllott, bátorított.

Ézékenység nélkűl vóltam én még itten,
Pajtásaim közzűl fére vittek ketten.

Feltsert kiáltották, egybe ez itten vólt,
Eret fog ked vágni, Páter hozzá így szóltt.

Halálos ingemet én rólam le-vette,
Hóna alá szépen öszve hajtva tette.

Pajtásim le-húzták rólam dolmányomat,
Ingemet fel-gyűrvén, tarták bal karomat.

Feltser szerentsésen meg vágta eremet,
Ítélete szerént botsájtá véremet.

Erre mindjárt igen nagyon meg-könynyűltem,
Itt’ magamhoz térvén, hogy élek, el-hűltem.

Mind eddig mi történt én velem, nem tudtam,
Tetszett, hogy az Úrban én már el-aludtam.

A’ Komandót Májor itt haza vezette,
Obesternek illő raportumát tette.

Iffiú, vagy öreg, minden nem örvendett,
Éllyen az Obester! minden szájba zengett.

Mi több, az Hóhér-is felette itt örűlt,
Hogy nyakam tsigája kezére nem kerűlt.

A’ keresztet Páter kezembűl ki-vette,
De szép bokrétámat tsákóm mellé tette.

Velem jött, vezetett maga Quártéllyára,
Nyúgodjak kevessé, fektetett ágyára.

Frissen főzettetett én nékem bor levest,
Kért, igyak belőle én bár tsak egy kevest.

Ittam: meleget is okozott gyomromba,
Nagyon erősített minden más tagomba.

Minden bajom meg-szűnt, beszéltem, nevettem,
Jó lelki Atyámtúl ezeket kérdettem:

Atyám! hogy történt az hogy én meg-nem hóltam?
Mert úgy tetszik, hogy már más világon vóltam.

Éj vólt-é, vagy nappal? a’ midőn vezettek,
Vak lettem, nem tudom, én velem mit tettek.

Szóltt: Fiam! Istennek hatalmát tsudállyad,
Veled tett dolgait fontold-meg, ’s vizsgállyad.

A’ mi veled történt, ő szent rendelése
Vala: és egyszersmind Atyai intése.

Hogy te meg-jobbíttsad ezentúl éltedet,
Kerűllyed a’ vétket, szeresd Istenedet.

Nappal vólt hogy mentünk vesztésed helyére,
A’ Félsz homályt hozott szemeid fénnyére.

Ott lévén; te önnön Zászló-tartód futott,
Grátziát kiabált, ezzel hozzánk jutott.

Ne véld, Obestered önként azt r’ád hozta,
Avagy más valaki ő nála okozta.

Maga az Úr Isten néked kegyelmezett,
Jele, hogy még rólad el-nem-felejtkezett.

Tsak eszközök vóltak Obester, és mások,
Mondták akarattyát ezek, mint talmátsok.

Azért el-ne-felejtsd te jó Istenedet,
Szemed előtt tartsad ezen esetedet.

Mert bár ő kegyelmes, és sokszor kegyes-is,
De ha gyakran vétünk, ő igaz bíró-is.

Szólltam; Atyám Uram! az én Teremtőmet
Soha el-nem hagyom, jóra vezetőmet.

Míg lélek bennem lesz, néki fogok élni,
Önnön példám vagyok, roszszat fogom félni.

Obesterhez menvén a’ Páter ebédre,
Jutott mindjárt vele ő illyen beszédre:

No mit beszél Rontó? szereti-é, hogy él?
Magához tért-é már? avagy még most-is fél.

Már nem fél; szóltt Páter; de olly meg-ijedt vólt,
Maga vallya, vélte, hogy immár ő meg-hólt.

Mondja meg ő néki, vigyázzon magára,
Gróf Hadik Kis-aszszony sem lészen hasznára.

Szép legény, meg-vallom, de kár, hogy tsintalan,
Ezen fenyítése, tám nem lesz hasztalan.

Méltóságos Uram; kezes vagyok érte,
Mert ezen fenyítés elevenit érte.

A’ Jágere ma-is néhány szép étkeket
Hozott, mondá: kűldi Obester ezeket,

Tokai bort kűldött, egy karafinával,
Köszöntem, hogy hozzám van illy grátziával.

Ez a’ magyar szívet ébresztő orvosság,
Az arany tinktúra ehez tsak bolondság.

Az életnek ez az igaz balzsamoma,
Sebessedett szívnek gyógyító flastroma.

Mihent meg-ittam ezt, úgy helyre állított,
Hogy félelem, ’s halál, többé nem vakított.

A’ Páter, mihelyest az asztaltúl fel-kélt,
Haza jött, meg-mondá, Obester mit beszélt.

Ki-tanúltam; hogy vólt Gróff Hadik Kis-Aszszony,
A’ melly grátziát nyert, azon Isten Aszszony.

Óh Atyám, szóllottam: ihol van az álom,
Mostan meg-fejtését könnyen ki-találom.

Ő kegyes személlyét, a’ szűz jelentette,
A’ melly a’ madarkát szabad lábra tette.

Morfeus, az álom Isten, értésemre
Adta: hogy e’ szűznek gondja van éltemre.

Madarát szabadon a’ mint eresztette,
Életem haláltúl szint’ úgy meg-mentette.

Fel-kiáltottam itt: óh Dámák szépsége,
Az Aszszonyi nemnek díszsze, ékessége,

Eleven tűköre a’ könyörűletnek,
Istápja, gyámola veszendő ügyeknek.

Ezentűl nagy neved bélyege szívemnek
Lészen, és míg kedvez Istenem éltemnek,

Hoszszú életedért, én tsak akkor szűnök
Könyörgeni, mikor mint árnyék el tűnök.

Az ümög petséttye irgalmasságodnak,
Jele nagy lelkednek, nagy méltóságodnak.

E’ lesz életemnek leg-drágább záloga,
A’ mellynek te vóltál hathatós gyámola.

Akkor pedig, midőn világtúl meg-válok,
Menyegző ruhám lesz, ha síromba szállok.

Ezek után mentem a’ Zászló-tartómhoz,
Ki értem fáradott, azon pártfogómhoz,

Örűlt munkállása, hogy kívánt véget ért,
Jóra intett, roszrúl tegyek-le, arra kért.

Tőle Kapitánynak mentem quártéllyára,
Fiatal vólt, gondja vólt tsak a’ tréfára.

Meg-látván, így szóllott: hozott Isten Palkó!
Mi hír meny-országba, van ott árok, és hó?

Feleltem: nem lehet aztat meg-mondanom,
Mert világ küszöbén meg kellett állanom,

Tudom itt a’ főldön Kapitány Uramat
Ki-húztam, mert tettem lovának magamat,

Én ugyan árokba szörnyűbe ejtettem,
Kapitány Uramtúl még sem segíttettem.

Tudtam, nem lesz bajod, a’ rosz fű nem vesz-el,
Te-is mikor menykő meg-üt akkor veszel.

Jó légy, mert ezután majd nem segítenek,
El-ne szökj: mert hidjed, hogy fel-felejtenek.

Soha míg én élek, nem teszek illy hibát,
Tsak kérem, hogy alám adjon jó paripát.

Páter sok malaszttyát szépen meg-köszöntem,
Meg-tsókolván kezét, quártélyomra mentem.

A’ két leveleket adja viszsza, kértem;
Örűltem, szülőim’ hogy már meg nem sértem.

Más nap szép tsínossan egész mundíromat
Fel-őltöttem, és fel-kötöttem kardomat.

Az Obesteremnek mentem quártéllyára,
Reá akadtam itt az Adjutánsára.

Ez mindjárt engemet néki bé-jelentett,
Hogy kűldjön-bé, tőle parantsolatot vett.

Térdre esvén, a’ két lábát ált’ kótsoltam,
Könyveim hullottak, azokat tsókoltam.

Kely-fel fiam! kely-fel! szóllott: e’ tisztelet
Nem én nékem való, hanem Istent illett.

Fel-áltam: ekkor-is könyveim hullattam,
Nagyságod kegyelmét – többet nem szóllhattam.

Nézett: meg-esmérte töredelmességem,
Tartott, meg-romolhat tán még egésségem;

Azért-is beszédjét imígyen kezdette:
Épűletemre vólt, míg tsak nem végzette.

Fiam! meg-esméred, reménylem, vétkedet,
Istennek, Királynak, le-tetted hitedet,

Meg-szegted azt, és még ellenséghez szöktél,
Egész Regimentnél botránkozást tettél.

Nem én, de a’ törvény, ítélt a’ halálra,
Nem-is más, tsak magad, adtál okot arra.

Azt se köszönd nékem, hogy vagyon grátziád,
Mert ez Isten dolga, a’ ki minden jót ád.

Tehát a’ ki égbe lakik, köszönd annak,
Utánna háláld Gróf Hadik Kis-aszszonynak.

De intlek, kérlek-is, hogy hadd-el a’ roszszat,
Mert hogy ha jót tehetsz, mért tészel gonoszszat.

Még te mind Istennek ’s Királynak szolgálhatsz’
És Hazádért szembe ellenséggel szállhatsz.

Hogy jó katona vagy, mondom azt szemedbe,
De azért kevélység ne légyen szívedbe.

Én mind el-felejtem eddig tett vétkedet,
Tsak magad jól viseld, segítlek tégedet.

Most azt parantsolom, holnap Brixbe mennyél,
A’ Gróf Kis-aszszonynak köszönetet tegyél.

Méltóságos Uram! szóltam: én míg élek,
Míg karjaim bírom, és bennem lesz lélek,

A’ rosz társaságot, játékot kerűlni
Fogom: Isten nem hágy roszba bé-merűlni.

Köszönöm Nagyságod kegyes grátziáját,
Hogy új él’tet adott, ’s meg-tartá szolgáját.

Istennek áldása úgy szállyon fejére,
Mint a’ nyári harmat húll a’ főld színére.

A’ Stabálissaim mind itten valának,
Minnyájan szép intést énnékem adának.

Végtére Obester meg-üté vállamat,
Melly után ki-jöttem, meg hajtván magamat.

Kapitányhoz menvén, jó paripát adott,
Tatár faj’ lehetett, orra vólt hasadott.

Almás kék vólt szőri, két bélyeggel sütve,
Egy vólt pofájára, más farára ütve.

Meg-mondám hogy holnap Brixbe fogok menni,
A’ Gróf Kis-aszszonynak köszönetet tenni.

Kapitányom megint, mint szokta, enyelgett,
Hogy köszönöd-meg azt? Palkó! engem kérdett.

Lábához borúlok, hogy ha meg-engedi,
Meg-tsókolom aztat, talám meg-szenvedi.

Meg-köszönöm, hogy nagy kegyelmét mutatta,
Új életre szegény fejemet juttatta.

Láb tsókot hejetted magam véghez viszem,
Mert hét vármegyébe szebb vólna, nem hiszem.

Előbb azt az Úrnak meg-kell érdemleni,
Melly tántzot én jártam, azon tántzra menni.

De lántz atta arra nem adom magamat,
Hogy illy tántzba kötél tsiklándja nyakamat.

Meg-követtem itten a’ Kapitányomat,
Hogy roszra ne vegye e’ tréfálásomat.

Más nap el-is mentem, ’s tizenkét órára,
Az ordonántzoknak értem quártéllyára.

Új veres sujtásos nadrágot magamra
Vontam, és szép sárga tsizmákat lábamra.

Az hajam, mint szoktuk, úgy vólt fodorítva,
Bé-vala porozva, ’s szépen tsínosítva.

Többi mundérom-is tiszta vólt, és mind jó,
Pantallér, lódingom, olly fehér, mint a’ hó.

Egy Lokajt kértem én: a’ Gróf Kis-aszszonynál
Jelentsen-bé, láttam a’ Palotába áll.

Bé-ment, és leg-ottan az ajtót nyitotta,
Németűl: Herr Huszár! kommen zi, mondotta.

Bé-menvén mindjárást borúltam lábához,
Meg-tsókolván aztat, így szóltam magához:

Kegyességgel terhelt Grófi nagy Méltóság,
Kit nagy lélek éleszt, fökép’ irgalmasság.

Isten fizesse-meg Nagyságod kegyelmét,
Hogy nékem szegénynek nyújtá segedelmét,

Malasztja húzott ki a’ Hóhér markából,
És ki-szabadított halál árnyékából.

Édes Anyám ugyan engem világra szűlt,
De világon létem oda vólt már, ’s el-dűlt.

Hogy most újra élek, Nagyságod munkája,
Mivel járúlt hozzám kegyes grátziája.

Nagyobb életem ez, mint az első vala,
Mert érzékenységem abba már meg-hala.

Nagyságod irgalma azt fel-élesztette,
Szívembe el-aludt vérem ébresztette.

A’ mennyeknek Urát mindég fogom kérni,
Míglen más halálom el-nem fogom érni,

Hogy terjeszsze bőven maga szent áldását
Nagyságodra: Világ mert nem látta mássát,

Mivel szegényekre gyámja, segedelme
Áradással omlik, mint özön, kegyelme.

Kegyességét újra szívemből hálálom,
Malasztjába mindég életem ajánlom.

Szóllott: én szívessen mindeneket tettem,
Örűlök, dolgába hogy szerentsés lettem.

Mert Desertorokra az Obester kemény,
De másképpen jó Úr, szolgálatba serény.

Kérem kedet, többé ezt ne tselekedje,
Hadi élet súllyát békével szenvedje.

Mert szenvedik eztet mások sok ezerek,
Hertzegek és Grófok, több más, nagy emberek.

Hogy ha még ked egyszer illy nagy vétket tészen,
Hiddje, az Obester kegyelmes nem lészen.

Gyász pántlika nélkűl az inget viselje,
Kívánom, hogy öröm, ’s ne gyász szívét telje.

Kegyelmes Kis-Aszszony! inkább a’ főld nyeljen,
Mint sem többé nékem az el-szökés kelljen.

Az ing minden kintsem, leg-főbb drágaságom,
Tűkröm, mellybe látom tett sok roszszaságom.

Addig míg én élek, soha se veszem-fel,
De egyszer meg-halván, abba temetnek-el.

A’ Generális-is intett engem jóra,
Mostani életem’ végyem gondolóra.

Ő-is köz ember vólt, és már most Feld-Marsal,
A’ ki híven szólgál, így megy elő halkal.

Vólt itten sok Dáma, és sok Generális,
Németh, Horváth, Saxo, többTiszt, mind Stabális.

Fejemtől talpamig engemet szemléltek,
De Frantzia nyelven mindnyájan beszéltek.

Tudtam, hogy nem másról, tsak rólam szóllanak,
De meg-nem érthettem, hogy miket mondanak.

Gyakran Zsoli Garzon; e’ két szót hallottam,
Nem sok vólt, fejembe könnyen meg-tartottam.

Gróf Kis-Aszszony hozzám így szólla végtére:
Kívánok szerentsét én kednek fejére.

Meg-hajtván magamat, tsókoltam a’ kötényt,
Akkor a’ markomba nyomott egy szuverént.

Ki-menvén, fel-űltem mindjárt a’ lovamra,
Estve nyóltz órakor értem Quártélyomra.

Így szabadúltam-meg, így esett grátziám,
Illy keserves vala végzett Tragédiám.

Mostani századnak hatvanadikába
Történt ezen dolgom Tsehek Országába.

A’ háború tartott még két esztendeig,
Sok jeles emberek húlltak ez ideig.

Mint fólya, nem tárgyom annak le-írása,
Tsupán életemnek az ő folytatása.

E’ két esztendőbe én bajt nem okoztam
Senkinek, sem magam fejére nem hoztam.

Kerűltem játékot, a’ roszsz társaságot,
És a’ korhelyekkel való pajtásságot.

Az én Istenemet segítségűl hívtam,
Jó erkőltsöt lassan már magamba szívtam.

Meg-is áldott bátor szívvel, ’s vitézséggel,
Valahányszor szálltam szembe ellenséggel,

A’ szerentse szolgált énnékem mindenkép’,
Nyereségem vala mindenkor igen szép.

Arany órám megint vólt, ’s több drágaságom,
Jutalommal esett minden fáradságom.

Sok szép aranyakat és új tallérokat,
Gyűjtvén, a’ Páternek adtam mind azokat

El-tenni; mert ő vólt az én Kaszszirerem,
Mivel e’ világon nem vólt jobb emberem.

A’ Monárchák közt itt békesség kötődött,
Látván, haszontalan már sok vér öntődött.

Ezen száznak hatvan és harmadikába
Tették ezt mindnyájan Hubertsburg Várába.[46]

MÁSODIK RÉSZ.

RONTÓ PÁL’ ÉLETÉNEK FOLYTATÁSA,
’S EGYSZERSMIND
GRÓF
BENYOVSZKI MÓRITZ
ÚRNAK ÉLETE.

ELSŐ TZIKKELY.

Rontónak történettyei, míglen Gróf Benyovszki Móritzhoz jutott.

Mihent Mársnak meg-szűnt véres áldozattya,
Nem vólt már kezünkbe kardunk’ markolattya;

Nem álltunk piattzán, nem futtuk ostromát,
Jánus-is bé-zárta maga szent Templomát.

Ződűlt békességnek szagos olaj fája,
Apolló kezébe virított pálmája.

Parnassus hegyének járatos lett úttya,
Új forrással buzgott Castalius kúttya.

Diánna erdőkön kedvére vadászott,
A’ vizek öblébe Neptúnus halászott.

Pán bátran ekéjét a’ főldnek vetette,
Tzéres búza magvát ebbe el-hintette.

Titirus ki-hajtá maga gödölyéit,
Tsipdelték a’ fáknak ezek tsemetéit.

Virágak köztt Flóra Nymfáival sétált,
Pomóna gyümőltsöt fáiról rázdogált.

Útazó bátran ment, a’ latroktól nem félt,
Országok’ főld népe szép tsendességbe élt.

Bellóna nyugvásra szállítá fiait,
Mert hét esztendeig fárasztá karjait.

Felséges Urunknak nagy az Ármádája,
De sok Országból-is áll Monárchiája.

Parantsolatot vett itt minden Regiment,
Hová rendeltetett, azon Országba ment.

Regimentünk jutott mi édes Hazánkba,
Ezen parantsolat lépes méz vólt szánkba.

Túl a’ Tiszán estünk mi négy Vármegyékbe,
Szathmár, Bereg, Ugots, Marmaros megyékbe.

Kompániánkat sors veté Marmarosba,
Bár nem bővölködik ez búzába, rozsba,

De még-is Quártélyunk itten roszsz nem vala,
Mert vadja sok vagyon, túrója, és hala.

Kenyerünknek pedig ki kelletett járni,
Az havi pénzünkre sem vólt szükség várni.

A’ hús két krajtzár vólt, itt sót ki nem adna,
Mivel itt ásatik a’ sok szép só Akna.[47]

A’ téjbe, téjfelbe akár förödhettünk,
A’ Pekoráréknál[48] Zsenditzét ehettünk.

Savanyú vizekhez vitt minden-felé út,
De még-is leg-jobb vólt Szaplontzai bor kút.[49]

Estem én Quártélyba a’ Verchovinára,[50]
Lengyel Országának éppen határára.

Oroszok, Oláhok ezen Vármegyének
Leg-inkább lakosi; ’s hogy ha el-menének

Szigetre, vagy Husztra,[51] onnat bort hozattunk
Tsobolyókkal; osztán egymás köztt vígadtunk.

Itten az Oroszok ollyan mint a’ váz,
Jó Quártély vólt nálok, bár füstös minden ház.

Pánye Tsászni vala előttök a’ nevem,[52]
Mint főldes Urokkal, úgy bántak én velem.

Ezen nép nagyon hisz a’ bű-bájosságnak,
Egészlen adva van a’ babonaságnak.

A’ Gazdám özvegy vólt, ő vólt a’ ház’ feje,
Bár házas fia vólt, mellette egy veje.

Juhaihoz ki-járt, ’s hogy ha meg-érkezett,
Urdát,[53] vajat hozott, mi kell még? kérdezett.

Szóltam hozzá, hogy tán teheneket-is fej,
Mert kamarájába sok a’ túró, és tej.

Felelt: édes Uram! négy tehenem vagyon,
De Vompir[54] kínozza őket igen nagyon.

Tavaly egy vén Aszszony meg-hólt szomszédomba,
Alig hogy bé-tettük őt a’ sír halomba;

Vompir lett belőle, mindjárt a’ más éjjel
Meg-rontá azokat, séjtár véres téjjel

Lett tele, hogy Menyem azokat meg-fejte,
Engem’ illy nagy kárba az átkozott ejte.

Szóllottam: ne búsúly, majd teszek én róla,
Meg-lásd, hogy fel-űlök reá, mint a’ lóra.

És ha hátán leszek úgy meg-sarkantyúzom,
Hogy két óldalárúl a’ bőrit le-nyúzom.

Uram! így én nékem, szólt: nem fogsz jót tenni,
Mert házamtúl egyszer tsak el-fogsz te menni.

Ha így bánnál véle, majd azt viszsza adná,
Engem ’s tselédemet mind öszve rontaná.

De hogy ha engemet más móddal segítel,
Hat szép kost nyájambúl fogjál-ki, és vidd el.

Helybe hagyom gazda magam-is szavadat,
Ne törődj, meg-mentem tseléded, ’s magadat.

Szerda napon éjjel veszem őtt letzkére,
Bé-tzitálom őtet szobád közepére.

Vagyon egy szent könyvem, majd abbúl olvasok,
Négy lelkek ordítva, valamint Farkasok

Fognak elől jönni, utánnok az Vompir,
Nem ordít, félni fog, majd tsak reszket és sír.

A’ négy lelkek előtt, hitet kell le-tenni
Néki, hogy házadhoz soha sem fog menni.

Már eztet nem bánom; hogy ha így bánsz vele,
Mert miatta vagyok félelemmel tele.

Kéz alatt meg-tudtam, minémű ruhába
Feküdt a’ vén Aszszony a’ koporsójába,

Egy rekruta éppen illyet kőltsönözött,
Mellybe szerdán estve, ő fel-is őltözött.

Meg-mondtam, takarja jól bé az ortzáját,
Hogy ki ne vehessék képének formáját.

Más négy katonát-is én meg-szóllítottam,
Fejérbe e’ napon legyenek, mondottam.

Két itze pályinkát a’ kortsmán meg-vettem,
Új két tserép tálat ehez készítettem,

Halál fejet fejér agyagbúl formáltam,
Fábúl egy keresztet reája tsináltam.

Szurokkal ló trágyát, fenyő magot gyúrtam,
Egy új begrét néhány lyukakkal ált-fúrtam.

Az öszve gyúrt szurkot e’ begrébe tettem,
Erejét Gazdámnak én így jelentettem.

Vompir ennek füstyét el-nem szenvedheti,
Boszorkányokat is ez mind el-kergeti.

Ha varontzos békát, kígyót, meg-füstölöm,
Egy szempillantásba azokat meg-ölöm.

El-jött a’ szerda nap, mindjárt estve felé
Gazdát, ’s háza népét szóllítottam elé.

Szoba ablakait velek bé-dugattam,
Ennek közepére az asztalt vonattam.

Körűlötte öt fa székeket tétettem,
Itt a’ halál fejet a’ kezembe vettem.

Helyheztettem eztet asztal közepére,
A’ két tserép tálat pedig két végére.

Té túl nagy betűket szénnel írtam falra,
Végre nagy könyvemet tettem az asztalra.

E’ Kompániánknak vólt Protokuluma,
Strázsa-mester kűldé, hogy írjam bé még ma,

Hadi Tanátstúl jött Intimátumokat,
Brigáda, ’s Regiment parantsolatokat.

Két üveg lámpásba gyertyákat gyújtattam,
De a’ kandallóba[55] tüzet el-óltattam.

Vettem rám fekete, rongyos köpönyeget,
Papirosbúl munkált két szarvú süveget

Tettem a’ fejemre; olly vóltam mint Áron,
Jutottam ezekhez igen könnyű áron.

Meg-gyújtottam már itt begrébe a’ szurkot,
A’ kezembe pedig vettem egy nagy murkot.

Szobába a’ füsttel fel ’s alá járkáltam,
Murkomba mérgessen ollykor harapdáltam.

Gazdát, ’s háza népét én itt meg-füstöltem,
Eztet el-végezvén, egy székre le-űltem.

Mondám: áldást fog most ki ki tőlem kapni,
Murkomba-is be fog mindenik harapni.

Könyvemet meg-nyitván, tettem a’ fejekre,
Egy Intimátumot olvastam ezekre.

Könyvemmel fejekre egygyet koppantottam,
Murkombúl haraptak, hogy aztat nyújtottam.

Most tehén ólba velek el-ballagtam,
A’ szoba ajtaját pedig nyitva hagytam.

Már éjtszaka vala, kézbe lámpást vettem,
De az ól ajtaját én bé-rekesztettem.

A’ katonák frissen el-rendelt ruhába,
Meg-lévén tanítva, mentek a’ szobába,

A’ négy teheneket, ’s ólat meg-füstöltem,
Mind a’ négynek orrát, murkommal dörgöltem.

Parantsoltam nékik, tsendessen légyenek,
Míg értek nem jövök, ők ki ne jőjjenek.

Magam a’ szobába innét viszsza tértem,
Hogy ne nevessenek, Pajtásimat kértem.

A’ négy lelkek haját fűsűltem vállokra,
Haj port hintettem rá, és a’ bajúszokra.

Ki hoszszú ingbe vólt, ki meg lepedőbe,
Vompir úgy vólt, a’ mint vitték temetőbe.

Elő vettem itten a’ Protokulumot,
Nagy hanggal olvastam egy Intimátumot.

Ők az ólba vélték, hogy szent énekeket
Éneklek, ’s tzitálom immár a’ lelkeket.

Itt egygyik katona ordított-is mindjárt,
Egy lántzot tsörgetett, az asztal körűl járt.

Második utánna mint vad bika bömbölt,
Harmadik páltzával egy deszkát vert, ’s mörmölt.

Mint a’ marha bőgött végre az utólsó,
De ittak-is, tele vólt borral egy korsó.

Szólltam itt, no már most tsendessen legyetek,
És az asztal körűl székekre űllyetek.

Kaptam a’ Pályinkát, felét eggyik tálba
Öntöttem, más felét pediglen a’ másba.

Az erős ígéket újra szent könyvembűl,
Ordítottam, le sem tettem azt kezembűl.

Mert most már tzitáltam én itten a’ Vompírt,
El-is jött visított, ollykor mint matska sírt.

Itt megint hallgattam, hozzájok így szólltam,
Mivel én a’ Fő Pap ő közöttök vóltam;

Most az ólba megyek, majd ide vezetem
Őket: ’s a’ pitvarba rendel helyheztetem.

Ti négyen tegyetek más más figurákat,
Meresztett szemeket, vagy táttsatok szákat.

Tsendessen űllyetek, te Vompír mindenkor
Reszkess, nagyon sohajts, piszegjél-is ollykor.

Száját eggyik mindjárt mint sárkány tátotta,
Két szeme piléjét más ki-fordította,

Harmadik szűntelen fogával tsikorgott,
Negyedik fejébe szeme rútúl forgott.

Tálakba pályinkát itten meg-gyújtottam,
Gyertyát lámpásokba pedig el-óltottam.

Lángnál mindeniknek az ő ábrázattya,
Melly fertelmes vala, szám ki nem mondhattya.

Az ólba hozzájok erre bé-futottam,
Meg-füstöltem őket, jőjjetek, mondottam.

Ne féllyetek semmit, hatalmomba vagynak,
Éppen nem árthatnak, ’s néktek békét hagynak.

Jöttek, mint nyár levél, minnyájan reszkettek,
A’ Menye, ’s Leánya, főkép dederektek.

Sorba a’ pitvarba őket állítottam,
Semmit se féllyenek, itten-is mondottam.

Bé-mentem: ’s fő székbe asztal mellett űltem,
Tettem magam, hogy én nagyon meg-hevűltem.

Törlöttem homlokom; könyvemet nyitottam,
Még egy Rescriptumot danolva mondottam.

A’ Vompír reszketett, és véknyan nyihogott,
Rázódott a’ teste, nyögött, és zokogott.

Fel-állítottam őtt’ végtére egy kőre,
Jobb keze két újját húztam halál főre.

Szent könyvembe állott a’ hit’ formulája,
Abbúl olvastam ki, e’ vólt a’ summája:

Tóth Jankó ki-kapta ugyan a’ nadrágját,
De mivel kompetál, kéri a’ tsizsmáját.

Nagy Ferentz Rajt hózent, és fejér ruhát kér,
Kitlit-is, mert ez-is rongyos, semmit sem ér.

Kis Pálnak lova nints, mondja, hogy ne éllyen,
Ha nem kap, el-szökik, őtet úgy segéllyen.

Ezen kemény hitet, Vompír, mint mondotta,
Magát a’ négy lélek mind el-ordította.

Frissen füstölőmet a’ kezembe vettem,
Meg-füstölvén őket, le-tsendesítettem.

Egy futrás kötelet Vompírnak nyakára
Kötözött egy lélek, más meg derekára.

Harmadik hurkolta azt a’ jobb kezére,
Negyedik szintén így ennek bal részére.

Pitvar ajtó megett meg-láttam egy kapát,
E’ mellé támasztva vólt egy szóró lapát.

Mind a’ két darabot a’ kezembe vettem,
És a’ bal vállamra azokat fel-tettem,

A’ Gazdának súgtam, hogy háza népével
Udvarára mennyen, légyen ott békével,

Ott állyon mind addig, míg viszsza nem jövök,
Mert hogy ha meg-térek, én majd sót füstölök.

A’ négy lelkek fogják most Vompírt vezetni
Temetőre; kiket én fogok követni.

Ottan én a’ nyakát el-vágom kapával,
Sírba hasra teszem, fel felé hátával;

A’ feje pediglen lába között lészen,
Fogadom, hogy soha kárt többé nem tészen.

Ott állván már gazdám, könyvem ki-nyitottam,
Vompírt, ’s a’ négy lelket, én meg-indítottam,

Mentek: én nyomokba zúgtam, énekeltem,
Kapát, és lapátot vállamon emeltem.

Éjjel vólt, falun ált’ tsendessen mehettünk,
Azt egyszer elhagyván, minnyájan nevettünk.

Pajtásom mindenik mene quártéllyára,
Én meg viszsza-tértem Gazdám udvarára.

Minnyáját bé-hívtam már most a’ szobába,
Szólltam: el-fáradtam, Gazda! ked dolgába.

De Vompírnak többé még hírét sem hallya,
És általa kárát soha sem-is vallya.

Már most egy nagy darab sót tégyen asztalra,
Új ákom bákomat írtam itt a’ falra.

Reá olvastam itt könyvembűl a’ sóra,
Nagyon sohajtoztak ezek minden szóra.

Füstölőmet kaptam, körűl-is füstőltem,
Enyim már a’ hat kos, e’ szókat mörmöltem.

Vigyék-ki már, szólltam: teheneknek adják,
Meddig nékik tetszik, had ők addig nyallyák.

Reggel meg-ne-fejjék, hajtsák ki legelni,
Estvére ígérem, sok Sejtár fog telni.

Mennyetek feküdni, és jól aludjatok,
A’ Vompírrúl többé ne gondolkodjatok.

El-mentek: és én-is ágyamra le-dűltem,
Hogy jó Exortzismust végzettem, örűltem.

Strázsa-mesteremhez én korán el-vittem
A’ Protokulumot, mert haza siettem.

Még azon nap meg-is érkeztem estvére,
Minnyájoknak esett meg-tértem kedvére.

Panye tsászni szólltak, múlt már esztendeje,
Hogy a’ négy tehénnek nem vólt annyi teje,

Mint most van, nem véres, már téjfel áll rajta,
Köszönte a’ Gazdám, ’s nékem térdet hajta.

Más nap kövér hat kost hajta udvarára,
Szóllott: Uram itt van fáradságod ára.

Meg-köszöntem, mondván, én egyszerre hat kost
Meg-nem-eszem, hanem egyet tartok-meg most,

A’ többibűl mikor nékem fog tetszeni,
Akkor fogok mindég eggyet le-metszeni.

El-futott felőlem a’ környékbe az hír,
Hogy meg-rontattatott általam a’ Vompír,

És ha szentelt sómbúl adok teheneknek,
Majd edényt sem lelnek akkor a’ tejeknek.

Jöttek-is minden nagy Leányok, Aszszonyok;
Vólt köztök, kik szentnek tartottak, ollyanok,

Ki ki hogy köszöntsön, azt tartá eszébe,
De ajándék-is vólt mindenik kezébe.

Egyik tojásokat, lisztet, vagy szalonnát,
Másik pályinkával hozott tele tonnát.

Harmadik kapannal, lúddal kedveskedett,
Malatz vólt negyedik szőr szukmánya megett.[56]

Szurkomból mindenik egy darabkát kapott,
Egy kis falatotskát murkomból harapott.

Ha darab sót hoztak, aztat meg-szenteltem,
Előttök egy morzsát magam-is le-nyeltem.

Kezemet mindenik nyomta homlokához,[57]
Jobban tartott hozzám, mint maga Papjához.

Tudományom tette e’ jó fundátziót,
Tartottam-is gyakran én nagy Traktátziót,

Mert sokszor ebédre hívtam Pajtásimat,
És velek kőltöttem sok ajándékimat.

Egykor a’ faluba a’ mint én sétáltam,
Háza előtt egy vén Orosznak meg-álltam.

Szóllott hozzám: Uram! egy helyen sok pénz ég,
Tudom, hogy ked érti melly azon mesterség,

A’ mellyel azon pénzt fel-lehetne-venni,
Magának leg-inkább jót fogna ám tenni.

Feleltem: jó Apa! egész Verchovinát
Bé-jártam, és mi több, egész Bukovinát;

Jól tudom, hol fekszik azon pénz, és nagy kints,
De hogy ahoz férjek mód abba éppen nints;

Mivel aztat őrzi egy ármáda Tündér,
Mellyel az emberi erő soha sem ér.

Idővel a’ Napból, Hóldból vér fog húlni,
Akkor egy Szeretsen Király fogja dúlni.

E’ Király a’ midőn Moldva felé menni
A’ kintsel kívánna; majd eleit venni

Fogja Tündéreknek más erősbb Királyja,
Tzigányok síralmán[58] az úttyát el-állja,

Magát, katonáit ott semmivé teszi,
A’ sok pénzt, nagy kintset magáévá teszi,

A’ vén Orosz ezen Prófétálásomat
El-hitte, ’s mondotta, nem látta mássomat.

Pánye Tsászni! szóllott: annyi a’ Prókátor
Nálunk, hogy Erdélybe sints több tzigány sátor.

De közöttök egy sints ki ezt így meg-fejti,
Bár mindenik pénzért lépéseit ejti.

Verchovinán vóltam én két esztendeig,
Igen jó dolgom vólt ez egész ideig.

Innét más Quártélyba, Husztra tétettettem,
Strázsa-mesteremet mivel segítettem

Írásba; mert ezek nagy számmal valának,
Új Regulamentum mások íratának.

De jobb Quártélyom vólt énnékem Hukliva,
Bár falu, és mint Huszt nem ollyan ragyiva.

Az Oroszok engem’ itt-is fel-találtak,
Néha hárman, négyen ajtóm előtt álltak,

De soha egyike sem jött üres kézzel,
Vagy tyúkkal, tojással, vajjal, vagy jött mézzel.

Két esztendőt itt-is töltvén, én jól éltem,
De olly dolog történtt velem, mellyt nem véltem.

Mármarosba vannak a’ só hívatalnál
Sok Tisztek, a’ kik-is szükségesek annál.

Közttök transport Tisztnek nyóltzan neveztetnek,
Szolgálattyok pedig ebből áll ezeknek:

A’ midőn a’ sóval terheltetnek tsajkák,
Vagy szálak, mellyeket kórmányosok hajttyák,

Minden transportumhoz egy illy Tiszt adatik,
Ez oka, hogy Transport Tisztnek hívattatik.

A’ Tiszán le-úsznak Tokajig, Szólnokig,
Ha szükség úgy hozza, egészszen Zimonyig.

Hogyha több illy transport egymás után mégyen,
Kevesebb kőltséggel meg-térések légyen,

Egy szekeret hárman, négyen-is fogadnak,
Mert sóval a’ tsajkák, ’s Bokrok ott maradnak.[59]

Ezen jönnek viszsza kevesebb kőltséggel,
Dítsértetnek-is, ha járnak sietséggel.

Történtt; illy négy Tisztek, a’ mint meg-térének,
Vendég-fogadóba Huszton bé-menének.

Estve vólt, ők négyen együtt vatsoráltak,
El-fáradva lévén, jól-is idogáltak.

Quártélyba itt lévén, én oda sétáltam,
Az ivó szobába az ajtóhoz álltam.

Tsak kittlibe mentem, tsákó vólt fejemen,
És egy dohány zatskó függött a’ kezemen.

Fegyver nélkűl vóltam, egy kis asztalkához
Le-űltem; bort adna, szólltam a’ Gazdához.

Egy ittzés palatzkba azt előmbe tette,
Itt az árra szólltam, ő azt el-is-vette.

Pípámra rá gyújtván, én dohányozgattam,
Boromat e’ mellett lassan idogattam.

A’ négy Transport Tisztek űltek egy asztalnál,
Jó távol én tőlem, áltt ez az ablaknál.

Fel-öntött mindenik már jól a’ garadra,
Láttam, hagy vólnának gerjedve haragra.

Okát nem tudhattam, de rám mindég néztek,
Szavok’ sem érthettem, németűl beszélltek,

Jött egyik hírtelen, ’s tsákómat fejemről
Le-ütvén, ki-tsapta pípámat kezemből.

Ked mórest tanúljon; szóllott nagy mérgessen,
Mert májd meg-tanítjuk mi kedet lelkessen.

Mint Tsászár’ Tiszjeit minket respectáljon,
Hol mi vagyunk, ottan ne űljön, de álljon.

Hogy meri tsákóját előttünk fel-tenni,
És még dohányozni, ’s illy goromba lenni?

Ked mint egy köz ember tiszteljen bennünket,
Köteles meg-adni mi betsűletünket.

El-fogott a’ méreg, egy szót sem mondhattam,
Hanem Quártélyomba sebessen szaladtam.

Lovamat az ólba mindjárt fel-nyergeltem,
Minden bágázsiám hátára fel-tettem.

Frissen meg-tőltöttem a’ karabélyomat
Golyóbissal, szint’ úgy a’ két pistolyomat.

Egész mundíromat magamra őltöttem,
Óldalomra kardom, mint illik, kötöttem.

Szólltam: két pistolyom, vévén a’ kezembe,
Most a’ Tiszt Urakkal mindjárt leszek szembe.

El-mentem, és érvén fogadó párkánnyát,
Fel-vontam mind a’ két pistolyom sárkányát.

Még mindenik tette felőlem katzaját,
Hallgattam: bé rúgtam a’ szoba ajtaját.

Kiáltám; Tiszt Urak! illyen teremtették,
Itt vagyon a’ mores, atta, szedte, vették.

Fogadós ezt látván, a’ gyertyát asztalrúl
Le-ütötte, és egy lámpást-is a’ falrúl.

Egyszersmint közikbe én itt durrantottam
A’ két pistolyt: ’s erre kardomat rántottam.

Setét lévén, én tsak lábrúl lábra hágtam,
És mint egy meg-őrűlt, minden felé vágtam.

Gondoltam, meg-öltem már a’ négy Tiszteket,
Mivel egy sem jajgat, ki-adták lelkeket.

Azért sietséggel mentem Quártélyomra,
Mindjárt-is fel-űltem itten a’ lovamra.

Innét Kápláromnak mentem ablakához,
Ágyába feküdt már, így szólltam magához:

Káplár Uram, szököm! éllyen egésségbe,
Szököm! négy sós Tisztet kűldöttem az égbe.

Ezzel paripámat két felől meg-kaptam,
Lengyel Ország felé ügettem, vágtattam.

A’ mint meg-indúltam, mindjárt nagy lárma lett,
Fogadós Káplárhoz futván, nagy sírást tett.

Szóllott: Káplár Uram! a’ Feleségemet
Agyon lőtte Rontó, egyetlen eggyemet.

Úgy-is vólt; mivel a’ Gazda felesége,
Hátok megett állott, nem lévén kétsége,

Hogy rajtok kívánnám boszszúm így tölteni,
Azért életét sem tudhatta félteni.

Űltek ők; lövésem fent ment, ’s el-hibázta,
Az Aszszonyt úgy érte, hogy tsak lábát rázta.

A’ lövésem után, ki az ágy alá bújt,
Ki hordóba mászott, és abba alig fújt.

Eggyike egy ruha lugzóba bé-tsúszott,
És már fényes nap vólt, hogy abbúl ki-kúszott.

Azért kardommal-is őket nem vághattam,
Hogy így el-rejteztek, mivel nem tudhattam.

A’ nyavalya még-is egygyikét gyötörte,
A’ mást esztendeig hideg mindég törte.

Hittel egy Pajtásom ezt bizonyította,
Hogy haza kerűltem, akkoron mondotta.

Káplár futva menvén vendégfogadóba,
Látta, hogy a’ dolog úgy vólna valóba.

A’ Strázsa-mesternek mindjárt jelentette,
Az alatt lovát-is, ő fel-nyergeltette.

Ötöd magával ő, utánnam sietett,
De immár késő vólt, el sem-is érhetett.

Mert míg meg-indúltak, addig jót haladtam,
A’ dolog bőrömbe állott, nem mulattam.

Dolhai passuson vóltam igen jókor,
Nyár vólt; szállást adott nékem minden bokor.

Által menvén Lengyel Ország határára
Akadtam egy Lengyel Úrnak juhászszára.

Kérdem Pulavskinak[60] az ő Huszárjai,
Melly meszsze vólnának, avagy Kozákjai?

Felelt: azt nem tudja;de tudja valóba,
Hogy Konfederátok[61] vannak Bolechóba.

E’ város még ide négy mért főldre vagyon,
De ma még ott lehet, ha nem megy-is nagyon.

Még egy jó mért főldet itten hátra tettem,
A’ merre mutatott, útam’ arra vettem.

Egy Dobrovka nevű falut a’ mint értem,
A’ bíróhoz menvén, szállást tőle kértem.

Adott: a’ lovamnak szénát, abrakot-is,
Hozott vajat, lisztet, nékem hat tojást-is.

De itt-is sokáig épen nem motoztam,
El-mentem: keveset mert már falatoztam.

Mentembe az égre fordítám szememet,
Törlöttem ortzámra le-tsordúlt könyvemet.

Fohászkodtam: Uram! teremtő Istenem!
Szűnnyön-meg már egyszer haragod ellenem.

Erősíts-meg engem’, hogy rosz szándékimat
Meg-zabolázhassam, és indúlatimat.

Óltsd-el én szívembe a’ nagy hevességet,
Melly vérem gyúllasztya, egész testbe éget.

Ez ösztönöz engem minden gonoszságra,
Ez vitte kezemet most-is gyilkosságra.

Mind Kain a’ vadon erdőkön futkosott,
Én-is úgy tévelygek, a’ mint ő bújdosott.

Óh Uram! jó útra egyszer mikor hozol,
Örömest szenvedem bár rég ostorozol.

Kérlek, ítéletbe ne szály te szolgáddal,
Mert terhelve lelkem van számtalan váddal.

És ha az igaz-is nehezen bóldogúl,
Hát én hova leszek, fejem ebbe bódúl.

De légyen mindenbe te szent akaratod,
Reménylem lelkemet magadhoz juttatod.

Meg-nem-szűnt szívemnek tovább-is fájdalma,
Nyomta azt kínoknak sok keserves halma.

Mert véltem, hazámtúl vég-képpen meg-válok,
Fejemnek nyugovó helyet nem találok.

Kedves Pajtásimat én felette szántam,
Hogy el-kellett hagyni Regimentem, bántam.

Átkozott szerentse, gyakran kiáltoztam,
Szűnnyél-meg te gyilkos űldőzni, átkoztam.

Mi hasznod van az én egész el-estemen,
Bár varjak hízzanak én gyarló testemen.

Azzal meg-nem hízik te hitvány tetemed,
Soha fel sem nyílik azért két vak szemed.

Órszág határárúl a’ Káplár viszsza tért,
Későn indúlt, mellyért engemet el sem ért.

Keserves bánatim között én útamat
Követtem, el-szántam mindenre magamat.

Délen állott a’ nap, értem Bolechóba,
Bé-szállottam én egy Zsidó fogadóba.

Itt nehány Magyarok mindjárt körűl vettek,
Hozott Isten Főldi! engem’ köszöntöttek.

Ők-is valamint én, vóltak Desertorok,
Korhelyek, zsiványok, főld népén ostorok.

Ettek, ittak, ki ki látta ebbe kárát,
Mivel a’ nagy harang fizette-meg árát.

Szóllottam: reménylem, katonák vólnának,
Kértem mondanák-meg, ők kit szolgálnának?

Feleltek nagy hegykén: Konfederátusok
Vagyunk: Nagy Szultánnal mi Aliátusok.

Fő-vezérünk nékünk, Gróf Móritz Benyovszki,
Kapitányunk itt van, a’ neve Vojkovszki.

Bé-vezettek mindjárt engemet hozzája,
Sem Magyar, sem Lengyel, vala a’ ruhája.

Másként paszománnyal vólt rajta sok hányás,
De még-is maskara vala ez, és nem más.

E’ vidékre jött ő tsupán tsak portára;
Hogy ha akadhatna jó kövér prédára.

Kérdezett, hogy hívnak, ’s tudok-é Lengyelűl?
Mert magyarúl nem tud, sem pedig németűl.

Hallván ezt, én néki deákúl feleltem,
És ezzel előtte nagy kedvet-is leltem.

Sokat beszélt velem, egymást elő hozott,
Állok-é közikbe, végre tudakozott.

Mit-is tudtam tenni, mondottam: bé-állok,
Fájt szívem; egy sem vólt derék ember nálok.

Kompániájához engemet adatott,
Mundúrrúl, fegyverrűl, és lórúl hallgatott.

A’ Kompániánál sok vólt a’ szökevény,
Tsak magyar közöttök vólt vagy hatvan legény.

Ezeket kérdeztem, itt miként fizetnek,
És hány font kenyeret ők egy napra vesznek,

Mundúrt, fegyvert, lovat, több mást kitűl kapnak,
Vagy tán ki lovat hoz, azért itt pénzt adnak.

Feleltek: jó Pajtás! itten híre sintsen
Mundúrnak, fegyvernek, lónak; lénung nintsen,

De még sints jobb élet ezen a’ világon,
Olly szabadok vagyunk, mint madár az ágon.

A’ parasztot nyúzzuk, a’ Zsidókat foszttyuk,
Ki mit lop, vagy rabol, azt mással nem oszttyuk.

Gondoltam, lettem most, én-is Haramia,
Mint ezek, szint’ ollyan bestekarafia.

Szóllottak tovább-is: mi az ellenségtűl
Sokat nyerünk, és a’ pártos nemességtűl.[62]

Kozákokat öllyük, vágjuk a’ Moszkákat,
Úgymint a’ káposztát, vagy-is a’ répákat.

Hírtelen lárma lett, itt jön a’ Kozákság!
Úgy-is vólt: mert láttam, szalad a’ parasztság.

Ezen nagy Vitézek alig kaptak lóra,
Dolgokat mindjárt-is vették szaladóra.

Kozákság mint sárkány, Koli[63] kiáltotta,
Mint forgó szél a’ port, őket úgy hajtotta.

Én magam egyedűl mit tudtam tsinálni,
Kénteleníttettem vélek elébb álni.

Láttam a’ Kapitányt most mindjárt el-éri
Egy Kozák, tsidáját hogy már hozzá méri;

Melléje ugrattam, fel-ütém tsidáját,
Erre úgy meg tsaptam a’ nyaka tsigáját,

Hogy feje a’ főldön mint teke bakázott,
Örűltem, hogy karom itten nem hibázott.

Jechalgo dal mu lep![64] egy Lengyel kiáltott,
Mert a’ mint el-ütém a’ fejét, ez látott.

Könnyű ezt mondani, szóllottam, dal mu lep,
Hát tik mért nem vágtok, titeket a’ félsz lep.

Tartottak engemet ők szenteltt vitéznek,
Láttam mint tsudálnak, engemet mint néznek.

De mindazonáltal futottunk, szaladtunk,
Míglen Drohobitsba mi bé-nem-jutottunk.

Ezen városkába vettünk lélekzetet,
Mivel a’ Kozákság keményen kergetett.

Kapitány meg-hagyta, hogy együnk, ’s étessünk,
Hogy így erőt kapván, még tovább mehessünk.

A’ Lengyelek előtt a’ Kapitány dítsért,
Hat aranyat adott, promótziót ígért.

Égig magasztalt ő előttök engemet,
Szóltt: ez menté ma meg haláltól éltemet.

A’ Lengyelek azért engemet tiszteltek,
Moscsi dobrocseju, máskép’ nem neveztek.

Én-is betsűlettel ő hozzájok vóltam,
Mosz panye Collega, mondottam, ha szólltam.

Jól lakván’, és ki-is-pihenvén magunkat,
Hegyeken, vőlgyeken követtük marsunkat.

Hatod’ napra értünk mi az ármádához,
A’ melly közel feküd’t Krakó városához.

Faluba vólt mi Fő-Vezérünk Mahóltzba,
Jött ő ide ezer hét száz hatvan-nyóltzba.

Gróf Benyovszki vólt ez, kinek raportumát
Tette Kapitányunk, mélyen hajtván magát.

Engemet előtte felette magasztalt,
Hogy én érdemlenék Fő-Tiszti hívatalt.

Mind el-beszéllette, hol jöttem hozzája,
Tett vitézségemnek leg-első próbája,

Melly nagy légyen, ’s mit nem lehet reményleni
Felőlem; ’s miket még nem fogok végzeni.

Hatvan Magyar vagyon, szóltt, Kompániámnál,
De illy vitéz egy sints, mint ez; még-is annál.

Hallván, Magyar vólnék, azt a’ Generális,
Hadd jőjjön-bé, szóllott, had lássam magam-is,

Bé-mentem, tsínossan fel vóltam őltözve,
Mint a’ többin nem vólt ringy rongy rám kötözve.

A’ Generálisom mindenről kérdezett,
Honnan való vólnék, ’s többről értekezett.

Születésem’ főldjét meg-mondám, nevemet,
Aztat-is, szökésre mi hozott engemet.

Fel-is indíthatott, szóllott, e’ tégedet,
Jele, hogy szereted a’ betsűletedet.

Mert a’ katonának inkább az élete
Fogyjon-el, mint sem ne légyen betsűlete.

Fel ’s alá sétálván mindég engem’ vizsgált,
És így szóllott hozzám, hogy előttem meg-áltt:

Fiam! hogy ha tetszik, magam mellé veszlek,
Tsak hív, és igaz légy, Fő-Tisztnek is teszlek.

Minden ütközetbe velem fogsz te menni,
Rád bízom mindenem, gazdám-is fogsz lenni.

Egy holnapra néked négy aranyod lészen,
És úgy mint gazdámnak asztalod lesz készen.

Két próba esztendőt hogy ha ki-szolgálod,
Fő-Hadnagyságodat nálam fel-találod.

Szóllottam: köszönöm Nagysád’ grátziáját,
Hogy már-is úgy tekint engem’ mint szolgáját.

Míg élek, mindenkor hív kívánok lenni,
Hogy ha hív nem lennék, életem’ el-venni

Szabad lészen, úgy mint Generálisomnak,
Örvendek, mondhatom Nagysádot Uramnak.

Mindjárt-is el jöttem parantsolattyára,
Többi szolgáinak szálltam Quártéllyára.

MÁSODIK TZIKKELY.

A’ mellybe Gróf Benyovszki Móritznak vitéz tselekedetei elő-adattatnak, mind addig, miglen ő harmadszor a’ Moszkáktúl el-nem-fogattatott, egyszersmind Rontó Pálnak-is néhány történetei elő adattatnak.

Múzsám Gróf Benyovszki Móritznak életét
Itt kezdi le-írni, sok jó ’s bal esetét.

A’ szerentse soha sem szolgál egy aránt,
Eggyet ha fel-emel, már mást székrűl le-ránt.

Kit ma meg-gazdagít, kattsint-is szemébe,
Hólnap szegénységnek veti szemetébe.

Gróf Benyovszkinak-is bár gyakran kedvezett,
De ingó hajóján mind addig evezett,

Míglen hazájába veszélybe nem merűlt,
A’ sok bú, és bánat, fejére nem terűlt.

Egy nagy szív, nagy elme, nagyra vágyakodik,
Főkép a’ nemes vér buzog, iparkodik.

Hogy ő e’ világba, olly nagy dolgot tégyen,
A’ melly minden előtt, újság ’s tsuda légyen.

Bírván ő sok és nagy tulajdonságokkal,
Küszködött elméje mindég nagy dolgokkal.

Mivel hazájába véghez nem vihette,
Hogy aztat el-hadja, magába fel-tette.

Nints-is jó Próféta maga hazájába,
Mert bár illy mit hírdet, nem hiszik héjába.

Márs Lengyel Országba ki-ütvén Zászlóját,
Bellona jobb kézbe tartá koszoróját;

Ígérte, hogy eztet jutalomúl veszi,
Olly nagy fő, melly dolgát ditsőséggel teszi.

Illyen nagy ösztöntűl fel-ingereltetett,
Mert a’ nemes vértűl mindég élesztetett.

Azért-is bé-mene Lengyel Országába,
A’ melly-is már vala akkor nagy lármába.

Itt leg-nagyobb része a’ fő Nemességnek,
Király ellen vallá magát ellenségnek.

Mert úgymond, szabadon ő nem választatott,
Hanem a’ Tzárnétúl nékiek adatott.

Igen kevés Nemes tartott-is ő vele,
Az Ország Moszkákkal vala immár tele.

A’ Nagyok gyűjtöttek hadi seregeket,
Confederátzió: nevezték ezeket.

Három vólt illyen fő Confederátzió,
De tsak kezdetek sem vala ezeknek jó,

Mivel mindenike vólt gyakorolatlan,
Hadi Tactikákba felette tudatlan.

Krakói, és Bári, meg Litvániai,
Vólt nevek ezeknek, ’s az ő fő tagjai,

Vóltak Gróf Pototzki, az öreg Pulavszki,
Hertzeg Szapiéha, Kaminszki, Tsarnyetzki.

Hatalmasnak látván Moszka Potentziát,
Nagy Szultánnal tettek ők alientziát.

Az Alla kiáltás, Romantzov Feldmarsalt
Meg-nem-íjesztette, merre tetszett, nyargalt.

Hamar-is el-nyerte, ő egész Krimiát,
Cherzonba énekelt Moszka Alleluját.

A’ fent írtt Urakhoz jöttek jövevények,
Igaz, majd minnyájan valának szegények.

Ezek mind szerentsét kívántak itt tenni,
Pénzt gyűjteni, vagy-is Fő-Tisztekké lenni,

De vóltak néhányan, a’ kik betsűletért
Szolgáltak közöttök, jó hírért, ’s nagy névért.

Az illyenek vóltak, Sitz, és Gróf Benyovszki,
A’ Lengyelek közzűl Kazimir Pulavszki.

A’ midőn Rontó Pál érkezett hozzája,
Már vólt akkor hat száz lovas katonája.

Igaz; hogy mind ezek vóltak Desertorok,
Többnyire mind véres szájú nagy Magyarok.

Szerették a’ Grófot, mert szépen bánt velek,
Vólt mindenkor pénzek, kenyerek, ’s ételek.

Tartotta e’ mellett őket jó zablába,
Zsákmányozni ki nem mentek szabadába.

Krakónak kapui bé-vóltak már téve,
Mivel a’ Moszkáktúl körűl vala véve.

Maresal Tsarnyetzki olly parantsolatot,
Adjutánsa által, a’ Grófnak adatott;

Hogy egy Regimentet vezessen Krakóba,
Eztet véghez-vinni nehéz vólt valóba.

De véghez mit nem visz emberi sebes ész,
És egy olly bátor szív, melly mindent tenni kész.

Egy kém Aszszonyt kűldött Moszkák táborába,
Kinek egy tzédulát nyomott a’ markába.

Hol vólna Tsernitsev, tsak aztat kérdené,
Mondja néki, hogy őtt’ egy Slachtetz kűldené.

Az Aszszony véghez vitt mindeneket bőltsen,
E’ Moszka Fő-vezér meg-ijedt erősen.

Frantzia nyelven a’ tzédula íratott,
Két sorral nékie tudtára adatott:

Hogy huszon öt ezer Federátus sereg
Siett, és kezekbe kard, ’s buzogány pereg.

Tanátsossabb vólna, ha retirálnának,
Mivel tsak hat ezren, többen nem vólnának:

Mindjárt sátorait ő fel-is szedette,
És Bilgorai felé maga marsát vette.

Az alatt ő vele bé-ment a’ Regiment,
Ki ki tapsolt azzal, a’ midőn meg-jelent.

A’ Generálisság dolgát nagyra vette,
Generál Inspector hívatalba tette.

Itten Gróf Benyovszki javaslott egy dolgot,
Mivel illyesekbe többször-is már forgott.

Korona Regiment feküdt Lantzkronába,
Nem vólt benne több nép, tsak ez vólt magába,

El-lehet ezt fogni, úgymond: könyű szerrel,
Mindjárt erőssebbek lesznek egy-ezerrel.

Épen Lubomirszki Hertzeg-is érkezett,
Két ezer katonát hozott, kiket szerzett.

Lantzkrón iránt való végzést mint hallotta,
A’ ditsőség őtet arra buzdította;

Hogy népével maga fog ő oda menni,
És igy a’ ditsőség magáé fog lenni.

El-ment: Gróf Benyovszki nem tudta a’ dolgot,
Meg-tudván, szívébe felette háborgott.

Kémjei meg tudták, hogy útban vólnának
A’ Moszkák, kik Krakó felé indúlának.

Tudta a’ Hertzeget, hogy meg-verik ezek,
Mivel erőssebbek, számba négy ezerek.

Marsallyához menvén, néki meg-mondotta
A’ dolgot: ’s e’ mellett magát ajánlotta;

Hogy ő a’ Hertzegnek el-megy védelmére,
Hogy ha ezer négy száz lovast bíz kezére.

Válaszszával Marsal sokáig nyámogott,
Végre hogy el-mehett, engedelmet adott.

Míg engedelmet nyert, két nap addig el-múlt,
Sietséggel még is ugyan tsak meg-indúlt.

Hat óra vólt közi, hogy ő késő jára,
A’ Marsal vólt oka, mivel sokká vára.

Krementánál meg-vólt már a’ Hertzeg verve,
Találta sok népét vérébe keverve.

Megmutatta a’ Gróf itt-is, hogy nagy Vitéz,
Az egész vidéken szemével körűl néz.

Láttya: hogy a’ Moszkák állanak rendetlen,
Mint ölyv tsirkék közzé, rajtok ütt véletlen.

Meg-is korbátsolta őket olly helyessen,
Hogy tsak aztat nézték, ki merre mehessen.

Két száz katonákat, kiket a’ Hertzegtűl
El-fogtak, ’s már vitték, el-vette ezektűl.

Trupjával, ’s ezekkel Landtzkrón alá el-ment,
Mellybe állott azon Korona Regiment.

Fel-kérvén a’ várost; ez magát meg-adta,
Hogy népe ne dúllya, keményen meg-hadta.

Korona Regiment az hitet le-tette,
Confederátzió szolgálatba vette.

Hertzeg katonái jöttek húllongóba,
Kik a’ Moszkák előtt vóltak szaladóba;

Mi Magyar Hazánkba a’ Hertzeg bé-futott,
A’ Gróf kurírt kűldött, ’s mint ez hozzá jutott;

Általa a’ dolog tudtára adatott,
Commandóját által-venni hívattatott.

De még Rontó Pál-is, ki-tett Krementánál,
Mutatta nem roszszabb vitéz Knisi Pálnál;

Mert a’ Kozákokat ugyan rántzba szedte,
Mint Herkules, hétnek itten fejét vette.

Tsak most látta a’ Gróf első vitézségét,
Vetette már benne minden reménységét.

Ő mint egy Mészáros, ollyan véres vala,
Mivel keze által sok Kozák meg-hala.

A’ Lengyelek előtt reá így mutatott,
Ez én Hanibalom, mást nem-is mondhatott.

Szemmel látták ezek, hogy ő vitéz ember,
Mondatták-is: ten jezd opjentani Venger.[65]

Kozákok mindenütt sokat zsákmányoztak,
De pénzt nem magoknak, Rontó Pálnak hoztak.

Úgy meg-is rakodott Rubli tallérokkal,
Holandiába vert sok szép aranyokkal;

Hogy mint áll Dudának fel-fúvott tömlője,
Olly feszesen állott az által vetője.

Confederátusok között vólt egy Brontes,
Magos, erős Lengyel, mint akármelly hentes.

Ha óldala mellé ennek Rontó álla,
A’ feje tetejét érte annak válla.

Az ő dítséretét nagyon irígylette,
Gyalázta, és nevét rút szókkal illette.

Hultajnak, és mi több, Kepnek-is mondotta,[66]
Ezt maga Rontó-is szájábúl hallotta,

Mellyért fel-is indúlt, el-mene Grófjához
Méltóságos Uram! így szóllott magához.

Egy Lengyel vagyon itt, olly nagy mint Óriás,
Rútúl motskol engem’, bár betsűl minden más.

Engedje-meg, egy szál kardra ki-híhassam:
Emberségre ezen Gigást taníthassam.

Szólltt a’ Gróf: nem bánom, mutasd-meg Magyar vagy,
Meg-ne-íjedj tőle, bár erős, ’s ollyan nagy.

Nem kellett több néki, bé-mene Krakóba,
Tudta ebédre jár a’ Sas fogadóba.

Fel-is találta ott, ’s így szóllott hozzája,
Mert a’ nagy méregtől szintúgy habzott szája.

Mosz panye ti szi kep! illyen teremtette,
Poty na duel, kezét kardjára vetette.

A’ nagy Lengyel kész vólt, dúlt fúlt haragjába,
Sietve ki-mentek a’ város árkába.

Rontó kardot rántott, el-veté hüvelyét,
Szemei szikráztak, alig lelte helyét.

A’ Lengyel mint vad kan fogát tsikorgatta,
Positurába ált, kardját villogtatta.

Mint tsattog a’ szarva két szilaj bikának,
Úgy tsattogott kardjok, hogy öszve tsapának.

Hol egy, hol a’ másik egymás előtt hátrált,
Tűz szikrát szórt kardjok; a’ sok nép körűl ált.

Várta, hogy mellyiké lesz a’ diadalom,
Egy fertályig állott már a’ viadalom.

Szelet hajtott kardjok, mint az ég villámlott,
A’ tűz szikra e’ közt mint menykő tsillámlott.

Rontó a’ Lengyelhez egy közzel ugrást tett,
A’ viadalnak-is itt mindjárt vége lett.

Közzel lévén; Lengyel hozzá nem vághatott,
Hátra ugrottába egy jó tsapást kapott.

Úgy bé-vágott Rontó jobbik pofájába,
Hogy három záp fogát ki-köpé markába.

Hogy ő az ortzáját így meg-bélyegzette,
Jól esett, mert igaz, Slachtecznek így tette.

Mihent vágást kapott, kiáltotta Zgoda![67]
Rontó vélte, mondja: hogy ő vólna oda.

De látván a’ Lengyel, hogy őtt’ már öleli,
Által látta, ezért, hogy nagy baj nem leli.

Meg-tsókolván egymást, ők öszve békéltek,
Ezen naptúl fogva barátságba éltek.

Kezét öszve tsapta a’ nép, ’s itt kiáltott,
Kis Dávid meg győzte imé Goliátot.

Betsűlték azután őtet a’ Lengyelek;
Féltek, mint ezzel bánt, úgy ne bánnyon velek.

A’ Gróf szólltt hozzája, mutatván nagy kedvét,
Ember vagy! fel-tartád nemzetünknek nevét.

E’ történet után két napok mint múltak,
Nem meszsze falukon már a’ Moszkák dúltak.

Moszka Generális Apraxin sietett,
Krakó felé sebes lépéseket-is tett.

Gróf Móritz Benyovszki közel Vilitskánál,
Gazdag só bányárúl híres Városkánál.

Egy Moszka Comandót akkor nagyon meg-vert,
Kilentz száz, és nyóltzvan ezer forintot nyert.

Nem Németh, hanem tsak vólt mind Lengyel forint,
De jó; a’ szerentse ha kire így tekint.

Keménnyen ki-is írt a’ Belzi megyére,
Mert nagyon sietett Krakó védelmére.

Hogy szarvas marhákkal tégyen segítséget,
Búzábúl, és rozsbúl adjon eleséget.

A’ megye meg-terhelt nyóltzvan szekereket
Gabonával: ’s adott hat száz tíz ökröket.

Krakóba bé-mene illy nagy nyereséggel,
Sok pénzzel, vágókkal, számos eleséggel.

A’ Generálisság nagyon örvendezett,
Mert hólt hírét hallván, Vivat! zengedezett.

Confederátusok száma itt már nagy vólt,
Generálissághoz azért ő itt így szóltt,

Hogy jobb vólna Krakó előtt tábort ütni,
Mint bent annyi ezer népnek makkot sütni.

Mert a’ katonaság kint jobban dolgozhat,
Mivel sok, ide bent majd nem-is mozoghat.

És hogy ha meg-láttyák az ő nagy számokat,
Majd sokan tsatollyák hozzájok magokat.

De bé nem-vették ők ezen bőlts tanátsát,
Sőtt parantsolták a’ Kapuk bé-zárását.

Apraxin Krakóhoz a’ mint közelgetett,
Majorokat rablott, falukat égetett:

Mellyért-is Krakóba a’ nép olly inségbe
Vala: hogy már esett majd tsak nem kétségbe.

Mellyet a’ Gróf hozott, már azon eleség
El-fogyott, mellyért-is következett éhség.

Látván ő ezen nagy és szörnyű ínséget,
A’ népet meg-szánta, hogy szenved éhséget.

Szóllott: ki-megy ő két ezer katonával,
És viszsza fog jönni számos gabonával.

Moszkák által minden út el-vala-zárva,
Krakóba éhségtől sírt sok szegény árva;

De még-is népével Viszlán által-úszott,
És így szerentsésen Moszkák köztt ált-tsúszott.

Mihent el-érhette egyszer a’ térséget,
Fel-lázzasztotta az egész Nemességet.

Három ezren mindjárt melléje állottak,
Hoztak sok gabonát, ökröket hajtottak,

De már itten vala az ám a’ mesterség,
Hogy Krakóba miként megy-bé az eleség,

Mert Viszla vizét-is Moszkák már őrzötték,
És őr-állóikat mindenütt ki-tették.

Fel-találja magát mindég egy nagy elme,
És egy olly mérész szív, mellynek nints félelme.

Oberster Klusevskit magához hívatta,
Illy parantsolattyát néki ki-is-adta:

Én, úgy mond, népemmel a’ Moszkákra tsapok,
Nem több, tsak egy helyen, én beléjek kapok.

Majd reám fordítják egész erejeket,
Nem fogják őrzeni a’ többi helyeket.

Más felől menjen-bé minden eleséggel,
Tudom, semmi dolga sem lesz ellenséggel.

Szerentséssen ezen dolog meg-is-esett,
Moszka verekedvén más-felé nem lesett,

Igaz; ezer hat száz katonát el-vesztett,
De sokkal több éhes lelket fel-élesztett.

Itt kevés népével őt űzőbe vették
A’ Moszkák, kik sokan valának, kergették,

Gróf’ lovát ált lővén, már nem szaladhatott,
És két sebet nyervén, el-is-fogattatott.

Kozák vólt, a’ ki itt őt’ leg-első érte;
Szóltt hozzá: botsáss-el, meg-fizetek értte.

Két száz aranyakkal magát meg-váltotta,
Ott hagyta a’ Kozák, sőt őtet áldotta.

Krakóba Feltserek őtet gyógyították,
Könnyű sebek vóltak, helyre állították.

Rontót hátra hagyta, nem vólt itt mellette,
Hogy dolgát hallotta, kezét lábát ette.

Tartattatott itten Hadi-tanátskozás,
Mert ártalmas vala minden várakozás.

Mivel Apraxin jött igen nagy erővel,
Ők pedig vóltak tsak néhány ezer fővel.

Gróf Benyovszki itten aztat javaslotta,
Mivel Krakót már el-vesztettnek tartotta,

Hogy e’ helyett olly helyt ők választanának,
Hol bátrabban mint itt meg-maradhatnának.

Lublin várát szükség meg-venni, mondotta,
Mivel Ország’ szélin áll, jónak tartotta.

Magyar Országba bé lehet abból menni,
A’ hová a’ Moszka lépést sem mer tenni.

Egész Hadi-tanáts szavára rá állott,
Hogy maga vegye-meg, a’ voks reá szállott.

Hét száz lovasokat mindjárt rendelének,
Kik mint Test őrzői mellette lennének.

Bé-ment Georgenburgba, tsak közel Lublinhez,
Honnan gyakran bé-járt Lublinbe a’ Tiszthez,

Ki Komendáns vólt ott, a’ Gróftól ez nem félt,
Hogy e’ helyt kívánná, gyanúsággal nem élt.

Vár-őrzőknek felét már titkon kezére
Hódította; hitet tettek-le részére.

Tsak Krakóból jövő egy Komandóra vártt,
A’ mellyel már könnyen majd meg-veszi a’ Várt.

Azomba az egész dolgot ki-fetsegte
Azon Tiszt, a’ melly a’ Komandót vezette.

Még el-sem érkezett, már Lublinba tudták
A’ Gróf mit akarna, mindjárt el-is fogták.

Apraxinhoz őtet Krakóba el-vitték,
Vele ének szóval Rontót-is vezették.

Mert Krakót Apraxin az alatt meg-vette,
Minden gyalogságát belé-is vetette.

A’ mint már a’ Gróffal az útba valának,
Két száz Federátust elő-találának.

Rá esmért a’ Grófra ezek’ Komendánsa,
Mindjárt-is villogott a’ sok kard és lántsa.

Mint a’ Grófot ’s Rontót kezekből ki-vették,
Szerentsésen őket szabad lábra tették.

* * *

Azon könyv, melly írja e’ Grófnak életét,
E’ képpen teszi-ki ezen történetét.

De hogy Nagyszombatba Párisból érkezett,
Itt a’ Koronánál magának szállást vett;

Történtt, éppen akkor én-is oda szálltam,
Mint jó barátomhoz, szobájába jártam.

Örömmel hallgattam beszéllvén életét,
Viszontagságait, sok jó ’s bal esetét.

Magamnak-is ezen dolgot így mondotta,
Hogy már rab vólt, egy Tiszt meg-szabadította.

De hogy kilentzvenbe valék a’ Diætán,
Másképpen hallottam e’ dolgot én Budán.

Rontó Pál-is Pestre akkor el-érkezett,
A’ Koronátziót látni igyekezett.

Meg-tudta, hogy én-is le jöttem Budára,
Szállásomra jöve nyaka szakattára,

Stabálissa vóltam, őt mindég szerettem,
Bár akasztó-fához mint Major vezettem.

Nyóltz napokig őtet el-sem-eresztettem,
Mert tsak, mint most mondám, én őtet szerettem.

Mind Gróf Benyovszkinak, mind maga életét,
Főldön, tengereken esett történetét,

Setét tömlötzökbe tőltött rabságokat,
Kamtsatkából[68] való szabadúlásokat,

Vóltaképpen nékem mind el-beszéllette,
Szép színekkel aztat éppen nem festette.

Mondá, hogy Lublinnál ők el-fogattattak,
Moszkáknak Krakóba által-is-adattak.

De innét ők ketten tsak hamar ki-szöktek,
Federátusokhoz Spitzkibe bé-jöttek.

Sőt aztat mondotta, a’ Grófot kötélen,
A’ Város’ árkában le-ereszté mélyen.

Szerentsésen a’ Gróf itt abba le-is ment,
Mivel kötél végit, tartotta oda fent.

Ki ezt vele tegye, nem vala senki itt,
Egy kőhöz kötötte a’ kötélnek végit.

Mint tsúszott, a’ kötél, körűl le-tsiszámlott,
A’ két óldalárúl bőri-is le-hámlott;

Mert le-esett itten a’ város árkába,
Vélte, tüzes menykő ütött derekába.

Fájt a’ kereszt tsonttya, tsak alig pihegett,
És hogy el-ne-fogják, a’ Gróf-is piszegett.

De bár a’ setétbe gyakran arra húltak,
Még-is szerentsésen ők ki-szabadúltak.

Igazaknak látszik a’ Rontó mondása,
Sem mint azon könyvbe vagyon le-írása.

* * *

Spitzkibe érkezvén, Federátusokra
Akadott: a’ vólt kár, hogy nem igen sokra.

Azért minden felé Manifestumokat
Kűldött-ki, bíztatta a’ nemes tagokat,

Hogy űllyenek lóra, és véle tartsanak,
Avagy katonákat magok állíttsanak.

Kik itt körűl belől vóltak, öszve szedte,
Comandója alá mind ezeket vette.

Meg-indúlt ezekkel, Chelenig meg sem ált,
Mert egy Federátus rész oda retirált.

Hallá, egy Moszka Test fogna arra menni,
A’ melly-is akarja rabbá őket tenni.

E’ Test állott nyóltz száz Dunszki Kozákságbúl,
Batalion gyalog, ’s négy száz Huszárságbúl.

El-is lepték ezek már a’ külső várost,
Zsákmányozni kezdték a’ sok Zsidó árost.

Hírtelen reájok Gróf Benyovszki ütött,
Nagy lárma lett; mivel ki ki pistolyt sütött.

Szánt szándékkal futni kezdett ő, ’s szaladott.
Egy órányi főldet a’ mint már haladott,

Meg-fordúlt hírtelen a’ maga népével,
Vágták a’ Moszkákat kardjoknak élével.

Rendjeik egészlen, mivel meg-bomlottak,
Kozákok, Huszárok, mind kévék omlottak.

Szükség-is hogy Truppok rendet ne bontsanak,
Ha akarják, hogy sok vért ők ne ontsanak.

Innét Krasznozslvabba ditsőséggel ére,
Hol három száz lovast talált örömére.

Kiket Szendomiri megye Nemessége
Kűldött; lévén ennek velek eggyessége.

Ezekkel vólt immár két ezred magával,
Tsak a’ baja vólt; hogy vólt ágyúk héjával,

De fogyatkozása hogy ebbe se légyen,
Fel-tette magába Zámosty alá mégyen;

És ennek a’ várát majd hamar meg-veszi,
Mindent, mi benne van, magáévá teszi.

Elment Seregével, addig meg-sem állott,
Ennek Hóstáttyába míglen bé-nem szállott.

Itt a’ Comendánstúl fel-kérte a’ várat,
Máskép öszve töri bástyát, kaput, zárat.

Vagy adjon négy ágyút, ehez munitziót,
Négy ezer aranyat mint Contribútziót.

Infantériának való fegyvereket,
Mind ezeken felűl, kívánt két ezreket.

Mivel a’ Comendáns a’ Várat féltette,
Minden kéréseit bé-tellyesítette.

Mind ezekkel el-ment Gródek Városába,
Jól fel-is szedett itt ennek lakossába.

Mert száz negyven hármat ő lóra űltetett,
És száz nyóltzvan Oroszt, gyalognak tétetett.

Ezekkel Belz felé a’ mint masírozott,
Patrollya, egy Lengyel Tisztet fogva hozott.

Gróf Vid, ki Comendáns Kamenek Várába,
Melly a’ Dnister partyán áll Podoliába,

Eztet levelekkel maga Királlyához
Kűldötte: de nem ért Varsó városához.

Meg-íjedett a’ Tiszt, és mindent meg-vallott,
Vid Generálistúl valamit tsak hallott.

Vallá; hogy nagy Moszka Sereg útba vagyon,
Gróf Benyovszki ellen siet igen nagyon.

És hogy ennek légyen olly parantsolattya,
Egy lábig a’ népét hogy ha le-vághattya.

A’ Trup’ Comendánsa Generális lészen,
Ki magát el-fogja, ezer aranyt vészen.

A’ Gróf mind ezeket e’ Tiszttűl meg-tudván,
A’ leveleket-is mind által olvasván;

Szándékát mindjárást itt meg-változtatta,
Belznek már kantára szárát nem tartotta.

Suhalszki Obestert oda hat száz lóval
Kűldte; tudván, semmit sem tesz ott szép szóval.

Azért-is ő néki aztat parantsollya,
Hogy a’ Várost pénzbe ő jól meg-sartzollya.

Maga közel Belzhez Szokalba maradott,
E’ Városba-is sok Rekrutát fogadott.

A’ mint két kémjei ide bé-jutának,
Illyen bizonyos hírt nékie hozának.

Hogy egy Moszka test, ’s egy Királyi Regiment,
Egy faluba közel Belzhez vólnának bent.

E’ Városra ütni ők szándékoznának,
Vélvén, a’ Gróf, ’s népe hogy ottan vólnának.

Szuhalszki Obester olly parantsolatot
Nyert tőle: ki Belzbe, mint mondám, maradott,

Hogy mindjárt rá üssön ő az ellenségre,
Retirállyon pedig Szokali térségre.

Azon mint egy víznek jutni fog partyára,
Svenkollyon, esni fog, ellenség hátára.

A Gróf gyalogságát erdőbe rejtette,
A’ négy ágyúit-is oda helyheztette,

Ország úttya mellett vala ezen erdő,
És tsak közel ehez, vólt egy szép domb tető.

Maga a’ domb meget ált lovasságával,
Űzik már Szulavszkit a’ Comandójával,

Közöttök szaladott, szintúgy az ellenség,
Még itt rá nem ütött bár sarkalta hévség;

De mint az ellenség az erdő előtt ment,
Kemény tüzet adván gyalogság, melly vólt bent,

Az ágyúk közikbe kartátsot okádtak,
A’ Gróf ’s lovassai közikbe bé-vágtak.

Akkor fordúla-meg Szuhalszki Obester,
Viselé-is magát, mint egy Vitéz ember.

De hamar vége lett itt ezen tsatának,
Mivel ők többnyire le-vágattatának.

Négy százan maradtak, nem többen életbe,
Mivel ők bé bújtak egy sűrű berekbe.

Király’ ezredéből vóltak, mind rabbá’ lett,
Mind a’ négy száz más nap szolgálatot-is vett.

Ezen tsatába-is nagy bajnok vólt Rontó,
A’ Moszkák’ sorait ő vólt első bontó.

Elől ment, úgy tsapott ezeknek sorába,
Mint a’ veszett farkas egy marha tsordába.

Egy Moszka Hadnagy itt könyökig gyürközött,
Rontó mellé ugrott, és vele ütközött.

Igen kantáros vólt ennek szürke lova,
Ugrott jobbra ’s balra, forgott ide ’s tova.

Rontó vállán ’s mejjén már sebeket kapott,
Ugyan azért szája hányt már véres habot.

El-fáradván, alig vett már lélekzetet,
De magyar szívétől még-is élesztetett.

Sarkantyúja közzé a’ lovát szorítá,
Hadnagyhoz ugratván, magát el-ordítá.

Fel-állott nyergébe, vágásától feje
Két-felé vált, főldre lottsant a’ veleje.

Látta a’ nagy Lengyel, ki véle duellált,
Ha, tento jezd zsolnyir![69] tsudálva kiabált.

A’ Moszkák köztt ezen Hadnagy nagy vitéz vólt,
Romanczov-is szánta, hallván hogy ő meg-hólt.

Sebeiből Rontó tsak hamar fel-gyógyúlt,
Két kezei által Kozákság megint húlt.

Ezen ditsőséges ütközettye után,
A’ Gróf nagy víg kedvvel meg-indúlt szaporán,

Federátusokhoz kívánt menni Bárba,
De Kurír érkezett, hogy estek nagy kárba.

Mert már az ellenség a’ várost meg-vette,
Confederátziót ott széjjel kergette,

Azért meg-fordúla Dniszter vize felé,
Zavalovba érvén, talála itt elé

Egy trup Federátust, a’ kik jelentették,
Szavokat előtte hittel petsételték,

Hogy tsak e’ napokba nagyon meg-rontatott
Gróf Potoczki, ’s népe tétúl szalasztatott.

Hat ezeren vóltak vele Podhajczébe,[70]
Vén Pulavszki esett itt Moszkák’ kezébe.

De a’ mi leg-inkább a’ szívét sértette,
A’ vólt, mivel tőlök azt-is meg-értette,

Hogy mind a’ két fia el-kívánna menni,
Többé Federátus egy sem akar lenni.

Azért-is sietve Zsvanyeczbe indúla,
Őket itt találván, szívébe újúla.

Fogadták-is ezek őtet tisztelettel,
Mert egymáshoz vóltak rég’ már szeretettel.

Kazimir Pulavszki a’ Fő-Vezérséget
Ált adta, ’s tett ezzel néki tisztességet.

Federátusoknak még mind eddig szolgált
A’ szerentse, de már most mellőlök el-ált.

Leg-nagyobb Vezérek, Potoczki, Krasinski,
Törökökhöz mentek, fogva vólt Pulavski.

Mind ezért közöttök lett nagy zavarodás,
Fő nélkűl tagok köztt van-is háborodás.

De ezer nyóltz százon még-is tsak valának
Konfederátusok, a’ kik helyt állának.

Ezeknek a’ felét, Gróf sok kérésére,
Ált-vette Pulavszki a’ maga kezére,

El-menvén, ezeket Okopiba hozta,
Más felét Zsvanyeczbe Gróf komandírozta.

Ezen-két Vezérek, hogy tsak fent-tarthassák
A’ Federátziót, ’s meg-vígasztalhassák;

Három ezer Lipski nevű lovasságot
Zsóldba vettek. Hallván Moszkák ez újságot,

Tsudálkoztak, és nem vala nagy kedvekre,
Fel-húzza nadrágát, ki rá ütt ezekre.

Ezen nemzetségnek ollyan a’ formája,
Mint a’ Törököknek Cavallériája,

Nem egészlen, hanem mindnyája fél Pogány,
Schismaticus, olly vad, valamint oroszlány.

A’ Gróf, Pulavszkival itt ollyan hírt vettek,
Hogy Konstantinovba Moszkák telepedtek.

Izmailov vólna ezeknek Vezére,
Kardján végig gyakran folytt ellenség’ vére.

Kretsetnyikov ütött Lembergnél más tábort,
Ez-is sokszor szagolt immárom puska-port.

A’ Gróf, és Pulavszki végzék egy más között,
Kiket a’ ditsőség nagyon ösztönözött;

Izmailov ellen, hogy a’ Gróf fog menni,
Kretsetnikov ellen Pulavski fog lenni.

A’ Gróf masírozott leg-ottan Lampólig,
Hol tsak meg-étetvén, el-méne Csaszlóvig.

Itt kilentz száz, ’s hetven-kilentz gyalogsággal
Meg-erősíttetett, kikkel hamarsággal

Latzkovi erdőbe mene; itt meg-állott,
Egy kémjétől itt illy bizonyos hírt hallott:

Hogy még Izmailov nintsen a’ truppoknál,
Egy Fő-Strázsa-mester vólna tsak azoknál.

És ez vólna gyalog hat Kompániával,
Négy száz Huszár, ’s négy száz Kozákok számával.

Ágyúja nem vólna több, hanem tsak egy pár,
Kiktől nem eshetik, mivel aprók, nagy kár.

A’ Gróf egész éjjel gyorsan masírozott,
Reggel öt órakor már attaquírozott.

Meg-verte; nem tartott igen soká hartzot,
Várost-is meg-vévén, vett benne nagy sartzot.

Kevés napok múlva meg-vette Medzibort,
Kapott itt nyóltz ágyút, sok hordó puska-port.

Nem többet, hanem nyóltz Moszkát fogott abba,
De nyereség nagy vólt búzába, és zabba.

Rontó víg vólt, mondá: jobb vólna ha borral
E’ sok hordó tele vólna, mint sem porral.

Szóltt a’ Gróf: ennyire nintsen ugyan szükség,
Részit majd el-viszem, többit az ellenség

Hogy ne használhassa, a’ vízbe hányatom,
A’ hordókat pedig öszve-hasgattatom.

Kár vólna, szóltt Rontó, majd Pattantyús leszek,
Hiddje: Nagyságodnak múlatságot teszek.

A’ fogott Moszkákat, mint űlnek a’ lóra,
Űltetem hátával úgy egy egy hordóra.

Mint mozsarat minden hordót majd el-sütöm,
De magamat akkor a’ főldre le-ütöm.

Majd meg-látja Nagysád, melly világosságba,
Tűz, ’s láng köztt, mint Illyés, szálnak Menny-országba.

Nékik pedig ebbe a’ kedvek bé-telik;
Mert magokat hamar Szent Miklósnál lelik.

Soha sem akadnak jobb Pósta-mesterre,
Velek ki ezt tegye, ollyan jó emberre.

Mind kettőnkért fognak imádkozni égbe,
Ha illy hamar jönnek örök ditsőségbe.

Pulavszki nem vólt olly szerentsés Lembergnél,
Mert Moszkákra ütvén, meg-szalaszták ennél.

Mihent dolga esett a’ Grófnak hírével,
Sietett hozzája minden erejével.

Gródekbe magokat öszve-is kaptsolták,
Pulavszkit el-fogják, a’ Moszkák gondolták.

Grófot Izmailov minden-felé leste,
Fel-nem-találhatta, bár sokat kereste.

Hogy sokat fáradott, azon nagyon búsúlt,
Pulavszkit el-tsípni Gródek felé indúlt.

Tudta, hogy több népe nints három ezernél,
Erőssebb vala ő háromszor-is ennél.

El-hűlt, közel lévén, ’s róla értekeze,
Hogy Gróf Benyovszki-is hozzája érkeze.

Négy ezer három száz nép vala alatta,
Izmailov magát tsak meg-sem-mutatta.

De más nap mind ketten lettek nagy lármába,
Mert tíz ezer Moszka jött két Kolonába.

A’ Gróf, Pulavszkival a’ mezőre szálltak,
És ütközés rendbe a’ Moszkákra vártak.

Mindjárt-is a’ Moszkák a’ jobbik szárnyára
Pulavskinak tsaptak leg-erősbb hadára.

Kezdettek-is ezek már hátra mozgani,
Látván a’ Gróf ezen szárnyat így ingani,

Segítségre oda gyalogságot kűldött,
Moszkák’ jobb szárnyára pedig maga ütött.

Kavalériája azt úgy meg-bontotta,
Hogy vérit mint patak a’ Moszka ontotta.

A’ tsata piatzon tizen-két száz maradt,
Ritka vólt seb nélkűl az-is a’ ki szaladt,

Konfederátus itt kilentz száz veszett el,
Sebbe hat száz esett, három derék Tiszttel.

A’ platzot ugyan tsak meg-tartották ezek,
Gőzölgött a’ vértől mind kardjok, mind kezek.

A’ népet azután két-felé osztották,
Zsvanyecz ’s Okopiba bé-masíroztatták.

Nagy Hadi-tanáts itt Zsvanyeczbe tartatott,
Ebbe minden nagy Úr el-is-hívattatott.

Itt vólt Gróf Potoczki, itt vala Kraszinski,
Grocholski, és Laurent, vele Radzsiminski,

Itt vólt Slabusevski, Noviczi, Krusevski,
A’ Gróf Pulavskival, ’s Hertzeg Lubomirski.

Első Gróf Benyovszki Pulavskival vóltak,
A’ kik a’ tanátsba fel-állván, így szólltak:

Hogy jobb vólna mélyen az Országba menni,
Mint sem Török Ország’ határ szélin lenni.

Mert így a’ Nemzetnek jobb kedvet adnának,
És több Vojvodságok hozzájok állnának.

Bent lévén a’ Moszkák, tőlök minden tart, ’s fél,
Azért-is sok Megye mellettünk fel nem kél.

Itt Rekrutákat-is mi nem fogadhatunk,
Magunknak, ’s lovaknak élést nem kaphatunk.

Ezen jó tanátsot ők mind meg-vetették,
El-kerűlhetetlen szükségnek fel-tették:

Hogy Zsvanyetz, Okopi, meg-tartattassanak,
Utólsó emberig óltalmaztassanak.

Pototzki, Kraszinszki, Stambulba[71] mennyenek,
Pénzt, és segitséget Szultántúl kérjenek.

Pulavszkit ki-kűldék egynehány Truppokkal,
Hogy az ellenséget vígyázza azokkal;

Hadi-tanáts hogy így békességbe légyen,
Valami tsint rajta Kozákság ne tégyen.

De már negyed napon nékünk hírűl hozták,
Hogy őtet Ustsénél jól meg-szalasztották.

A’ Moszkák ellene meg újra készűlnek,
Naprúl napra mindég többen öszve gyűlnek.

A’ Gróf sietséggel ment segitségére,
Tsatának vége vólt, hogy ő oda ére.

Szerentsére még-is itten Pulavszki nyert,
Tizen négy száz Moszkát négy százzal jól meg-vert.

Az el-fogott Moszkák itt azt beszéllették,
A’ Grófot, Pulavszkit bizonyossá tették,

Hogy jön Izmailov tizenkét ezrekkel,
A’ két várat víni fogja ő ezekkel.

Erre a’ Tanátsnak a’ Gróf javaslotta,
Hadjuk-el Okopit, mert gyenge, mondotta.

De tellyességgel nem állottak szavára,
Mert szükséges vólna Zsvanyetz ’s Okop vára.

Izmailov mind a’ két várak ellen ment,
El-osztván seregét, itt maga meg-jelent.

Bezzeg el-is szelelt, ’s szaladott a’ Tanáts,
Izmailov vala aztat űző Korbáts.

Dnisteren ált’ mentek, futottak Moldvába,
Viszsza néztek, midőn vóltak Szutsavába.

Az Urak el-menvén, a’ Gróf értelmére
Bízták mindeneket, szállt-is gond fejére.

Nyóltz fontos ágyúkat mindjárt meg-tőltetett,
De tsak harmad rész port azokba tétetett.

Mint a’ várhoz közel a’ Moszkák jutának,
Ezen ágyúk rájok tüzeket adának.

De a’ golyóbisok fél tzélt alig érték,
Hogy nem vólna porok, a’ Moszkák azt vélték.

Azért-is nagy bátran igen közel jöttek,
Sántzokat fel-hányván, ők azokból lőttek.

A’ vár nagy ágyúkkal jól meg-vala rakva;
Estve olly rendelés a’ Gróftúl vólt adva,

Hogy Vár Comendánsa, mihent fog virradni,
Tűzeket szűn nélkűl Moszkákra fog adni.

De tsak akkor kezdi ő el a’ tüzelést,
Midőn Rakétával ád a’ Gróf jelentést.

Moszka tábort maga meg-kerűlte éjjel,
Fel-ment a’ Rakéta, mellyel adatott jel

Vár Comendánsának, hogy kezdjen ágyúzni,
Az alatt közelébb fogja magát húzni.

A’ jelre mindjárt-is az ágyúk dürögtek,
Moszkák közt kárt tettek, mellyért-is sürögtek.

Akkor lovassággal a’ Gróf a’ hátokra
Űtvén; nem kis veszély jöve itt nyakokra,

Jutottak felette nagy rendetlenségbe,
Nagy mészárlást vitt itt a’ Gróf népe végbe.

Izmailovt Rontó akarta el-fogni,
A’ nagy Sátorok köztt látták őtt forogni,

Sok Tiszteket fogván, a’ Grófhoz hordotta,
Egy tsak Izmailov lészen, azt mondotta.

Hallotta másoktúl, hogy vólna Sas orrú,
Idejére nézve, őszbe vegyűlt korú.

Nyargalódzván illyen ábrázatút fogott,
A’ Grófhoz szólltt, hozom most Izmailovot.

Ennek ollyan görbe orra, mint a’ tsákány,
De védelmezte-is magát mint a’ sárkány.

Maga kérdé a’ Gróf, mondja-meg ki légyen,
Felelt: hogy el-fogni őtet vólna szégyen.

Mert ő Hóhér vólna, a’ Grand Profúz mellet,
Néki a’ táborba itten lenni kellet.

Hallván aztat Rontó, morgott, káromkodott,
Majd más embert fogok, el-ment boszszonkodott.

Hamar egy Kornétot fogott Standárjával,
Ezt-is Grófhoz hozta, szép paripájával.

Szóllott: ez-is itt van, ez már tán nem hóhér,
De akár ki légyen, a’ lova sokat ér.

Tizen egy száz Moszka itt meg-ölettetett,
De sebbe ezeknél sokkal több ejtetett.

Három százan ’s húszan el-fogadtattattak,
És tizen nyóltz ágyúk el-raboltattattak.

Gyalog Zászlót kettőt, ’s három lovas Stándárt
Nyertek: az ellenség szenvedett itt nagy kárt.

Gródeknek tartottak Moszkák kantár szárat,
Űzésbe el-fogták, valaki el-fáradt.

Látta jól Pulavszki, hogy meg-nem-tarthattya,
Jobb lesz Vulkánusnak ha lesz áldozattya

Okopi: azért-is porrá égettette,
Így már a’ Moszka-is hasznát nem vehette.

Dnisteren által ment Trupjával Móldvába,
El-sietett innét Zámbor Városába.

A’ honnan a’ Grófot kérte levelébe,
Jönne hozzá, ha van ez tehetségébe.

Tetszett-is a’ Grófnak ezen javallása,
Hogy bátrabb, és könnyebb légyen útazása,

Chotyinba két Tisztet kűldött a’ Basához,
Hogy ez segítséggel légyen a’ Trupjához.

A’ Basa mindenre magát ajánlotta,
Minden bátorságba maradnak, mondotta.

A’ Gróf épen hídat verni a’ Dniszteren
Akarván, érkezett egy Török hírtelen.

Basa üzenetét ez néki mondotta,
Hogy a’ dolgot ő jól tsak mostan fontolta,

Néki a’ Szultánnak jelentést kell tenni,
Konstantinápolybúl ha választ fog venni.

A’ mint parantsolni fogja a’ Nagy Szultán,
Mindeneket meg-tesz a’ szerint az után.

Ált’ jönni a’ vizen most ne mérészellyen,
Hogy a’ dolog kardra közöttök ne kellyen.

E’ posta a’ Grófnak dolgát háborgatta,
Mivel Zsvanyetzet-is ő immár el-hadta.

Hogy azt védelmeze, nem főtt abba feje,
Tudta sokkal nagyobb a’ Moszkák ereje.

Bé-is száltak már ők, az elhagyott várba,
Tartott a’ Gróf, hogy itt majd marad a’ sárba.

Mert négy ezer Moszkák, érkeztek Brahához,
Közel telepedtek a’ Gróf két Sántzához.

Moszka Comendánsnak látta tett hibáját,
Mert elől vezette Cavalleriáját.

Ágyúkkal a’ Sántzbúl ezt öszve rontotta,
A’ gyalogsága-is magát viszsza vonta.

Nem kivánta többször ezen vendégeket
Bé-várni, mert tudta az ő erejeket.

Azért a’ Basának akarattya ellen,
Dniszteren hídat vert, által ment a’ mellyen.

És közel Chotyinhez szállott a’ sátorba,
Natoliábúl-is a’ Basa táborba

Itt állott: őrzötte népe az határ szélt,
Ez a’ Chotinyival barátságba nem élt.

Mihelyest népével ő le-telepedett,
Mindjárást Chotyinbúl illy üzenetet vett.

Hogy ha el nem lódúl, mindjárt meg-fogattya,
Avagy magát, ’s népét, mind kardra hányattya.

A’ Natoliai Basánál panaszt tett
A’ Gróf: a’ kitűl-is, illyen tanátsot vett.

Hogy Stambulba tőle Kurir kűldetessen,
Melly által ellene panasz tétetessen.

Még azon nap el-is kűldötte a’ Kurirt,
A’ Török Tsászárnak a’ Gróf levelet írt.

Más nap e’ Basához, a’ Chotinyi Basa
Agát kűldött, hogy a’ Grófot meg-fogassa,

És kűldje Chotyinba, jó őrizet alatt,
Hadd esmérje ott meg az árestom falat.

A’ Natoliai Basa néki üzent,
Hogy a’ Nagy Szultánhoz a’ Gróftúl Kurir ment:

Kinek akarattyát szükséges bé-várni,
És addig a’ Grófot be sem lehet zárni.

Még-is e’ jó lelkű Basa tanátslotta,
Jobb lesz, ha el-mégyen, nékie mondotta.

Al-szin alatt őtet fogságba teheti,
A’ Szultán előtt-is nagy bajba ejtheti.

A’ Gróf reá állott az ő tanátsára,
Meg-is indúlt más nap, korán a’ szavára.

Ezer Spáhit adott el-kisírésére,
Kik-is vele mentek az Ország szélére.

Kezdett itt már a’ Gróf Zámborba készűlni,
Mert ott Pulavszkival akart eggyesűlni.

De népe köztt nem vólt soha állandóság,
Maradt ezer négy száz vele katonaság.

A’ többi el-szélyedt világ négy részére,
Nints gyülevész népnek semmi-is kedvére.

Ezen kevés néppel Drohobitsba jutott,
Hova Pulavszkirúl bizonyos hír futott.

Hogy Magyar Országba magát retirálta,
És Brinken Obester már Zámbort meg-szálta.

Tudta ez, hogy a’ Gróf ide kíván jönni,
Készűlt, hogy ágyúkkal, fog néki köszönni.

Nem tudott mit tenni, illy viszontagságba,
Kívánt ő-is menni már Magyar Országba:

A’ hol Pulavszkira reá fog akadni,
Nem is sokká fognak itten ők maradni.

Szándékát ebbe-is véghez nem vihette,
Az akadály szívét nagyon epesztette,

Katonái vóltak többnyire Magyarok,
Tsászár ármádátúl szökött Desertorok.

Ezek meg-esküdtek, hogy itt maradnának,
Mert kötél fojtástúl nagyon tartanának.

Rontó a’ Gróf előtt magát meg-hajtotta,
Nagy sopánkodással ezeket mondotta:

Nagyságodat híven mind eddig szolgáltam,
A’ sárat-is, a’ hol kelletett, meg-áltam.

De Magyar Országra nintsen menni időm,
Azért ma telik ki Nagysádnál esztendőm.

Én mind gyilkos, és mind Desertor-is vagyok;
E’ két qualitások, úgy tetszik, jó nagyok,

Senkitűl ezekért nem adathatik bér,
Tsak János mestertűl, ki Szathmárba Hóhér.

Már pedig egy illyen engem’ Tseh Országba
Meg-ijesztett, úgy hogy, immár e’ világba

Nem vóltam; hanem tsak sűrű setétségbe,
Örűlök; nem estem, még akkor kétségbe.

Itéllye-el Nagysád, most mit tsinálnának
Velem; hogy ha kézre kaparítanának.

Töltenének kolbázt, ’s hurkát a’ testembűl,
Váz a’ Dinnye főldön lenne a’ fejembűl,

Hogy hazámba mennyek, arra senki sem hoz,
János Mester engem soha sem trantséroz.

Méltóságos Uram, ha bé mégyen Nagysád,
Én itten maradok, az Isten bár mit ád.

A’ hol meg-sűll, ottan el-fogom azt vágni,
A’ Zsidók nyakára fogok sokszor hágni.

Mint a’ Farkas szokott, majd óldalt kullyogok,
Talám hol itt, hol ott, egy Kozákot fogok.

Őket a’ mint lehet, majd jól meg-zsebezem,
Avval óldalt állok, erdőbe rejtezem.

Én Moszka Huszár-is fogok ollykor lenni,
Lengyel Nemest szemre ha találok venni,

Rá fogom, hogy Conrád, majd jól fel-ruházom
Tehetségem szerint, pénzébűl ki-rázom.

De hogy ha itt marad, kész vagyok meg-halni,
Nagysádért: soha mást nem fogok uralni.

A’ Grófnak szemei meg-töltek könyvekkel;
Kiálta, Fiaim! meg-halok ketekkel.

Mindjárt Zsidatsovi sivatag erdőbe,
Vonta magát velek, egy Sziklás sürőbe.

De Brinken Obester, itt-is meg-támadta,
A’ Gróf katonáit szűntelen bíztatta:

Hogy tsak addig, míg az ágyúk érkeznének,
Mint igaz Magyarok, úgy vitézkednének.

El-érkezvén, mihent azokkal tüzeltek,
Moszkák minden felé mindjárt el-szeleltek.

De mit használt, ámbár itten nyertes vala;
Mert két száz, hatvan nyóltz, embere meg-hala.

Három százan pedig estek kemény sebbe,
Kiket nem lehetett bé-tenni a’ zsebbe.

Minden felől körűl vette az ellenség,
Kevés katonáit nyomorítá éhség.

Magának sem vólt már egyéb reménysége,
Vagy meg-öli, vagy el-fogja ellensége.

Fáradott népével, Skutzébe retirált,
Hogy azt meg-nyugtassa, azért is ott meg-ált.

Tsak hamar itten-is egy nagy Kozák sereg,
Ki ott-is, hol nem kell, láb alatt fentereg,

Meg-jelent: és eztet gyalogság követte,
Mellynek ágyúja vólt, ’s őtet körűl vette.

Itt-is kevés népe, bár vala fáradott,
Mint annyi Achilles, bátran viaskodott.

De a’ nagy erőnek kintetett engedni,
Itt kevés népének el-kellett széllyedni.

Rontónak lágyéka keresztűl lövetett,
A’ Gróf Quártéllyára el-is vitettetett.

Maga két kard vágást a’ karjain kapott,
A’ Farán egy kartáts golyobis ált hatott.

Esett a’ Moszkáknak vígasztalásokra,
Hogy a’ Gróf harmadszor jutott rabságokra.

Szólltt hozzájok: Rontó, hogy vólna szolgája,
Federátusoknak ő nem katonája;

És tsak attúl esett, hogy sebbe ejtetett,
Mivel háta meget, ő lovat vezetett.

Kérte őket: őtet hogy melette hadják,
Ezen egy kérését hogy meg-ne-tagadják.

A’ Moszkák mindjárt ezt néki meg-ígérték,
Rontót egy szekéren vele el-is vitték.

HARMADIK TZIKKELY.

A’ mellyben Gróf Benyovszki Móritznak sok keserves szenvedései, hasonló útazásai, tömlötzözései, végtére Siberiába ítéltetett számkivetése, némelly Rontó Pálnak történeteivel elő adattatnak, mind addig, míglen Siberiának Tobolsk nevű fő városába értek.

Hogy ha maga nemét vad állat rongállya,
Mivel fene, aztat senki sem tsudállya,

De hogy ha egy ember más embert ok nélkűl
Kínoz: tarthattya ezt néki minden vétkűl.

Gróf Benyovszki Móritz hogy el-fogattatott,
Fő Vezér elibe mindjárt hozzattatott.

Verseimbe ennek nevét ki nem teszem,
Fene szívét még-is, pennámra fel-veszem.

Ez leg ottan őtet vasra verettette,
Kenyérrel és vízzel itatta, ’s étette.

Mi több, meg-intette minden Feltséreit,
Hogy ne mérészszellyék bé-kötni sebeit:

Valaki hozzá nyúl, meg-batoskáztattya,[72]
Illy szörnyű kegyetlen vólt parantsolattya.

Minnyáját így kűldé Kiovnak[73] Várába,
Már menvén úttyokba, értek Polonnába.

Ide a’ szegény Gróf fél-hóltan érkezett,
Mivel köttetlen vólt, és el-is éhezett.

Fájtak a’ sebei, és matériáztak,
Ezekbe a’ nyüvek már fel, ’s alá máztak.

Éppen így vólt dolga szegény Rontónak-is,
Koplalt kegyetlenűl, fájt a’ lágyéka-is.

Ő maga személlyét még-is úgy nem szánta,
Mint Grófján kesergett, ’s az ő sorsát bánta.

Szólltt: én mindég kérem az én Istenemet,
Hogy szabaddá tegye Nagysádat, ’s engemet,

Engedje el-fogni nékem e’ Feldmarsalt,
Ki minket így lántzol, és ád illy jó asztalt,

Meg-köszönöm néki velünk tett kegyelmét,
Majd én-is traktálom akkor ő kegyelmét.

Téslába veretem mind a’ két lábait,
Tsereptsikba fogom két keze újjait,

Sebeit óltatlan mészszel bekötözöm,
Az után választó vízzel meg-öntözöm.

Héring, és sós víz lesz ebéd, ’s vatsorája,
Paprikával hintett torma uzsonnája.

Confectre fog nyerni harmintz bika tsököt,
Verembe záratom ’s vele hat Hörtsököt.

Így kell tanítani illy vadat, és fenét,
Hogy meg-esmérhesse Magyarok Istenét.

Polonnán Comendáns vólt Sirkos Obester,
Keresztény szívvel bírt, vala derék ember.

Meg-látván a’ Grófot, ő rajta könyörűlt,
Mellyért-is insége nem kevessé enyhűlt,

Ez mindjárt jó szállást nékie adatott,
Le-vétette róla a’ békot, ’s lakatot.

Blanchard nevű Feltsért hozzája kűldötte,
Ki mindennap kétszer sebeit kötötte.

Mind a’ Grófot, ’s Rontót, ki-is gyógyította,
És húsz napok alatt lábra állította.

Ajándékba kűldött ötven rubli tallért,
Étkekkel tartatta, ezért semmit sem kért.

Vala itt egy Hadnagy, Vittnek hívattatott,
Kúrlandiai fi, vett itt szolgálatot.

Ennek-is a’ szíve a’ Grófon meg-esett,
Pénzt kűldött; és fejér ruhát-is feleset.

De tsak hamar dolga meg kínra változott,
Egy szörnyűség után Fátum mást okozott.

A’ Feltmarsal kűldé Bannier Brigadírt;
Ki-is olly mint maga, kegyetlen szívvel bírt.

Hogy Sirkov Obestert ez mindjárt fel-váltsa,
A’ rabokat ne mind vendégeket tartsa.

Mindjárt-is a’ Grófra zártak’ békót, ’s tsintsért,
Mellyek kékre festék ereibe a’ vért.

Tartása megint tsak prófont vala, és víz,
Rontó szájába sem vólt pástétom ’s bor íz.

Egy setét tömlötzbe más nyóltzvan rabokkal
Záratta, a’ hol-is, sorvadott azokkal;

Penészes, nedves vólt, le sem-is fekhettek,
Még lélegzetet-is tsak alig vehettek.

Itt békák mászkáltak, Denevérek szálltak,
Egerek tzintzogtak, Patkányok ugráltak.

Bent kellett végzeni természet szükségét,
Tatár sem tarttya így maga ellenségét.

Harmintz ött sebesek, kik ebbe meg-hóltak,
Minden más bűzöknél dohossabbak vóltak.

Huszonkét napokat e’ setét mélységbe
Tőltöttek, hóltak közt’ szörnyű büdösségbe.

Huszon harmadik nap őket kivezették;
Mint kopókat lántzra párosan vetették.

A’ Grófot Rontóval hurkolták egy lántzra,
Szólltt Rontó: most megyünk eggyütt Kozák tántzra.

Istenem szabadíts! ad kezemre őket,
Majd járatok velek én magyar lejtőket.

Az én Nótáimon ők majd úgy ugranak,
Hogy minden taktusra orrokra húllanak;

De én őket megint talpra állíttatom,
Hogy verik a’ tzigányt, nálunk meg-mutatom.

Mikor e’ szót viszkots! fogom kiáltani,
Lelkeiknek tsupán fogom ezt mondani.

És arra taktusom olly erős fog lenni,
Hogy mindenik lelke pokolba fog menni.

Egy Compániával egy Tiszt velek indúlt;
Hat száz negyven két rab, az úton meg is fúlt.

Proserpína ezen Tisztet-is fajzotta,
Mivel őket mint a’ barmokat hajtotta.

Melly helységbe kellett vólna bé-szállani,
Ott pénzel parasztnak Quártélyt meg-váltani

Kelletett: ’s minnyáját, mind nappal, mind éjjel,
Mezőre szállítá, sok meg-hólt ott éhel;

Mert kenyereket-is ez pénzen el-adta,
A’ melly kenyeret kért, meg-kantsugáztatta.

Nem többen Kiovba, tsak száz negyven ketten
Jöttek: holott vóltak hét száz nyóltzvan heten.

Nem tsuda, hogy a’ Gróf itt le-betegedett,
Mivel nagy hűséget, ’s éhséget szenvedett.

Meg-esett a’ szíve a’ Gubernátornak
Rajta: ’s menni kellett hozzá egy Doktornak.

Betsűletes szállást néki mutattatott,
Naponként két rublit élésre adatott.

Rontó-is mellette maradt’, úgy mint szolga,
Ő néki-is jobbúlt nem kevessé dolga.

Egy estve Gróf előtt egy nagyot sóhajtott,
Szólltt hozzá: mi bajod? erre fejet hajtott.

Szóllott: Méltóságos Uram! Krakó várát
Bár ne láttuk vólna! fizettyük most árát.[74]

Mihelyest a’ Doktor őtt fel-gyógyította,
Gubernátor útnak mindjárt indította.

Minnyájan a’ rabok menvén Kázán felé,[75]
Nizimbe a’ Grófot a’ hideg ki-lelé.

Újra megint esett itt forró hagymázba,
Az hátán vitte bé Rontó egy all házba.

E’ Városba vólt egy Németh kereskedő,
Levner vólt a’ neve, szíve nem vala kő.

Látván, hogy betegen ő ide érkezett,
Érette a’ Tisztnél nagyon esedezett.

Hogy míg ő fel-gyógyúl, nála maradhasson,
Szerekkel egy Doktort melléje adhasson.

A’ Tiszt bár nehezen, még-is meg-engedte,
Mindjárt-is házához a’ Grófot vitette.

Ez olly szorgalommal körűlötte szolgált,
Hogy tökélletesen meg-gyógyúlt, ’s lábra ált.

E’ felett illendő szép két ruházatot,
Két száz rubli tallért úttyára-is adott.

Mert rabokbúl álló más egy felekezet,
Kikkel a’ Gróf el-ment, ide bé-érkezett.

Ezeket egy Volkov nevű Tiszt vezette,
Lelke esmérete rosz vala felette.

A’ Gróf kérte őtet, pénzét hogy el-tegye,
Hogy valahogy tőle más ezt el ne vegye.

A’ Tiszt ezt meg-tenni magát ajánlotta,
Nála jó helyen lesz, nékie mondotta.

Pénz egyszer a’ Grófnak, a’ mint kivántatott,
Kérte a’ rublikbúl adjon néki hatot.

A’ Tiszt itt ellene haragra fel-indúlt,
Mitsoda pénzt kér ked, szóllott, és tsak dúlt fúlt.

Ebnek adott ked pénzt, eb-is tette azt el,
Ki kezébe adta, attól vegye azt fel.

Mi több, annyira ment e’ Tiszt’ gonoszsága,
Hogy majd nehezedett a’ Grófnak rabsága.

Mert a’ mint érkeztek Kázán városába,
A’ Gubernátornak el mene házába;

A’ Grófot előtte egy nyúghatatlannak
Párt ütőnek mondá, ’s nagy alkalmatlannak.

Azért mint Kiovba, majd itten-is úgy járt,
Egy poroszló már várt, ki reá vessen zárt.

Hanem itt vólt fogva az öreg Pulavszki,
Maresal Tsarnyetzki, és ezzel Suhalszki.

A’ Gubernátornak ezek meg-beszélték,
Ki légyen, és őtet meg-is engesztelték.

A’ Tiszt vólt pénzének Thesauráriussa,
De ehez már nem vólt soha többé jussa.

Tudván ezt jól Rontó, fogát tsikorgatta,
Mint búsúlt Oroszlány, szemeit forgatta.

Szólltt a’ Grófnak: ezen tsúnya zsivány embert,
Mivel ő Nagysáddal illy gazúl bánni mert,

Majd a’ Magyaroknak Cathekizmussára
Meg-tanítom: így meg-kerűl Nagysád kára.

Nem fogja fizetni ugyan azt pénzével,
Hanem Moszka testbűl ki-űzött lelkével.

Szokott estve felé minden nap nagy nyalkán
Sétálni, az itten folyó Volga parttyán,

Majd én-is ki-megyek arra andalogva,
Mivel most nem vagyok békóba bé-fogva.

Bé-taszítom abba, ’s hogy könnyebben tsúszon,
És hogy abbúl többé soha ki se úszon,

Tsákánnyal legygyentek egy jót tarkójára,
Hamar el-is jut így Cháron hajójára.

Jó tselekedetet fogok ezzel tenni,
Mert sok jámbor ember mentt fog tőle lenni.

Ezt ne tselekedje, a’ Gróf meg-intette,
Mert gyilkosság lenne Isten előtt tette.

Míg a’ Gróf Kázánnak lakott városába,
Vitéz híre, ’s neve Nemesek házába

El-terjedett: ki ki kívánta esmérni,
És barátságához, minden akart férni.

Mert a’ Moszka igát itten a’ Nemesség
El-únta, ’s kéz alatt vólt köztök szövetség.

Ők aztat le-vetni kivánták nyakokrúl,
Gondolkodtak mindég szabadúlásokrúl,

Azért Respublikát kivántak építni,
Vélvén, hogy magokon így fognak segítni.

A’ Grófot-is kérték, a’ számos rabokkal,
Mivel tőltve vala már a’ Város sokkal,

Hogy társaságokhoz ő magát kaptsollya,
Melly hasznos dolgot tész, azt-is meg-fontollya.

Mert így mind magokkal, mind velek jól tészen,
Mivel mind a’ két rész szabadságba lészen.

Aztat-is mondották, hogy már a’ Nemesség
Fegyvert fogott, ’s vele sok városi község.

Szintúgy a’ megyébe lakozó Tatárok,
Mert a’ Birodalom tűrhetetlen károk.

Szólltt a’ Gróf, hogy nintsen nékiek fegyverek,
Rabok erőtlenek, mivel nints kenyerek.

De hogy ha a’ várost ők szabaddá teszik,
Segítségeket-is mindjárt tőlök veszik.

Tsarnyetzki Marsalnak a’ Gróf jelentette
A’ dolgot: a’ ki-is tsudálta felette.

Mindjárt szállására magához hívatta
A’ rabok Nagygyait, ’s nékiek meg-hagyta.

Ne állyanak-fel a’ Birodalom ellen,
De Nemességnek-is, hogy kedve bé-tellyen;

Mondják-meg, ha egyszer a’ várost el-nyerik,
Mindjárást truppokra ők magokat verik.

És hogy; akkor lesznek ők segítségekre,
Mert fegyvert-is akkor kaphatnak kezekre.

Dolgát a’ Nemesség igen nagyra vitte,
Hogy jó vége lészen, bizonyossan hitte;

Mert a’ Vornitzai, ’s Belgrádi megyébe,[76]
Szintúgy a’ Kiovi, Moskau Vármegyébe,

Egész Nemességnek, melly lakik ezekbe,
A’ magok szándékát bé-ólták szívekbe.

De egy nemes Moszka a’ Pártosok között
Vala: ez rókának bőribe őltözött.

Ő a’ maga hitét, mellyt le-tett, meg-szegte,
Gubernátor előtt a’ titkot fel-fedte.

Sok hazugságokkal a’ dolgot tóldotta,
A’ Grófrúl nékie ezeket mondotta:

Hogy szabaddá magát ő akarja tenni,
’S a’ Gubernátornak életét el-venni.

Ez mindjárt egy Tisztet, és húsz katonákat,
Kik vasat viseltek, és Halapárdákat,

Kűldött; hogy mennyenek a’ Gróf szállására,
’S hozzák árestomba a’ fő Estrázsára.

Már aludott, a’ Tiszt hogy ajtaján zörgött,
Mindjárt fel-is ébredt, mert ez nagyon dörgött.

Gyertyát gyújtott, és a’ garáditson le-ment,
Kérdé a’ Tiszt, a’ Gróf vólná-é oda fent?

Felelt: hogy igen-is, fent van szobájába,
Rontóval el-szaladt innét hamarjába,

Mert a’ Tiszt a’ gyertyát kezéből ki-kapta,
Nem esmérvén őtet, oda alatt hadta.

Leg meg-hitt baráttya vala Major Vintplat,
Kivel sok rabságot szenvedett föld alatt.

Hozzá ment, mi történt, mind el-beszéllette,
Hogy Kázánt el-hadják, arra-is rá vette.

A’ városbúl mindjárt ők ki-is menének,
’S a’ mint a’ leg-első faluba érének,

Itt paraszt lovakat frissen fogadának,
Szebuskárba minden baj nélkűl jutának.

Találtak itt néhány nemes Pártosokra,
Kik velek tartottak; számos lakosokra.

Segítették ezek pénzzel, podruzsnával,[77]
És mivel hideg vólt, sok téli gúnyával.

Mert féltek, a’ Grófot, ha talán el-kapnák,
Még kínzásokkal-is őtet majd vallatnák.

Dolgokat jól tudván; hogy ha ki-mondaná,
Az egész Nemesség nagy kárát vallaná,

Novogródba jöttek szerentsésen postán,
A’ Gubernátorhoz fel-őltözvén tsínnyán

Mentek: és mondották, ők Tisztek lennének,
Pétersburgba számos levéllel mennének.

Gubernátor őket, mint illik, tisztelte,
Maga asztalánál meg-is vendégelte.

Szóllott: Pétersburgba lakik Volodomír,
Vojvoda ez: ’s ennek ő egy levelet ír.

Kérte, hogy azt adják magának kezébe,
És köszöntsék szépen, őt’ az ő nevébe.

Tizen-kilentzedik Novembernek napján
Pétersburgba értek, sebessen hajtatván.

Vendég-fogadóba, Gróf szobát fogadott,
Szolgájának mondta itt Major Vintplatot.

Más nap a’ mint sétált, a’ Gróf a’ rév parttyán,
Szemeibe akad’t egy Hajós Kapitány.

Ez Holandus vala, Hágba viszsza készűlt,[78]
Mindjárást-is ezzel alkudván, egyesűlt;

Hogy két szolgájával veszi hajójára,
Két száz arany lészen tartásokkal ára.

Szóllott a’ Kapitány, ők úgy készűllyenek,
Hogy a’ Néva hídján éjfélkor légyenek.

Ott vóltak; reája sokká várakoztak,
Egyszer el-érkezvén, nagyon tsudálkoztak.

Mert húsz katonákkal jött; kik fegyveresen
Vóltak, ’s mind hármokat vitték egyenesen

Gróf Tsetserin nevű Gavalér házához,
Politzajnál lévő Tzárné Hadnagyához.

* * *

Ezen Gróf Tsetserin mindjárt nyóltz kérdésekre vette itten Gróf Benyovszkit, a’ mellyeket versekbe könyű lett vólna ugyan venni, de mivel több verses könyvekbe láttam, hogy az illyen kérdések köttetlen beszédbe vóltak ki-téve, azért én-is több illy írókat követem, és azon kérdéseket in Prósa így teszem ki.

K.) Mitsoda Nemzetségbűl, melly Országbúl, melly idős, és melly vallású ked?

F.) Én mind Magyar, mind Lengyel Országi Mágnás-is vagyok, Magyar Országba születettem, ’s Keresztény vagyok.

K.) Melly hatalmasság alatt szolgált, minek előtte a’ Confederátzióhoz jött?

F.) A’ Római Tsászárné, ’s Magyar Ország Királynéjának ármádájánál, a’ Prussusok Királlya második Friderikus ellen.

K.) Ki vette arra, hogy a’ Confederátió Aktái alá magát írja?

F.) Mint Starostának kötelességébe állott, a’ közönséges Lengyel Társasággal tartani, és az idegen jármot nyakáról le-rázni segíteni.

K.) Nem tudja-é? ha a’ Frantzia Király a’ Confederátziónak nem kűldött-é pénzt?

F.) Errűl semmit sem tudok.

K.) Ki az, ki őtet fel-bíztatta, hogy a’ többi rabokat fel-indítsa, és mitsoda fel-tételek vólt, ha meg-történt vólna Kázán városának meg-vétele?

F.) Ő soha sem akarta a’ rabokat fel-indítani, de mivel el-tűrhetetlen sanyarúságot fogságba szenvedett, igyekezett magát meg-szabadítani, de Kázán városának meg-vétele soha eszébe sem vólt.

K.) Nintsenek-é más Confederátusok azon szövetségbe, vagy-is Moszkák, és mi nevek azoknak? és melly móddal állott-fel ezen szövettség?

F.) Mivel ő rab vólt, azokra gondja nem vólt, mellyért-is ezen kérdésre nem felelhet.

K.) Minek utánna ő Kázánbúl el-szökött, mi okra való nézve akart ő Pétersburgba jönni, és hol vett ő annyi pénzt, hogy olly hoszszú úton a’ postákat ki-fizethette, és mivel ő tsak egy szolgával érkezett Kázánba, mért vallotta azon mást-is, a’ ki véle vagyon, szolgájának?

F.) Azért jött Pétersburgba, mivel gondolta, hogy innét valamelly idegen hajón leg-hamarébb ki-mehet ezen Birodalomból, és Major Vintplatot azért mondotta szolgájának, hogy kevesebb kőltséggel járhassanak, mi pedig a’ kőltséget illeti, néki mindég vólt pénze, mivel, az Úr Isten szép értékkel meg-áldotta.

K.) Mért akart egyenessen Hollandiába menni?

F.) Azért, mivel ő itten egy Holandus Kapitányra talált, a’ ki őtet magával el-akarta vinni, és ő akármelly Országba kész vólt menni, hogy tsak innét szabadúlhasson.

Valaki elő-járó beszédemet figyelmezve fogja olvasni, által fogja látni némelly itt adott feleleteknek való, vagy-is valótalanságát.

* * *

Ezek így történvén, őtet el-vezették
Katonák: ’s mint mentek, mindég íjesztették,

Hogy roszszúl lesz dolga, mert ki nem vallotta
A’ párt-ütést, sőt azt színnel palástolta.

A’ nyomorúságnak estek özönébe,
Mert a’ Politzajnak vitték börtönébe.

Itt sem látott a’ Gróf sem éjjelt, sem napot,
Kevés kenyért ’s vizet tsak harmad nap kapott.

Szólltt Rontó: Nagy Isten! ugyan mit vétettünk,
Hogy mi Harpiákkal így körűl vétettünk.

Azoknál-is ezek sokkal gonoszszabbak,
Mert életünk halál, azért gyilkossabbak.

Ezeket Medúzsa, nem más Anya, szűlte,
Darázsok fészkébe tojássait űlte.

Mert nintsen ezekbe irgalom, kegyelem,
Nintsen emberi szív, nintsen engedelem.

Ha nem szűnik kínunk, tovább-is így élünk,
Óldal bordáinkhoz szárad a’ mi bélünk.

Melly helyen van a’ szám, már el-felejtettem,
Mivel hasznát annak én régen nem vettem.

A’ gyomrom ellene szűntelenűl morog,
Mert abból beléje sem nem húl, sem tsorog;

Fogam ugyan sima, mint az Elefánt tsont,
Pallérozta őket kemény, ’s száraz prófont.

A’ Torkom tserepes, nagy az hevessége,
Mert azt nem ásztattya Bachus’ nedvessége.

Adj Istenem érni nékem olly időket,
Mellyekbe kezemre keríthessem őket.

Ha ők nékünk singgel mérik a’ portékát,
Réffel fogom mérni tetézve a’ vékát.

De meg-emlegetik kalmárkodásomat,
Sírva fogják inni az áldomásomat.

Szóllott a’ Gróf: Rontó! tsendesítsd szívedet,
Hiddjed, Isten szeret engemet, ’s tégedet.

Bár ostoroz Atyánk, tsak próbál bennünket,
Bízz’ benne, még jóra fordíttya ügyünket.

Más nap az egész fő, titkos Tanáts bé-gyűlt,
Gróf Panin, mint Prézes, ennél fő helyen űlt.

A’ Gróf a’ tömlötzbűl, elibe hozatott;
Kire torván nézvén, tőle ez mondatott:

Gróf Tsetserin előtt, a’ melly vallást ő tett,
Knotit[79] nyér, ha arra nem tészen-le hitet.

A’ Gróf tsendes szívvel a’ hitet le-tette,
Látván ezt Gróf Pánin, fel-indúlt felette.

Parantsolta, hogy ő hitét viszsza vonnya,
Mert meg-kínoztattya, ’s gálya lesz a’ honnya.

Illy beszéd az embert nagyon szomoríttya,
Még az ártatlant-is, ez meg-tántoríttya.

De nemes szív előtt nints építve gátor,
Maga áll mint kő-szál, meg-nem-rezzen, bátor.

A’ Gróf-is mérészen ezeket mondotta,
Eszét, bátorságát, minden tsudállotta.

Szükséges leg-elől meg-bizonyítani,
Hogy én hamis hitet tettem-le, mutatni.

Osztán lehet engem’ venni tortúrára,
Sütögetni, vagy-is húzni lajtorjára;

Semmi tolvaj addig fel nem akasztatik,
Míg nyilván, hogy lopott, meg-nem-mutattatik.

Egy-másra néztek itt nehány Ministerek,
A’ kiknek Keresztény vérrel buzgott erek.

Mondották: mi dolgát perduelliónak
Nem tarttyuk, sem magát haza-árúlónak.

Nints, láttyuk, más vétke, tsak hogy szökni akart,
De az Haza alá ő soha sem vakart.

Erre a’ tömlötzbe meg bé-rekesztetett,
Más nap ezen helyre megint vezettetett.

A’ Moszka Nemessel most confrontáltatott,
A’ mellytűl Kázánba ő el-árúltatott.

Ez, hogy a’ párt-ütést jól tudta, mondotta,
És a’ nemességet meg-bátorította.

Sőt hogy a’ rabokkal fogja segíteni,
Mihent a’ dologhoz fognak ők kezdeni.

Felelt a’ Gróf: igaz, hogy én mulatságba
Nemességgel vóltam, gyakran társaságba

Hallottam-is, hogy a’ Gubernátor ellen
Beszélltek; hogy vólna ő igen kegyetlen,

Kértek-is engemet sokszor szép szavakkal,
Hogy állyak melléjek az el-fogattakkal,

De eztet fejemről én le-hárítottam,
Beszédemet mindjárt másra fordítottam.

A’ párt-ütés nékem nem használ, mint rabnak,
Én akartam magam’ tenni tsak szabadnak.

Meg-vallom; mondottam, ha szabaddá tesznek,
Hogy segítségekre, rabok velem lesznek.

Szólltt a’ Moszka Nemes, igaz e’ vallása,
Mert szájának mindég ez vala mondása.

A’ szegény Gróf újra tömlötzbe záratott,
Más nap már harmadszor megint fel-hozatott.

Gróf Pánin így szólla: ked ellen van sok vád,
De ha Reversálist magárúl írva ád;

Hogy ellenünk soha sem fog ked szolgálni,
Míg él, a’ pártosok közzé sem fog állni,

És az Országbúl-is, hogy mindjárt ki-mégyen;
Hogy keddel több bajunk mi nékünk ne légyen.

Eztet tselekedvén, szabad fog ked lenni,
Merre fog tetszeni, arra lehet menni.

Nagy örömmel a’ Gróf ezeket meg-tette,
Reversálist adott, le-is petsétlette.

Vélte-is, hogy most lett inségének vége,
Belső öröm miatt szíve szint’-úgy ége.

Bé-vitetett még-is, innét árestomba,
Étkeket utánna kűldtek mindjárt nyomba.

Rontóra tekíntett víg kedvvel, ’s mosolygott,
A’ tömlötzbe néki meg-mondá a’ dolgot.

Fel-ugrott, a’ tántzot mint az őrűlt, járta,
Mert szabadúlását más nap ő-is várta.

A’ vén Simeonnak, az ő Solosmáját
Végig énekelte, jól tudta nótáját.

Most ereszted, Uram! el a’ te szolgádat; Luk.2do.
De hánnyad pokolba a’ te sok Muszkádat.

Szánd-meg! mert ők itten hideget szenvednek,
Ha pokolba lesznek, majd meg-melegednek.

Jól tudod a’ Lazsnyét, minnyájan szeretik,[80]
Részek lesz ott abba, Stixbe förözdhetik.

A’ bik-fa mert kemény, igen jól ég tűzön;
Azért semmi szakáts nem-is kap a’ fűzön.

Keményebbek ezek sokkal a’ bik-fánál,
Nagy kedvet lelnének Plutó szakátsánál.

Uram adjad őket az ő konyhájára,
Mert szüksége most van igen nagy a’ fára,

Ezek nem taplósak, kemény tűzök lészen,
Így szenvedésünk-is ezzel véget vészen.

A’ tömlötzbe öt nap még sanyargattattak,
Tsudálkoztak; hogy ők ki nem hozattattak.

Hatodik éjtszaka, már éjfél lehetett,
Egy Tiszt, hét katona, hozzájok kűldetett,

Ez mindjárt a’ békót rólok le-vétette,
Gyapjas júh gúnyába őket-öltöztette.

De mindjárt meg vasra verette azután,
Ajtó előtt állott egy bé-fogatott szán.

Űllyenek bé, mondá, mindjárt bé-is űltek,
Sebesen hajtatott, hogy szintén repűltek.

A’ Gróf örűlt, mert vólt ollyan reménységbe,
Hogy Lengyel Országba viszik; hol inségbe

Nem lészen: setét vólt, úttyát nem esmérte,
A’ Tiszt sem mondá-meg, bár őt’ sokat kérte.

Oda lett reménnye, mihent fel-virradott,
Kemény tél vólt, még-is homloka izzadott.

Látta mellybe esett, igen mély azon kút,
Siberiába vitt, mellyen mentek az út,

Tsak a’ vólt egyetlen egy vígasztalása,
Hogy Vintplat-is itt vólt, régi jó Pajtása.

Elől Volodomir Városába értek,
Hol-is pénzt a’ Tiszttúl élelmekre kértek.

Adott: négy szán ide utánnok érkezett,
Mindeniken űle egy egy számkivetett.

Vaszili Vaszilits Pánov vólt az első,
Test őrzők Hadnagyja vólt, és ember belső,

Hipolit Stefanov, űlt a’ más szánkába,
Ez Kapitány vala Infantériába.

Asaph Baturin vólt harmadiknak neve,
Pattantyús Kapitány ez tsak tavaly leve.

Negyedik Fő Tanáts Író deákja vólt,
Iván Salmanov ez, úgy fázott majd meg-hólt.

Innét már minnyájan eggyütt indítattak,
Melléjek negyven hat katonák adattak.

Státziójok vala Kutzemodenjatzkó,
Roszsz úttyok vólt, esvén éjjel nappal az hó.

Katonák Strázsája itt meg-duppláztatott,
Már itten száz ötven melléjek adatott.

Mivel mellyen mentek, vólt Kázányi megye,
Mellynek sok erdeje vagyon, és sok hegye,

És miólta a’ Gróf már abbúl ki-szökött,
A’ Pártosok’ tüze mindenütt ki-lökött.

Tartottak ne talán meg-szabadúllyanak,
És a’ Pártosokkal egyaránt dúllyanak.

Sok fáradságaik, szenvedések után,
Januáriusnak lett huszadik napján,

Tobolsk városába az ő érkezések,
De ki-írhatatlan vala szenvedések.

Mivel Eólusnak kemény vólt a’ szele,
Irtóztató fagyos, ’s komor vala tele.

Valamiként dürög ágyú pattanása,
Szint-úgy a’ fáknak-is dörgött hasadása.

Még a’ tűz lángja-is nehezen lebegett,
Úgy meg-tőlte fagya a’ levegő eget.

Minden folyót, ’s kútat ő jégre fordított,
Hegyeken vőlgyeken, tsak Farkas ordított.

A’ zúzmara fáknak gallyát főldig húzta,
A’ nagy hó górékat, Zanótzot le-zúzta.

Levegőbűl húltak a’ fagyos madarak,
Rókát űzvén hóba, buktak az agarak.

A’ szarvasok, őzek, nyúlak, nyargalóztak,
Sok a’ fúvásokba meg-fagyván, nyujtóztak.

Ezer hét száz hetven esztendő íratott,
Azólta illyen tél hogy vólt, nem hallatott.

Ezen tartományba, Tobolsk a’ fő város,
Lakja eztet sok nép, és sok gazdag áros.

Itt a’ Gubernátor vala jobb Keresztény,
Mint Pánin, Tsetserin, nem olly ördög edény.

Le-vétette rólok mindjárt a’ vasakat,
Rendelt Quártélyoknak szép tsínos házakat.

Egy házba szállott a’ két pajtás egymással,
Képzeltem Dávidot lenni Jonatással.

A’ Gubernátornak tette kegyessége,
Hogy a’ Grófnak meg-tért régi egéssége.

Mert meleg szobába itten már nyughatott,
Kedves Vintplattyával kedvére szóllhatott.

Egy estve ő vele, mint a’ Gróf vatsorált,
Rontó udvarolván, az háta megett állt.

Izgott, mozgott mindég, így sóhajtott: ó! ó!
Észre vette a’ Gróf, kérdé mi lelt Rontó?

Szólltt: Nagyságos Uram! az Isten bennünket
Nem szeret, mivel nem segíti ügyünket.

Pétersburgba ugyan nagyon meg-vídúltunk,
Mert véltük, Moszkáktúl hogy meg-szabadúltunk.

A’ tömlötzbe el-is jártam én a’ tántzot,
Mit használt! ránk veték tsak ugyan a’ lántzot.

El-is énekeltem ott a’ szent Solosmát,
De mihent fejünkre tették a’ júh Kutsmát,

Mindjárt tudtam; szénánk nem jó renden vagyon,
Vagy fel-akasztanak, vagy Knotiznak agyon.

És mint fel-űltettek minket a’ szánkára,
Bizonyosan hittem, visznek három fára.

Kezdett-is aludni már testembe a’ vér,
Mert kotsisunk olly vólt, mint vólt azon hóhér;

A’ mellyet el-fogtam Zsvanyetzi tsatába,
Tsákány orrú, száraz, ’s olly magos magába,

Mint a’ farkas szalad, ha bárányt ragadott,
Ő-is nem másképpen mi velünk szaladott.

Szomjúhozza, véltem, nagyon mi vérünket,
Azért olly sebesen viszen ő bennünket.

Áldasson az Isten! tsak hogy még mi élünk,
De mondja-meg Nagysád, ugyan még mit érünk.

Átkozott egy Ország, ez a’ Sibéria,
Inkább hívom eztet én Luciféria.

De igaz! nem lehet eztet így nevezni,
Mert Cháron sem mér itt hajóján evezni.

Mert Stix vizének-is bé kéne itt fagyni,
Hajózást kéntelen lenne félbe hagyni.

Itt az embereket farkas fel-falhattya,
De a’ Sátán őket éppen nem bánthattya,

Maga Lucifer-is ezeknek békét hagy,
Fél, ha ide jönne, hogy ő mindjárt meg-fagy.

A’ fák itt katonák, tsak azok puskáznak,
Kiket szirony, mara, ’s jég-tsapok ruháznak.

A’ farkasok pedig, leg-főbb muzsikusok,
A’ vadak tántzosok, de sebes taktusok.

Farkasnak Romulus, ’s Rémus vólt tsak fattya,[81]
De itt a’ Moszkáknak valóságos Attya;

Mert mint a’ Farkasok ők-is ragadoznak,
Még örűlnek embert hogy ha ők kínoznak.

Hozzánk-is éppen olly könyörűletesek;
Mint az egerekhez a’ matskák kegyesek.

Ez ország’ hegyei, mellyek itt tornyoznak,
Gelboe hegyei, mert nem harmatoznak.

Terméketlen egész Sibéria tája,
Bő már az esztendő ha van Afonyája,[82]

Ezeket madarkák, ’s fák rügyét tsipdelik,
Füveknek magvait-keresik, nem lelik.

Moszkáknak gyümőltsbe el-nem-kopik innye,
Nintsen itt vér bélű, sem tser-hajú dinnye,

Nints tseresnye, baratzk, szőllő, szilva, alma,
Ne-is légyen soha, jó nékik zab-szalma.

A’ természet tőlök meg-vonta jóságát,
Közlötte ő velek tsupán tsak vadságát.

Méltóságos Uram, ez ám nem Kanahán,
Nem foly itt téjjel méz, nem-is terem dohány.

Tám már nem-is fogok többé dohányozni,
Nagy bőjt az én nékem, ’s nagy bút fog okozni.

Nem hogy bor vólna itt, de még kökény víz sints,
A’ Magyarnál pedig ennél drágább kints nints.

Óh Egeknek Ura! így mért ostorozol?
Mért fosztasz e’ jóktúl minket, mért kínozol?

E’ fagyos pokolbúl vígy-ki, esedezem,
Máskép jég verem lesz gyomrom, már érezem,

Meg-szűnök kevessé itten imádkozni,
Egy dolgot a’ Gróftúl fogok tudakozni.

Méltóságos Uram! Nagysád fogja tudni,
Igaz-é? vagy mások szokták azt hazudni:

Hogy kit ide egyszer kűldenek rabságra,
Itt hal-meg; ki-nem megy soha más országra.

És hogy minnyájának nyusztokat kell fogni,
Ki nem fog, batoska alatt kell forogni.

Én Jáger nem vagyok, soha sem vadáztam,
Illyen fagyos fákra éltembe nem máztam.

Gyakran fogtam ugyan Kozákot, Kurutzot,
De soha sem vidrát, sem pedig párdutzot.

Sok Szerentsétlenség érte már fejemet,
Sok bú, baj fájlalta nem egyszer szívemet,

Miólta el-hagytam hazámat, és Husztot,
De még sem fogatott senki velem nyusztot.

Imé Nagysád előtt esküszöm az égre,
Hogy én fel nem mászok sem fára, sem jégre,

Én kopó nem vagyok, hogy őket bűzöllyem,
Sem Jáger, sem Petzér, hogy azokat öllyem.

Nyuszt fogás nem dolga éppen katonának,
Fogjon Muszka Uram, ha tetszik magának.

Hallottam, hogy drága a’ nyusztoknak bőri,
Mivel keverve van ezüst szállal szőri.

Fogjon hát magának, a’ ki azt szereti,
Vegye bőri hasznát, ’s hússát meg-eheti.

Azt-is meg-mutatom, hogy Siberiábúl,
Ki-mégyek, vadaknak hideg barlangjábúl.

Tőltve lesz pistolyom, és a’ karabélyom,
Rajtam lesz lódingom, kardom, pantallérom.

Meg-látom ki fogja gátolni útamat,
Tíz, husz, harmintz Moszka nem fog-meg magamat.

Hogy ha sokan lésznek, akkor meg-ölhetnek,
De a’ nyuszt fogásra így-is nem vehetnek.

Tapasztalni fogják, vitéz vóltam, ’s vagyok,
Fegyver által halok, nem hidegtűl fagyok.

De a’ míg meg-ölnek, sok Moszka fej, és fog,
Hó halomra, vagy-is a’ jégre húlni fog.

Szóllott hozzá a’ Gróf; hallod fiam Rontó,
Nékem sem lesz Sírom Sibériai hó.

Hogy most így van dolgunk, ne essél kétségbe,
Egyiptom-is vala egykor setétségbe,

Vastag ködit Isten megint el-oszlatta,
A’ nap súgárival magát meg-mutatta.

Tengeren-is hajót, soká hánnya szélvész,
Még-is rév parthoz jut, öblébe bé nem vész.

Ulissest-is soká bal szerentse űzte,
Borostyánnyát végre homlokára fűzte.

Tudja az Úr Isten mi velünk mit mivel,
Szent akarattyát ő nem közli senkivel.

A’ ki benne bízik, soha meg-nem romol,
Erejétűl békó, tömlötz, vas zár omol.

Egész reményemet vetem én-is benne,
Meg-segít, nints-is más, a’ ki illy jót tenne.

Ha fordúlt-is mostan a’ mi kotzkánk vakra,
Lesz még ollyan idő, mellybe mutat hatra,

Hogy ha én szenvedek, szenvedj velem te-is,
Lám szenved Vintplat-is, szenved még több más-is.

A’ Mindenhatónak bízok hatalmába,
Hogy meg-nem-őszűlök én Siberiába.

Szólltt Rontó: Nagyságod már sokszor hallotta,
Mivel sok ízbe szám nem egyszer mondotta,

Hogy Méltóságodért magam fel-áldozom,
Arrúl hogy el-hadjam, nem-is álmodozom.

Kész vagyok, a’ dolog akár mire kéllyen,
De nyusztot nem fogok, engem úgy segéllyen,

Hogy én nyuszt, vagy Geriny, avagy Héjuz fogó
Legyek, ’s nyakam törjem, nem vagyok olly bohó.

Valamerre Nagysád járni fog, és kélni,
Soha el-nem-hagyom, míglen fogok élni.

Óh vajha juthatnánk még ollyan tsatákra,
Hogy kardot ránthatnánk e’ gyilkos Muszkákra.

Hiddje Nagysád, akkor a’ szurkot meg-ennék,
Fognék bezzeg nyusztot, bár fára nem mennék.

És bár szűts nem vagyok, ki tudnám tsáválni
Bőröket, ’s azokrúl a’ húst le-kaszálni.

Bőlts Nagyságod, azért minden jót végezzen,
Tsak szabadúlhassunk, azon igyekezzen.

NEGYEDIK TZIKKELY.

A’ mellybe Gróf Benyovszki Móritznak Tobolskbúl Siberiának fő Városábúl Jakutzba, onnét Ohotzba, végtére Kamtsátkába való jövetele; az úton, úgy a’ Tengeren keserves szenvedése, veszedelme, sok dolgoknak végbe vitelei, némelly Rontó Pálnak mulatságos történeteivel elő-adattatnak.

Az irígység nem hágy senkit-is nyúgodni,
Mert ő az haraggal kezet szokott fogni.

A’ Grófra ki-önté mérgét mint szokása,
Itten Tobolskba-is nem vólt maradása.

Februáriusnak negyedik napjára,
Fel-űltették őket tizenhat szánkára.

Egy Szotnik[83] huszonnégy Kozákkal kisérte,
Hogy jó dolgok lészen, bíztatta, ígérte.

Jó dolgok-is vala meddig ez vezette,
Mivel Gubernátor’ rendelését vette,

Hogy mint többi tartá, őket úgy ne tartsa,
És mint a’ barmokat az úton ne hajtsa.

Szállította mindég maga szállására,
Ebédnél tartotta, hívta vatsorára.

De mindenütt tőle ez ki nem telhetett,
Erdők, hegyek között falut nem lelhetett.

Azért-is felette ők sokat szenvedtek,
Gyakran vízbe mártott nyírfa hajat ettek.

Ha ló-húst ehettek, ’s ló tejet ihattak,
Úriásan akkor már ők traktáltattak.[84]

Kegyetlen hideg vólt, az hó esett széllel,
Sok helyt lábok alatt a’ jég állott éllel.

És a’ nagy hegyeken gyalog kellett menni,
Így sok mért főldeket kellett hátra tenni.

A’ hol esett hóbúl, barlangot találtak,
Abba mint gunyhóba éjtszaka meg-háltak.

Tsak falut érjenek, gyakran Istent kérték,
Meg-hallgatta őket, Tomsk városát érték.

Ez tizenhetedik Áprilisnek napján,
Történt szombat napon, nap nyúgotta után.

Itten Villenöv Úr, vala Gubernátor,
Párisi fi, hol-is soká vólt Prókátor.

Fogadta ez őket minden emberséggel,
Keresztényhez illő szívvel, kegyességgel.

E’ várost többnyire mind Tatárok lakták,
Ezek-is hozzájok kedveket mutatták.

Mert tudták, hogy ők a’ Török Ármádával
Egyesűlve vóltak, hartzoltak Muszkával.

Hogy rabságba estek, rajtok szánakoztak,
Ló tejet, és ló húst, gyakran enni hoztak.

Rontónak nem tetszett a’ kantzáknak teje,
Sem pedig tormával a’ lovaknak feje.

Tegnap a’ Moszkákat, ma a’ Tatárokat,
Káromlotta, szidta, valamint bokrokat,

De az éhség őt-is rá kénszerítette,
Hogy mind kantza tejét, mind húsát meg-ette.

Itten egy Murszátúl[85] enni szalonnát kért,
De fel-is zavarta ezzel benne a’ vért.

Mert ők Mahometnek tarttyák a’ vallását,
Utállyák a’ disznó hús’ elő-hozását.

Azért-is Nógai[86] korbátsát fel-kapta,
Rontót derekassan néhányszor meg-tsapta.

Néki nem kellett több, a’ kardjához kapott,
Mursza-is nyert tőle jó néhány kard-lapot.

Lett itten nagy lárma, lett felette nagy tűz,
Látván a’ Gróf: ki ki magára puzdrát fűz,

Sokan már tegzeknek íjját-is fel-vonták,
Hogy nyilak’ tárgyává teszik Rontót, mondták,

A’ Gubernátorhoz nem ment, hanem futott,
Meg-mondá a’ dolgot, a’ mint hozzá jutott.

Szóltt ez: én a’ tüzet, ha lehet, el-ójtom,
De nem hiszem hogy azt egészlen meg-fojtom;

Hanem, hogy ha térden Murszát meg-követni
Fogja: mivel nagy Úr, nem lehet meg-vetni.

Így majd vége lészen a’ dolognak vetve,
Ő-is nyílazásra nem lesz ki-tétetve.

Szóltt a’ Gróf: mindjárt ád ezért elég-tételt,
Úgy-is már Rontóra dolgáért neheztelt.

Menj! siess! szóltt hozzá; néked parantsolom,
Mint Urad! szavamat fogadod, gondolom.

A’ Murszát kövesd-meg, pedig térden állva,
Ha meg-nem-tselekszed, el-leszünk mi válva.

El-ment; ’s a’ Murszának lábaihoz borúlt,
De hogy nem rághatta, szíve fájt, ’s lett szorúlt.

Ez magyarúl beszéllt, amaz nem értette,
Egész követését e’ képpen ejtette:

Követem ló húson meg-hízott lelkedet,
Vájja-ki a’ holló két apró szemedet.[87]

Meg-botsáss, hogy jobban meg-nem-rakhattalak,
És Mahomet után nem taszíthattalak.

Szóllott a’ Murszához itt a’ Gubernátor,
Olly authoritással, mint egy nagy Orátor:

Ímé Mahometre kér, ’s a’ nagy Allára,
Hogy botsásd-meg vétkét, ’s ne légy ártalmára.

Mindjárt-is a’ főldről maga fel-emelte,
Kezet fogott vele, és meg-is-ölelte,

Kedveskedett néki egy ló’ zsoldarával,
Kantza sajttal, téjjel, egy Tatár gubával.

Így járt itten Rontó a’ Tatár Murszával,
De hidegbe használt néki a’ gubával.

E’ Városba vólt egy nyuszttal kereskedő,
Chinai nagy áros, sok pénzzel-is bírt ő.

Ez a’ Grófba igen nagyon bé-szeretett,
Tám Sympathiája ő vele lehetett.

Kérte ez: szökjen-el ő vele Chinába,
Pénzt ád néki, onnat mehet hazájába.

De nem lehetett ezt semmiképpen tenni,
Mert nyóltzvan mért-főldet kéne gyalog menni.

A’ Grófnak tele vólt teste sok sebekkel,
Szóltt: nem mehet gyalog olly meszsze ezekkel.

Ezt a’ kereskedő maga meg-esmérte,
Már tsak ajándékit meg-ne-vesse, kérte.

Adott-is elég pénzt, sok bőrt, sok nyusztokat,
Egy tevét-is, a’ melly hordotta azokat.

Tizen-egyedikbe Május holnapjának,
Vólt azon nap, mellyen ők el-indúlának,

Erdőkön útaztak, nagy hegyeket másztak,
Szenvedtek éhséget, szomjút, sokat fáztak.

Huszadik Augustus’ napja el-érkezett,
Hogy ezen nagy Transport Jakuczba férkezett.

Hol egy ember vala, Hofmann nevezetű,
Tanúltt, egy bőlts ember, igen sebes eszű.

Mint Feltser úgy szolgált Pétersburg Várába,
Számkivetésre ment ő-is Kámtsatkába,

Mivel szép és jó vólt az ő Charactere,
Azért-is a’ Grófnak lett meg-hitt embere.

Ez a’ Landkártyákat igen jól értette,
Mellyért-is a’ Grófot bizonyossá tette,

Hogy ők Kámtsatkából könnyen ki-szökhetnek,
És a’ tengereken bízvást el-mehetnek.

A’ mint fog tetszeni vagy Japóniába,
Avagy-is mehetnek bíztossan Chínába.

De ezen dolognak végbe-vitelére,
Igyekezni kell egy hajó’ nyerésére.

Ehez szükségesek még ollyan emberek,
Kik a’ hajózásban gyakorlott mesterek.

A’ Gróf ki-tanúlván ő egyenes szívét,
Úgy tartotta őtet mint már maga hívét.

Szépen szóllott hozzá: kedves jó barátom!
Emberséges ’s igaz ember-is vagy, látom,

A’ szabadúlásnak módja a’ fejemet
Már régen fárasztja ’s gyúllasztja szívemet.

Minden mesterségét én a’ hajózásnak
Úgy értem, hogy aztat nem engedem másnak.

Mert a’ tengereken én sokat próbáltam,
Ütköztem, és hajó-törést-is ki-álltam.

Magam kívánok hát én Admirál[88] lenni,
Bízom az Istenbe, dolgunk jól fog menni.

Vannak még énnékem több hív baráttyaim,
Kik igaz emberek, kedves Pajtásaim.

Meg-kell ezeknek-is a’ dolgot mondani,
Tudom szándékunkra rá fognak állani.

Mert valamint nékünk, nékik-is a’ rabság
Keserves, kedvesebb lészen a’ szabadság.

Ha tsak ketten lészünk, keveset tehetünk,
Sok kézzel és észszel többekre mehetünk.

Mindjárt-is állított itt egy társaságot,
Könnyű vólt ezt tenni, mert a’ szabadságot

Ki ki óhajtotta, vólt ehez nagy kedvek,
Kik vóltak, íme itt vagyon az ő nevek.

Hoffman, Major Vintplat, Kapitány Stefanov,
Obester Baturin, és Kapitány Panov.

Secretáriussa a’ titkos Tanátsnak,
Sopronov: ki itt-is nem tétetett másnak.

Ezek a’ raboknak valának eleje,
Minnyájoknak még-is a’ Gróf vala feje.

Hogy dolgoknak végét hamarébb érhessék,
Hamar-is magokat szabadnak tehessék;

Gubernátort kérték, ki ott mindent tehet,
Hogy kűldje el őket mennél elébb lehet

Ohotzkba, a’ hol-is hajókra űlhetnek,
Kámtsatkába könnyen, nem gyalog mehetnek.

Kevés napok múlva, meg-nyerték ezt tűle,
Hófman el-maradott, mert meg-betegűle.

Szánnyaikba Taránd szarvasok[89] fogattak;
Sokkal sebessebben, mint lovak szaladtak.

Jakutzbúl egy Kozák utánnok kűldetett,
Ez hozta; hogy Hófman már el-temettetett.

Hozott ez magával számos írásokat,
Hófmannénak lenni mondotta azokat.

Maga vézérjének kezébe nyújtotta,
Szóval pedig Grófnak ezeket mondotta.

Hogy ha velek bé-ér Ohotzk városába,
A’ Gubernátornak menvén a’ házába;

Adja ott kezébe ezen írásokat,
Foglalnak magokba ezek igen sokat.

Többi köztt a’ Grófnak a’ Kozák mondotta,
Hogy már Kamtsátkába nem mennek, hallotta.

Mind ezekért a’ Gróf nyughatatlankodott,
És mi történhetett, azon gondolkodott.

Vélte, tám akadtak Hófman Plánumára,
Mellyet társaságnak formált ő számára.

Jakutzba a’ dolog tám már világos-is,
Meg-tudja Ohotzba a’ Gubernátor-is.

Azért a’ Gróf mindjárt erővel el-venni
Akarta az írást, bár mit fog szenvedni.

Egy eset a’ dolgot meg-könnyebbítette,
Mellyért-is szándékát nem tellyesítette.

Mert Aldán vizéhez a’ mint érkezének,
Hajókra űltettek, ’s ált úgy evezének.

Azon hajó; mellybe az ő Vezérjek űlt,
Fel-fordúlt, ’s a’ Vezér a’ vízbe belé dűlt.

Ezen tsínt ő rajta két Kozákja tette,
Kiket két nap előtt nagyon meg-verette.

Itt a’ Gróf akasztott tsáklyát kabáttyára,
Mellyel ki-rántotta a’ víznek parttyára.

Révészek házába itten bé-vezette,
Vizes köntösébűl le-is-vetkeztette.

Vólt a’ Grófnak tele tsobány Pályinkája,
Ide hozta aztat Rontó a’ szolgája.

Vezér, ’s két Kozákja annyit hörpentettek
Abból: nem álhattak, úgy meg-részegettek,

Padokra le-dűltek, azokon aludtak,
De a’ Gróf Vintpláttal épen nem-mulattak.

Hanem meg-vizsgálták azon írásokat,
De nem találtak ők abba ollyasokat,

Mellyek ártalmokra nékik lehetnének,
Fel-tett szándékokba gátlást tehetnének.

A’ Gubernátornak látván a’ levelét,
Mibűl állna, tudni kivánták velejét.

Fel-törték ők aztat, ez vala értelme;
De a’ ki azt írta nem vala nagy elme.

* * *

Ezen levelet-is könnyű lett vólna versekre által-tenni, de mivel a’ levelek ritkán írattatnak kötött-szavakkal, maga valóságába hagytam.

A’ Jakutzi Gubernátornak, az Ohotzki Gubernátorhoz írott Levele.

Ezen két Szotnikok Kolosov, és Rosztarguev, kísérnek hat szám-kivetetteket a’ fő Tanáts parantsolattyábúl Kámtsatkába; ezeket az Úr leg-ottan tömlötzbe tétetesse, és tovább való parantsolatig abba tartsa, és jól őriztesse, mert az én szabadságommal, meg-engedvén nékiek a’ városba való szabad járást, viszsza éltek, és a’ többi számkivetetteket fel-akarták indítani. Különössen egy Móritz Augustinovits nevezetű (itt értette Gróf Móritz Benyovszkit) leg-álnokabb közöttök, mivel ő Hófman Doktort-is maga részire tudta vonni, és Kámtsatkába érvén, egy hajón akartak el-szökni: én eztet egy számkivetettűl tudtam-meg, a’ kinek Hófman halála előtt a’ dolgot meg-mondotta, halála után akadtam én írásaira, mellyekbe talán az ő rosz szándékjok ki lesznek téve; de mivel azok Németh nyelven vannak írva, és én ahoz nem értek, az Úrnak által küldöm a’ meg-vizsgálásra, én most tsak hamar a’ belső titkos Tanátsnak mindenekrűl írni fogok, de míg választ veszek, szükségesnek ítélem lenni, hogy az Úr a’ rabokat keményen tartsa. Én vagyok ’s a’ t.

A’ Gróf e’ levelet, mindjárást el-nyomta,
Majd jobbat írok én,Vintplatnak azt mondta,

Ezen levél nékünk lett vólna kárunkra,
De mellyet én írok, tudom, lesz hasznunkra.

A’ Gróf által kőltött Levél, az Ohotzki Gubernátorhoz.

Ezen két Szotnikok, Kolosov, és Rosztarguev, kísérnek hat számkivetetteket, a’ fő Tanáts parantsolattyábúl Kámtsatkába, az azokkal való közelebbrűl való meg-esmérkedés annyira bé-vett engemet, hogy én hozzájok hajlandó vóltam, különössen a’ két elsőhöz, a’ kiket úgy-is, tsak mint hadi-foglyokat úgy vegye az Úr, barátságában-is ajánlom azokat, és bizonyossá tészem, hogy ha ezeknek a’ városba szabad járást-is fog engedni, soha sem fognak azzal viszsza-élni. A’ Doktor, a’ mellynek velek kelletett vólna menni, hírtelen meghólt, mást nem adhattam melléjek, de úgy tartom, eggyike azon két elsők közzűl, érteni fogja ezen Mesterséget, a’ kiket nem-is lesz káros a’ Gubernátornak ajánlani. A’ papirosok a’ meg-hólt Doktoré, azért kűldöm azokat, hogy ott valaki nyelvünkre által tegye, és azokbúl úgy tetszik én nékem, ki fog tetszeni, hogy ő-is a’ hadi-foglyok közzé tartozandó vólt. Én vagyok ’s a’ t.

Mivel azon levél így fel-tétettetett,
A’ Gróf társaival nem igen félhetett,

Az írásokat-is úgy öszsze kötették,
Hogy fel-bontva vóltak, észre nem vehették.

A’ Szotnik, ’s Kozákok, bár aztat vizsgálták,
De mint elébb vóltak, most-is úgy találták.

És így sok hideget, éhséget szenvedvén,
Tizenhatod napját Octóbernek érvén,

Ohotzkba jutottak minden békességgel,
Gubernátor látta őket szívességgel;

Mert már a’ levelet akkor el-olvasta,
A’ Szotnik már el-ment, ki kezébe adta.

Vagyonos gazdákhoz őket szállítatta,
Kik által étellel, itallal tartatta.

Jól lehet minnyájan itten ők jól éltek,
Még-is tsak tartottak, és a’ bajtúl féltek.

A’ Gubernátorhoz mentek öszveséggel,
Kérték: hogy kűldje-el őket békességgel

Egyszer Kámtsatkába, hogy már juthassanak
Hová ítéltettek, ott maradhassanak.

Ki-is kísértettek a’ tenger parttyára,
Szállottak szent Péter, szent Pál hajójára.

Meg-is eresztettek mindjárt a’ vitorlák,
És bé-szedettettek a’ kötél lajtorják.

Már mentek: hírtelen támadott nagy szél-vész;
Véltek; hogy a’ hajó velek eggyütt el-vész.

Le-tört a’ hajónak az ő árbotz fája,
Jézust! kiáltott itt mindeniknek szája.

Kereszt fák el-törtek, vitorlák szakadtak,
Egy habrúl a’ másra keményen hányattak.

A’ tengerbe esett Kozákoknak hárma,
Mellyre nagy kiáltás leve, és nagy lárma.

Erre Kajuttyábúl a’ hajós Kapitány[90]
Ki-bújt; olly részeg vólt, mint egy korhely Zsivány.

El-esett: ketteden ketté törtt a’ karja,
Nem egy iszos jár így, ámbár nem akarja.

A’ Matroszszai-is[91] részegek valának,
Dolgaikhoz azért nem-is láthatának.

Látván a’ Kapitány hogy lett tehetetlen,
Hogy valamit tégyen, vala lehetetlen.

A’ Grófot kérte ő, hogy vegye magára
Az ő hivatallyát, lehet ez hasznára.

Jobban-is értett ő ezen Mesterséghez
Tengereken vitt már nagy próbákat véghez.

Az hajó bár nagyon meg vala rongálva,
És részei majd nem egymástúl el-válva.

De a’ Gróf nagy esze, ’s az ő bátorsága,
Annyira hozta azt szorgalmatossága,

Hogy mihent a’ Kórmányt vette a’ kezébe,
Bé-vitte a’ hajót a’ Bolsa vizébe.

Kámtsatkánál ki-is szállottak parttyára,
December havának harmadik napjára.

Rontó tsak itt jutott magához, ’s eszére,
Hogy már főldet tapod, lett nagy örömére.

De még itten-is nyúlt izzadt homlokához,
Törűlgetvén aztat, így szóllott Grófjához.

Méltóságos Uram! én többet tengerre
Nem megyek, nem viszen senki engem’ erre;

Mert látom nints annak semmi rokontzája,
Hátán az hajónak törik árbotz fája.

Ennek mérges habja hajóstúl bé-zárna,
Könnyen meg-ehetne, fenekén a’ Márna.

Nem akartam lenni Tubolskba én vadász,
Még inkább nem leszek tengereken halász.

Nem bánom öblébe Tzet-hal bár mint úszkál,
Én Jónás nem lészek, maradok Rontó Pál.

Még inkább erdőkön a’ nyusztot kergetném,
Mint sem hogy az hálót habok közzé vetném.

Az erdőkön a’ fák tsak meg sem mozdúlnak,
De tenger’ habjai, hajókra zúdúlnak.

Midőn olly magosra, mint hegyek tornyoztak,
És minket hajónkkal tetejekre hoztak,

Azt gondoltam: mindjárt Mennyországot érem,
De bezzeg meg-posdúlt testembe a’ vérem,

Midőn mint mély vőlgybe velünk hengergettek,
Itt tetszett; hogy közel pokolhoz vetettek.

Hogy ezen mélységbűl bennünket ki-kaptak,
Jó, hogy kő-sziklához hajótól nem tsaptak.

Mert arrúl a’ vízbe kellett vólna tsúszni,
Én pedig mint fejsze, tsak úgy tudok úszni.

Többet ért a’ Nagysád’ babos paripája,
Mint az egész Ánglus Nemzet ármádája.

Nem törték-el nyergét sem szelek, sem habok;
Egész testén éppen maradtak az babok.

Én főldön akarok járni tsak paripán,
Nem pedig tengernek az ő zajos habján.

Azért-is sem Matrósz, sem madrátz nem leszek,
Senkinek kedvéért tengerbe nem veszek.

Stokfisok úszkálnak tsak a’ tengerekbe,
Nem kívánnok állni ezeknek tzéhekbe.

Fenekére gyöngyért bukjon akár ki bár,
Én ugyan nem bukkom, nem vagyok én búvár.

Eleget bukdostam a’ hajón orromra,
Nem állhattam a’ nagy hányástúl lábomra.

Itt a’ főldön testem ha úgy tántorgana,
Minden, a’ ki látna, részegnek mondana.

Még a’ Syréneknek szép éneklése-is,
Tengerre nem viszen, maga Neptunus-is.

Felelt erre a’ Gróf, hallod fiam Rontó!
Véltem katona vagy, még pedig igen jó.

Mért félsz a’ tengernek zúgó sok habjától,
Ha meg-nem-rettentél egész ármádátúl,

A’ habok tsak szennyét mossák-le testednek,
Golyobisok végit vetik életednek.

Kinek akasztó fán kelletik meg-fúlni,
Az nem hal a’ vízbe, belé nem fog húlni.

Tenger fenekére te sem fogsz le-menni,
De szabadságodat azon fogod venni.

Velem eggyütt még te sokat űlsz hajóra,
A’ tenger fordíttya, nem más, ügyünk’ jóra.

A’ vízen egy fő Tiszt jött tíz Kozákokkal,
Hajójára vette Grófot a’ rabokkal.

Által adta ennek Hófmann írásait,
A’ hajóra kőltött pénz’ szám adásait.

E’ Tisztnek meg-tetszett a’ Gróf mindenképen,
Járkált körűlötte, beszélt vele szépen.

Nyájassággal tőle, ki légyen, kérdette,
Kinek illy katonás feleletét tette:

Én Katona vagyok, ’s vóltam Generális,
Mostan sclávus vagyok, tán roszszab annál-is.

Meg-tetszett a’ Tisztnek ezen felelete,
Mellyel nevekedett hozzá szeretete.

Bolsoretzko Ostrog felé mint eveztek,
Több hajók úttyokba hozzájok érkeztek.

Nem mást hoztak, hanem számkivettetteket,
Tsínossan ruházott derék embereket.

Beszélték ezek-is, melly sanyarúságot
Mind eddig szenvedtek, és nyomorúságot.

Hamar barátságot ezekkel vetettek,
Alább majd meg-láttyuk, eggyütt hogy mit tettek.

A’ Gubernátorhoz vezettettek más nap,
Nem vólt nála senki, hanem egy Moszka Pap.

Ez-is rab vólt, mivel eggyet úgy absolvált,
Fejsze vágásátúl, hogy szenvedett halált.

Nílov Úr vala ez, a’ székjérűl fel-kélt,
Főképpen a’ Gróffal igen sokat beszélt.

A’ hajós Kapitány mert már meg-mondotta,
A’ Szél-vész a’ hajót midőn meg-rontotta,

A’ Gróf az: ki őket haláltúl mentette,
Mivel szolgálattyát a’ többivel tette.

Secretáriussát elő hívattatta,
Ez által ezeket nékik ki-adatta:

Hogy más nap minnyájan ők szabadok lesznek,
És három napokra éledelmet vesznek.

De azután ki ki maga igyekezzen
Élelmet szerezni, hogy ő ne éhezzen.

Cancelláriustúl ki ki kap egy flintát,
Egy font port, négy font ónt, és egy éles lántsát.

Egy fejszét, fúrókat, sok féle késeket,
Átsnak, Asztalosnak illő több szereket.

Hogy minden magának házat építhessen,
A’ mellybe lakhasson, ’s ha lesz mit, ehessen.

Első esztendőbe ezen szerszámokért,
Vadaknak bőrit kell bé adni, úgy mint bért.

De szükség száz rublit hogy ezek érjenek,
Ne talántán annyi ütleket nyerjenek.

A’ várostúl lesznek ők egy mért-főldnyire,
Fundust kap, szüksége kinek lesz mennyire.

Egy nap minden héten mennek Úr dolgára,
A’ Gubernátornak parantsolattyára.

Huszon négy óránál a’ ki tovább kint lesz
Házától: az illyen kemény bűntetést vesz.

Cancelláriához minden esztendőbe,
Ezen vadak bőri, ennyi számmal jő-be.

Hat nyusztnak, és ötven tarka Petymegeknek,
Két Rókának, huszon négy Harmelineknek.

A’ Secretárius itt el-botsájtotta,
Strázsájokat mindjárt ő ki-is osztotta.

Azon szerszámokat, mellyek meg-mondottak,
Kilentz font száraz halt, három napra kaptak.

Innét ők el-menvén, húsz számkivettettek,
Ollyan barátságot mindjárt velek tettek,

Hogy leg-ottan jöttek frissen nem kullyogva,
Szánakkal; mellyekbe kutyák vóltak fogva.[92]

Mindent a’ mit kaptak, azokra fel-tették,
Magok házaihoz velek eggyütt vitték.

Kérték-is, másoknak jó szót se adjanak,
Míg házok kész nem lesz nálok maradjanak.

Meg-is tartóztatták minnyáját ebédre,
Asztal felett jöttek sok féle beszédre.

Leg-inkább szóllottak mostani sorsokrúl,
Kik erre ítélték, azoknak voksokrúl.

Számkivettetteknek kemény itt törvénnyek,
Mert természet felett szenvednek szegények.

Végtére egymással olly barátok lettek,
Hogy meg-nem-másollyák, arra hitet tettek.

Itt a’ szabadságnak a’ Gróf Plánumárúl,
Nem szólltt: halasztotta holnapra ezt márúl.

Tartott; ne talántán közttök ollyan légyen,
El-árúlván őket, maga hasznot végyen.

Jól-is esett, mert mint fel-kőltek ebédtűl,
Házokhoz vitettek, ki amattúl, ettűl.

Egy Krustyiev nevű vitte szállására,
A’ Grófot: vált-is az minnyájok hasznára.

Mert egy bőlts ember vólt, és testébe olly szív
Lakott, melly erős vólt, ’s mint Achates, olly hív.

Szóllott ehez a’ Gróf; én meg-nem-foghatom,
Sem okát én annak ki nem gondolhatom,

Hogy az Urak eddig valamelly Plánumot
Nem tsináltak, melly a’ kínos fátumot,

Igyekeztek vólna magokrúl le-vetni,
Mellyt mint hoszszas halált, máskép’ nem nézhetni.

Szólltt Krustiev: illyen dolgot tenni féllő,
Mert bár sok kő fénylik, még sem mint gyémánt kő,

Senkinek sem lehet bé-nézni szívébe,
Sem aztat ki-venni, mi lakik lelkébe.

Itten az árúló nagy szerentsét tészen,
Szabad lesz, még felűl jutalmat-is vészen.

Az el-árúltattak úgy meg vannak vetve,
Hogy bár élnek, még-is el-vannak temetve.

De látván jó szívét, Gróf maga Plánumát
Közlötte ő vele, ki-is adta magát,

Sőt Társaságokba kérte, hogy bé-állyon,
Bízzon bennek, ’s velek szerentsét próbállyon.

Ő ezen ajánlást örömest bé-vette,
Térden álva hitét mindjárt-is le-tette.

Ígérte: még huszat társaságokba hoz,
Kikkel tudja, hogy kárt nékiek nem okoz.

E’ szavait a’ Gróf örömmel hallotta,
És ajánlására ezeket mondotta:

Salak emberekbűl eggyet se végyünk-bé,
Így teszszük magunkat sokkal erősebbé.

Mert ki díb dáb, az olly mindég erkőltstelen,
Pénzért, ajánlásért változik hírtelen.

Tsak ő bóldogúllyon, más alá vermet ás,
Meg nem tér mint Saul, hanem marad Júdás.

Illyen minnyájunkat könnyen el-árúlna,
Virradni kívánó napunk bé-borúlna.

A’ társaság akkor nem állt még többekbűl,
Hanem tsak, kiket itt ki teszek, ezekbűl.

A’ Gróf vólt, Baturin, Panov, és Stefanov,
Krustyiev, Vintplattal, Vasili,[93] Salmanov,

Szólltt a’ Gróf hozzájok, fejünknek kell lenni,
Szükség minnyájunknak ennek hitet tenni.

Hogy valamit kíván, mi mindent meg-teszünk,
Életünk fogytáig hozzá hívek leszünk.

Szint úgy egymástúl-is soha el-nem-válunk,
Hogy ha történne-is minékünk halálunk.

Szabadság dolgába, testével, lelkével,
Igyekszik munkálni, tellyes erejével.

Titkunkat meg-tartsa ki ki, ’s ne jelentse:
A’ ki ki-fetsegi, életét veszejtse.

Valaki közzűlünk, ha el-árúltatna,
A’ Birodalomtúl fogságra adatna,

Minden tehetségünk mi arra fordíttyuk,
Nem nyugszunk, míg őtet ki nem szabadíttyuk.

Hogy ha tellyességgel ez meg-nem-eshetne,
A’ Társaság ebbe semmit sem tehetne,

Az ollyannak méreg kéz alatt kűldessen,
Általa a’ titok hogy ki ne jöhessen,

Tartozzon leg-ottan ő aztat bé-venni,
Mint sem hogy ki-mondja, inkább meg-gebedni.

Ki ki a’ Gróf szavát itt szentnek tartotta,
Tsak a’ választáshoz fogjunk, kiáltotta.

Minnyájának voksa száltt a’ Gróf fejére,
Maga pedig voksolt a’ Krustyievére.

Mind le-térdeplettek, el-mondták a’ hitet;
De maga a’ Gróf-is itten eképpen tett.

A’ kik vele jöttek, más nap el-menének,
A’ Gubernátornak köszöntést tevének.

Hallotta, hogy a’ Gróf beszéll több nyelveket,
Szólltt, gyermekeinek tudni kell ezeket.

Melléjek-is adta őtet tanítónak,
Ez vala kezdete, nem más, minden jónak.

Ezzen minden terhtűl fel-szabadíttatott,
És mint katonáji, szintén úgy tartatott.

Cancelláriusnak látogatására,
Mentek ettűl, értek hozzá olly órára,

Mikor Kozákoknak az ő Hetmánnyával,
Schakot[94] jádzott: mene éppen egy Tornyával.

Két száz rubli vala egy Parthia díjja,
Roszszúl ált játékja, sok vólt annak híjja.

Észre vette a’ Gróf, tudván e’ játékot,
Ötven rublit ígért, úgymint ajándékot.

Ha meg-fogja nyerni ő ezen Parthiát,
Mivel által-látta, tett abba sok hibát.

Az Hetmány sem vala ennek ellenére,
Nem vélte, játékja mehetne vesztére.

Azomba tsak hamar aztat el-vesztette,
A’ Cancellárius nevetett felette.

Kénszerítette még két Parthi jádzásra,
Vígyázott az Hetmány itt minden vonásra.

A’ szerentse most sem állott ő mellette,
Mivel mind a’ kettőt hamar el-vesztette.

Nyert tehát tsak hamar ezer öt száz Rublit,
Ebbűl száz ötvenet adott nékie itt.

Az Hetmány reája ezért nem neheztelt,
Sőt meg-határozott egy illyen fel-tételt.

Némelly Kalmárokkal hogy jádzon helyette,
Mivel már ezekkel sok pénzét vesztette.

Hogy ha nyér, az övé lészen az ötöd rész,
Másokban-is vele, ha tsak lehet, jót tész.

A’ Gróf tiszta szívvel magát ajánlotta,
Meg-is láttyuk tovább, kárát nem vallotta.

Meg-örűlt ő ezen, hívta ebédjére,
Mindeneket tenni kívánt már kedvére.

Rizskását, égett-bort, raktak húst szánkára,
Dél után ezekkel kűld’te szállására.

A’ Gróf több társai mind ezeket látván,
A’ száz ötven rublit nékik meg-mutatván,

Szívekbűl minnyájan azon örvendettek,
Már arany várakat rajta építettek.

A’ Gubernátornak más nap magzattyait,
Olly szépeket, mint az égnek harmattyait,

Egy külön szobába asztalhoz űltette,
Nyelvek’ tanúlását velek el-kezdette.

Egy Leánya vala tizen-hét esztendős,
Eszébe olly érett, bár akár mint melly nős.

Szép erkőltsű, neve vólt Afanásia,[95]
Ékesbben nem szóllott ennél Aspásia.

Ennek el-beszéllte szerentsétlenségét,
Könyveket hullasztott, úgy bánta inségét.

Az Attyok hozzájok ide bé-érkezett,
Gróf tanítására maga figyelmezett.

Ő azzal egészlen meg vólt elégedve,
Mellyért-is nőttön nőtt hozzája a’ kedve.

Meg-ajándékozta őtet egy szánkával,
Melly bé vala fogva egy pár friss kutyával.

Egy Kámtsatkabéli scláv Leányt-is ehez,
Ki őtet szolgállya, és lásson mindenhez.

Illy equipázséval hogy haza szánkázott,
Társai szívekbe az öröm tsirázott.

Tsak Pánov Úrnak vólt ő benne kétsége,
Látta hozzája kezd hűlni szívessége.

Vélte ez, hogy maga részire dolgozna,
Mellyel a’ többinek majd nagy kárt okozna.

Eztet látván a’ Gróf, újra kemény hitet
Tett-le, szóllván; eddig valamiket ő tett,

Mind a’ Tarsaságnak tette a’ hasznára,
Ne éllyen; ha kíván lenni ő kárára.

Térdre esett Pánov, mivel magába tért,
Sírva botsánatot itten a’ Gróftúl kért.

Azon nap az Hetmány, ’s a’ két kereskedő,
Kereskedők között, első mind a’ kettő;

Eggyiknek a’ neve, vala Roszkurakov,
A’ másikat pedig hívták Kazarinov.

Grófnak mind az hárman aztat jelentették,
És hogy már magokba szentűl-is fel-tették,

Hogy ők nyilván való Oskolát rendelni,
Kívánnak; a’ kőltség, ki fog tőlök telni.

Abba a’ számodás, ’s főldnek le-írása
Tanítasson, és a’ nyelveknek tudása.

Az Oskola házat ők fel-építtetnék,
Számára mindennel fel-is készíttetnék.

És minden gyermektűl, öt rublit fog venni
Hólnaponként; ez fog fizetése lenni.

Fel-válalta a’ Gróf: mindjárt-is az Hetmány,
Vele Roszkurakov, itt lévén már egy szány,

Kazarinov Úrnak el-mentek házába,
Alig mind az hárman vóltak szobájába,

Cancellárius-is utánnok érkezett,
Ki-is a’ Hetmánnyal itt arrúl végezett,

Hogy ötven Parthia Sachot jádzanának,
Egyért, egyért három száz rublit adnának.

De a’ Gróffot kérték jádzana helyettek,
Kazarínov ellen, kitűl meg-nyerettek

Már sokszor: és most-is attúl tartanának,
Ne talám nagy Vámot nékie adnának.

Estvére bált adott, szép vólt palotája,
Ékesítette ezt sok égő gyertyája.

Mint tsillag ragyogtak tűkörök, lámpások,
Szemeket sértették a’ sok villámlások.

A’ Gubernátor-is és Familiája
El-jött, tzifra vala Afanásiája.

Ékes vólt a’ tántza, forgott mint karika,
Igaz: hogy szép, ’s jó-is vala a’ muzsika.

Ha nem tántzolt, mindég a’ Gróffal beszéllett,
És tsak akkor, mikor vele vólt, lett éllett.

Az Annya esmérte szép tulajdonságát,
Látván hozzá való nagy hajlandóságát,

Súgva szóltt hozzája, az Úr Tanítvánnya,
Szívének-is, a’ mint látom, már Kórmánnya.

Más nap a’ tanítást a’ mint el-végzette,
Egy külön szobába az Aszszony vezette.

Így szólltt: Oberster vólt Atyám Svétziába,
Háborúba esett Moszkák fogságába,

Nem tudom az okát, mért lett számkivetett,
És Siberiába ide mért kűldetett.

Hamar meg-is hala; Anyám-is utánna,
Gondoltam nem-is lesz ki engem meg-szánna.

Nílov egy látásra én belém szeretett,
Igen gyenge vóltam, hogy hitvesének vett.

Most már Gubernátor, és ő egy jó ember,
Engemet jól-is tart, ’s mint itt szokás, nem ver;

Tsak kár, hogy italnak gyakran adja magát,
Részeg, mihent érzi a’ bornak tsak szagát.

Két katona Tiszthez, két idősbb lyánimat
Férjhez adta, szánom ezen magzatimat;

Mivel mind a’ ketten tzégéres korhelyek,
Ütik, verik, nintsen maradandó helyek.

Afanásiát-is, illy Tisztnek, ’s iszosnak,
Akarja od’adni, még pedig korosnak.

Tudom: hogy az Urat Uram szenvedheti,
Vigye véghez nála, kérem ha viheti,

Kedves Leányomat, hogy ennek ne adja,
Jobbat tesz, ha hóltig pártájába hadja.

Szólltt a’ Gróf: az Aszszony légyen békességbe,
Ne éllyek, a’ dolgot, ha nem viszem végbe.

Nem lehet ártatlant rabságra vettetni,
Még életbe lévén, már-is el-temetni.

A’ Grófhoz érkezett Krustyiev Úr más nap,
’S egy jámborságába meg-őszűlt Proto-pap.

Még velek tizen-öt számkivetettettek,
Nem Salakok; Nemes vérbűl születtettek.

Kérték: fogadja-bé őket társaságba,
Ígérték: nem éri semmi tsalardságba.

Bé-vette: ezeknek a’ Templomba menni
Kelletett: ott fogják a’ hitet le-tenni.

A’ Proto-pap fel-is vette a’ Stóláját,
És fel-adta elébb az Úr’ vatsoráját

Ó hit’ módja szerint: ’s mihent ezt fel-vették,
Proto-pappal eggyüt a’ hitet le-tették.

A’ Társaság estve tartott vígasságot,
Nem-is láttak még ott illyen mulatságot.

Mert itt mind tántz vala, mind tűzi mesterség,
Mellyen tsudálkozott az egész Nemesség.

Gubernátor Tzímje sok színű lángokkal,
Égett: és két Syren küszködött azokkal.

Tüzes habok között Neptúnus evezett,
Szigonnyal Tzet-halat sziklához szegezett.

Húllottak Jupiter’ tüzes menykövei,
Szórtak Cyclopseknek szikrát pőröllyei.

Afanásia név zőld láng szinnel égett,
Minnyájan tsudálták e’ sok ékességet.

Szabadságnak tsak most kezdődött munkája,
Valósággal annak ez vólt Epóchája.

Mert a’ Gubernátor, itt nagyon ittas lett,
A’ Grófnak minnyájok előtt nagy hitet tett,

Hogy számkivetteknek őt fejévé teszi,
Nagy bőltsességének jutalmát így veszi.

Ministériumnak fog írni mellette,
Vegye szolgálatba, mert meg-érdemlette,

A’ Cancellárius, ’s Hetmány, hogy ezt tegye,
Akarták: érdeme bérit hogy ő vegye.

Leg-jobb vólt, hogy tőlök hét ezer rublákat
Azon éjjel Schachon nyere, mind duplákat.

Auróra a’ setét éjtszakát már űzte,
Vállán függő haját rózsákkal bé-fűzte;

Aztat szekerével fére taszította,
Hogy jőjjön nyomába, Fébust szóllította.

Szavát-is fogadta ezen kedvesének,
Látszatta aranyos Súgárit fénnyének.

Azért ki-ki mene maga szállására,
A’ Gróf-is le-düllött nyúgodni ágyára.

Alig várta Rontó, Gróf’ fel-ébredését,
Láb hegyeken tette körűlte lépését.

Fel-ébredvén, kész vólt-már Tsokoládája,
Bé-vitte, ’s míg itta, így szóllott hozzája.

Méltóságos Uram! most jól foly a’ munkánk,
Van pénzünk, ’s két ebbel bé-fogatott szánkánk.

Úgy vagyon: szólltt a’ Gróf, tsak viseld gondjokat,
Mert veszszük azoknak, hidd-el, sok hasznokat.

De ártana nékik, ha soká állnának,
Mivel a’ lábaik majd meg-dagadnának.

Minden harmadik nap meny velek szánkázni,
A’ szán mind a’ hajó úgy meg-nem-fog rázni.

Rontó eztet hallván, felette nevetett,
A’ Grófnak-is rajta nevetni kelletett.

Szóllott: tudja menykő, hogy fogom-bé őket,
Fülökre, farkokra vessek-é gyeplőket.

Zabolát szájokba, ha teszek, meg-marnak,
Üssem-é? indúlni hogy ha nem akarnak.

Hát akkor ezekkel mit fogok én tenni,
Ha jobbra, vagy balra szükség lészen menni?

Úgyé? mint a’ béres, tsá, vagy Hejsz, szóllíttsam,
Vagy mint Postilion, Hi! hotra fordíttsam.

Nem tudom, hegyrűl le tudnak-é tartani?
Miként kell, nyeregbűl, bakrúl-é hajtani?

Meg-állyak-é velek, hogy ha vizellenek?
Hogy mint lovak osztán könnyebben mennyenek.

Idegen szánt látván, talám majd ugatnak,
A’ kik azon űlnek, útbúl ki-álhatnak.

De ha azoknak-is kutya lovok lészen,
Ki nem térnek, sőt még meg-álnak mérészen.

Majd marakodásra jön akkor a’ dolog,
Vagy enyim, vagy az ő szánkájok fel-forog.

Az leg-szebb, hogy nem-is tudom a’ neveket,
Bodrinak, Sajónak, hívják-é ezeket.

Leg-jobb az; ezeket hogy nem kell vakarni,
Sem pedig pokrótzal őket bé-takarni,

Kováts sem kell, a’ melly ezeket patkóllya,
Nem-is igen hídlott ezeknek az óllya.

Gondom lesz reájok, meg-híznak, gondolom,
Ha a’ falu végin döggel abrakolom.

Mikor mi Hazánkba Slitádat tartanak;
Tsörgőket lovakra sokat akasztanak;

Majd kötözök én-is ezeknek farkára,
Ha lóra illenek, mért nem a’ kutyára.

Még az Urak itten majd módiba veszik,
Kiknek kutya lovok vagyon szint’ ezt teszik.

Képzellem magamba, mint fogok szánkázni,
Hányszor fordúlok-fel, ’s mint fogok bakázni.

De mindenek felett tsak aztat tudhatnám,
Még jobban szeretném, ha szemmel láthatnám.

Minő e’ Nemzetnek az ő ármádája,
Talám kutyákon űl Cavalleriája.

Mert ha nyargalódzni tudnak rajtok szánkán,
Katona-is űlhet bízvást ezek’ hátán.

Vasasok űlhetnek a’ szelindekeken,
Dragonyosok kopón, avagy más ebeken,

Agarokon pedig Svólezsér, ’s Huszárok,
Könnyűk ezek; szöknek, légyen tér, hegy, árok.

Sőt hasznát vehetik más faj kutyáknak-is,
Pudliknak, Vizsláknak, a’ Pumedliknek-is.

Mert mért nem lehetne a’ pudli Pontonír,[96]
A’ vizsla pediglen mezei Inzsinír;

Tudjuk a’ fát pudli a’ vízbűl ki-hozza,
Illő a’ hajót-is, hogy ő kórmányozza.

Inzsinír mezőket, hegyeket rajzollya,
Vizsla; ha revírez, ő-is azt szagollya.

Pumi szekér előtt tzihol sürög, forog.
Ha bagázsián űl, már mindenre morog.

Szekér Mester ez-is hát mért ne lehetne
Fúrvézennél?[97] a’ hol nagy hasznot tehetne.

Látom nagy eszek van itt az embereknek,
Több hasznokat veszik, mint mi az ebeknek.

Szólltt a’ Gróf hozzája, ne bolondoskodjál,
Holnap mint szánkázol, arrúl gondolkodjál.

Itt vagyon Demetri[98] esméred már őtet,
Reggel majd a’ szánba fogja néked őket.

Meg-mutattya hogy kell azokat hajtani,
Miként kell forgani, ’s a’ gyeplőt tartani.

Bé-is fogta más nap, a’ helység végére
Ki-mentek: a’ mint már Rontó oda ére,

Látván Demetritűl őket mint hajtotta,
Hogy ő-is már tudja, azt hitte, tartotta.

Szóllott itt hozzája, te már haza mehetsz,
Tűzhöz a’ kutyáknak enni való tehetsz.

Ez el-ment: Rontó-is, még tovább szánkázott,
Örűlt, hogy mint kotsis eddig nem hibázott.

Rá talált ő vágni a’ nyerges kutyára,
Ez mindjárt sikojtott, le-feküdt hátára.

Gondolta: a’ rúdas, majd ha aztat húzza,
Fel-ugrik, másképpen, a’ bőrit le-nyúzza.

De ez sem akart már egy tapot-is menni,
Baja lett, nem tudván, mit fog velek tenni.

Hozzá ment: akarta őtet simogatni,
De látta, hogy kezdi fogát vigyorgatni,

Haragudott, szidta, még jobban meg-tsapta,
Fel-ugrott, de egybe a’ lábát meg-kapta,

A’ vólt szerentséje, hogy tsizsma vólt lábán,
Máskép sebet ejtett vólna annak szárán.

Erre a’ két kutya immár egymást marta,
Védelmezni őket mindenkép akarta.

De mihent tsak közel mene ő hozzájok,
Kapkodtak fogakkal, tátva vala szájok.

A’ kutyák itt egymást mind addig rángatták,
Míglen hámjaikat öszsze nem szaggatták.

Mihent észre vették, hogy a’ hámtúl mentek,
Rontót itten hadták, haza futva mentek.

Nem tudta, a’ szánnal itten már mit tégyen,
Látta, szükség, hogy ő kotsis, ló-is légyen.

Bé-is fogta magát, húzta haza felé,
Izzadott homloka, háta görnyett belé.

Szél támadt, a’ havat szemébe hordotta,
Mire jutottam én, magába mondotta.

Ímé kutya lóvá én emberbűl váltam,
Soha életembe még így én nem jártam,

Hallottam bikává Jupiter változott,
De engemet Vénus soha sem kínozott.

Acteont szarvassá Diánna hogy teve,
Tudjuk, de kutya ló eggyike sem leve.

A’ kutyák tsak hamar a’ házhoz jutottak,
Mivel egész addig sebessen futottak,

Eggyiknek nyakárúl gyeplő darab függött,
Másiknak hátárúl, sok szakadt szíj tsüggött.

A’ Gróf a’ kutyákat látván, szólltt: baja lett
Rontónak: nem tudom, ő ezekkel mit tett.

Menj Demetri frissen! ha lehet, mindég fuss
Igyekezzél! hozzá, hogy mennél elébb juss.

Még meszszérűl hogy jön, meg-látta őt Rontó,
Kiáltott: jöjj-el jöjj! légy te-is kutya ló.

Mihelyes Demetri hozzája érkezett,
Mint bánt a’ kutyákkal, arrúl értekezett.

Talám ugyan őket ostorral meg-tsaptad,
Vagy igen rövidre a’ gyeplő szárt kaptad,

Ha velek így bánnak, mindjárt le-fekszenek,
Tovább már nem mennek, inkább meg-döglenek.

Ha mászszor meg-ütik, felette mérgesek,
Marják egymást, mintha vólnának dühösek.

Tsak nyelvet kell adni, halld! azoknak, így Perr!
Vagy még keményebben, ezt kiáltani Berr!

Akkor két mért-főldet hamar ált futhatnak,
Tovább egy húzomba, ők nem-is hajtatnak.

Szólltt: tudta az ördög lovatok’ szokását,
Vagy-is nyelveteknek, Perr! Berr! szép hangzását.

Meg-tsaptam a’ nyergest, ez le-is feküdött,
Rúdast marta osztán, és vele küszködött.

Demetri itt a’ szánt húzta, Rontó tolta,
Főld népét, szokását rútúl káromolta.

A’ mint haza értek, ’s a’ szány körűl forgott,
Őtet kutyák látván, mind a’ kettő morgott.

Káromkodott rútúl, végtére nevetett,
Szólltt: ugyan nagy bolond, ’s ostoba lehetett,

A’ ki ki-gondolta, hogy kutya ló légyen,
Disznó-is a’ lehet, mert négy lábon mégyen.

A’ Gróf őt meg-látván, nevetett felette,
Nó! miként szánkáztál? ő tőle kérdette.

Szólltt: Nagyságod tudja, hogy fogadást tettem,
Tengerre nem megyek; majd éltem vesztettem.

Nyusztokat-is soha hogy nem megyek fogni,
Esküszöm kutyák sem fognak rám morogni.

A’ kutya, tsak kutya, nem lesz belőle ló,
Nem másnak, tsak kutya embereknek való.

Én ő rajtok többé soha sem szánkázom,
Ezen szolgálatot fejemrűl le-rázom.

Nyargalt az ördög-is inkább maga Annyán,
Mint sem Cerberussal bé-fogatott szánkán.

Nagysádnak kedvére mindeneket teszek,
Postilion ugyan kutyáknál nem leszek.

Szólltt a’ Gróf: ezeken fogsz velem szánkázni,
Eggyütt fogunk nyusztot, ’s medvéket vadázni.

Jövendőlöm még a’ Tengereken-is jársz
Velem: Magnes tőnél a’ hajó orrán álsz.[99]

Nyugodjál; én nékem most dolgaim vagynak,
Mellyek tréfálódni te veled nem hagynak.

ÖTÖDIK TZIKKELY.

A’ mellybe Gróf Benyovszki Móritznak két kereskedővel történtt dolga, Schach Játékába tett nyereségei, Bolscheretzbe történtt minden féle dolgai, itten véghez ment véres tsatái, végtére a’ várnak meg-vétele, a’ Gubernátornak meg-ölettetése, Szent Péter, és Pál hajójának el-vétele, némelly mulatságos esetei Rontó Pálnak elő-adattatnak, mind addig, míglen minnyájan meg-szabadúlván, Kámtsatkából azon hajón el-mentek.

Már a’ kereskedők, meszet, követ, és fát
Mind el-készítették, mellyel az Oskolát

Építeni kellett: ’s kevés idő múla,
Kész-is lett, mert ehez igen sok kéz nyúla.

Gróf tizen negyedik December napjára
Szabta tanítását, űlt katedrájára.

Krustiev’ ’s Panovot, vette segítségűl,
Látván tanítványi száma naponként gyűl.

Jeles embereknek vóltak Gyermekei,
Afanásia-is, ’s az ő testvérei.

Egy reggel Sibaev, társaságnak tagja,
Hozzá jött, úgy tetszett, hogy vólna haragja.

Mert mindég komor vólt az ő ábrázattya,
De nem, sőt szépen szólltt, ’s ez vólt akarattya;

Hogy gyűlést tartana jövő éjtszakára;
Minnyájoknak adna nagy dolgot tudtára.

Ez meg-esett: nékik aztat jelentette,
Hogy azon nép, mellyet hajójára vette,

Fel-zendűlt, mert kemény hozzájok mint Tatár,
Ochotzk Városbéli Tsuloznikov Kalmár.

Annak hajójával el-szökni akarnak,
Sok szép portékákat már arra takarnak.

De okos Vezérek hogy lenne, szeretnék,
Ezt a’ Gróf magára venné-fel, azt kérnék.

Látszatott jó víznek lenni ez malmokra,
Hogy ha tekíntettek magok Plánumokra.

Az egész társaság a’Grófnak eszére
Bízta ezen dolgot, bőlts ítéletére.

Reá-is állottak az ő tanátsára,
Sibaevhez így szólltt, fülök’ hallottára:

Mennyen! és mondja-meg a’ fel-lázzadt népnek,
Hogy én nem tétetem magam’ írott képnek.

Önként a’ fejemre én veszélyt nem veszek,
És így Vezérjek-is nékiek nem leszek.

Árúló közöttök könnyen találkozna,
Ki-is a’ fejemre tsak bút, és bajt hozna;

De az Úr kéz alatt reménységet adhat
Nékiek; és mint egy magátúl így szóllhat.

Talán fel-válallya ő a’ Vezérséget,
Hogy ha bennetek lát jó szívet, hűséget.

Engedelmesek-is hogy ha hozzá lesztek,
Minnyájan ezen két pontra hitet tesztek.

Közzűlök a’ Grófhoz más nap el-jött kettő,
Tartatott közöttök bőltsnek ezen két fő.

Térdre estek ezek többiek képébe,
Esedeztek, kérték, minnyájok nevébe,

Hogy a’ Vezérséget venné-fel magára,
Mindeneket tésznek parantsolattyára.

Nyújtott-is ezeknek egy kis reménységet,
Hogy ha mindenekbe engedelmességet

Mutatnak, és erre hitet fognak tenni,
Így tám a’ dologbúl valami fog lenni.

Harmad nap a’ Grófhoz jött nagy sietséggel,
Tsuloznikov Kalmár, mintegy íjedséggel.

A’ szemére hányta, hogy fel-indította
Népét, és magához őket hódította.

A’ Gubernátorhoz, szólltt, ő mindjárt mégyen,
Hogy ha meg-nem-mondja népe köztt ki-légyen

A’ fő pártos, a’ ki első jött hozzája,
És maga-is mért lett azok orgazdája.

Így felelt itt a’ Gróf néki nagy mérészen,
Mert fel-gyulladva vólt testében egészen.

Hát engemet tart ked egy ollyan kábának,
Hogy én vólnék oka népe’ lármájának,

Olly tsötselék közzé magamat keverném,
A’ jó Gubernátort meg-bántani merném?

Tudja ked! hogy hozzá megyek mostan mindjárt,
Mert betsűletembe akar ked tenni kárt;

És kivánok tőle kedrűl elég-tételt,
Nem szoktam el-nyelni én az illyen mételyt.

Hogy ked Tiranussa népének, meg-mondom,
Jól lehet mind eddig nem vólt arra gondom.

Leg-ottan el-is-ment a’ Gubernátorhoz,
Tartván, illyen dolog ollykor sok roszszat hoz.

A’ Kalmárt előtte nagyon bé-vádolta,
Egész dolog súllyát a’ nyakára tolta.

Nagyon meg-feddette őt’ a’ Gubernátor,
Arestomba mégyen, ha ezt teszi másszor.

Népével ne bánnyon ollyan kegyetlenűl,
Mert más kép vele-is bánat illetlenűl.

Jobb lesz el-ereszti őket, hadd mennyenek,
Szolgálatot, a’ hol tetszik, ott vegyenek.

Szegény Tsulosznyikov nem szólltt, tsak hallgatott,
De szívén a’ méreg egészen ált-hatott.

A’ Grófnak az úttyát ötsével el-állta,
Botokkal, késekkel a’ kettő már várta.

A’ mint jött, mind ketten mindjárt meg-támadták,
Vakmerőségeknek árrát meg-is adták.

Mert a’ Gróf a’ hátát egy háznak vetette,
Fortélyosan magát mind addig mentette;

Míg egyszer Öttsének fejét úgy meg-tsapta
Páltzájával, hogy ez a’ lelkét ki-adta.

Mihent látta, hogy ez már a’ főldön el-nyúlt,
Tsulosznyikovot-is meg-ütvén, főldre húlt.

Nem verte páltzával, már itt tsak öklözte,
És a’ főldön őtet úgy meg-dögönyözte,

Hogy mind orrán, száján, túrt és okádott vért,
Tsak hogymeg-ne-öllye, a’ Gróftúl pardont kért.

De a’ Gróf-is kapott sok karmolásokat,
És a’ bottyaiktúl olly nagy tsapásokat,

Hogy e’ Batalia ágyába fektette,
Tsak tíz napok múlva magát fel-vehette.

Hogy a’ Gubernátor meg-hallotta e’ hírt,
Tsulosznikov ellen mérgével már nem bírt.

Hat holnapra sántzra dolgozni adatta,
Az egész vagyonnát Fiscus el-ragadta.

Most folyó századnak hetven-eggyedike,
Vólt más fátumának hasonló egyike.

Sok jó barátjait új esztendő napján,
Hívta ebédjére, mulatni akarván.

Kazarinov néhány Nád-méz süvegeket
Kűldött, de méreggel meg-rontá ezeket.

A’ Gróf ajándékát, barátság jelének
Tartotta: nem vélte őt’ ellenségének.

Itt bor nints, ebédnél isznak tsak herba-thét,
Ebéd után pontsot, vagy fekete kávét,

Jó apetitussal mivel ettek immár,
Thével mindeniknek tőltetett egy pohár.

Ettek, ittak, és szép nyájasan mulattak,
Kevés idő múlva, minnyájan jajgattak.

Mivel ki kolyikát, ki bél-rágást kapott,
Ki hányt, ki kínnyába fába-is harapott.

Észre vette a’ Gróf, hogy ők mérget ettek,
Vagy ittak: és azért illy betegek lettek.

Mindjárt velek eggyütt, egy jó dózsist bé-vett
Tengeri hal zsírbúl, azonnal jobban lett

Minnyája: áldották a’ Grófot, ’s ezen zsírt,
Mert már most nevetett az-is, ki elébb sírt.

Szólltt a’ Gróf: egyre van szívembe gyanúság;
Mindjárt-is ki-tetszik, Urak! az igazság.

Kutyával, matskával próbát fogok tenni;
Nád-mézet ezeknek majd adatok enni.

Hogy lássák az Urak igaz gyanúságom,
És hogy osztán légyen ki ki bizonyságom.

A’ Nád-mézet a’ Gróf húsra vakartatta,
Két külön tányéron nékiek adatta.

Mind kutya, mind matska, a’ húsbúl jól ettek,
Más-fél óra múlva ők meg-is gebedtek.

Tüstént el-ment a’ Gróf a’ Gubernátorhoz,
Tsudálta az őtet, látván hogy tzúkrot hoz.

Kazarínov ellen panaszszát le-tette,
Vendégivel mint járt, elő-beszéllette.

A’ Gróf szavaiba vólt elől kétsége,
Kazarinovnak nagy, úgy mond, embersége.

Ez már a’ megyémbe régi kereskedő,
Mindenkor jó lelkű ember vala még ő.

Gubernátor Uram! szólltt a’ Gróf hozzája,
E’ dolognak mindjárt lehet illy próbája.

Méltóztassa őtet magához hivatni,
Egy tsésze Herba-thét nékie adatni,

De szükség lesz, elől azt adni tudtára,
Hogy a’ Nád-méz, mellyet tesznek a’ tátzára,

Abbúl való légyen, a’ mellyet én hoztam,
’S hogy Uraságodnak azt ajándékoztam.

Méltóztassa nékem még most azt el-hinni,
Hogy ő azon Thébűl soha sem fog inni.

Mindjárt egy szolgáját Cancelláriusért,
A’ másikát pedig kűld’te az Hetmányért.

Kazarinovot-is magához hívatta,
Tréfált elől velek, és őket mulatta.

Az alatt bé-hozták szólgák a’ Herbathét,
Adtak kinek kinek egy portzelán tsészét.

Egy ezüst tátzán vólt a’ fel-vagdalt Nád-méz,
A’ Gubernátor itt Kazarinovra néz,

Szóllott: eztet nékem egy számkivettetett
Hozta ajándékba, el-vennem kelletett.

Mindjárt Kazarínov változtatta színét,
Mivel gonosz tette mardosta a’ szívét.

Itt a’ Gubernátor maga egy Tsészébe,
Herba-thébűl tőltött, adá azt kezébe.

A’ Nád-mézbűl ebbe két darabot vetett,
Tessék inni! szépen szólltt, a’ mint illetett.

Kazarínov magát mindenkép’ mentette,
Asztalra a’ tsészét tsendessen le-tette,

Szólltt a’ Gubernátor, már most parantsolom,
Mindjárt mind igya-meg, én aztat akarom.

Észre-vette ebbűl, a’ dolgot, hogy tudja,
És előtte magát már ki nem hazudja.

Lábaihoz borúlt, nagyon meg-íjedett,
És minnyájok előtt, ő illyen vallást tett.

Meg-vallom, a’ tzukrot meg-mérgesítettem,
Én eztet jó végbűl, és nem roszbúl tettem.

A’ Grófot akartam azzal meg-étetni,
Ártalmas ember ő, a’ kitűl félhetni.

Szólltt; egy Piatsinin nevű számkivetett,
Mondotta én nékem, mellyre hitet-is tett,

Hogy egy Társaságot ő már fel-állított,
Mellyel sok rabokat magához hódított.

Ezekkel el-szökni, és tovább állani
Akar ő, hajóra fognának szállani.

De a’ Gubernátor fel vólt már indúlva
Ellene felette: egy kis idő múlva,

Cancelláriusnak keménnyen meg-hadta,
Mivel még illy dolog nem történtt alatta,

Hogy őtet leg-mélyebb tömlötzbe tétesse,
És minden jószágát tőle el-vétesse,

És mint egy világos méreg keverőre,
Szententzia hozás ne mennyen későre.

A’ Gubernátortúl a’ Gróf el-sietett,
Mihent haza ére, ő gyűlést hírdetett.

Az egész Társaság hamar-is öszsze-gyűlt,
Piatsinin mit tett, azon minden el-hűlt.

Nyavalyás már dolgát maga sem tagadta,
Én árúló lettem, magát így ki-adta.

Erre egy pistollyal őtet agyon lőtték,
És így más világra a’ jámbort kűldötték.

De a’ Gubernátor még sem nyugodhatott,
Kazarínov mit szólltt, ő ahoz láttatott.

Itt a’ Grófnak igen nagy vólt szerentséje,
Máskép porba esett vólna petsenyéje.

Más Piatsinin-is itten találtatott,
Ki Kozák vólt; mindjárt elő hívattatott.

Ez semmit sem tudott, nem-is felelhetett
Kérdésekre; azért el-is eresztetett.

Nagyon örvendezett ezen a’ Társaság,
Hogy ki nem tudódott, az egész tsalárdság.

Sőt jobb hitelt adtak már most minnyájoknak,
Kik ellenek szólltak, nem hittek azoknak.

El-ment a’ Gróf, ’s kérte itt a’ Gubernátort,
Némellyeknek adna ónot, és puska port,

Kik menni akarnak Nyisnei Osztrogba
Vadászni; ’s a’ telet tőlteni dologba.

Ezzel a’ Társaság dolgát el-titkolta,
Fel-tett szándékjokat nagyon palástolta.

Mindenekre reá ált a’ Gubernátor,
Adattatott nékik elég ón, ’s elég por.

Meghagyta azoknak, a’ kik el-menének,
Hogy ők Áprilisbe mind viszsza térnének;

Mert a’ tenger révbe akkor az egész jég
Fel-olvad, és ködös nem-is lészen az ég.

Akkor Plánumoknak tárgyához juthatnak,
Innét ének szóval már el-illanthatnak.

Gubernátort a’ Gróf magáévá tette,
Naprúl napra jobban őt kedvébe vette;

Afanásia is mellette Attyához
Így szólltt: térdre esvén, ’s borúlván lábához.

Vajha mint szabadott, őtet úgy láthatnám!
Magam szerentséjét hogy vele oszthatnám.

Homályos beszédjét Attya jól értette,
De szándékát még-is kedvesen nem vette,

Cancelláriusnak, ’s Hetmánynak szavára,
Ugyan tsak juttatta őt szabadságára.

Első Péter Tzártúl ki-adott törvényhez,[100]
Szabta a’ Gróf dolgát, mint sinór mértékhez.

Vélte a’ Gróf, ha ezt Társaság meg-hallya,
Örvendni fog ennek, mind eleje, ’s allya.

De haza érkezvén, látta, hogy minnyájan
Haragudnak, fegyvert fogtak egynéhányan.

Pánov árúlónak már ki-kiáltotta,
A’ gyűlést-is maga szálásán tartotta.

Kívánta: hogy a’ Gróf melly törvényeket tett,
A’ szerént tegyenek reá ítéletet.

Bé-is hívattatott ő ezen gyűlésbe,
Egyike sem vette itt dolgát kérdésbe.

Egy méreggel meg-tőlt pohár ált asztalon,
Fekete posztóbúl kárpit vólt a’ falon.

Kettő ki-vontt karddal az asztal mellett ált,
De minek előtte mondjanak rá halált;

Kérte: engedjék-meg néki, hogy szóllhasson,
Hogy így valóságot dolgárúl mondhasson.

Az Igazság soha sem vesz-el mirígytűl,
Bár ostromoltatik sok ezer irígytűl.

A’ Gróf itten szóllván mint egy Demosthenes,
Meg-esmérték, szíve igaz, és egyenes.

Mindjárt is haragok örömre változott,
Látván Pánov, hogy melly nagy roszszat okozott.

Lábaihoz borúlt, sírva őt követte,
E’ vélekedésbűl, mondotta, ezt tette,

Mivel Péter Tzárnak, törvénnye szabaddá
Tette őtet, vélte, hogy őket ki-adá,

Itt a’ mérges pohár a’ főldhöz tsapatott,
A’ fekete kárpit falrúl szaggattatott.

A’ rántzos homlokok mind simává lettek,
Haraggal meg-tőltött szájak most nevettek.

A’ birodalomnak más napra házához,
Hívattatván a’ Gróf: hoszszasan magához,

Szólltt a’ Gubernátor nagy kegyességérűl,
Tzárnéjának kivált sok szép kegyelmérűl.

A’ mellyek áradnak az ollyan hívekre,
A’ mint maga a’ Gróf; igaz, ’s bőlts fejekre.

A’ Cancellárius szabadság levelét
Olvasta, ’s tartotta a’ Grófnak jobb kezét.

Osztán a’ levelet nékie nyújtotta,
Már hazánk fia vagy! minden kiáltotta.

Gubernátor előtt le-kellett hajolni,
Egy tűkört adott ez néki meg-tsókolni.

E’ tzeremónia vala, nem-is vólt más,
Ha ki ott szabad lesz, eztet tenni szokás.

Ezek után a’ Gróf tette köszönetét,
Mivel itt végzeni fogja már életét.

Néki egy kérése, ’s kívánsága vólna,
Hogy ha a’ Fő-tanáts reája hajolna,

Engedné-meg néki, hogy ő Kámtsatkának,
Délre fekvő részit szép tartománnyának

Maga társaival lakóúl vehesse,
És aztat termékeny megyévé tehesse.

Szép házakat fog ő ottan építteni,
Búzát, Rozst, és Árpát, kölest-is vettetni.

Legeltet ő Ményest, más barom tsordákat,
Júh, sertés nyájakat, és ökör gulyákat.

Felelt itt a’ Tanáts; a’ jövő űlésbe
Veszszük-fel e’ dolgot, és teszük kérdésbe.

Itt a’ Gubernátor Grófot ebédjére
Társaival hívta, esett ez kedvére

Afanásiának, ki helyét nem lelte,
Mivel szabadságát a’ Gróf ma meg-nyerte.

Jó kedvébe esett itt a’ Gubernátor,
Mert fel-gyullasztotta őt’ a’ Ponts, ’s éget-bor.

A’ Grófnak mondotta itt minnyájok előtt,
Hogy magán nem vehet tellyességgel erőt,

A’ Leányát adni néki feleségűl
Fogja: mivel láttya, hogy szereti szívbűl.

A’ menyegzőjöket akkorra halaszttya,
Mikor levelére válaszszát kaphattya.

Jakutzbúl, a’ hová írtt Gubernátornak,
Hogy a’ Grófot tegye ő fő Directornak

Politzajnál: ezen egész Tartományba,
Mivel párja nintsen ezen tudományba.

Az egész Társaság ezen nagyon örűlt,
De keserűségbe a’ Gróf szíve merűlt.

Mivel néki vala hív, és jó Hitvese,
Ki meg-érdemlette, hogy légyen kegyese.

Szívét a’ szerelem nem-is ostromlotta,
Szabad hogy mint légyen őt’ tsak a’ bántotta.

Mert a’ Kámtsatkai keserves rabságra,
Rá únt jeges, havas, hideg pusztaságra.

Vele társai-is hogy szenvednek, bánta,
Akár mint lesz dolga, magát már el-szánta.

Fel-tette magába, hogy a’ menyegzőjét,
Mivel bé nem vette kezét, vagy gyűrőjét,

Halasztani fogja, ’s annyira ki-viszi,
Hogy végre el-múlik, a’ mint maga hiszi.

Ezek után nem több, tsak négy nap múla-el,
A’ Tanáts a’ Grófnak kérését vette-fel,

Egy Pátenst nyert: abba ollyan szabadságot,
A’ melly minnyájoknak nemzett vígasságot.

Ki vólt ebbe téve minden számkivetett,
A’ ki az országnak jó szolgálatot tett.

Mint nyerték-meg ezek magok szabadságát,
Nem kívánták pénzzel vegyék-meg váltságát.

Azért szintúgy ők-is szabaddá tétetnek,
Lopatkába ezen Pátenssel mehetnek.[101]

Örűlt egész Város, mindjárt harangoztak,
Illyen szokás van itt, erre adakoztak.

Hat ezer rublikat tsak hamar-is kaptak,
Élelemre valót, műv szert sokat adtak.

Hallá Kazarínov nagy Atyafisága,
Hogy a’ Grófnak történt illy nagy bóldogsága.

Néhányan közzűlök hozzája jövének,
Könnyeket hullatván, illy kérést tevének,

Kérik őtet arra, a’ ki lakik égbe,
A’ Gubernátornál vigye aztat végbe,

Hogy Kazarínovnak a’ szententziája,
Váltóztattasson meg, múllyon-el igája.

Örökös munkára ítélték Bányáknál,
A’ melly nehezebb vólt akár melly halálnál.

Ő minden vagyonnyát, pénzét oda hadja,
Tsak a’ szabadságát kéri, hogy meg-adja.

És a’ Kurilisi szigetekbe tegye,
Ollyannak; hogy ő ott az adót bé-vegye.

Már rég fel-osztoztak az ő vagyonnyával,
A’ Cancellárius maga Hetmánnyával,

A’ javát ugyan tsak Gubernátor vette,
Sok drága kints vólt itt, és sok pénz felette.

Mivel Kazarínov ezt nem sajnállotta,
Gubernátor Grófnak magát meg-hajtotta.

Az Úrért azt ímé én meg-tselekeszem,
Bányák munkájátúl szabbaddá őt teszem,

Kuril szigetekbe innét fog el-menni,
Ott két esztendeig számkivetett lenni.

Hogy a’ Gróf meg-vitte nékiek ezen hírt,
Egész atyafiság nagy örömébe sírt.

Adtak az Istennek ezért-is nagy hálát,
Tsókolták a’ Grófnak mind kezét, mind lábát,

Egy Tsorni nevű Úr vala ezek között,
Mint a’ többi sokkal tsínosban őltözött.

A’ Grófhoz jött, őtet szépen meg-ölelte,
Mivel e’ jót tette, nagyon meg-kedvelte.

Szólltt: mint Kazarínov tudta dolgotokat,
Szint-úgy én-is tudtam minden szándéktokat.

Nem tudtam méreggel akarnak itatni,
De bé akartalak a’ Tanátsnak adni.

Midőn már általad szerentsétlenné lett
Kazarínov: ’s bányák dolgára kűldetett.

Meg-vallom, meg-ölni téged akartalak,
És boszszúm tárgyának tenni kívántalak.

Mert nagyon szeretem azon barátomat,
De meg-változtatom mostan szándékomat.

Mivel te ő vele illyen nagy jót tettél,
Meg-szabadítója, ’s párt-fogója lettél,

Jó barátod leszek egész életembe,
Míglen egy tsep vérem folyni fog erembe.

Titokba tartani fogom titkaidat,
Segítni kívánom minden dolgaidat.

Ennek a’ beszédjén a’ Gróf nagyon el-hűlt,
Tsak eztet felelte, a’ mint mellette űlt.

Idők folyásához magunkat szabnunk kell,
A’ meg történtteket leg-jobb felejtsük-el.

Secretáriusnak most a’ Grófot tette
Gubernátor; és őt Fiának nevezte.

Minden leveleit juttatta kezére,
Leg-titkosbb dolgait bízta az eszére.

Azért-is házánál kellett néki lenni,
Ollykor éjfél után lehetett el-menni.

Egyszer hajnal előtt, három vólt az óra,
Haza kívánt menni, űlni akart lóra.

A’ Gubernátorné el nem eresztette,
Szerentsétlenségbe ne essen, féltette.

Álmélkodott, hogy őt lánya szobájába
Vezette, ’s mondotta, feküdjön ágyába.

Tudom; az Úr magát úgy fogja viselni,
Mint okos embertűl szokott ez ki-telni.

Afanásia itt a’ Gróffal maradott,
Vele addig beszélt, míg fel nem virradott.

Harmad nap ez után nagy Ünneplést tarta
Gubernátor: sok Úr legyen itt, akarta.

Ünnepe vala ez szabadúlásoknak,
A’ Gróffal díszszére esett minnyájoknak.

A’ mint az Ünneplés mene vége felé,
Nílov Aszszony maga lyányát hozta elé.

Urak előtt őtet Gróf Menny-aszszonyának,
Ki-hírdette lenni jövendő Társának.

Kívántak ők néki szerentsét, és áldást,
A’ ki írígye vólt, kívánt szívébe mást.

Gróf maga dolgait sok-képpen intézte,
Rontó mindenekre figyelmezett, ’s nézte.

Mint tengeren hajó, szíve úgy hányatott,
Hogy nem szabadúlhat, azért nem nyughatott.

Erre mint a’ matska, egérre less, lesett,
De módját nem látván, nagy bánatba esett.

Hallván a’ Gróf az ő sok sóhajtásait,
Kérdezte; mért tészi fohászkodásait.

Szólltt: Nagyságos Uram! sok okom van erre,
Mert én szemeimet vetem akár merre;

Korlátok köztt látom mindenütt magunkat,
Így nem reménylhetem szabadúlásunkat.

Sőt Nagysád’-is látom, ebbe nem igyekszik,
Reggel fel-kél, estve megintlen le-fekszik.

Professor lett Nagysád, van már Oskolája,
Kedves egy tanítvány Afanásiája.

Kérem hát belőlem tegyen Familiást,
És ne végyen ezen szolgálatra fel mást,

Én a’ gyermekeket jól fogom virgázni,
Készen lész a’ veszsző, a’ vízbe fog ázni.

De Afanásia, ha maga letzkéjét,
Bé-téve nem fogja tudni A. B. Czéjét,

Tudom őt’ Nagyságod maga ferulázza,
És ha nagyobbat vét, tám meg-is virgázza.

De a’ mint hallottam, már ezen Tanitvány,
Nagysádnak az égtűl adatott adomány.

Mert ottan végződik-el minden házasság,
A’ Király választás, és az háborúság.

Melly nagy öröme lesz Nagysád Grófnéjának,
Ha kezét foghattya Sógor Aszszonyának.

De tám bal részrűl lesz a’ Copulátzió
Mint Berlinbe: nem kell itt dispenzátzió.

De mind egy; most úgy-is olly országba lakunk,
A’ hol a’ Cánonrúl semmit sem tarthatunk.

Van itt egy Tatárnak tíz, ’s több felesége,
Gazdag illy; bár nintsen elég elesége.

Lehet hát nékünk-is, kettő, avagy három,
Férje Koronája az Aszszony, nem járom.

Így majd több Korona lesz egynél fejünkön,
Könyörűllyön akkor Isten mi ügyünkön.

Mert eggyel-is ezer baja a’ Férfinak,
Hát ugyan kedvére hogy lészen annyinak?

Én ugyan Tatár lányt nem fogok el-venni,
Inkább ő közöttök Mufti fogok lenni.

Akkor egy Karavánt vezetek Mekkába,
Útamba el-szököm: így Europába

Jöhetek: meg-mentem magam a’ rabságtúl,
Tsak vadaknak való, jeges rút országtúl.

Haragszol te Rontó! szólltt a’ Gróf hozzája,
A’ Gubernátornak Afanasiája,

Hidd-el, soha sem lesz én nékem Hitvesem,
Van nékem hazánkba jó, és hív kedvesem.

Nagy kaput nyitott ez bóldogúlásunkra,
Tűrj! várj! jutunk, hiddjed, szabadúlásunkra.

De ha néked tetszik, itt meg-házasodhatsz,
Kutya fejű Tatár Leányra találhatsz.

Felelt: mit tennék én az illyen attával,
Atyafiságba nem estem még kutyával.

Soha szívem, lelkem, meg sem-is nyúghatna,
Mert ha szólnék hozzá, ő reám ugatna.

Való; hogy szüksége a’ Kammerjungferre
Nem vólna, sem búbra, sem pedig púderre;

Mert a’ kutya fejét nem szükség bodrozni,
Havon tsúszván, hátán szokott simítkozni.

De ha tudnám, orra mint Vizsláé szagol,
Avagy-is nyúl nyomon mint a’ kopó tsahol,

Hazánkba bé-vinnék eggyet ráritásnak,
Diánnának eztet tartanák, nem másnak.

E’ tréfa: de hogy ha én meg-nem-bántanám
Nagyságodat, tudni még azt óhajtanám,

Mitsoda megye az; mellyet Lopatkának
Hívnak, és mért teszi ezt Coloniának.

Úgy tetszik valaha, hogy ott Tóthtok laktak,
Mivel igen hideg, talán mind meg-fagytak.

Tóthtoktúl hallottam én e’ szót Lopatka,
Pivo, Brintza, Szmola, e’ nevet-is Katka.

Mért akar ott Nagysád Várost építetni,
Abba minnyájunkat bé-is helyheztetni?

Félelemmel vagyok én ez iránt tele,
Itt akar maradni Nagyságod az jele:

Ha lehet, hidegtűl, soha el nem veszek,
Ha itt Plébánusnak tesznek-is, nem leszek.

Predikállyon, kinek tetszik Lopatkába,
De én haza megyek a’ Magyar hazába.

Szólltt a’ Gróf nevetve; jó barátom, ne fély,
Sokszor mint mondottam jó reménységbe ély.

Mind tsak szemfény-vesztés, a’ mit tselekeszem,
Ezeknek, ha tavasz nyílik, hasznát veszem.

Itt marad Lopatka, mi pedig el-megyünk,
Takarványt szemekre szükség addig tegyünk.

Addig, ha itt lenni nem akarsz Plébánus,
Legyél tehát Bachter, avagy Notárius.

Bachter! hogy a’ torkom éjtszaka bé-fagyjon,
Vagy valamelly éhes medve el-ragadjon.

Nem leszek én; nem-is vágyok e’ tisztségre,
Sok Bachter jő ide, éjtszaka a’ jégre.

A’ Farkasok ezek, kik itt ordítanak,
Órát-é; nem tudom, vagy mást kiáltanak.

Én sem Notárius, avagy Personális,
Sem itt Palatinus, melly nagyobb annál-is,

Nem-leszek: maradok, a’ ki vóltam ’s vagyok,
Hiszem, hogy tavaszig talán meg-nem fagyok.

Ennek ki-nyílását Nagysáddal el-várom,
De azután magam esze tántzát járom.

Januáriusnak tizen-hetedikén,
Gubernátor útra indúla idején,

Mint Secretáriust vitte őt magával,
Vóltak öszszeséggel tizen-két szánkával.

Az egész tartományt mostan látogatta,
Úgy foly-é a’ dolog, a’ mint ő meg-hagyta.

Indúlások előtt Gróf gyűlést hirdetett,
Helyébe Krustyiev Úr, főnek tétetett.

Ajánlotta ’nékik főkép’ a’ hallgatást,
A’ jó eggyességet, a’ titok’ meg-tartást.

Néhánnyát közzűlök maga mellé vette,
Fogadott szolgái, ő aztat hírdette.

Tselekedte azért, hogy ha szükség lenne,
Levelével mindjárt hozzájok egy menne.

Az útazás jól ment, arrúl hát hallgatok,
Mert semmi különöst róla nem írhatok.

Hanem azok közzűl, kiket magával vitt
Eggyike; a’ kinek majd leg-inkább ő hitt;

A’ Gubernátornak a’ titkot írásba
Bé-akarta adni, esett árúlásba.

De a’ társaságnak nagy szerentséjére,
A’ levél a’ Grófnak jutott a’ kezére.

Mindjárt-is kötözve ezt viszsza kűldötte;
Ezt-is a’ Társaság éjjel agyon lőtte.

Mihent szerentsésen ők haza jutottak,
Nem tovább, tsak egy nap pihentek, ’s nyúgodtak.

A’ Gróftúl leg-ottan nagy gyűlés tartatott,
Tőle e’ nagy dolog elikbe adatott.

Hogy, úgy mond: nagy szükség, olly rendelést tenni,
Tellyes tehetséggel arra rá kell menni;

Hogy ha ne talántán el-árúltatnának,
És világosságra titkaik jutnának,

Ellent-állhassanak minden nagy erőnek,
Fegyverre hogy légyen, szükség minden főnek.

Erre Méder mindjárt itt illy jelentést tett,
Hogy ő száz lódingot immár el-készített.

Ezekbe negyven nyóltz flinta tőltéseket,
’S hatvant pistolyokba illő lövéseket

Rakott: a’ mellyeket ki lehet osztani,
És még többeket-is fogna munkállani.

Krustiev-is szerzett már hatvan késeket,
Hoszszúkat, és három tzolnyi széleseket.

Tizen-hat pár pistolyt, harmintz-hat baltákat,
Ötven-három kardot, és még száz Pikákat.

A’ Társaság állott ötven-nyóltz személybűl,
Egésséges, izmos, mind derék Legénybűl.

Ezek mind el-szánták magok életeket,
A’ szabadság’ tüze éleszté szíveket.

Dolgok hogy titokba még jobban maradjon,
Gubernátort kérték, hogy nékiek adjon

Hajót; Lopatkába mellyen mehessenek,
Coloniájokhoz ottan kezdhessenek.

Felelt ez; hogy hajót nem fognak ők kapni,
Mert ezt itt nem szokás idegennek adni.

De kissebb hajókat adattat eleget,
Part mellett sebessen hajthattyák ezeket.

Ezen feleletbűl bőven megértették,
Hogy hajót nem kapnak, ’s magokba fel-tették:

Halasztani jobb lesz úttyokat későre,
Várakozni ollyan alkalmas időre,

A’ mikor erővel egy fegyveres hajót
El-fognak vehetni, tengerekre valót.

Látták dolgok naprúl napra nehezedik,
Fejekre több több bú, és baj ereszkedik.

Ítéletit Pánov elikbe így tette,
Mivel dolgaikat jól latra vetette.

Határ nélkűl való hatalmat kell adni
A’ Grófnak: a’ dolgot reája kell hadni;

Mi szükség, hogy minden egymást elő hozzon?
Hadjuk; a’ Plánumba, had maga dolgozzon.

Rá állott szavára egybe itt minnyája,
Tsupán Stefanovnak habzott rútúl szája.

Nagy haraggal itten ezeket lotsogta,
Mert szívét a’ méreg egészlen el-fogta.

Hogy a’ Gróf viszsza élt sokszor hatalmával,
Gazúl bánt sokakkal, vele-is magával.

A’ mellyért ő őtet nem-is szenvedheti,
Azért-is részirűl azt nem engedheti.

Más-is lehet szint-úgy Társaság’ eleje,
Közttök sokaknak nints tökkel ütött feje.

Ez még nem vólt elég, hanem viadalra
Ki hívta a’ Grófot, itten egy szál kardra.

Ki-ment: Stefanovnak első tsapására
El-törtt kardja, a’ Gróf ennek látására

Hátra lépett; ámbár, most igen jó vágást
Ő rajta tehetett vólna itten bízvást,

De a’ Gróf tettével itten meg-mutatta,
Hogy nem boszszú-álló, békével őt hagyta.

Még-is ez után-is vala olly vakmerő,
Hogy pistollyát kapván, a’ Grófhoz löve ő.

A’ golyóbis karját karmolta kevéssé,
Melly a’ Gróffot tette itten olly hevessé,

Hogy torkát meg-kapván, a’ főldre vetette,
És a’ más pistollyát kezébűl ki-vette.

Éppen akkor, mikor másszor akart lőni,
Mert nem szűnt-meg mérge, a’ szívébe főni.

Más nap tzitáltatta őtet a’ gyűlésbe,
Haragjának oka vétetett kérdésbe.

Kérd’ték a’ Gróf ellen miért agyarkodik,
Életét el-venni, hogy mért iparkodik?

De erre-is felelt ő ollyan szemtelen,
Mint szokott felelni egy durva nemtelen.

Mivel őtet, úgy mond: nagyobban szereti
Afanásia; és jobban-is tiszteli.

És míg él, haragját ő el sem ólthattya,
Hogy ha meg-ölheti, el sem-is mulattya.

Kérte-is a’ Gróffot, ha éltét szereti,
Az övét vegye-el elébb, ha veheti.

Tsak így tőle magát meg-szabadíthattya,
Hogy ne légyen mérge’ véres áldozattya.

Méltatlán haragját itt elibe adták,
Minnyájan kúrholták, ’s rútúl pirongatták.

A’ Gróf kérte őtet, hogy légyen nyugodva
És arrúl, mint ember, úgy meg-bizonyodva,

Hogy Afanásiát ő ugyan tiszteli,
Sok szép erkőltsiért egekig emeli;

De nem vólt, nem-is lesz, az esze ágába,
Hogy mint hitves társát fektesse ágyába.

Ezt hallván Stefanov; lábaihoz borúlt,
A’ bánatnak könynye szemébűl ki-tsordúlt.

Meg-követte őtet, ’s hittel tett fogadást,
Hogy baráttya lészen; akart adni írást.

Ember tesz fogadást, eb a’ ki meg-tarttya,
Mint a’ sebes víznek hamar omlik partya;

Szint olly hamar mérges tüze meg-lobogott,
Még nagyobb gazsághoz mint az elébb fogott.

Történtt: Nílov Aszszony egy szánkázást rendelt,
Hívott olly Urakat ehez, kiket kedvelt.

Tsak a’ Gróf kedvéért e’ szánkázást tette,
Mert őt mind jövendő vejét tekíntette.

Építtetett két szép házakat számára,
Afanásiával való lakására.

Ezeknek szánkáztak meg-tekintésére,
Hogy Grófnak lesznek-é ezek tetszésére.

Ezen mulatságnál Stefanov jelen vólt,
Itt mindent meg-tudván, mérgébe majd meg-hólt.

El-vált tőlök mindjárt, és haza szánkázott,
Mérgével nem bírván, hol izzadt, hol fázott.

Némelly katonákat menttébe szóllított,
Kiket ajándékkal magához hódított;

Hogy legyenek néki ők segítségére,
Máskép’ a’ Tartomány jut veszteségére.

A’ Birodalomhoz kíván velek menni,
Nagy dolgot fog annak ő meg-jelenteni.

Krustiev a’ dolgot még-is meg-tudhatta,
Sibaevet Grófhoz e’ hírrel futatta.

Stefanov a’ Gróffal miket tselekedett,
Mint duellált vele, mikép veszekedett;

A’ Gubernátornak nem vólt még hírével,
Vélte, hogy minnyájan vólnának békével.

De most a’ Gróf néki mind meg-beszéllette,
A’ mellett aztat-is nyomba jelentette.

Hogy ő el akarja venni az életét,
Mindenképpen ahoz teszi készűletét.

Tömlötzbe akarta őt mindjárt tétetni,
Tett sok rosz dolgáért meg-is bűntettetni.

De a’ Gubernátort a’ Gróf kérte árra,
Hogy engedje őtet inkább hatalmára;

Coloniába-is lesz így tekíntete,
Ki sem lesz kotzkára téve az élete.

Plenipotentziát mindjárt írattatott,
Melly-is a’ kezébe tőle adattatott.

Sietve el-menvén, a’ mint haza tére,
Már sok katonákat háza körül ére.

Plenipotentziát nékik meg-mutatta,
Mellyel minnyájokat mindjárt el-oszlatta.

Magok tanátskoztak őtet mint bűntessék,
Szólltt a’ Gróf: a’ dolga itten voksra essék.

Mivel őtet igen kevesen szerették,
Többen a’ felenél halálra ítélték.

Tudta a’ Gróf, hogy ő Pánov Attyafia,
Mert Annya Báttyának vala ő a’ fia.

Azért nem akarta hogy meg-öletessen,
Hanem tsak lelkessen hogy meg-íjesztessen.

Töltsünk-meg egy pohárt, szólltt: ollyan itallal,
A’ mellytűl hányni fog, de azért meg-nem-hal.

Meg-ijedvén, talám majd meg-okosodik,
Ellenem-is többé tám nem agyarkodik.

Reá áltt minnyája a’ Gróf tanátsára,
Nem-is ment a’ dolga már voksok’ számára.

Fegyver köztt gyűlésbe a’ mint bé-hozatott,
Még mind bátor vala, mérészszen szóllhatott.

De a’ pohárt látván állni az asztalon,
Ollyan halavány lett, mint fa-kép a’ falon.

Dolgait Krustiev szemére vetette,
Kevés vólt közöttök, ki eztet nem tette.

El-ájúlt annyi sok szemre hányásokra,
Fel-eszmélvén, torván nézett minnyájokra.

De szententziáját mihent el-olvasták,
A’ pohárt kezébe mint adni akarták,

Le-rogyjadt, el-ájúlt, és a’ főldre esett,
Mikor megy-ki lelke, minden arra lesett.

A’ Gróf kegyes szíve rajta meg-indúla,
Látván egymás után kétszer el-ájúla,

Az okádó italt a’ főldre öntette,
És a’ poharat-is mindjárt el-tétette.

Médert el-hivatta, vágott ez rajta ért,
Ezzel magához tért, és mindjárt pardont kért.

Ezek után esett olly nagy betegségbe,
Hogy míg el nem mentek, nem vólt egésségbe.

E’ bajt-is le-rázván a’ Gróf már nyakárúl,
Gondolkodott tsak a’ Társaság dolgárúl.

Mind eddig fegyveres hajót nem nyerhettek,
Olly meg-határozást egymás között tettek.

Mivel szent Péter ’s Pál hajója most készűl,
Várni kell; ha egyszer, hogy ha ez meg-épűl,

El-fogják azután erővel azt venni,
Mert rajta húsz Matrósz, ’s kevés nép fog lenni.

De hogy ők könnyebben ehez juthassanak,
És sok ember’ vért-is, ők ki ne ontsanak,

Tsúrint a’ Kapitányt kell magok kezekre
Pénzzel hódítani, azt vették eszekre.

Őt meg-nyervén, kérni fogják Matrószokat,
Ő közzűlök tégyen, és nem Oroszokat.

Tudták, hogy másképpen meg-nem-szabadúlnak,
Ha tsak ők fánton fánt fegyverhez nem nyúlnak.

Azért-is jó rendbe szedték fegyvereket,
Port, golyóbist, ónot, ’s több hadi szereket,

Hogy ki ki tudhassa ezután mit tégyen,
Ha kenyér törésre egyszer dolgok mégyen,

Három hason részre fel-oszták magokat,
Vintplat Úrra bízták ők a’ bal szárnyokat,

Krustyiev Úrt’ tették ők a’ jobbikára,
Ármádájoknak állt a’ Gróf Centrumára.

Kapuk rontására néhány Petárdájok[102]
Vala: de szükségek vala is reájok.

Látván közelítnek szabadúlásokhoz,
Örűltek, és fogtak sok vígadásokhoz.

Tsak a’ Grófnak szívét gyötrötte fájdalom,
Tudta, hogy Párisi véres lakadolom

Lesz dolgokbúl: mert ez máskép nem-is lehet,
Véghez tsak fegyverrel szabadságok mehet.

A’ Gubernátort ő sajnálta felette,
Mivel sok kegyelmét egyszer, ’s másszor vette.

Szánta az Aszszonyt-is, ki-is sok malaszttal,
Vala mindég hozzá, szíves indúlattal.

Hogy Afanásia meg-fog tsalattatni,
Mert el-nem veheti, ’s itt fog hagyattatni.

Ez leg-inkább sérté lelki esméretét,
Erőltette magát, hogy láthassák kedvét.

Által látta azt-is, hogy a’ Gubernátor
Szerentsétlen lészen, ’s bóldogtalan akkor.

El-szökések okát egyedűl nyakára,
Háríttya az udvar, jut pusztúlására.

De mit nem tesz ember szabadúllásáért,
Kínokra, halálra, veti magát azért.

E’ dologba őtet Krustyiev bíztatta,
Mivel mintegy nyilván néki meg-mutatta.

Hogy mind Gubernátor, szintúgy az Hetmány-is,
Okoztatni fognak, Cancellárius-is,

Relátziót pedig ez fogja fel-tenni,
Dolgunk maga ellen, nem fogja fel-venni.

Úgy fogja festeni aztat szép színekkel,
Hogy meg-elégedik az Udvar ezekkel.

Ha pedig dolgunk jőn fegyverre, tsatára,
Vagy meg-ölnek minket ’s vágnak garmadára.

Vagy mi öllyük őket, ’s akkor meg-engedünk,
A’ Gubernátornak, ’s el-viszszük őt velünk.

Európát érvén, nékie szolgálhat,
A’ Gróf: ’s valahol ott szolgálatba álhat.

Krustyiev mondása tsak a’ Gróf eszének
Szerzett nyugodalmat, de nem a’szívének.

Mert a’ Társaságba vólt egy Kudrin nevű,
Jó ember vólt máskép, és mindég jó kedvű.

Afanásiának szoba leányával
Olly szerelmet vetett, hogy nem bírt magával.

Ő az egész dolgot néki el-beszélte,
Hogy itten nyomorúlt minnyájoknak élte.

Itt hadja Kámtsatkát, szökve fog el-menni
A’ Gróffal: ’s mint madár, olly szabad fog lenni.

Kérte, mennyen vele, jó lészen a’ dolga,
Európába ő nem lesz rab, sem szolga,

Mihent a’ Leányzó ezeket hallotta,
Aszszonyának szórúl szóra meg-mondotta.

Afanásia itt a’ Grófhoz sietett,
Mint kétségbe esett, majd szót sem ejthetett.

Hullatták szemei könyveket mint özönt,
Szóllott nagy nehezen, és eképpen köszönt.

Nem jövök én, úgy mond: szemre hányást tenni,
Tsak egy hitetlentűl örök bútsút venni.

Erre el-ájúla, és fel sem otsódott,
Míglen rózsa vízzel, jól meg-nem mosódott.

Mihent látta a’ Gróf, hogy lélekzetet vett,
Lábaihoz borúlt, előtte térdeplett.

Esedezett, kérte, hogy őt meg-hallgassa,
Hogy szíve titkait néki meg-mondhassa.

Szóllott: meg-mondottam én a’ Kis-Aszszonynak,
Mivel én tartottam majd Isten Aszszonynak.

Melly ranggal, jószággal én hazámba bírok,
Melly ha eszembe jön, akkor mindég sírok.

Ez kíntett most engem’ szabadúlásomra,
Minthogy Fátum vetett ezen rabságomra.

Mellynek súllya tsupán azzal enyhíttetett,
Hogy mutatott hozzám igaz szeretetet.

Most meg-változtatni akarom sorsomat,
Helyre állítani vólt bóldogságomat.

Mindenbe kívánom, velem részes légyen,
Sokkal jobb szerentsét, mint itt tenne tégyen.

Mert az én szerentsém itten Kámtsatkába,
Nem maradhat soká állandóságába.

Attya Ura koros, ha halni meg-talál,
Az új Gubernátor, nem pedig az halál,

Mindent meg-változtat, sorsom-is meg-fordúl,
Érdemem, Tisztségem, mint a’ füst, úgy el-múl.

Tudja azt-is: hogy a’ számkivettetteket,
A’ Muszkák úgy tarttyák, valamint ebeket.

Hogy eddig szándékom’ én meg-nem-mondottam,
Idejét nem láttam, azért halasztottam.

Afanásia jól vígyázott szavára,
Ezeket meg-hallván, borúlt a’ nyakára.

Mint Mágnes a’ vasat magához kótsolta,
És mint már vélt férjét, őt meg-is tsókolta.

Szóllott: hogy kész légyen a’ világ végére,
El-kísérni őtet; mert tart hűségére.

A’ Gróf ezek után kérte igen nagyon,
Hogy szolgálójának jó tanítást adjon.

Hogy ne mérészellyen ezekrűl szóllani,
Mert az egész dolgot el-fogja rontani.

Kudrint, mint árúlót, meg-nem-bűntethette,
De keménnyen őtet még-is meg-intette.

Mért mondta a’ dolgot egy Aszszony-állatnak,
A’ kik a’ nélkűl-is soha sem hallgatnak.

De mind azonáltal, ha őtet szereti,
Ne lotsogjon többé, magával viheti.

Ezen eset után gyűlés hírdettetett,
Éjjel vólt ez: mellyben el-is végzettetett,

Titkokrúl valaki hogy ha szóllni talál,
Azonnal kövesse ollynak fejét halál.

Hogy a’ Városba-is, ők bé ne mennyenek,
Magok osztállyoknál mindenkor legyenek.

Mert hogy ha fegyverre talál dolgok kélni,
Ha eggyütt nem lesznek, méltán lehet félni.

Mindent jól meg-fontol egy bőlts, ’s okos elme,
Most sem vólt ok nélkűl a’ Grófnak félelme.

Mert Kutnetsov nevű vólt Társaságokba,
A’ ki sokat tudott a’ titkos dolgokba.

Egy Strázsa-mesternek vala-itt egy Húga,
Mátkája vólt ennek, a’ fülibe súga.

Kusmin vólt a’ neve, néki meg-vallotta,
Hogy Europába ki-szöknek, mondotta.

Hívta, mennyen vele, ott őtet el-veszi,
Jószágokkal bírván, szerentsésnek teszi.

Izmailovnak-is, e’ lány vólt mátkája,
Cancelláriusnak vólt ez unokája.

Kutnetsov a’ dolgot bár beszéllé súgva,
Végig ki-hallgatta, mert el-vala bújva.

Mikor haragba vólt a’ Gróffal Stefanov,
Fő baráttya vala akkoron Kutnetsov.

Még akkor meg-mondta ennek haragjábúl,
Hogy el-fognak szökni, innét Kámtsatkábúl.

A’ mint marakodik két kutya egy tsonton,
Szint úgy két szerelmes nem alkszik egy Kontzon.

Cancelláriushoz mindjárást-is el-ment
Izmailov; ’s mihent ő ennél meg-jelent,

Előtte a’ dolgot szépen ki-tálalta,
A’ Gróf meg-rontását magára válalta.

Grófhoz érvén ezen hírnek tsak a’ szele,
Új boszszúsággal lett szíve mindjárt tele.

Ha lehet, a’ dolgot jobb karba tehesse,
Cancelláriust-is más útra vihesse.

Hozzája ment, ki-is látta betsűlettel,
De még-is mind eddig, nem olly szeretettel.

Sőt tett sok lép-veszszős fogó kérdéseket,
Hogy szaván foghassa, ollyan vetéseket.

Hálójába őtet még-is nem ejthette,
Mert felelettyeit a’ Gróf bőltsen tette.

Végtére ugyan tsak így szóllott hozzája:
A’ város piattza, és minden útzája,

Nem leg-jobb hírekkel tőltek-bé felőle,
’S Kutnetsovrúl: még nagy rosz lehet belőle.

A’ Gróf reá nézett; és el-mosolyodott,
Bátor tekéntettel beszédjéhez fogott,

Méltóságos Úrnak az ő Unokája,
Strázsa-mester Kusmin, húgának Mátkája,

Kutnetsov-is ezen leányzót szereti,
Mellyért Izmailov, őt nem szenvedheti.

Már most kígyót, békát kiáltoz reája,
A’ melly nem-is igaz, ollyat-is szóll szája.

Meg-tudtam, a’ leányt el-akarja venni
Izmailov; a’ melly nem fogna jó lenni,

Mert tudom, hogy fő nem a’ familiája,
Salak paraszt vérbűl való a’ Mátkája.

Én vagyok az: a’ ki ezen házasságot
Kívántam bontani, ne talán tsúfságot

Nemzetsége lásson ezen leány miatt,
A’ melly nem érdemel fő Nemes iffiat.

Kutnetsovot azért én ki-is bérlettem,
Illy rendeléseket e’ dologba tettem;

Hogy őtet Ohotzkba vigye el magával,
Adassanak öszsze ottan egy Pópával.

A’ Cancellárius nagyon figyelmezte,
A’ Grófnak szavait; a’ mint elvégezte,

A’ nyakába borúlt, felette köszönte,
Hogy ő más formába e’ dolgot öntötte.

Meg-vallotta: néki hogy ártani akart,
Mivel Izmailov jól alája vakart.

A’ Leány mit szóllyon, reá tanította
A’ Gróf: Kutnetsovnak szint-úgy meg-mondotta.

A’ Cancellárius szólltt-is más nap velek,
De mind a’ beszédjek, mind a’ külső jelek,

Egy húron pendűltek, mindjárt, el-is hitte,
Az írígy szerelem, hogy őt erre vitte.

Unokáját mindjárt Verchnei Osztrogba,
Mivel bé-avatta magát illy dologba,

Ollyan fel-tétellel azonnal kűldötte,
Mellyel nem kevessé őtet meg-bűntette,

Hogy Bolscheretzkóba addig viszsza nem tér,
Míglen engedelmet tőle arra nem nyér.

A’ farka vágását, Kígyó nem felejti,
Tevőjét, ha lehet, mérgével el-ejti.

Tronfot ütni ezért akart Izmailov,
Kinek két társa vólt, Boskarev ’s Czablikov.

Ezek Stefanovtúl tudták-meg a’ titkot,
Mikor haragba vólt Gróffal, ’s szólltt rá szitkot.

A’ midőn Stefanov esett nyavalyába,
Nem hitték, betegen feküdne ágyába,

Hanem árestomba vólna, azt ítélték,
Mellybe a’ Gróf adta; magokba fel-tették,

Hogy őtet erővel majd szabaddá teszik,
Ha mindjárt a’ Grófnak, éltét el-is veszik.

Levél által őtet ők túdósították,
Mellybe szándékjokat ki-nyilatkoztatták.

Stefanov az írást a’ Pánov kezébe
Adta, kérvén, hogy így felellyen nevébe:

Hogy ne mérészellyék a’ Grófot bántani,
Tsak gondolattal-is nékie ártani.

Mert ő vólna az ő leg-főbb jó tévője,
A’ kínos haláltúl kegyes meg-mentője.

Hanem hogy ha jőnek látogatására,
Mind a’ kettőjöknek fog lenni hasznára.

Az alatt Stefanov a’ Gróffot kérette,
Hogy jönne hozzája, ezt ő meg-is tette.

Le-is űle mindjárt ennek az ágyára,
Boskarev, Czablikov, itt termettek árra,

Stefanov a’ Grófnak őket ajánlotta,
Hogy jó baráttyai vólnának, mondotta.

Vóltak ők, mint mások, tsak számkivettettek,
A’ kik Kámtsatkába már régen szenvedtek.

Esett vélek a’ Gróf mindjárt barátságba,
Bé-is vette őket itt a’ Társaságba.

Meg-esküdtek: nyertek mindjárást-is fegyvert,
Örűlt a’ Gróf, kapván illy két derék embert.

Gubernátort más nap ő meg-látogatta,
Ez a’ dolgot bátran elibe így adta.

A’ Cancellárius kedrűl nem jól beszél,
Hogy el akar szökni, olly gyanúsággal él:

Mosolyogva a’ Gróf erre tsak így felelt,
Hívassa-el őtet; kevés idő-is telt,

Meg-jelent, szemébe a’ Grófnak mondotta;
Hogy el-akar-szökni, tudja, és hallotta.

És akár miképpen a’ dolgot simíttya,
Hogy igazán beszéll, ő meg-bizonyíttya,

Verchnel Osztrogbúl írtt néki levelet
Izmailov; mellybe mind főldet, mind eget

Bizonyságúl hívja, hogy el-akar-menni,
Boskarev, Czablikov, tanúk fognak lenni.

A’ Cancellárius a’ mint ezt olvasta,
Gubernátor rántzos homlokkal hallgatta.

Szólltt a’ Gróf: én ugyan mind ezeket hallám;
Leg-igazságossabb lészen még-is talám,

Hogy azon két tanúk mindjárt itt legyenek,
Tanúbizonyságot ellenem tegyenek.

Stefanovnak ugyan én ellenségemnek,
Baráttyai azok, még-is személyemnek

Nem árthatnak, ámbár kedveznek ők annak,
Mert magamat tudom lenni ártatlannak.

Ki-ment a’ szobábúl, hogy magok legyenek,
Hogy így a’ tanúkbúl mindent ki-vegyenek.

Mind a’ kettő mindjárt bé-is-hívattatott,
A’ levél előttök itt el-olvastatott.

Meg-vallották, hogy ők az írást esmérnék,
De a’ mi abba van, észszel fel-nem-érnék.

Ezen dolog felől, ők semmit sem tudnak,
Mint igaz emberek itt nem-is hazudnak.

Stefanov Gróf ellen gyakran panaszkodott,
Hogy őt nem szerették, az adott rá okot.

Izmailov eztet mihent tapasztalta,
Hogy ellenségei legyünk, azt akarta,

Ellene előttünk egy ki-gondolt dolgot
Bészéllett; tsúnyáúl ő reája morgott.

Meg-tudtuk, hamis vád, és valótalanság,
Mindjárt fel-is állott közttünk a’ barátság.

Izmailovnak mi szemére-is hánytuk,
Hogy mért kőlt illyeket, mert a’ Grófot szántuk.

A’ Cancellárius mindjárt meg-követte
A’ Grófot, mert tettét nagyon szégyenlette.

Gubernátor reá kezdett neheztelni,
Alig tudta a’ Gróf őt meg-engesztelni.

Látván a’ Gróf, hogy már sok Argus szem rá néz,
Ellene fel-kellni akar számtalan kéz.

Vígyáznak sok felől minden lépésére,
Igyekeznek az ő nyaka szegésére.

Izmailov-is már Osztrogbúl viszsza tért,
Cancelláriushoz mihelyest ő el-ért,

Festette Gróf dolgát nagyon feketére,
Hetmány-is szavára mindenkép’ rá tére.

Azért-is ha reá ütni találnának,
Hogy ő, és Társai pórúl ne járnának,

Egész Társasságnak ő fegyvert osztatott,
Port, golyóbist, kardot, bővséggel adatott.

Éjjel mindenfelé Strázsáit ki-tette,
Tsak vitézségekbe reménnyét vetette.

Más nap korán reggel Afanásiája,
Látta újságot hoz, el-jövén hozzája.

Szólltt: ma édes Atyám beszéllett Anyámmal,
De láttam, mint szokott, nem szóll ímmel ámmal.

Mert az édes Anyám sok könyűt hullatott,
Ítélem, dolgotok hogy meg-tudattatott.

Azért kérlek, ne jőjj Édesem a’ várba,
Hidd-el, fogsz akadni ott olly nyirkos sárba,

A’ mellybűl lábadat soha ki-nem-húzod,
Ha mindjárt testedet főtűl talpig nyúzod.

Hanem ha dolgotok tsatázásra menne,
Ütközést az Hetmány ellenetek tenne;

Kérlek, tartsd életbe Afanásiádat,
Ipádat, és téged szerető napádat.

Meg-tsókolta a’ Gróf hó színű kezeit,
Szavai mutatták szívének jeleit.

Esedezett, hogy ha aztat észre venné,
Hogy a’ Gubernium rendelésit tenné,

Hogy őtet el-fogja: avagy minnyájára,
Akarnak rá ütni, adja azt tudtára.

Egy igaz hív szívet kérni soká nem kell,
Fogadta; egy veres pántlika lesz a’ jel,

A’ mellyt, ha el-kűldi, vígyázzon magára,
Hogy hírtelen veszély ne jőjjön nyakára.

Nem ok nélkűl a’ Gróf rendelésit tette,
Mert egy rosz hír után, a’ más rosz hírt vette.

Mindjárást-is más nap egy kis leánykátúl,
Veres pántlikát nyert Afanásiátúl.

Ez el-ment, alig múlt két három órája,
Jött egy Strázsa-mester sietve hozzája,

Hogy a’ Gubernátor hívja flöstökömre,
Által-látta, hogy az nem válna örömre.

A’ Gróf kegyességét néki meg-köszönte,
Hírtelen roszszúl lett, általa üzente.

De talán hogy más nap lesz szolgálattyára,
És meg-jelenhetik parantsolattyára.

Strázsa-mester erre nyilván meg-mondotta,
Szép szerivel jőjjön, néki javaslotta,

Mert máskép erővel el-fog-hozattatni,
És mint makats ember, úgy fog traktáltatni.

Ő eztet röviden el-útasította,
Az üzenetemmel mennyen ked! mondotta.

Az Hetmány dél után hozzája érkeze,
Mint van egéssége, arrúl értekeze.

Nagyon kérte, hogy a’ várba vele menne,
Mert úgy mond! magának azzal nagy jót tenne.

A’ Cancellárius nem tudja, hogy mit főz,
Érte megint fejét valamelly hitvány gőz.

Ha el-jön ezt könnyen ő el-oszlathattya,
És jó útra őtet megintlen hozhattya.

Beteg vagyok, szóllott, én ma nem mehetek,
Talán jobban leszek, hólnap ott lehetek.

Erre őtet mindjárt kezd’te fenyegetni,
Hogy Kozákok által el-fogja vitetni.

Kiáltott-is rájok: a’ Gróf nagyot fütyűlt,
Öt ember itt termett, mellyen Hetmány el-hűlt.

Magát, két Kozákját, minden fegyverétűl
Meg-fosztatta, már nem tartott erejétűl.

Sőt őtet rabjának Gróf mondotta lenni,
Tudván, hogy tsalárdúl akart vele tenni.

Gubernátor néki azt üzente estve,
Ha el nem ereszti, élte lesz el-vesztve.

Jőjjön hozzá, és ha ő ártatlan lészen,
Minden elég-tételt ő tőle ő vészen.

A’ Gróf üzent néki, hogy ma nem mehetne,
És társai nélkűl semmit sem tehetne.

Még ma estve velek fog ő tanátskozni,
Holnapig szükséges tehát várakozni.

Hat jó mérész legényt comandíroztatott,
Kiket bátorságra nagyon fel-bíztatott.

El-kűldé éjfélkor; mert kézre kerítni,
A’ Cancelláriust, akarta el-tsípni,

A’ Gubernátornál vólt szerentséjére,
Azért-is most egyszer nem kerűlt kezére.

De Izmailovot még-is el-ragadták,
Jól esett, tsak ezt-is, hogy ők el-foghatták,

Más nap két pántlika Afanásiátúl
Érkezett: kűldötte a’ szolgálójátúl.

A’ melly papirosba takarva valának,
Tőle ezen sorok arra íratának.

Hogy Izmailovot tám a’ főld el-nyelte,
És a’ tanúkat-is hasonló sors lelte.

Már most minden ember vagyon olly hiszembe,
Hogy odább állottak, mivel állni szembe

Nem mernek, nem lévén nékik igazságok,
És hogy majd ki-sűlne minden ravaszságok.

A’ Grófra az Attya hogy nem neheztelne,
Sőt mindennek mondja; hogy ártatlan lenne.

Őt tsak színlés alatt még-is fel-hozattya,
Négy Kozákkal; kiknek magát meg-adhattya.

Menni akart a’ Gróf, ezen levelére,
De ezen menése lett vólna vesztére.

Több darab pántlika vólt a’ levélbe bent,
Ezeket meg-látván, meg-hökkent, el-nem-ment.

Látta azt-is, hogy a’ Kozákok készűlnek,
Fegyvert villogtatnak, kardot köszörűlnek.

Tett a’ Gróf is mindjárt olly készűleteket,
Hogy jól fogadhassa ezen vendégeket.

Látta: dél után egy Granatéros Káplár,
Négy Granatérossal az udvarán rég vár.

Kérte; hogy jőjjön bé, egy pohár bort inni,
Azt vélte a’ Káplár, lehet néki hinni.

Bé-ment; a’ pohár bort ő itt meg-is itta,
Erre a’ Gróf őtet más szobába hívta.

Tőltött pistolyokat mellyének szegeztek,
Mert már itt több társok a’ Grófhoz érkeztek.

Fenyegették; hogy ha ő itt kiáltást tesz,
Mint Isten az égbe, halálnak fia lesz.

Mindeneket néki meg-kellett vallani,
Valamit tsak tudott, vagy hallott, mondani,

Hogy kintelen ő ezt, ’s nem örömest tette,
A’ Gróf mind az ötöt, meg-is kötöztette.

Egy pintzébe őket lakatra záratta,
Számkivetettekkel négygyel strázsáltatta.

Alkonyodás után néki olly hírt hoztak,
Mély útba katonák, hogy bé-maséroztak.

Gróf az osztállyával feléjek sietett,
Mihelyest hozzájok ő közel érhetett;

Mindjárást reájok adatott egy Salvét,
Agyon-is lövetett közzűlök ezzel hét.

A’ többi le-veté magát főld színére,
Fekve várakozott több segítségére.

Tizen-egy órakor tsörtözés hallatott,
Setét vólt: ugyan tsak még-is meg-tudatott,

Hogy Truppok jönnének, nékiek hátokra,
Szükség vólt leg-inkább, vígyázni azokra.

Azért-is Vintplatot a’ Gróf ki-rendelé,
Hogy mennyen; ’s vigyázzon ő a’ mély út felé.

Maga pedig mene azon ellenségre,
Melly hátokra ütni akart, ’s jött a’ végre.

Ötven lépésnyire már öszve-is jöttek,
Közel vóltak, még-is egymásra nem lőttek,

Azok kiáltottak, adnák-meg magokat,
Szólltt a’ Gróf: kívánná tudni az okokat.

A’ meddig illyenkép’ ők itt beszéllgettek,
Egymáshoz tizen-öt lépésnyire lettek.

A’ Gróf akkor rájok nagyon tüzeltetett,
Mellyért-is a’ más rész úgy meg-íjesztetett,

Hogy az nyakra főre szaladt az erdőbe,
De mivel setét vólt, nem vette űzőbe.

Még az ágyúit-is mind itt helybe hagyta,
Tíz meg-ölettekkel a’ dézsmát meg-adta.

Bátorságot adott ez eset népének,
És nem tsak mérésznek, de tette fenének.

Itten a’ Gróf őket megint rendbe szedte,
Az elnyert ágyúkat mind magához vette.

Meg-indúlt, erősen ágyúzott azokra,
A’ kik a’ mély útba feküdtek artzokra.

Lábára fel-állni közzűlök egy sem mert,
Mellyel elég időt a’ Gróf magának nyert,

Hogy a’ várhoz velek ő közel eshetett,
Már ágyúi lévén, többeket tehetett.

Látván, hogy ágyúkkal jőnek, az őrt-álló
Vélte, hogy vólnának ők azon Comandó,

Melly a’ várbúl ki-ment, hogy üssön hátokra,
Imígyen kiáltott bátran minnyájokra.

Hoztok-é sok rabot, szólltt a’ Gróf: eleget,
Ki nem állyák, tudtam, az ágyú meleget.

Szólltt megint a’ Strázsa: és le-eresztette
A’ fel-vonó kaput: mihent észre vette

Eztet a’ Gróf: mindjárt a’ maga népével,
Bé-rontott a’ várba egész erejével.

Strázsán a’ kapunál tizenkét ember vólt,
De úgy vágattattak, hogy minnyája meg-hólt.

A’ Gróf ezen kaput mindjárt fel-vonatta,
Tíz ember őrizze, keményen meg-hagyta.

A’ Kazamátákra[103] népe része tsapott,
Hol-is sok ellenség, sebet, halált kapott.

Többi a’ Petárdát hozta sietséggel,
A’ belső kapunak veté serénységgel,

Az udvaron, útszán, a’ fegyver ropogott,
Nagy kiáltás vala, a’ sok kard villogott.

Egy itt, a’ más amott meg-ölve feküdött,
Sok vérébe úszván, halállal küszködött.

Soknak szemét már az halál hályog fogta,
De mivel még mozgott, a’ más még-is dobta.

Trója, és Kartágo mikor meg-rontatott,
Azokba annyi vér, mint itt, nem ontatott.

Nyitva látván lenni a’ Gróf egy ablakot,
Azon házon, mellybe Gubernátor lakott.

Bé-mászott; setét vólt, mene tsak vaktába,
Véletlenűl még-is jött azon szobába,

Mellybe Nílov Aszszony ’s gyermekei vóltak,
Kik a’ réműléstűl már félig meg-hóltak.

Mivel gyertya égett, őtet meg-esmérték,
Öszve-tett kezekkel mennyre, főldre kérték,

Hogy a’ Gubernátor szabadítására
Siessen: ne jusson férje halálára.

Mindjárt szobájába mene egyenesen,
Szóllott-is hozzája a’ Gróf szép kegyesen,

Hogy gyermekeinek szobájába menne,
Szerentsétlenségtűl ottan ő mentt lenne.

Felelt: hogy először életét el-venni
A’ Grófnak akarja, úgy fog oda menni.

Pistollyát fel-kapván, itt hozzája-is lőtt,
Dombolt lábaival, haragja nőttön nőtt.

Sebbe esvén a’ Gróf, így szóllott hozzája,
Minden óltalmazást teszi már héjába

Gubernátor Uram: de én az életét
Meg-tartom, ha fére teszi a’ fegyverét.

Az Aszszony, gyermeki, térdeikre estek,
Tanáttsát fogadja, azon esedeztek.

De nem: sőt mint őrűlt, a’ torkát meg-kapta,
A’ főldre le-vetni magát még-sem hagyta.

Látta a’ Gróf, hogy ha őtet el-nem-ójtya,
Meg-kell halni néki, mert őtet meg-fojtya.

A’ Petárda éppen akkor el-süttetett,
Mellybűl belső ajtó itt fel-is vettetett.

A’ szobába Pánov éppen jókor bé-jött,
A’ Gubernátorral még a’ Gróf küszködött.

Botsássa-el őtet, kérte, szóllítgatta,
De szavára ő még jobban fojtogatta.

Meg-haragud’t Pánov, kardját ki-rántotta,
Mint tököt a’ fejét ketté hasította,

Ezt látván az Aszszony; sírt, nagyon lármázott,
Két lyánya el-ájúlt, a’ nép kint tsatázott.

E’ gyászos tekíntet Gróf szívén ált hatott,
Sebbe lévén, lábán nehezen állhatott.

Kérte itt Pánovot, hogy innen távozzon,
Ne talán látása, több roszszat okozzon.

Ő mellettek marad, gondjokat viseli,
Tudta, hogy így őket semmi rosz nem leli.

De sokáig itten még sem maradhatott,
Mivel az udvaron nagy zivaj hallatott.

El-ment: és a’ mint ő az udvarra ére,
Meg-tőlt ez hóltakkal, soknak folyt még vére.

Meg tudta, társai nagyon ostromlanak,
Egy főld alatt épűltt bóltot, hogy rontanak.

A’ mellybe várbéli sok nép bé-szaladott,
Melly a’ tsata alatt életbe maradott.

Ezeknek futott ő mindjárt védelmére,
Hogy ne juthassanak kardjoknak élére.

Azomba hírtelen nagy lárma támadott,
Katona mód szerént, néhány tűz adatott.

A’ Strázsa kiáltott: ellenség! ellenség!
Kezdett-is itt lenni réműlés íjedség.

Mi dolog! fel-mene a’ Gróf egy bástyára,
Egy sereg Kozákság jött szeme láttára.

Ezek a’ bástyára készűltek fel-hágni,
Néki-is gyürkösztek, hogy majd fognak vágni.

Vintplatot legottan a’ Gróf el-kűldötte,
A’ ki-is a’ népet seregre gyűjtötte.

Sok golyóbis addig füle körűl fütyűlt,
Míg Vintpláthoz népe rakásra öszve gyűlt.

A’ Kozákok fel nem mászhattak hozzájok,
Mert igen rövid vólt az ő lajtorjájok.

Mivel setét vala, helyet sem lelhettek
Alkalmatossabbat a’ hol fel-mehettek.

Az ő tüzellések nagyon világított,
Feléjek két mozsárt a’ Gróf igazított.

Haubitzek ezekbűl közikbe vettettek,
Tizen-négyen hamar meg-is ölettettek.

Huszon-két emberrel Vintplat el-érkezett,
Mihent itten vala, e’ kis felekezet,

Két ágyút ezekkel ide vonattatott,
Mellyekbűl nem több, tsak hat tűz adattatott.

Mindjárt a’ kozákok futottak, szaladtak,
Mint ölyvtől a’ Tsirkék, ők úgy el-oszlattak.

Vélvén, fogják őtet még attaqvírozni,
Nagyobb erőt mint most, ellene még hozni.

Azért-is ágyúkat mindenik bástyára,
Vonattatott a’ Gróf, vártt újjabb tsatára.

Mihent ezen helyes rendelést meg-tette,
Gubernátornéhoz maga úttyát vette.

Ezt ágyba találta, mert szíve vólt szorúlt,
A’ Gróf térdre esett, lábaihoz borúlt.

Kérte: minthogy történtt halála Urának,
Hogy őtet ne tartsa Fátuma okának.

Szemével látta ő, hogy mikép mentette,
Még-is hozzája lőtt, sebbe-is ejtette.

Leg-kissebbet a’ Gróf szemére nem vetett,
Nem tudta szívébe, még-is mi lehetett.

Gyermekei, hogy hol vólnának, kérdette,
Szóltt a’ Gróf: Ezeket Pánov meg-mentette.

Más szobába vitte, nintsen semmi bajok,
Meg sem-is sértődött, sem tagok, sem hajok.

Az alatt a’ Grófnak itten meg-mondották,
Hogy Hetmányt tömlötzbűl ki-szabadították

Némelly emberei: ’s a’ városbúl ki-ment,
Három száz Kozákkal egy hegyen vólna fent,

A’ kikkel-is mostan azt akarná tenni,
Hogy éhséggel fogná a’ várat meg-venni.

Azért-is, ennek-is, hogy eleit vegye,
Vízzé az Hetmánynak szándékát hogy tegye,

Kűldött a’ városba a’ Gróf katonákat,
Kik az Aszszonyokat, nagy, ’s kis leánykákat,

Egy seregbe gyűjtvén, őket mindjárt nyomba,
Vezessék fegyver köztt; zárják a’ Templomba.

A’ Templomot a’ Gróf fa székkel, deszkákkal,
Körűl rakattatta, száraz rakás fákkal.

Ezen minden dolog, éjjel mene végbe,
A’ hegyrűl nem látták, történtt setétségbe.

Meg-mondatott nékik, hogy ők készűllyenek
Halálra: ’s lelkekrűl rendelést tegyenek.

Tulajdoníttsák ezt férjeknek, ’s Attyoknak,
A’ kik fegyvert fogtak, nem pedig magoknak,

A’ Templomnak reggel tűz fog vettettetni,
Melly által meg-fognak ők emésztettetni;

Az meg-engedtetik, hogy három Aszszonyok,
Mennyenek hozzájok: ’s tizen-két Leányok,

Kérjék az Attyokat, és magok férjeit,
E’ mellett a’ lányok magok kedvesseit,

Hogy tüstént tegyék-le ők a’ fegyvereket,
Így: és nem másképpen tarttyák-meg élteket.

Örömmel rá-álltak minnyájan ők arra,
Pánov Úr e’ dolgot válalta magára.

Az alatt sebéhez a’ Gróf-is láttatott,
Mivel fegyver lövés immár nem hallatott.

Lapin Úr meg-nézvén, szólltt: őt még rosz éri,
Mivel ki-foly, úgy mond: felette sok véri.

Hidegbe a’ sebe egészszen bé-fagyott,
Hogy bé nem köttette, hibát teve nagyot.

Tűz felett kelletett a’ sebét tartani,
És így a’ fagyos vért itt fel olvasztani.

Szörnyű fájdalmakat a’ Gróf akkor érzett,
De jó vólt, hogy sebe megint újra vérzett,

Bé-is kötötte azt, a’ mint kellett Lapin,
Hamar meg-is gyógyúlt testébe mindennin.

Egy ideig ugyan lábon nem mehetett,
A’ hol akart lenni, ágyával vitetett.

Sok vére ki-folyván meg-halaványodott,
Ábrázattyába-is nagyon meg-véknyodott.

Egy reggel Nílovné őt meg-látogatta,
Hogy illy színbe látta, könyveit hullatta.

Nem vólt nyúgodalom ő gyenge szívébe,
Mert gondolta a’ Gróf, hogy meg-hal sebébe;

Szólltt: az Urat soha férjem gyilkosának
Nem tartottam, nem-is oka halálának.

Tsak kis újjával-is őtet nem bántotta,
Más az: a’ ki fejét ketté hasította.

Sőt ha hajlott vólna, az Úr kérésére,
Nem jött vólna még most élete végére.

Fáj szívem, az Urat, hogy ejtette sebbe,
Könnyen történhetik, hogy meg-is hal ebbe.

Engedjen-meg néki, meg-fizetett érte,
Az halál poharát hamaréb rá mérte.

Kérem azt-is, hogy őt, el-takaríthassam,
Végső tiszteletem néki meg-adhassam.

A’ közönség engem nem fog szenvedhetni,
Hogy meg-ölték, okúl engemet fog vetni.

A’ Titkos Tanáts-is, dolgomat fel-venné,
Tzárné előtt nagyon feketének tenné.

Mihent ezt el-végzem, én mindjárt el-megyek,
Nem akarom, mások’ szeme előtt legyek.

Afanásiám-is, el-fog velem menni,
Így trágár beszédnek tárgya nem fog lenni.

Már-is Nemzetsége szegényt kárhoztattya,
Attya halálának ő-is oka, tarttya.

De lesz még olly idő, az Úrnak ált adom,
Mert a’ mit fogadtam, mostan-is fogadom.

Valamiket szóllott; a’ Gróf helybe hagyta,
A’ temetésre-is engedelmet adta.

Nílov Aszszony ki-ment, ’s Afanásiája
Bent maradt’, mindjárt-is, szóllott ez hozzája.

Világ végire-is, hogy ő el-kíséri
A’ Grófot: hűségét halálig ígéri.

A’ közönség Annyát, hogy úgy ne nézhesse,
Mint férje gyilkossát, ne-is bűntethesse,

Kérte igen nagyon, hogy őt el-szöktesse,
Hogy így őtet okúl, ne annyát vethesse.

A’ Gróf kéz-adással tette ígéretét,
Tsudálta annyához való szeretetét.

Az hegyre már Pánov el-ment a’ lányokkal,
Egy Dobossal, és az három Aszszonyokkal.

Doboltatott: le-jött az hegynek tövére,
Tíz Kozák kísérték őket tetejére,

Szólltt hozzájok Pánov, itten bátorsággal,
Hogy ha le-nem-teszik, minden hamarsággal,

Fegyvereket: lássák! de már tíz órakor,
A’ Templom égni fog, hamú lészen, és por.

A’ tűz emészti-meg feleségeiket,
És abba záratott lyány gyermekeiket.

Egy fertálykor tízre, még választ nem kűldtek,
De már lángot látván, tsak hogy nem őrűltek.

Mivel három öl fát, a’ Gróf meg-gyújtatott,
Mellynek füstye, lángja, az hegyrűl láttatott.

Két fertályt az óra ütvén tíz órára,
A’ Grófnak sietve adatott tudtára,

Hogy fejér keszkenők a’ hegyen lobognak,
Hallatik mint sírnak ottan, ’s mint zokognak.

És hogy fegyver nélkűl futva le-jönnének,
Kozákok; a’ kik-is alig pihegnének.

Ketten ezek közzűl hozzája érkeztek,
Kik szólltak: mindenkép mindjárt meg-egyeztek.

Kérték fél óráig: hogy meg-ne-gyújtassa
A’ Templomot: e’ nagy kegyelmét mutassa.

Kevés idő várva, már mind meg-jelentek,
A’ Gróf eleibe fegyver nélkűl mentek.

Négyet magok közzűl; úgymint zálogokat;
Ált adtak, leg-fővebb, ’s gazdag Kozákokat.

Az Hetmányt kötözve el-hozták magokkal,
Ált adták őtet-is más három rabokkal,

Kik a’ Társaságbúl ált szöktek hozzájok,
A’ midőn éjtszaka velek vólt tsatájok.

Mihent tsendesség lett a’ Kázamátákat,
Meg-nyittatta a’ Gróf, és a’ katonákat

Ki-hozatta, a’ kik negyven-négyen vóltak,
Tizen-öt sebesek már akkor meg-hóltak.

Cancellárius-is ezekkel ki-mászott,
Ollyan vólt mint ürge, a’ melly jól meg-ázott.

Egy vasra Hetmánnyal őtet verettette,
A’ főld alatt lévő tömlötzbe tétette.

Gubernátort más nap igen nagy pompával
El-temették, gyászos, de szép muzsikával.

Tizen-két ágyúkkal a’ Gróf tüzeltetett,
Szakállos Pópáktúl sírba tétettetett.

Míg a’ temetés ált, Panov Úr nem henyélt,
Alkalmatossággal, és az idővel élt,

Szent Péter és Pálnak hajóját el-vette,
Melly már kész vólt, eztet mindjárt jelentette.

A’ tár-házat a’ Gróf vele meg-járatta,
Valami abba vólt mind fel-írattatta.

Másokkal élelmet hordatott rakásra,
Tudván ritkán akad tengeren szállásra.

Egyszersmind Nílovné láthatatlanná lett,
Nem tudták hová lett, mivel bútsút sem vett.

A’ Gróffal ugyan vólt, de szót sem szóllhatott,
Kezet fogott, el-ment, könyveket húllatott.

Úttyát ollyan nagyon azért sietette,
Két lánya sirását mivel nem tűrhette.

Mert Afanásiát titkon el-hozatta
A’ Gróf: ’s ezen Nénnyét mind kettő siratta.

Míg sebbe vólt, mindég ágya mellett strázsált,
Éjjel kemény főldön, nem nyoszolyába hált.

Mind addig, míg Méder bizonyossá tette,
Hogy halál markábúl a’ Grófot ki-vette.

Vagy két nap, ’s két éjjel, maga-is nyúgodott,
Mivel eddig mindég nyughatatlankodott.

Egy reggel a’ Grófhoz jöve szomorúan,
Meg-esmérte rajta, hogy szíve van búban.

Egy levelet nyújtott néki a’ kezébe,
Ezeket szóllotta nézvén a’ szemébe:

Nem hozom az Urat többé kísértetbe,
Nem gyötrődik szívem már a’ szeretetbe.

Stefanov kűldötte néki e’ levelet,
Nagy fel-háborodást ezzel szívébe tett.

Világossan abba ő tudtára adta,
Hogy a’ Gróf meg-tsalta, és őt tserbe hagyta.

Mivel bizonyosan vagyon Felesége,
Ne-is légyen abba leg-kissebb kétsége.

Ha hajadon fővel vele el-fog menni,
Tsak világ tsúfjává fogja magát tenni.

Ha tetszik, érette boszszút fog állani
A’ Grófon: és vérit ki-fogja ontani.

És azután őtet majd jobb karba teszi,
Mert hitves társának bizonnyal el-veszi.

A’ Grófot e’ levél fel-háborította,
Majd fegyverhez kapott, úgy fel-indította.

Nem tudta hozzája mint szóllyon hírtelen,
Mert Stefanov vádja nem vala helytelen.

Észre vette a’ lány, hogy így van a’ dolog,
Mert látta, a’ szíve felette háborog.

Maga szólltt a’ Grófhoz, nyúgodjon-meg szíve,
Mert ő még-is mindég lészen igaz híve.

Szeretni-is fogja, de nem úgy, mint férjét,
Hanem úgy mint Attyát, avagy-is testvérjét.

Kérte-is, vigye-el őt Europába,
Mert tsak világ tsúfja lenne Kámtsatkába.

Engedje-meg férfi ruhába járhasson,
Hogy kísértetektűl bátran maradhasson.

A’ Gróf mindenekre magát ajánlotta,
’S hogy ő házas vólna, mért meg-nem-mondotta,

Okait ő néki mind el-beszéllette,
Isten tudja, a’ lány azokat mint vette.

Más nap fegyveresen már férfi gúnyába
Meg-jelent; szebb-is vólt, mint Aszszony ruhába.

Bellónának lett ő valóságos mássa,
Vitézséget képzelt ő minden mozgása.

Achilles nevet nyert ezen új Amazon,
Magának-is igen nagy kedve tőlt azon.

Ama nyughatatlan lelkű Stefanovra,
A’ kinek szándéka vólt tsak rosz dolgokra,

Mivel most-is újra gazságot okozott,
Illyen Szententziát a’ Társaság hozott:

Hogy ő néki ennek tanátskozásába,
Soha részi nem lesz, sem több más dolgába.

Míg ezen dolog folyt számos munitziót,
Édes vizet, sós húst, több más provisiót

A’ hajóra hordtak, baromfit, ökröket,
Harmelin, nyuszt, róka, több drága bőröket.

Jól meg vala már ez ágyúkkal spékelve,
Annak Kamarái mindennel meg-telve.

Szerentsés hajózást tsak Istentűl vártak,
Azért előbb mint sem az hajóra száltak,

Ő szent Felségének áldozat nyújtatott,
Énekes szent Mise Templomba tartatott.

Az Évangyéliom mint énekeltetett,
Minnyájátúl megint az hit le-tétetett.

A’ szent Mise után, Te Deum tartatott,
Tizen-két ágyúval a’ Gróf ágyúztatott.

Ezután minnyáját a’ Gróf meg-intette,
Bátorságra, ’s több más jóra gerjesztette.

* * *

Mind ezen dolgok, a’ mellyeket ezen tzikkelybe ki-tettem, így vannak azon Németh könyvbe-is, melly fordítása azon Frantzia nyelven ki-adattatott könyvnek, a’ mellyet önnön maga Gróf Móritz Benyovszki maga életérűl ki-adott. De mivel Rontó Budán nálam lévén, nagyon külömböző-képpen beszéllette előttem ezen történeteket, azért-is jónak ítéltem, hogy az ő szavait-is itten ki-tegyem; hogy így az ő velem tett beszédjét, minden kegyes olvasó latra vetvén, a’ dolog valóságárúl tetszése szerént ítéletet tehessen.

Rontó Pál így szóllott: hogy midőn már Kámtsatka tartománnyának Bolschereczk városába vóltak, ő nem tudja, jádzodott-é a’ Gróf Schakot, avagy nem, mivel ő mintegy szolgája lévén, az Urak közzé nem ment, hanem bizonyosnak mondotta, hogy pénze itten mindenkor elég vólt a’ Grófnak; de hol vette, ő nem tudja, és nem-is illett, mint Urátúl tőle aztat kérdezni.

Másodszor: midőn ezen városkának várát, a’ mellybe a’ Gubernátor lakott, éjtszakának idején, a’ mint ki-tettem, meg-vették vólna, leg-elől a’ Kazamátákat törték-fel, és azokbúl a’ számkivettetteket ki-szabadították, a’ kikkel már a’ Gróf kéz alatt egy értelembe vólt. Ezeknek ők fegyvereket-is vittek magokkal, kinek lántsát, kinek kardot, kinek puskát &c. mihent ezek szabadok lettek, és fegyvert tőlök nyertek, egyesűlt erővel a’ várba minden Nemnek tekéntete nélkűl minnyájokat vágtak, és ölték, a’ Gubernátort ki ölte-meg, azt nem tudja, de a’ Cancelláriust, hogy önnön maga vágta vólna-le, azzal ditsekedett előttem, a’ Gubernátornét sem látta soha többé gyermekeivel eggyütt, hanem más napra virradván, látta, hogy Afanásia mindenütt a’ Gróf óldala mellett vólt, harmad napon pedig, már katona Fő-Tiszt ruhába sétált mindenütt vele, mivel pedig a’ várba egy lélek sem maradt életbe, ő nem tudja Afanásia mint maradhatott-meg, gondolta ugyan tsak, hogy őtet a’ Gróf óltalmazta-meg. A’ Gróf sem esett itten sebbe, a’ mint Rontó mondotta, sőt mindenütt serénnyen comandírozott, és bíztatta minnyájokat. Minekutánna már a’ várba meg-szűnt a’ tsata, és aztat hatalmokba vették, egy részével a’ Gróf a’ Társasságnak a’ Tenger révet vette-meg, és itten-is valamint a’ Gubernátor katonáit, úgy néhány ott lakosokat, mind kardra hányták; ennek-is már Urai lévén, szent Péter és Pál hajóját magok hatalmok alá vették, ez leg-jobb hajó-is vólt, mert a’ Gubernátor eztet tökélletessen meg-tsináltatta, mivel nem régen aztat a’ tenger háborúsága nagyon meg-rongálta vólt; a’ többi hajókat mind meg-égettette a’ Gróf, hogy így utánnok ne jöhessenek, a’ leg-jobb, leg-szebb ágyúkbúl annyit, a’ mennyi szükséges vólt, a’ hajóra vonatta, két haubitzot hányó mozsarakkal, a’ többi ágyúkat, és mozsarakat mind a’ tengerbe vettette, úgy mindennémű fegyvereket-is, ki-vévén a’ mellyeket szükségeseknek látott lenni, ezeket a’ hajóra rakatta, valamint a’ szükséges golyóbisokat-is, és puska-port, a’ felűl valókat pedig mind Neptunusnak áldoztatta-fel. Beszéllette nékem tovább Rontó, hogy valamint a’ kínts tárt, úgy az élés tárokat a’ Fegyver tárral, mind fel-törette a’ Gróf, a’ fegyverekkel, és ágyúkkal mint bánt, tsak most fellyeb tettem-ki. Mi pedig a’ kínts tárt illeti, vólt-é abba pénz, nem tudta nékem meg mondani, de úgy mond: kétség kívűl kelletett lenni, mert három nagy vas ládákat nagy üggyel bajjal emeltek a’ hajóra. A’ mi pedig a’ több drágaságot illeti; bővségét elégképpen ki nem tudta mondani, különössen a’ sok szép, és drága vadak’ bőreit, mellyek Nyusztokbúl, Harmelin, Tigris, Párdutz, fekete, és fejér Medvék, piros, fekete, kék, és fejér rókák bőribűl, és több e’ félékbűl állott, két kamara tőlt-meg ezekkel a’ hajón. Az élés tárakbúl pedig valamennyit a’ fent írtt terheken felűl el-bírt az hajó, annyit raktak arra; de ezek mind ollyan szerek vóltak, a’ mellyek a’ tengereken romlást, vagy rothadást egy könnyen nem szenvednek. Személlyek szerént-is minnyájan, valamint pénzzel, úgy több más portékákkal jól meg-rakodtak, és így mint ama jól meg-rakott méhek, mikor, és miképpen indúltak-ki Kámtsatkábúl, most mindjárt alább verseimbe ki-tészem.

HATODIK TZIKKELY.

A’ mellybe Rontó Pálnak a’ Gróffal való beszédje ki-tétettetik, annak utánna Kámtsatkábúl való ki-menetel. A’ Beringsz szigetben való múlatás, a’ Tengeren sok félelmes veszedelmek, Japoniába lett érkezéssel, és az ottan történtt dolgokkal adattatnak elő.

Ezek így történvén, a’ tenger révébe
Sétált a’ Gróf, már most vala jó kedvébe,

Mert látta, hogy juta régen várt tárgyához,
Szólltt, mivel vele vólt Afanásiához.

Kedves Achilleském; Rontó az én szolgám,
Hol van? meg-ölték-é? bár tsak aztat tudnám,

Jó katona ugyan, de kissé vakmerő,
Könnyen a’ tsatába el-is veszhetett ő.

Felelt itt Achilles, aztat nem kell vélni,
Hogy meg-ölték vólna, nem lehet ítélni.

Tudom; hogy jó gondot viselt ő magára,
Keze által sőt sok jutott halálára.

Valamint mi, ő-is valahol ott sétál,
Jól mondom; ám lássa! az hajó órrán ál.

Úgy-is vólt, kardjára ottan támaszkodott,
Mint Vidinyi Basa kénnyen dohányozott.

Szólltt a’ Gróf: mennyünk-el, kerűllyünk hátára,
Majd egy tzigány kaptsot vágok a’ farára.

El-mentek: már akkor katona ruhába
Vólt Afanásia, még pedig nyalkába.

A’ mint hozzá értek, a’ Gróf reá tsapott,
Eb atta mondással, ő kardjához kapott,

Hirtelen meg-fordúlt, a’ Grófra esmére,
Kezét meg-tsókolván, botsánatot kére.

Mit tsínálsz itt Fiam, szólltt a’ Gróf hozzája,
Véltem, hogy valamelly Kozáknak tsidája

Lelkedet testedbűl éjtszaka ki-döfte,
Az Éden kertyének közepére lökte.

De hogy lökte! élek még szolgálattyára
Nagysádnak, testemnek sem lett semmi kára.

Éjjel a’ tsatába én-is emberkedtem,
Tehetségem szerint Moszka fejet szedtem.

Meg-adattam vélek szenvedésem árát,
Úgy vágtam, mint vágja Kasza a’ fű szárát.

Nem vadásztam, még-is nyusztom elég vagyon,
Mert kik azt vadászszák, vágtam őket agyon.

A’ Cancellárius soha referálni
Nem fog, sem Nagysáddal többé pörbe szállni.

A’ lelkét Plútónak, úgymint Mátka-tálat
Kűldöttem: már nem él ezen veszett állat.

Bár nagyon setét vólt, még-is rá esmértem,
Mindjárt-is kardomat a’ nyakához mértem.

Úgy le-ütém gombját, szintúgy karikázott,
Örűltem, hogy karom akkor nem hibázott.

Láttam a’ Hetmányt-is, hogy fűbe harapott,
Ki-lottsant veleje, ollyan tsókot kapott.

Hát a’ Gubernátort, vallyon meg-ölték-é?
Hová lett az Aszszony, ’s három lány gyermeke?

Jól tudta itt Rontó, ki légyen Achilles,
Tette magát; vele hogy nem esméretes.

Felelt a’ Gróf: Pánov Úr a’ Gubernátort
Meg-ölte, és hólnap fogjuk lakni a’ tort.

Az Gubernátorné leányival el-tűnt,
De még sem reménylem, hogy ő élni meg-szűnt.

Valahová oda magát el-rejtette,
Avagy úttyát póstán meszsze főldre vette.

Hát ez a’ Mars’ fia, melly Nagysáddal sétál,
Honnan jött? ollyan szép, mint a’ szép virág szál.

Képének majd ollyan az egész formája
Mint Gubernátornak Afanásiája.

Nem lesz Moszka nemzet, mert tsínos, ’s nem buta,
Sok kellene nékünk illyen szép Rekruta.

Tudom, hogy Nagyságod, már meg-visitálta,
És épnek találván, bé-is assentálta.

Szólltt a’ Gróf: eb-hájjal kenték bé testedet,
Drága pénzen nem egy meg-venne tégedet.

Tudom jól esméred ezen rekrutátskát,
Mert szám nélkűl láttad Afanásiátskát.

Hogy Pánov meg-ölte az ő édes Attyát,
Meg kapta karomat, ’s kardom markolattyát;

Nagyon esedezett, tartsam-meg életét,
Emberiségemnek lássa szeretetét.

Valaki meg-öllye, aztat nem engedtem,
Mert szabadságunkra leg-több hasznát vettem,

Kért arra-is, vigyem őt Europába,
Mert meg-öli magát, mint sem Kámtsatkába

Maradjon: ’s itt nézze, szülői’ sír halmát,
És míg él, szenvedje illy szíve’ fájdalmát.

Jól tudja, hogy vagyon én nékem Hitvesem,
Nem-is tzinkusom ő, hanem Achilesem.

Ezen névre őtet én magam bérmáltam,
És hogy Tiszt ruhába járjon, jónak láttam.

Így a’ botránkozást rólam le-hárítom,
Idővel hazánkba őt ki-házasítom.

Szólltt Rontó: Nagyságod bizony nagy Keresztény,
Kár hogy feje körűl nints súgár, és szent fény.

Nagy dolog ám ember éltét meg-tartani,
Az halál torkábúl őtet ki-rántani.

Az Isten-is, ne ölly! eztet parantsollya,
Nagy bűn a’ gyilkosság, ha ki meg-fontollya.

Nagy jó tselekedet, árvákat ruházni,
Mert nem fognak soha így szegények fázni.

Jól tészi Nagysád, hogy illy szent dolgokat tész,
Hiddje, mind ezekért, nagy jutalmat-is vész.

Achillest vigyük-el hát Magyar Hazánkba,
Bé-űlhet kutyákkal bé-fogott kis szányba.

Szólltt a’ Gróf nevetve, hallod-é te bohó,
A’ tengeren, mellyen mi menünk, nintsen hó.

Azon e’ hajóval fogunk hajókázni,
Szány, kutya itt marad, nem lehet szánkázni.

Szólltt Rontó: engemet, ugyan e’ dolog bánt,
Hogy hajóra űlünk, és itt hagyjuk a’ szányt.

Tengeren hajózni tsak kín, és nem öröm,
Tett fogadásomat így megint fel-töröm.

Mivel meg-esküdtem, hogy nyusztot vadászni
Nem fogok; tengernek vizén hajókázni.

Bolond víz a’ tenger, az hajót úgy hánnya,
Mint a’ menykőt Bernát, az embert sem szánnya.

Hol taszíttya hajót öble mélységére,
Hol nagy hegyet formál és vett tetejére.

Írtóztató nagy víz, széli, hoszsza nintsen,
De mi nagyobb, ennek tám feneke sintsen.

Nagyobb a’ Fertőnél, a’ Balatonnál-is,
Sokkal mélyebb, még a’ Baktai tónál-is.

Ebbe Komáromi sok híres halászok,
Soprony vármegyébe lakozó rákászok

Halakat, rákokat bezzeg foghatnának;
Mellyekkel magoknak hasznot hajthatnának.

Itt olly nagy egy viza, mint a’ Budai vár,
Ennek fogásábúl nem származna ám kár.

De száz pár bial kell gyalom vonására,
Máskép ki nem húzzák a’ tenger partyára.

Egy kövi hal olly nagy, mint bár melly szelemen,
A’ habok köztt ugrál, mert friss, és eleven.

Foghattyák ezeket vagy tapogatóval,
Avagy habra állván, meringlő hálóval.

A’ rákokat pedig ágyúval kell lőni,
Ha öszve nem törnek, nem fognak meg-főni.

A’ Pesti Ispitált egynek az hátával,
Úgy bé lehet fedni, mint tserép téglával,

Három száz akó ser bé fér ollójába,
Nehéz: de nem esne fogása héjába.

A’ tengeren nintsen semminémű malom,
Mert nem foly, bár indúl rajta sok víz halom.

Ha kenyerünk el-fogy nem őröltethetünk,
Piatz sintsen rajta, pénzen sem vehetünk.

Tsak hajón kell járni, mellyt ha szirtnek veti,
A’ kik azon vannak, magába temeti.

Szárnyunk nints, hogy abba mint rétzék úzhassunk
Így vagy szálva, úszva, meg-szabadúlhassunk.

Ennek Syrénnyei minket nem nemzettek;
Hanem főldön járó Anyáink születtek.

Azért a’ tengertűl mint ördögtűl félek,
Hiddje Nagysád; már-is hogy tsak félig élek.

Mit búsúlsz Kenyeres, mikor semmid sintsen,
Szólltt a’ Gróf: Kurázsid, látom éppen nintsen.

Mond-meg, ez előtt-is, hogy tengeren vóltunk,
Hogy meg-maradtunk-é? avagy belé hóltunk?

Tudod, hogy akkor-is, mint nem hányt bennünket,
Hajónkat meg-rontá, de nem a’ szívünket.

Bízzál ez után-is Isteni Felségbe,
Meg-tart ő életbe, ált visz békességbe.

Bé-tőlt ekkoráig én minden mondásom,
Most-is kedves Rontóm, ez a’ javallásom:

Meg-ne-tsökkeny: vessed benne reményedet,
Tartsd-fel még tovább-is, katona fényedet.

Ha a’ tűztűl nem félsz, mért félsz te a’ víztűl,
Több jó ízek között, egy kevés sós íztűl.

Ki keserűt nem ett’, nem érdemel édest[104]
Szerentse dolgának, ki az, ki vethet lest?

Már meg-szabadúltunk Moszkáknak kezébűl,
Hidd: hazánkba jutunk tenger veszéllyébűl.

Készűly! és bátor légy, holnap jösz hajóra
Velem eggyütt: nem űlsz itt a’ vértse lóra.

Ezen Sæculumnak hetven-egyedike,
Május holnapjának tizen-kettedike

Folya: Kámtsatkábúl, hogy ők el-indúltak,
Elébb mindeneket midőn már fel-dúltak.

A’ Társaság Grófot tette Admirálnak,
A’ kik hajón vagynak, mind illy alatt álnak.

Krustyievet pedig utánna valónak,
Ők vóltak Urai tehát az hajónak.

Hetven három személy vólt itten alatta,
Kiknek a’ Gróf maga rendelésit adta.

Aszszonyi személyek kilentzen valának,
Kik ezen hajóra ő vélek szállának.

Még ezeken kívűl tizen-két útazók,
Kik többnyire vóltak Chinai Pomlazók.[105]

Cancelláriusnak az ő Attyafia,
Izmailov, itt vólt, Húgának a’ fia.

A’ mint meg-indúltak, ollykor hol havazott,
Ollykor hideg szél fújt, néha harmatozott.

Beringsz sziget hatod’ napra szemekbe tűnt,
Fáradságok súllya kevéssé mindjárt szűnt.

Mintegy fél mért-főldnek a’ meszszeségére
Azon részre, a’ melly feküszik déllére,

Vas-matskákat a’ Gróf a’ vízbe hányatott,
Mellyekkel a’ hajó itt meg-állíttatott.

Pánovnak tíz embert maga mellé venni
Parantsolta, kikkel kis hajón fog menni

A’ szárazra; hogy ott olly helyet keressen,
A’ mellyen minnyája bátran meg-férhessen.

Két lövést tétessen, hogy ha talál illy helyt,
Midjárt ki-szál velek, ha meg-hallya e’ jelt.

Hamar-is két tüzet Pánov Úr adatott,
Mihelyest a’ Gróftúl ez meg-hallattatott,

Mindjárt minnyájokkal a’ szárazra ki-szált,
A’ kikkel egy szép zőld kerék dombon meg-ált.

Pánov Úr itt néki aztat reportálta,
Az egész szigetet hogy ő meg-vizsgálta.

De ő egy lélekre sem akadott benne,
Beszédjébe a’ Gróf kétséges ne lenne,

Négy embert ki-kűldött, még jobban vizsgálni,
Többinek egy Gunyhót kelletett munkálni.

Egy sütő Kementzét abba építtetett,
Mellybe kenyereket számokra süttetett.

A’ négy ember meg-jött napnak le-száltakor,
A’ Gróf falatozott egy keveset akkor.

Ezek-is azt mondták, hogy embert nem láttak,
Hanem egy Gunyhóra ők még-is találtak,

Mellybe egy kutya vólt; ez-is tőlök szaladt;
Ezen levél pedig vólt egy hordó alatt.

A’ Gróf a’ levelet mindjárt olvasgattya,
Mellynek nem más, hanem ez vólt foglalattya.

A’   L e v é l.

Egésség, békesség légyen mind azoknak, a’ kik ezen szigetbe jutnak.

Tudtokra adom nékiek, hogy a’ szent Erzsébet hajója, 1769. Esztendőbe, az én vezérlésem alatt, az Ochótzki révbűl ki-futott: mivel pedig a’ sok tengeri háborúságok által nagyon meg-sértődött, egy álló esztendeig ezen szigetbe feküdött: számtalan próbáink után, hogy aztat helyre állíthassuk, és úgy annakutánna azon viszsza evezhessünk, végtére elbontottuk, és annak részeibűl több apró hajókat munkáltunk, a’ mellyeken én most egy útat tenni szándékozom azon sziget felé, a’ melly nap keletre fekszik, ollyan reménységgel, hogy talán ott ollyan nagy hajóra akadok, a’ mellyen társaimmal eggyütt haza fogok mehetni.

Írattatott Januáriusnak 24. napján
1771. Esztendőbe.

Éván Ochotin m. p.
Kapitány.

* * *

Mivel ezen levél újnak látszattatott,
Emberek nyoma-is az havon láttatott,

Vélte a’ Gróf, hogy még a’ szigetbe lészen
Ochotin: a’ kitűl túdósitást vészen.

És ha talán maga már tovább-is haladt,
Tán embereibűl valaki itt maradt.

Azért-is öt embert ki-kűldött szaporán,
Hogy mennének frissen azoknak a’ nyomán.

Egy levelet-is írtt a’ Gróf Ochotinnak,
Hogy adnák kezébe, avagy társainak.

Más nap reggel néhány lövések hallattak,
Ezek a’ szigetnek dél részin adattak.

A’ Gróf erre mindjárt lármát doboltatott,
Vintplat Úr leg-ottan ki-is rukkoltatott.

Tizen-hat emberrel hajón azon részre,
Mellyen a’ lövések vétettettek észre,

Nyóltz emberrel a’ Gróf fel űlt már hajóra,
Utánna ment; hogy így vállyon dolgok jóra.

Midőn azon résznek szélire érének,
Látták; hogy feléjek egy hajón jönnének

Emberek: kik közzűl kiáltott eggyike,
Hogy levél van nálok, intett némellyike.

Szent Péter, és szent Pál hajó Vezérének,
Hoznák eztet, azért békével lennének.

Ezen levél vala Ochotin’ levele,
Sok szép üdvözléssel ’s örömmel vólt tele.

Hogy olly szerentsésen ők ide jöhettek,
Tenger habjainak prédája nem lettek.

Kérte őtet, jőjjön látogatására,
Mind a’ kettőjöknek fog lenni hasznára.

A’ Gróf ezen embert hajójára vette,
Mellynél a’ levél vólt, köszöntését tette;

Meg-tartott még vele hármat mint zálogot,
De Ochotinnak-is ő négy embert adott.

Meg-fordúlt, és viszsza mene a’ tanyára,
De érkezett éppen nagy zenebonára.

Stefanov a’ Gróffal itten szembe leve,
A’ dologrúl illyen jelentést ő teve.

Hogy itt Andreanov párt-ütést támasztott,
És sok embereket ő fel-is lázzasztott.

Ezek leg-főbb feje vólna Izmailov,
Más tizen-kettőnek pediglen Czablikov.

Ezek olly nagy gonoszt akartak itt tenni,
Hogy ha a’ Gróf népe szárazon fog lenni,

És maga fel talál menni a’ hajóra,
Ott meg-fogják őtet, és verjék békóra.

Kámtsatkába viszsza mint rabot úgy viszik,
Nagy jutalmat vesznek érte, aztat hiszik;

De mihent meg-tudta a’ Gróf szándékokat,
Fegyverektűl mindjárt meg-fosztá azokat;

Az elő-járókat mind vasra verette,
Az hajó fenekén tömlötzbe tétette.

Kiken hadi törvény mindjárt szolgáltatott,
Illyen szententzia fejekre hozatott.

Hogy Izmailov Úr vele Pareczlifi,
A’ ki úgy-is vala Kámtsatkabéli fi,

Itt ezen szigetbe fognak hagyattatni,
A’ többi minnyája meg-fog páltzáztatni.

Húzamos ötvenet kaptak-is farokra,
Inték, vígyázzanak ezentúl magokra.

Más nap Ochotinnak a’ Gróf levelet írt,
Embere vitte azt, kit egy hajó kisírt.

Meg-írta, hogy melly nagy öröme van abba,
Hogy ő sem merűlt-el a’ sok zajos habba.

Kérte: jőjjön hozzá más nap hat órára,
E’ szigetbe lévő tenger szorossára.

A’ Comandót a’ Gróf Pánovnak ált adta,
El-ment; és Ochotint immár ottan kapta.

A’ Grófnak meg-mondá viszontagságait,
Eleibe tette minden plánumait.

Ő Saxoniába, szólltt, jött e’ világra,
Laichtenfeld a’ neve, jutott árvaságra;

Erzsébeth Tzárnénál ő szolgálatot vett,
Okát mért, nem tudja, számkivettettetett;

Jakutzbúl, Ochotzkba kellett néki menni,
Egy kis szerentséje kezdett itten lenni;

Mert ő gyakran innét egy hajón ki-mene,
Tengeri vidrákra, a’ melly állat fene.

Végtére a’ hajót hatalmába vette,
Még két más hajóval magáévá tette,

Ezekkel ő elég hatalmassá-is lett,
Az Aleutisi szigetbe lakást vett.

Építeni akart itt Coloniákat,
És ide bé-hozni több Familiákat.

Kőltsége meg fogyott, fel-tette magába,
Hogy Ochotzkba menni fog, és Kámtsatkába.

Ezeket fel-dúllya, tisztán ki-rabollya,
Az ottan nyert kíntsel szükségét pótollya.

Ezen plánumának végbe vitelére,
Kérte Grófot lenne ő segedelmére.

Felelt a’ Gróf, bánnya, hogy ő nem szolgálhatt
Néki; és hozzája népével nem állhatt.

Mert kéntelen menni ő Európába,
És hogy szolgálhasson, nints már hatalmába.

Javaslotta néki, külső Monárchákhoz
Írjon, hogy segitsék a’ Coloniákhoz.

Adott-is a’ Grófnak három leveleket,
Néhány Királyokhoz írta ő ezeket.

A’ Gróf-is fátumát néki el-beszéllte,
Melly keserves vólna, még most-is az élte.

Erre hóltig tartó barátságot tettek,
Egymástúl sok sírás között bútsút vettek.

Mihent társaihoz a’ Gróf el-érkezett,
Hogy merre mennyenek, arrúl értekezett.

Javaslása vala bé-menni Chínába,
Így hamar juthatnak ők Europába.

Társaság időt kért a’ gondolkodásra,
Eszeket fordíták ők más útazásra.

Szólltak, éjtszak felé hogy jobb lészen menni,
Mivel China felé sokat kell kerengni.

A’ Gróf bár kelletlen, nem ált ebbe ellent,
Mivel azon útrúl mindenik szóllott fent.

De meg-jövendőlte, bár ő vólna készen,
Hogy meg-győzhetetlen akadállyok lészen.

Az nap Ochotintúl ő egy levelet vett,
A’ mellybe ő néki illy túdósitást tett;

Hogy Stefanov hozzá írott levelébe,
Vegye őtet, kéri, maga seregébe.

Hogy ha meg-elégszik az ő személlyével,
Ált megy társaságnak, hozzá egy részével.

Stefanov meg-látván Ochotin emberét,
Más vágásba mindjárt fordítá kerekét.

A’ Gróffal magával kívánt beszélleni,
És egy új párt ütést néki jelenteni.

Első szava az vólt, hogy őt el-nem-hadja,
És ha eztet tenné, őt ördög ragadja.

Ochotin levelét néki meg-mutatta,
Álnok tsalárdságát mind szívére adta.

Meg-némúlt, le-esett mindjárt két térdére,
Engedjen-meg, kérte, Isten szerelmére.

Esküdött, fogadta, magát meg-jobbíttya,
Eszét illyenekre többé nem fordíttya.

Kérte Társaságnak tettét ne jelentse;
Ember; azért vétett, ő aztat tekintse.

A’ Gróf, mind kegyes Úr, néki meg-engedett,
Kutyábúl szalonna tsak ugyan még sem lett.

Huszon ötöd napján, Május holnapjának,
Vastag ködök között ők meg-indúlának.

Éjtszak felé mentek, de Prófétálása
Bé-tele, a’ Grófnak igaz vólt mondása.

A’ nagy jég darabok hegyeket formáltak,[106]
Mint annyi roppant vár, hajó körűl álltak.

Ennek minden részin, olly károkat tettek,
Hogy a’ víz pumpátúl már el sem mehettek.

A’ víz bé-szivárgott ebbe minden felől,
Lett itt veszedelem mind kívűl, mind belől.

Két kis árbotz-fának látván el-törését,
Várták a’ hajónak már tsak süllyedését.

Reggelre virradván, bal óldalára dűlt,
Remegett a’ szívek, a’ vérek-is meg-hűlt.

De meg-látta a’ Gróf még-is szerentsére,
Hogy tsak egy bálvány jég nyomta aztat fére.

Ezt a’ nép tsáklyákkal más felé taszítá,
Így a’ Gróf a’ hajót helyére állítá.

Meg-rettenté őket e’ nagy veszedelem,
A’ Gróf előtt dolgok vala már kérelem.

Kérték; merre tetszik, úttyát arra vegye,
Valahol ott őket tsak szárazra tegye.

Ígérték, hogy soha rendeléseinek
Ellent nem állanak semmi végzésinek.

A’ jég hegyek közzűl ki-tsúsztak nagy bajjal,
Nem sírtak Aszszonyok a’ hajón már jajjal.

Itt minnyáját a’ Gróf jól le-pirongatta,
Jót akarván, szavát hogy egy sem fogadta.

Junius havának hatodik napjára,
Főldet látván, értek tenger szorossára.

Mivel a’ hajójok nagyon meg-vólt rontva,
És számos részei egymástúl el-bontva,

Róla mindeneket a’ Gróf le-hordatott,
Helyre hozásához azonnal fogatott.

Az alatt Kutnetsov kilentzed magával,
A’ népnek majd tsak nem színével, ’s javával,

Az egész környéket vizsgálta és járta,
Az ő meg-térését Gróf nehezen várta.

Meg-térvén, jelenté, hogy négy mért-főldnyire
Egy falura talált, a’ kunyhók többnyire

Mind üresek vóltak, tsak egy vén banyára
Akadott, és néhány anyák magzattyára.

A’ falu állana tizen-négy Gunyhóbúl,
Majd ki sem látszatnak ezek a’ nagy hóbúl.

Mihelyest a’ hajó jól helyre hozatott,
Mindent mint elébb vólt, Gróf reá rakatott,

Szélnek eresztette itt a’ vitorlákat,
Menvén naprúl napra értek jobb klimákat.

De e’ tájon még-is ez gyakran változott,
Véletlen ollyan nagy háborút-is hozott;

Hogy kevés reménység vólt már életekhez,
Féltek vetik habok őket a’ szirtekhez.

De hamar minnyájan megint örvendettek,
Mivel egy szigetet ők meg-sejdítettek.

Mindjárt Kutnetsovot, és vele Vintplatot,
Kikhez még adatott embert tizen hatot,

Hajón el-kűldötte, a’ Gróf meg-vizsgálni,
Hogy ezen szigetet mint fogják találni,

Kutnetsov estvére meg-tért két tsajkákkal,
Két sziget lakossal, és annyi Moszkákkal.

Ő a’ Grófnak itten aztat jelentette,
Az egész szigetet hogy meg-tekíntette.

Nagy Kadik a’ neve; láttak még déllére
Egy más szigetet-is, nem igen meszszére.

Midőn a’ lakosok velek aztat nézték,
Fekete Rókáknak szigettye: nevezték.

Mondotta aztat-is, hogy bé-ereszteni
Nem akarták őket, kezdték íjeszteni.

De meg-mondván, hogy ők baráti vólnának
Ochotinnak: velek roszszúl ne bánnának,

Leg-ottan fogadták őket betsűlettel,
És felebaráti minden szeretettel.

Ochotint a’ Moszkák Uroknak vallották,
Az Országba leg-főbb embernek tartották.

Még a’ Tajónak-is, alatta vólnának[107]
Kik a’ szigetekbe itt körűl laknának.

Kérték ők a’ Grófot, hogy tenné hitelét,
Hogy Ochotinnal vólt, mutatná-meg jelét.

Mindjárt-is levelét nékik meg-mutatta,
Önnön kezeikbe aztat oda adta.

Ezt Uruzumiri Tajonnak kezébe
Kell adnom, szólltt a’ Gróf: jutván szigetébe.

Ők itten a’ Grófot még jobban tisztelték,
Hajóját, hogy magok bé-viszik, ígérték.

Más nap jókor el-is érték a’ szigetet,
Vas matskákat a’ Gróf, leg-ottan vettetett.

A’ szárazra ki-szált, mind a’ két Moszkával
Kutnetsov: és szólltt sok sziget lakosával.

Moszkáktúl meg-tudták, hogy ők kik legyenek,
Örömökbe majd nem tudták, mit tegyenek.

Kutnetsov meg-térvén, a’ Grófnak mondotta,
Minden lakos magát mint nem ajánlotta.

De a’ Tajont, hogy ma láthassa, nem lehet,
Meszsze van lakása, hólnap hozzá mehet.

Huszon-nyóltzat hagyott hajó óltalmára,
A’ többivel ki szált a’ tenger parttyára.

A’ Gróf az hajót-is ki-üressítette,
Minden portékákat szárazra vitette.

Itten a’ férfiak szállottak táborba,
Betegek, Aszszonyok, nem lehetvén porba;

A’ sziget lakosi olly rendelést tettek,
Házakat a’ Gróffal nékik rendeltettek.

Más nap meg-hallotta, látogatására
A’ Tajon útba van, jönne szállására.

Egyszer ’s mint Ochotin Úrnak hitvesével,
Egész udvarával, sziget sok népével.

Mindjárt-is készített szép ajándékokat,
Tisztelni kívánta Tajont; ’s a’ Nagyokat.

De egy öreg ember előbb el-érkezett,
Ki egy iffiatskát kéz fogva vezetett;

Szóllott, hogy ezt néki ajándékba hozta,
A’ melly nyelven beszélt, a’ pedig vólt Moszka.

Szólltt a’ Gróf, hogy vele nagy kedvét talállya:
De hogy Moszka nyelven beszél, azt tsudállya.

Felelt: e’ szigetbe jöttem e’ világra,
Jutottam tsak hamar akkor árvaságra.

Midőn körűl belől népek hadakoztak,
De főkép Kozákok akkor zsákmányoztak.

Engemet-is ezek rab szíjokra fűztek,
És mint barmot űzik, többekkel úgy űztek.

El-adtak Moskauba egy kereskedőnek,
Tizen-egyedikét tőltvén esztendőnek.

Ő-is mint az Urak, ide jött egy hajón,
Szívessen látta őt az akkori Tajón.

Magával engemet ide viszsza hozott,
Nagy örömöt ezzel ő nékem okozott.

Az itt való nyelvet el-nem-felejtettem,
Halotta mindennel azon beszéllettem.

Mindjárt kereskedést ő itt-is indított,
Mivel már sok lakost magához hódított.

El-menvén, itt hagyott engemet talmátsnak,
És nagyon ajánlott az egész tanátsnak.

Moskau városába, az ott való nyelvet,
Meg-tanúlván, leltem ezzel itt nagy kedvet.

Feleségűl nékem Tajon lyányát adta,
Hamar meg-hólt, minden jószágát rám hadta.

Mi több, hólta után Tajonnak tétettem,
És így e’ szigetbe leg-főbb Úrrá lettem.

De meg-öregedvén, ezen Tajonságot
Fiamnak ált adtam egész Uraságot.

A’ Fiam-is lányát adta más Tajonnak,
Melly Európai, ’s nagy vitéz, ollyannak.

Ez sem Kozákoktúl, sem másoktúl nem fél,
A’ fiam már gazdag, szép békességbe él.

A’ Gróf észre vette, Ochotinrúl beszél,
Így szollott hozzája: még ez a’ Tajon él;

Jól esmérem őtet, vagyok nagy baráttya.
Mondotta, itt vólna Felesége Attya,

Egy levél van nálam, a’ mellyet néki írtt,
Ezt hallván az öreg, nagy örömébe sírt.

Meg-ölelte, el-ment Gróftúl hamarsággal,
Leányánál kívánt lenni ez újsággal.

El-menvén itt a’ Gróf, a’ vadak bőreit
Mind ki-szellőztette, tisztíták szőreit.

Örűlt, hogy nem esett azokba semmi kár,
Mert hogy el rakatta, nem vólt még akkor nyár.

Másnap jött a’ Tajon igen nagy pompával,
Sok Urat, sok népet, hozott ő magával.

Most említett öreg leg-elől bitzegett,
Szürke bárány kutsma vállára fityegett.

Ochotinnak társát, mint saját leányát
Eleibe hozta, már két gyermek Annyát.

Éppen eztet tette maga gyermekivel,
A’ Tajon-is több más számos Nemesivel.

A’ Gróf egy kerékbe őket állította,
Ochotin levelét Tajonnak nyújtotta.

Olvasta egy Moszka itt ezt nagy fenn szóval,
Okos levél vólt ez, tele vala sóval.

A’ Grófot ajánlá maga Ipájának,
Mivel őtet tarttya leg-jobb baráttyának.

Hitvesének aztat adta értésére,
Hogy a’ tél bé-nem-áll, jön ölelésére.

Sírásával adta jelét szerelmének,
Mosolygás követte bánattyát szívének.

* * *

Kiket a’ mostani világ tart vadoknak,
Érzékenység nélkűl való állatoknak,

Mind két nembűl valók, sok ollyan emberek,
Hívebb, igazabbak, mint sok száz ezerek

Ollyanok, kik tarttyák világosítotnak
Magokat: még mi több Filosofusoknak.

Tele tsalardsággal Filosofiájok,
Fulánkos lépes méz egész Systémájok.

Házasok köztt főkép nem kell Politica,
Mert az Annya ennek ördögi praktika.

A’ Nagy-annya pedig mostan koholtatott,
Gaz Filosofia, a’ melly bé-hozatott.

Ki Filosoficé hitvesét szereti,
Hogy hozzá hív légyen, soha sem teheti.

Illy Filosofusnak sok az objectuma,
Holnap nem szereti, a’ kit szeretett ma.

De mért? azért: mert meg-világosíttatott,
Emberi szabadság kezére adatott.

Bolond vólna, úgy mond, ha azzal nem élne,
És ágyábúl mindég ő tsak eggyel kélne.

Minden jónak, szépnek, közösnek kell lenni,
Szabad természeten nem kell erőt venni.

Filosofus álly-meg a’ köpönyegedbe,
Hadd szóllyak egy szótskát te szabad füledbe.

Mond-meg! hogy mi légyen az igaz szabadság!
Ne véllyed; hogy ő az, vak zabolátlanság.

A’ szabadságnak-is vannak törvénnyei,
Mellyeken mehessen, ollyas ösvénnyei.

Ha ezekrűl ki-hág, már nem megy szabadon,
Törvény és ész nélkűl, hág vakon, és vadon.

Szabadságát Isten az embernek adta,
De mint éllyen vele, aztat-is meg-hadta.

Világi törvény-is, ennek határt vetett,
Még ezen egy bőlts-is, által nem léphetett.

Ha mondod, azokat tartni nem akarom,
Igaz Filosofus nem vagy, hanem barom.

Még a’ baromnak-is ő érzékenysége,
Törvényt vett, hogy légyen néki békessége.

Sem tűznek, sem víznek vaktába nem szalad,
Természet ösztöne szerént mindég halad.

De ezen ösztön-is határok köztt vagyon,
Máskép minden barom ölné magát agyon.

Nem engeded lovad zabla nélkűl fusson,
Rajta űlvén veled hogy veszélyre jusson.

De természetednek fékit meg-botsátod,
Mert vak vagy; veszélyed előtted nem látod.

Hogy ha mint benned van, lovadba ész vólna,
Hidd-el; okossabban hogy náladnál szóllna.

* * *

Barátságos kötést Tajon Gróffal tenni
Kívánt, ez így szokott ottan véghez menni.

Hét bőr hordót vízzel, meg-töltve hozatott,
Ötöt öt Nagyoknak itten ki-osztatott.

Az hatodik hordót magának hagyatta,
És a’ hetedikét a’ Grófnak adatta.

Ki ki az hordóbúl mindjárt vizet tsapolt,
A’ Gróf nem értette addig, hogy mit papolt.

E’ vízzel magokat meg-kellett mosdani,
És háromszor e’ szót, Fefuro mondani.

Tűz égett itt, abbúl ki ki egy üszköt vett,
Ezt kezébe tartván, illyetén mondást tett:

Én a’ Kozákokat ezzel meg-égetem,
Avagy-is pokolba, hol tűz ég, kergetem.

Mint az hét bőr hordó kösztök ki-osztatott,
Szint-úgy kinek kinek egy nyíl adattatott.

Ki ki nyilát ketté törte illy mondással,
Soha mi háborút nem tartunk egymással.

Sok köveket Tajon hordatott rakásra,
Halmot építtetett, rakatta egymásra.

Tétette szövetség’ emlékezetére
Ezt, Tzeremonia ekkép ment végére.

Estve a’ lakosok egy hegyre szállottak,
Sátorokba azon táborba állottak.

Tántzoltak, vígadtak dobok hangja mellett,
Mind addig; aludni míg nékik nem kellett.

Opiumot isznak minden mulatságnál,
Végtére alusznak minden vígasságnál.

Azon öreg ember velek nem vígadott,
Opiummal sem élt, józanon maradott.

Azért-is ő vele a’ Gróf beszéllgetett,
Többek között hozzá ő illyen kérdést tett;

Mért foszttya-meg magát azon iffiútúl,
Ki még meg-menthetné őt sok bajtúl, bútúl.

Felelt: születtetett ez Amerikába,
Az Alatsineknek gazdag országába.

Az Aleutektűl ez el-fogattatott,
Ajándékúl nékem Kadritbe adatott.

Most minden Alatsin a’ mi ellenségünk;
Tartok, hogy miatta lenne bajunk nékünk.

Ezen ajándékot Gróf örömmel vette,
Viszont ajándékit néki érte tette.

Egy szép flintát néki ő ajándékozott,
Sok golyóbist, egy font puska-port-is adott.

Öt font dohányt, és egy butella égett bort,
Jól esett ez néki, érvén már öreg kort.

Az iffiat a’ Gróf meg-kereszteltette,
Zachariás nevét a’ szent vízzel vette.

Maga leve ennek ő a’ Kereszt Attya,
Afanásia vólt az ő Kereszt Annya.

Minekutánna már a’ hajó meg-épűlt,
Mindent reá rakván, a’ Gróf menni készűlt.

Huszon-hatodikán, ő meg-is indúla,
A’ tenger tsendes vólt, a’ habja nem dúla.

Tizenkét nap múlva, támadott nagy szélvész,
A’ hajón mindenik gondolta, hogy el-vész.

A’ besantz-fa le-törtt, már tengerbe ázott,
Mindent a’ hajóba a’ szél nagyon rázott,

Mellyel sok hordóknak feneke meg-romlott,
Sokbúl a’ víz ki-folyt, sokbúl a’ liszt omlott.

Szükséget hogy vízbe főkép ne látnának,
Tsak egy itzét, a’ Gróf akarta, kapnának.

Stefanov hozzá jött minnyájok fejébe,
Kérné a’ Társaság őt Isten nevébe,

Hogy peszmeget, vizet többet adatasson,
Pohár pályinkát-is mindennek jutasson.

Bár azt meg-mutatta, hogy többet nem adhat,
Nem tudván, hogy édes vizet mikor kaphat;

Még sem vólt Stefanov ezzel elégedve,
Rég már a’ haragtól fel-vólt ő gerjedve.

Morgással hagyta-el a’ Gróf kajutáját,
Nem zárta lakatra motskolódó száját.

Rosz következésnek hogy eleit vegye,
És miket tsak tehett, ő azokat tegye.

Egész Társaságnak bé-gyűjté Nagygyait,
Kívánván hallani azok tanátsait.

Alig gyűltek egybe, már egy jelentette,
Stefanov nép részét hogy már arra vette,

Hogy egy hordó vizet ők tsapra vegyenek,
Kínos szomjúságot hogy ne szenvedjenek.

És hogy a’ főldhöz-is, ők közel vólnának,
A’ hol édes vízhez eléghez jutnának.

Azért hagyássára reá se állyanak,
Illy Tirannus alatt ne-is szolgállyanak.

Hogy e’ hír párt-ütést közttök ne okozzon,
Káros meg-hasonlást közikbe ne hozzon;

Ki-mentek a’ hajó leg-főbb piattzára,
Sok nép fegyverbe vólt már szemek láttára.

Stefanov mint Vezér, ő előttök álla,
A’ Grófra sok motskos szitkot kiabála.

Mondá, a’ nép őtet Fő Vezérnek tette;
Mert a’ Gróf igáját már nem szenvedhette.

Fogják-meg a’ Grófot, őket szóllította,
És hogy kötözzék-meg, nékiek mondotta.

Szerentsére ide Kutnetsov érkezett,
Más fegyveres néppel, a’ Grófhoz férkezett.

A’ meg-fogatástúl őtet meg-mentette,
És egy jó szegletbe népét helyheztette.

Erre meg-indúla a’ Stefanov népe,
Mivel már méreggel meg-tőlt mája ’s lépe.

Egy all-Kamarába, erővel bé-rontott,
Négy hordó pályinkát, fejszékkel fel-bontott.

Addig ittak abbúl, míg lábon állhattak,
Stefanov szavára többé nem hallgattak.

Ki hová dűlhetett, le-dűlt, és aludott,
Leány-é, vagy férfi, magárúl nem tudott.

Stefanov Uramat akkor meg ragadták,
A’ kosnak az árát, véle meg-adatták.

Két lábait a’ Gróf vasba verettette,
És az árbotz-fához lántzal szegeztette.

A’ részegek éjjel még több roszszat tettek,
Mert mint alvásokbúl azok fel-ébredtek,

Mivel még egészszen ki-nem-józanodtak,
A’ sok pályinkátúl nagyon szomjúhoztak.

Fel-törtek tizen-négy vízzel tőlt hordókat,
Mellyek árasztottak a’ hajón folyókat.

Nem több tsak harmad fél hordó víz maradott,
E’ tettek a’ Grófnak nem kis gondot adott.

Más nap minnyájokat itt egybe gyűjtette,
Stefanovnak dolgát eleikbe tette.

Az egész Társaság, őtet káromlotta,
Veszíttse életét, ki ki azt mondotta.

A’ részegek éjjel nem tudták, mit tettek,
E’ kárért minnyájan most ellene lettek.

Itt minden kiáltott, fogyjon-el élete,
Mivel minden rosznak ő vala kezdete.

A’ Gróf meg-öletni őt most nem kivánta,
Tudta hogy rosz ember, de őt még-is szánta,

De a’ Társaságbúl ugyan tsak ki-tsapták,
Békóba fát vágni a’ konyhához adták.

A’ nagy Isten rajtok még-is könyörűle,
Fejek felett a’ sok felyhő öszve gyűle.

Ezekbűl nagy zápor esső le-tsordúla,
Ki-tett edényekbe alkalmas víz húla.

Egynéhány hordókat ezzel meg-tőlthettek,
Hogy ennyit-is nyertek, nagyon örvendettek.

Tsúrin Úr is mondá, hogy a’ deszkák alatt,
A’ mellyek formállyák a’ kajuttya falat,

Még jó négy hordóval édes víz hogy vólna,
Mondá néki a’ Gróf, ezekrűl ne szóllna.

Ő ugyan nem tudta: de a’ betegeknek
Szükségbe jó lészen, ’s az Aszszony népeknek.

Július más napján főld öttlött szemekbe,
Mellyért-is minnyájan jöttek nagy kedvekbe.

Közel ehez a’ Gróf, vas matskát hányatott,
De sokáig itten még sem maradhatott.

Kutnetsovot kűldé, hogy révet keressen,
A’ mellybe a’ hajó bátran bé-mehessen.

El-ment: de a’ hajón az ellenkező szél,
Sok vitorlát rontott, tsak egy vala még fél.

Bé-verte a’ hajót tenger magassára,
Merre kellett vólna, nem mehetett árra.

Gyakran lövéseket a’ Gróf itt tétetett,
Hogy Kutnetsov el-vész, méltán-is félhetett.

Az hajó felette most-is rongáltatott,
Már néhol óldalán által lyuggattatott.

Estve felé a’ nép tőle azt kívánta,
Mivel aztat a’ szél, ide ’s tova hányta,

Hogy aztat botsássa a’ szélnek úttyára,
Avagy-is ereszsze fövénynek halmára.

Valamint Izráel meg-nem-elégedett
Moysessel, bár vele felette sok jót tett;

Szintén úgy a’ hajón e’ nép sem nyúgodott,
Bár sok jót tett velek a’ Gróf, és fáradott.

Most-is minnyájának szóllott a’ szívére,
Hogy miként vehetnék azt magok lelkére,

Hogy kilentz társokat ők el-veszni hadnák,
A’ vad embereknek mint prédát úgy adnák.

Ha hajót ereszti a’ fövény halmára,
Ki ki vele eggyütt jutt így halálára;

Mert fövénnyel aztat a’ szél bé-boríttya,
Testekbűl lelkeket végre ki-szoríttya.

E’ beszéd minnyáját haragra indítá,
Egy Bajlakin nevűt főkép fel-buzdítá.

Ez egy éles késsel a’ Gróf ellen futott,
Hozzá lőtt pistollyal, míglen hozzá jutott.

Meg-nem-hólt ő ugyan; de nagy sebet kapott,
Azért-is a’ Grófnak többé nem árthatott.

A’ többi sem mert már tsak meg-is mottzanni,
Tudták rájok mások fognának rohanni.

Setét vólt, társokrúl ők még sem hallottak,
De a’ hajó orrán strázsákat tartottak.

A’ Gróf két tüzeket mindég élesztetett,
Magos lángjok légyen, szalmát égettetett.

A’ Strázsa szólltt: hallott újjongatásokat,
Mint tévettek tesznek, olly rikkantásokat.

Mindjárt a’ Strázsához minnyájan futottak,
Lövéseket itten már közel hallottak.

Szerentsésen ide el-is érkezének,
Nem vala határa a’ Gróf örömének.

Többiek ellenbe szégyenbe maradtak,
Várni nem akarván, mint halak hallgattak.

Kutnetsov mondotta, hogy révre nem talált,
De mivel hajóján ő sokat kiabált;

Emberek feléje, szólltt: közelítettek,
Kik nagy tiszteletet ő nékie tettek.

Ő Chinaiaknak minnyájokat tarttya,
Mert mindenikének kék vólt ruházattya.

Grófnak, ’s minnyájának vólt ez gustussára,
Erővel akartak már ők menni árra.

De lehetetlen vólt, mert meg-dupláztatott
A’ szélnek ereje, a’ hajó rázatott,

Tsak úgy kellett menni, mint a’ szél akarta,
Sok szíve remegett, sok fejét vakarta.

Senki sem vólt, a’ ki e’ tengert esmérte,
Már tsak hogy segíttse, ki ki Istent kérte.

Tsak hogy vége légyen sok szenvedéseknek,
Tanátskozván, aztat tartották helyesnek;

Hogy már nem máshová tsak Japoniába
Mennyenek; mert sok nints már a’ Kamarába.

Nem-is vólt, hanem tsak hat hordójok sóval,
Kettő száraz hallal, vízzel hat, de jóval.

De a’ halak immár kezdettek rothadni,
Nem akarta a’ Gróf éppen kárba hadni;

Azért-is a’ halak tésztává főzettek,
Ebbűl a’ maszszábúl kenyerek süttettek.

Sebessen evedztek, mivel a’ szél jó lett,
És mint a’ tegnapi, olly károkat nem tett.

Virradván a’ Quártély-mester kiáltott: főld?
Újra meg kiáltott, főld! főld! még pedig zőld.

Minnyáját meg-tsalta ebbe a’ reménység,
A’ nap súgáritúl mihent lett fényesség,

Látták, hogy az nem más, tsak egy darab felyhő,
Melly olly hamar el-tűnt, mint tegnapi esső.

Halbúl sűlt kenyeret kezdették most enni,
Savanyú, dohos vólt, de mit kellett tenni.

Az éhség mindenkor leg-jobb leg-főbb szakáts,
Éhezők szájába retves fa-is kaláts.

A’ Gróf megint itten azt a’ nagy jót tette,
Maga baráttyait reá beszéllette;

Hogy ők kérjék őtet, és a’ Társaságot,
A’ kik-is tegyenek olly irgalmasságot,

Stefanovot vegyék bé a’ Társaságba,
Nem töri tán fejét többé roszszaságba.

Meg-lett ez: Stefanov tett sok öröm sírást,
Társaságnak adott magárúl olly írást,

Hogy ha még ő egyszer illyen roszszat tenne,
Minden törvény nélkűl halál fia lenne.

A’ Társaság előtt le-esett térdére,
Sok zokogások köztt botsánatot kére

A’ Gróftúl: a’ ki-is nyakát ált kótsolta,
Főldrűl fel-emelte, és meg-is tsókolta.

Ki-folyt egy hordóbúl ma a’ víz egészszen,
Hogy más kettővel-is a’ dolog így lészen,

Meg-mondván a’Grófnak, nagyon szomorkodott,
Miként jusson vízhez, azon gondolkodott.

Mert esső sem esett, sőt harmat sem vala,
A’ nép szomjúságtúl majd hogy meg-nem-hala.

Nem tudta, mibűl áll azon tenger tája,
Hol van sziget; kínos vala éjtszakája.

Más nap a’ szükséget eleikbe tette,
Egész Társaságot kérte ő felette,

Hogy egy itze vízzel, fél font száraz hallal,
Elégedjenek-meg, kenyér kis karajjal.

Hogy ki ki láthassa az egész élelmet,
Melly által verhessen beléjek félelmet;

Fel-hozatott mindent hajó piattzára,
Ki-is rakattatta mind szemek láttára.

Kilentz száz font halok, hogy még vólna, vélték;
De tsak négy száz hatvan vala, hogy meg-mérték.

Meg-tőltek minnyájan, látván, félelemmel,
Meg-nem-tarttyák éltek illy kis élelemmel.

A’ száraz halakat közttök fel-osztatta,
Peszmeg’ melly kevés vólt, Aszszonyoknak hadta.

Ebbűl ötöd fél font jutott mindeniknek,
Trágár beszéd jött ki szájábúl ezeknek.

Egy sírt, a’ más morgott, és aztat átkozta,
A’ ki Kámtsatkábúl, Ochotzkbúl ki-hozta.

Mind ezeket a’ Gróf hallotta fülével,
Sok ezer gondolat küszködött szívével.

Az harmadik éjtszak vólt igen rettentő,
Minden felé húllott fellegbűl a’ menykő.

A’ Besántz árbotz-fa ettűl el-töretett,
Az hab sok fövenyet a’ hajóba vetett.

Retsegett ez, minden tsinnyába tsikorgott,
Vitorlák köztt a’ szél kegyetlenűl forgott.

Tsak vizet, és tüzet láttak, ha villámlott,
A’ két óldalárúl már a’ szurok hámlott.

Sok dörgések között jött egy sebes menykő,
Közel oda ütött, hol ált a’ Mágnes tő.

Hideg vólt, azért-is tüzet nem gerjesztett,
De a’ népek közzűl sokat meg-íjesztett.

Mert ez alatt vala egy kis Kamarába
Tíz mázsa puska-por rakva garmadába.

Sok itt az halálhoz magát készítette,
Mert már eleségét, mellyet nyert, meg-ette.

Hogy valami módon bajokat enyhíttse,
Az halál torkábúl őket ki-segíttse,

Tengeri vidráknak hal zsírral bőreit,
Elől le-kaszálván azoknak szőreit,

Főzettetett nékik, ’s eleikbe tette,
Nagy apetitussal mindenike ette.

Áldották a’ Grófot, hogy ezt fel-találta,
Már ki ki vígan vólt, szemeivel látta.

Több mint húsz pár tzipőt, magok így meg-főztek,
Ezen jó ragúbúl jól lakni nem győztek.

A’ tengernek még sem szűnt-meg háborúja,
A’ Grófnak áradott többrűl többre búja.

Más nap reggel még-is ez le-tsendesedett,
Az ég fényes nappal nékik kedveskedett.

Jól lehet közzűlök senki meg nem-hala,
Ámbár sokra le dűlt kajuttyának fala.

De a’ Gróf ugyan tsak éjjel sem alhatott,
Mert tudta, vizek nints, azért nem nyúghatott.

Méder Úr meg-mondá: hogy tsak ötven korsó
Vólna tele; és így majd kell sok koporsó.

Ezeknek-is felét a’ Gróf ki-osztatta,
Betegeknek pedig más felét hagyatta.

Magát által adta Isteni tetszésnek,
Az öröktűl fogva bőlts gondviselésnek.

Frissűlést ő akkor vett lankatságába,
Éjjeli levegőt mikor szítt magába.

Éhség, szomjúságtúl, ő olly erőtlen lett,
Hogy már kajuttyába lépést-is alig tett.

Azért minnyájokat magához hívatta,
És maga mappáit a’ kezekbe adta.

Meg-mutatta nékik, hogy merre mennyenek,
Kérte, hogy lelkérűl meg-emlékezzenek.

Láttya, meg-kell adni az halálnak zsóldját,
Nem-is fogja érni más hólnapnak hóldját.

Minnyájoknak szívén beszédje ált hatott,
Ki ki adott néki, mennyit tsak adhatott.

Szudiakov nevű közöttök egy vala,
Szóllott: hogy ő néki van még három hala,

És egy korsó vize vólna ezek mellett,
Mind ezt néki adja, több tőle nem telhett;

Mert olly embert, úgy mond: szükség meg-tartani,
Kirűl minnyájunknak aztat kell vallani,

Hogy egyedűl ő vólt mi meg-szabadítónk,
Életünk istápja, leg-főbb gyámolítónk.

Tapsolt a’ Társaság, és őtet nevezte
Nagy lelkűnek: Gróf-is néki meg-köszönte.

Az adománnyának el-is vette felét,
Gyűrűt adott néki, szívessége jelét.

Még három nap hányta őket tenger zaja,
Olly erősen, hogy fel-állott minden haja.

Már tizen-ötödik Júliusnak napját
Érvén, fel-vetette a’ maga kalapját,

Az hajónak orrán a’ kis Zachariás,
Ő mit akar ezzel, nem tudta senki más.

Alatsin! Alatsin! itt nagyon kiáltott,
Vélte, hogy hazáját láttya, főldet látott.

Senki más nem látta azt maga szemével,
De a’ Gróf ezt látta látó jó tsővével.

Örömtűl a’ szíve minnyájának ége,
Tudván, hogy közelít inségeknek vége.

Mihent a’ szárazhoz ők közelítettek,
Négy vasmatskát mindjárt a’ vízbe vettettek.

A’ Gróf ki-kűldötte itt-is Kutnetsovot,
Tizen-két emberrel, és vele Pánovot.

Hogy révet, vagy tenger szorost keressenek,
És hogy ha találnak, viszsza siessenek.

Hamar-is meg-jöttek, és vizet-is hoztak,
Melly ki-mondhatatlan örömöt okoztak!

Mert azt-is mondották, hagy igen szép megye,
Vólna vize, réttye, vőlgye-is, és hegye.

Vadgyának kell lenni, madara sok vagyon,
Ki-szállásra jó hely, örűlt ki ki nagyon.

Tizen kilentzedik Július napjára
Ki kűldötte ezen megye szárazzára

Mind az Aszszonyokat, úgy a’ betegeket,
Ezek után mind a’ többi embereket.

Két Tiszttel négy embert hajó őrzésére
Hagyott: de változtak minden nap estvére.

Sátorokat a’ Gróf itt ki-verettetett,
Néhány Gunyhókat-is mindjárt építtetett.

Vintplat egy Redutát gyorsan munkáltatott,
Három fontos ágyút kettőt rá vonatott.

Mivel itt sok vad vólt, sok gyümőlts, és jó víz,
Minnyájok szájának tetszett e’ sok jó íz.

Hamar el-felejték sanyarúságokat;
De tsudálta a’ Gróf balgatagságokat.

Mivel innét tovább nem akartak menni,
Véltek, hogy Kanahán főldjén fognak lenni.

Mert történtt: erdőkön tétúl kalándoztak,
Ananást, ’s több illy jó gyümőltsöket hoztak.

Sokan szarvast lőttek, mások nyusztot, nyértzet,
Ki kristály darabot talált, ki meg értzet.

Mind ez fel-zavarta fantáziájokat,
És az itt maradás bántá minnyájokat.

Mert úgy mond; hol kristály vagyon, van gyémánt-is,
Hol Értz találtatik, van ezüst, arany-is.

Szólltt a’ Gróf, nem lehet kristályrúl gyémántra
Következést hozni, kohárúl aranyra.

Mint a’ ló: magokat még-is meg-baklották,
Ők tovább nem mennek, tsak aztat mondották.

Szólltt a’ Gróf: no tehát, majd próbát tétetek,
Olvasztó Kementzét mindjárt építtetek.

Tudja mindenike, jó ötvös Ribnikov,
Híres bányász pedig vólna Andreakov.

Ha az Értzbűl ezek aranyat olvasztnak,
Azzal engemet-is ők itten marasztnak.

De ha arany nem lesz, el-jönnek-é ketek?
Mert én illy pusztába osztán nem lehetek.

Fogadták minnyájan, hogy ők-is elmennek,
Hogy ha itt gyémántot, aranyat sem lelnek.

Az Értz el-olvadott, aranyat nem láttak,
Gyémántokat ásván eggyet sem találtak.

Vintplattal, Pánovval, a’ Gróf más nap el-ment,
A’ megyébe mélyen a’ mint valának bent;

Ananás, Pomaránts, sok Kókus dióra,[108]
’S több más gyümőltsökre akadtak, mind jóra.

Míg oda járt, addig nagy Kurutz világot
Indított Stefanov, tett illyen gazságot;

Egy részét a’ népnek az erdőbe vitte,
A’ Grófon erőt vesz, mostan aztat hitte.

Meg-esküdött velek ő le-vetéssére
E’ Kaján; hogy magát tehesse helyére.

Hogy meg-tért, meg-mondták, hogy mibe sántikál
Stefanov: ellene melly gonoszt praktikál.

Harmintz hatan vóltak a’ Gróf emberei,
Kik őtet szerették, valának hívei.

Mindjárt tizenkettőt az ágyúkhoz rendelt,
Többi fegyverbe ált, és várták a’ reggelt.

Dél vólt már a’ midőn Stefanov meg-jelent;
Így látván a’ Grófot, nem állt néki ellent.

Majd nem három része a’ népnek vele vólt,
Fegyverhez nem kapván, a’ Gróf hozzájok szólltt.

Barátim! tudjátok, én mennyit szenvedtem
Értetek, és mennyi jót veletek tettem;

Nem de nem életem vetettem kotzkára,
Tsak hogy ki ki jusson szabadúlására.

Mind szárazon, vízen azért fegyverkedtem,
Hogy pártot üssetek: honnan érdemlettem?

Stefanovra nézett itt a’ párt ütött nép,
Kiáltottak: no szólly! ne álly úgy, mint fa kép.

De nem szólltt: hanem a’ Grófot káromlotta,
Hogy őtet, ’s Pánovot meg-öli, mondotta.

Szólltt a’ Gróf: bár nékem nintsen kitűl félni,
Fene vadak között még-is inkább élni

Akarok: mint ollyan változó nép között,
A’ melly már ellenem annyiszor kőltözött.

Azért im le-teszem most hivatalomat,
Hadd más-is kóstollya keserves sorsomat.

De a’ kinek kedve vagyon velem jönni,
Jőjjön: meg-fogja azt idővel köszönni.

Hatvan ketten mindjárt ki-is válalkodtak,
Kik utánna mentek, és vele tartottak.

Tanátskozásba az egész éjtszak el-telt,
Piros hajnal után a’ szép nap hogy fel-kelt,

Stefanov népétűl követek jövének,
Kik illy üzenetet a’ Grófnak tevének:

Hogy ők már a’ hajót hatalmokba vették,
Változhatatlanúl magokba fel-tették,

Azon hogy el-mennek, őtet itten hadják,
Társaival eggyütt a’ vadaknak adják.

De hogy ha itt marad velek e’ megyébe,
Leg-ottan koronát tesznek a’ fejébe.

Király lészen; rajtok fog ő uralkodni,
Habok között nem fog velek nyomorkodni.

Szavoknak pediglen nagyobb hitelére,
Stefanovt kötözve adják a’ kezére.

Az hajó a’ Grófnak mint a’ darab kenyér
Szükséges vólt, máskép dolga véget nem ér.

Azért-is hogy őket részire vonhassa,
Édes reménységgel őket el-altassa,

Így szóllott hozzájok: én eddig nem szólltam,
Jól láttatok azt-is, hogy az erdőn vóltam.

Ezen egész megyét én jól meg-vizsgáltam,
Nagyon termékenynek, szépnek-is találtam.

Most tehát mondhatom, hogy itten maradok,
Városokat, falut, ’s várakat rakatok.

De tudjátok, hogy tsak nyóltz Aszszonyunk vagyon,
Nem fogunk tenyészni illy kevéssel nagyon.

Jobb lesz előbb mennyünk mi Japoniába,
Erővel szedjünk-fel a’ lányok javába.

Nintsen igen meszsze, hamar viszsza térünk,
Úgy osztán kedvünkre e’ megyébe élünk.

Ezeket meghallván, nagyon kiáltottak,
Éllyen mi Vezérünk! éllyen! rikojtottak.

Az hajóra viszsza mentek társaikhoz,
Mihent hallák ezek, a’ követség mit hoz,

Stefanovot mindjárt ők pórázra fűzték,
A’ Grófnak elibe magok előtt űzték,

Kire mint selmára, ő ügyet sem vetett,
Egész társaságtúl lett ő meg-vettetett.

Felette nagy vala közöttök az öröm,
Gyémántért, aranyért, már nem szakadt köröm,

Tsak az el-menetelt már most únszollották,
Éjfélkor a’ hajót, meg-is indították,

Jó szelek vólt, még-is tsak harmad napjára
Jutottak egy derék tenger szorossára.

Majd ezer hajókkal vólt ez körűl véve,
Hálók vóltak rólok a’ tengerbe téve.

Az halászok rájok nem-is tekíntettek,
Mert fogott sok halbúl több hasznot vehettek.

Hozzájok egy hajó itten közelített,
Melly-is szép Zászlókkal vala ékessített.

Ennek Kapitánnya őket köszöntötte,
Mivel két ágyúit itten ki-sütötte.

A’ viszsza köszöntést a’ Gróf-is meg-adta,
Mindjárt négy ágyúit ő-is durrogatta.

A’ szorosba menni, ezen új vendégek
Segítették őket; hogy nem ellenségek,

Látta a’ Gróf: azért semmi pénzt sem vettek,
Szólltak: hogy ők mindent barátságért tettek.

Más nap reggvel a’ Gróf olly parantsolatot,
Minnyája fegyverbe hogy légyen, ki-adott.

Kartátsal az ágyúk mind meg-tőltessenek,
Minden esetekre készen lehessenek.

A’ szárazra kűldé a’ Gróf itt Vintplatot,
Kutnetsovot: ’s vele még más tizen-hatot.

Egy Holandiai nyelven írtt levelet
Adott a’ kezébe, mellybe mindent ki-tett:

Ezen útazását mért, és honnan teszi,
Hálá-adó szívvel e’ mellett azt veszi,

Hogy ha őt segítik élelem dolgába,
Mivel régen vólna már ezen úttyába.

Vintplat Kutnetsovval, hogy sokká késének,
A’ Grófnak fejébe nagy szeget ütének.

De éppen irántok a’ midőn aggódott,
Fel-keresésekre kívánt tenni módot,

Látta több hajókkal jönnek a’ szoroshoz,
Egy Japoniai embert egy hajó hoz.

Tsínos vala ennek ő egész ruhája,
Türkiz kővel ki-vólt rakva a’ szablája.

A’ Grófhoz beszédjét e’ hoszasan tette,
De Japóni nyelvét senki sem értette.

Maderer a’ Grófnak itten meg-mondotta,
Hogy Boskirev Matrósz tudná ezt hallotta.

Mindjárás a’ Matrósz ide hívattatott,
De ez-is keveset, hogy mit szóll, mondhatott.

Az alatt a’ Grófnak Vintplat beszéllette,
Hogy mihent lábait a’ szárazra tette,

Hogy két százan gyalog, ’s annyin ló-hátokon
Meg-jelentek; nyílak valának hátokon.

Meg-mondotta nékik, hogy maga társával,
A’ kik vele vannak néhány katonával,

Menni kivánnának ők azon helységbe,
Mellyt látnak, lennének ők ott békességbe.

Mindjárt-is minnyáját lovakra ültették,
Helység végin álló Kastélyba vezették.

Fogadtattak abba ők nagy betsűlettel,
Vendégekhez illő minden tisztelettel.

Bé-vezetvén őket egy nagy Palotába,
Szófán[109] űlt itt egy Úr, szép nyusztos ruhába.

Így köszönt ez nékünk: Fiasz guzarimás!
De ezt nem értettem, sem én, sem pedig más.

Kérdéseire-is én nem felelhettem,
Honnyunkat kérdezte, a’ mint ki-vehettem.

Könyveket hozatott előnkbe, ’s egy mappát,
Ezen mutogatta, Chinát, Japoniát.

Indiát, Filippi nagy szigeteket-is,
A’ mellyet nem esmért, olly világ részét-is.

Európa vólt ez; mert úgy vólt fekvése,
Ugyan azért nem vólt errűl esmérése.

Észre vettem, hogy ő tudni azt szeretné,
Melly Országbúl valók vagyunk, ha érthetné.

Én Európára az újjamat tettem,
Hogy kétségeskedik, aztat észre vettem.

Namandabetz! e’ szót, nagyon kiáltotta,
Hogy arra mutattam, aztat tsudállotta.

Megmutattam néki, melly nagy útat tettünk,
Azért élelmünktűl meg-fosztottak lettünk.

Úgy látzott én nékem, hogy azt meg-értette;
Mert parantsolattyát sok szolgája vette,

Erre a’ Bibernek, egy Gerinynek bőrit
Ajándékúl adtam néki, nézte szőrit.

Sokká nem akarta azokat el-venni,
Látván azért engem szomorúnak lenni;

El-vette: és ezen Tisztet mellém adta,
Gondja légyen reánk, nékie meg-hadta.

Erre bé-ment a’ Gróf Pánov kajuttyába,
Fel-őltözött előbb katona ruhába.

E’ Tisztet azután complementírozta,
Egy pár szép nyuszt bőrrel meg-ajándékozta.

A’ Tiszt a’ hajókat, mellyek vele jöttek,
Ki-üressítette, mindent főldre tettek.

Élelemre valót hoztak ezek, nem mást,
Kívánták minnyájan nékik azért áldást.

Más nap meg más hajó, a’ Grófhoz érkezett,
Egy szép Iffiúval, ki-is fogott kezet.

Sokáig beszéllett, a’ míg meg-érthette
Boskirev: ő ezen jelentését tette:

Hogy sok nép kívánna, meg-tisztelésére
Jönni, ’s hajójának meg-tekíntésére.

De ők az ágyúktúl nagyon tartanának,
Mellyek körös körűl az hajón vólnának.

Szólltt a’ Gróf; szívessen fogja látni őket,
Bé-dugatta fával mind az ágyú tsőket.

Látván az Iffiú eztet: örvendezett,
Maga meg-hajtása után el-evezett.

Egy óra múltával jöve három hajó,
Olly fejér Zászlókkal, mint a’ le-esett hó.

Tsak egy Úr űltt egybe, magát meg-hajtotta,
Paraszollyát ki ki kezébe tartotta.[110]

Viszony tiszteletét a’ Társaság tette,
A’ Gróf az hajóra mind hármát vezette.

Mindent, mi ezen vólt, nézték, és vizsgálták,
Az ágyúkat még-is leg-inkább tsudálták.

Mindenkép ajánlák ők barátságokat,
Hajtogatták melyre tett kézzel magokat.

A’ Gróf két Geriny bőrt adott mindeniknek,
Nagy meg-tetszések vólt azokba ezeknek.

El-mentek: tsak hamar két hajót kűldöttek,
A’ mellyekre ők illy ajándékot tettek.

Édes vízzel kűldtek huszon-hat hordókat,
Éget borral kettőt, sok főzni valókat.

Más nap harmintz hajók megintlen jövének,
Mellyeken sok színű Zászlók lebegének.

Egygyen muzsikások egyedűl valának,
Kik sípokat fújtak, főkép dobolának.

Meg-áltak minnyájan egy kis meszszeségre,
Három követ jöve Grófhoz a’ térségre.

Egy öreg Úr száltt-ki; két tzifrán őltözött
Iffiú-is vele szárazra kőltözött.

Boskirevvel szóllott: ennek jelentette,
Hogy az Ulikamhi (Király ez) fel-tette

Magába: a’ Gróffal, hogy ő kíván lenni,
És illy nagy Vezérrel barátságot tenni.

E’ két Iffiakat, úgymint zálogokat
Kűldi; hogy magánál tartsa-meg azokat.

A’ Gróf az öregnek magát meg-hajtotta,
Mindeneket tenni magát ajánlotta.

Nem vólna szüksége, szólltt, e’ két Zálogra,
Ulikamhi nem jön véle rosz dologra.

Mindjárt a’ hajókra, mellyeken érkeztek,
Gróf húszad magával fel-űlt, el-eveztek.

Mihent a’ szárazra ők ki-szállítattak,
Thével és gyümőltsel mindjárt traktáltattak.

Erre Portschézekbe minnyáját űltették,
Egy kert ajtajánál Trogerek le-tették.

Jött ide elikbe drágán fel-őltözött
Két Úr: kik kísírtik muzsika szó között

Őket: egy igen szép, de kis épűletbe,
Melly épen középen állott egy szép kertbe.

Itt űlt Ulikamhi, sárga vólt szofája,
Sárga és zőld Atlas vala a’ ruhája.

A’ Grófhoz sok féle kérdéseit tette,
Mivel tellyességgel szavát nem érthette;

Azért egy kép írót mindjárt hívattatott,
Sok képzelleteket ezzel rajzoltatott.

Elől két szíveket festeni kelletett,
E’ kettő egymással lantzal ált köttetett.

A’ Grófé az eggyik, más övé mutatott,
Hogy ő jó Baráttya, mutatni láttatott.

Ulikamhi képe tsak kitsiny formába
Falon függött; a’ Gróf eztet hamarjába

Le-kapta; szívéhez itten szorította,
El-vévén szívétűl a’ mellyén tartotta.

Mellyre is a’ Gróffal mindjárt fogott kezet,
Talmáts által tőle eggyetmást kérdezett.

Kérte, töltsön nála egynéhány napokat,
Mivel embereket várna ollyanokat,

A’ kik a’ beszédjét meg-fogják érteni,
Nagy dolgokat ezek által fog kérdeni.

A’ Gróf ezt annyival örömestebb tette,
Mivel ebbűl maga hasznát reménylette.

Más nap Ulikamhi a’ Gróf szobájába
Bé-jöve egy Bontzal,[111] szokott ruhájába;

Ez Holandus nyelvén ő vele beszéllett,
A’ Király nevébe, illy kérdéseket tett:

Ki-légyen? és mért jött bé Japoniába?
Melly Fejedelemnek járna ő dolgába?

Meddig mulatt még itt? innét merre mégyen?
Kéri, mindenekrűl túdósítást tégyen.

Vóltaképpen a’ Gróf mindent meg-beszéllett,
Szánta Ulikamhi, néki ajánlást tett:

Ha Japoniába ő magát le teszi,
Sok szenyvedésének nagy jutalmát veszi.

Fogja ajánlani őtet a’ Tsászárnak,
Hogy ármádájánál tegye Audárnak.[112]

Meg-köszönte a’ Gróf az ő Kegyességét,
Nem hagyhattya, szóllott, maga Feleségét,

Sem Attyafiait, és sok szép jószágát,
Azért-is kivánna látni tsak hazáját.

Ezek után ők az ebédhez űlének,
Rizskását, és sűltet gyümőltsöt evének,

Nádmézzel készített több Confectumokat,
Ittak mindenféle erős italokat.

Ebéd után tőle aztat kérdeztette,
Keresztény vólna-é? ’s utánna vetette,

Hogy ő kész vólna-é halni a’ Keresztért?
És úgymint Keresztény ontani azért vért?

Szólltt a’ Gróf: a’ Kereszt réz, kő, avagy-is fa,
Azért meg-nem-halok; de a’ kit képzel, a’

Isten: ’s ha érette meg-halni kellene,
Azért halnék, a’ ki néki-is Istene,

Mert tsak egy az Isten: mindent ő teremtett,
Érette meg-halok, mert velem sok jót tett.

Meg-elégedett ő ezen felelettel,
Te Japoniai, mondotta, bírz hittel.

Déli álmot el-ment ő innét aludni,
A’ Bontztúl kivánt most eggyet mást meg-tudni.

Tsudálta-is a’ Gróf az ő bőltsességét,
Kérdéseire tett szapora készségét.

A’ Birodalomnak leg-kissebb szokását,
Ennek hány rendekbűl tétetett állását;

Az ő sarkallatos sok féle törvénnyét,
A’ Tsászár erejét, és udvara fénnyét.

Olly szépen jelesen elő beszéllette,
Hogy azt vóltaképpen, a’ Gróf meg-érthette.

A’ Gróf Ulikamhit meg-ajándékozni
Kivánván, parantsolt mindjárt ide hozni,

Bőrökbűl huszon négy fekete Rókákat,
Nyusztot-is szint annyit, három pár vidrákat.

Fényesre pallérzott negyven fegyvereket,
Lavéten két ágyút, öt száz tőltéseket.

Más nap a’ bőröket Baturin, Kutnetsov
El-hozták, fegyverrel jőve pedig Pánov.

A’ mint el-érkeztek, az első jelentés
A’ Gróf előtt ez vólt, hogy nagy kereskedés

A’ Japoniakkal a’ hajón támadott,
És már sok bőröket Pánov el-is adott.

Tizen-egy órakor Ulikamhi ki-jött
Udvarával, és száz muzsikások között.

Mindenike külön muzsikai szerrel
Muzsikált: úgy tetszett, hogy vólna ezerrel.

A’ köszöntéseknek a’ mint itt vége lett,
Az ajándékokrúl a’ Bontz jelentést tett.

Maga mene mindjárt ezek nézésére,
Kivált a’ fegyverek meg-tekintésére.

Nagyon örvendezett mind ezeket látván,
A’ kertbe ki-mentek mindjárt ebéd után.

A’ hol egy oszlopra egy tártsa tétetett,
Mellybe emberivel a’ Gróf lövettetett.

Majd nem mindenike lőtt a’ feketébe,
A’ Király nem látta ezt soha éltébe,

Kedve jött maga-is kívánt itt próbálni,
Az Oszlopnál kellett egy lónak meg-állni.

Ollyan derekassan ő ezt tzélre vette,
Hogy első lövéssel mindjárt le-fektette.

Ki-mondhatatlanúl ezen örvendezett,
A’ Gróffal jól tenni főkép igyekezett,

Szólltt hozzá mit tégyen, mondja-meg, kedvére,
Mindeneket meg-tesz az ő tetszésére.

Fő meg-hajtva kérte, hogy az Országába,
A’ kereskedése mehessen folytába.

Leg-ottan ő eztet néki meg-ígérte,
De ezt hozzá tette, sőt mondhatni kérte;

Hogy új vallást ide soha bé-ne-hozzon,
Erőszak tétellel ő kárt se okozzon.

Várost, erősséget ne-is építessen,
Ha akarja, hogy ő békével lehessen.

Szólltt a’ Gróf: ezeket tenni nem kivánnya,
Kegyelmébe magát tovább is ajánlya.

Szabad kereskedés levelet íratott,
Mellyre nevét tévén, kezébe adatott.

Kűldött ezzel néki szép ajándékokat,
Érdemesnek látom, ki-tenni azokat.

Egy kardot, a’ mellynek arany vólt zomántza,
Szíj helyett gyöngyökkel fűzött vala lántza.

Porcellánbúl harmintz személyekre szervízt,
Sok dohányt, herba-thét, mellyek adnak jó ízt.

Sok drága kövekkel ki-rakott kis szekrényt,
Édes italokhoz két szép arany edényt.

Egy hajóra való Zászlót önn tzímjével,
Hogy bátran járhasson mindenütt jelével,

Úti költségére ötven aranyokat,
Minden darab nyomott harmad fél latokat,

El-mene a’ Király más nap Killingébe,
Szép városai köztt, majd leg-szebbikébe.

A’ Gróf is mindjárást úttyához fel-készűlt,
Hajójához sok más ott való hajó gyűlt,

Edgyikén a’ Bontz vólt, sok más Urasággal,
Kik hozzája vóltak nagy hajlandósággal.

Ezek két papirost adtak a’ kezébe,
Olvasván ezeket, a’ Gróf jött kedvébe.

Mert az állott bennek, hogy Japóniába
Szabadon meg-térhet, bár mellyik órába.

Az Iffiat pedig, melly vele el-mégyen,
Ajánlották néki, hogy gondja rá légyen.

Adott nékik a’ Gróf bőr ajándékokat,
Viszsza indítottak ezzel hajójokat.

Míg ezek így folytak, Rontót ugyan látta
A’ Gróf: de hogy tsendes, azt nagyon tsudálta.

Magához hívatta, hogy vele szóllhasson,
És bágyadtságárúl valamit tudhasson.

El-jött, de meg-apadt mind a’ két ortzája,
Vékony lett két tzombja, ’s két lába ikrája.

Szóllott hozzá: mond meg! Fiam Rontó, hogy vagy?
Nintsen itt, mint vala Kámtsatkába olly fagy.

Még-is úgy lézengesz, mint tavaszkor a’ légy,
Ne tsetely! ne botoly! talpon álly! vígan légy.

Szólltt: köszönnye Nagysád, hogy így-is járhatok,
És két lábaimra tsak hogy fel-álhatok.

Jól tudtam: illy dolgom lészen a’ tengeren,
Mert ez, sem Angyalon, sem pedig emberen

Nem könyörűl; hánnya, mint ördög az annyát,
Jó hogy meg-nem-mértem szirtek köztt padlannyát.

Fel-állott fejemen mindég minden haj száll,
Mert rajta sarkamba vólt mindég az halál.

Már tsak aztat lestem, mikor áll fenékkel,
Ég felé az hajó, ’s mikor merűlök-el.

A’ remegés között az vólt még nagyobb kín,
Hogy egész testembe minden ér, minden ín

Meg-gyengűlt, ’s mint agg eb, lettem ollyan fáradt,
A’ nagy koplalástúl bélem öszsze száradt.

Mert mikor kóstoltam tésztává vált halat,
Keserves ízt adott számnak minden falat.

Eddig azt tartottam, hogy a’ zab kenyérnél
Nintsen roszszabb étel, és a’ Sváb krumpérnél;

De sárga tsizsmámat hogy kéntelen lettem,
Hal zsírba meg-főzni, osztán abbúl ettem;

Óh melly nehezen ment talpa le torkomon,
Mert olly fojtós vala, bár nem ettem mohon;

Hogy mind a’ két szemem az erőlködésbe
Ki düllyett, mint júhnak, ha esik döglésbe.

Meg-akadt gégémbe, már tsomoszló fával
Le-akartam nyomni, még-is nagy munkával

Gyomromba taszítám, de nem kis erővel,
A’ Flintámba szokott lenni vas veszszővel.

Így főzött tzipőktűl láttam: sok mint nyögött,
Én-is, hogy gyomrombúl zsír doha böfögött;

Görnyedtem mint tsiga, magam öszve húztam,
Titkon Véreimtűl, Hazámtúl bútsúztam.

Mert a’ Dohotnál-is ez átkozottabb szag,
Nints emberbe, mellyet meg-ne-rázzon, olly tag.

Hogy ha Achilleske tzipőjét e’ zsírba
Meg-főzte, ’s meg-ette, tudom szált már sírba.

Szólltt a’ Gróf: jó Rontó, mit tudtunk mást tenni,
Hogy éltünk meg-tartsuk, illyet kellett enni.

De lásd! úgy-é? egy sem hólt-meg mi közzűlünk,
Hogy meg-jobbúlt sorsunk, most azon örűlünk,

Vagyon Kókus diónk, van most Ananászunk,
Lövünk szarvasokat, ha erdőn vadászunk.

A’ borúlást mindég a’ nap fény követi,
Hogy mindég jó dolgunk légyen, ki teheti.

Achilleske éll friss, mert őt’ száraz hallal,
Peszmeggel tartottam, ’s édes víz itallal.

Titkon megtartottam mindenbűl számára,
Máskép jutott vólna szegény halálára.

Heroicus actust, szólltt Rontó: tett Nagysád,
E’ Kereszténységért az ég jutalmat ád.

A’ kis Achilleske, casus reservatus,
A’ véle tett dolog, actus inculpatus.

Igaz, hogy sanyarú dolgunk meg-változott,
A’ sok jegek közzűl az Isten ki-hozott.

Szép ajándékokat egytűl, ’s mástúl veszünk,
Mint Magyar hazánkba, olly jól, még sem eszünk,

Nem bánnám, enne itt akár ki Ananászt,
Tsak én ott ehetnék jó foghagymás kolbászt.

Gyümőlts ez; bár szagos, édes levét adja,
Az Hatvanyi Dinnye még-is fent haladja.

A’ Kókusz dió-is, tsak Mókusnak való,
Sok olaja vagyon; de még sem ollyan jó,

Mint a’ szalonnábúl tzipóra tsorgott zsír,
Óh magyar gyomornak nintsen ennél jobb ír.

Egy Jápon, masolyás Rizskásáját hozta
Nékem: ennél-is jobb az hajdu káposzta.

Bár tsak még valaha juthatnánk Hazánkba,
Ott óldalast tennénk, nem Kókuszt a’ szánkba.

De tudom, hogy megint a’ hajóra űlünk,
Majd megint ki nem lesz habokbúl a’ fülünk.

Kérem nagyságodat, azon igyekezzen,
Hajó ne más felé, tsak oda evezzen,

Hól a’ szőke Duna a’ Tengerbe szakad,
Hogy ha ott a’ sziklán talán meg-is akad,

Semmit sem fog tenni, űlünk Tsónakokra,
Avagy-is Liptóba munkált Tutajokra.

Ezeken mehetünk egész majd Szegedig,
Ottan meg a’ Tiszán fel-felé Füredig.

Jó Barátom Rontó! e’ szamár kívánság,
Meszsze járunk attúl, kérésed hitvánság.

Mellybe Duna szakad, a’ fekete Tenger,
Meg-őszűl, míg innét oda megy az ember.

Én rövidebb útat vettem itt előmbe,
Tsak Isten tartson-meg tovább-is erőmbe.

Tavaszra Hazánkba fogunk már mi lenni,
Az Húsvéti Bárányt Budán fogjuk enni.

Angyal szóll Nagysádbúl, szólltt Rontó a’ Grófhoz,
Kérem ne-is fogjon Nagysád már más úthoz.

Mindjárt most indúllyunk, már vagyon mindenünk,
Az habok sem lesznek talántán ellenünk.

Indúllyon! indúllyon! ne késsen Nagyságod,
Nem kell sajnállani semmi fáradságot.

De előbb Stefanovt itten egy fűz-fára,
Tsapontassa Nagysád, mert gyalázattyára

Egész Társaságnak vagyon olly gaz ember,
A’ kit még utóbb-is az Úr Isten meg-ver.

A’ népet a’ hajón hányszor nem buzdíttya,
Párt ütésre Nagysád ellen fel-indíttya.

Avagy-is másoknak légyen példájára,
Akasztassa Nagysád a’ nagy árbotz-fára,

De hóhérunk nintsen, ez talán leg-jobb lesz,
Katonássan fejét el-ütöm, így el-vesz.

Hallod-é te Rontó! az ember nem tsibe,
Rosz a’ boszszú-állás, ha van valakibe.

Hadd éllyen! az esze, hogy ha meg-fog érni,
Meg-látod, magába hogy fog még ő térni.

Boszszú-állást soha se végy a’ szívedre,
Reggel meg-indúlok a’ te kérésedre.

HETEDIK TZIKKELY.

A’ mellybe Japoniábúl való ki-menetele a’ Grófnak ki-tétettetik, ezen kívűl némelly szigetekbe való jutása, különössen Usmeligon szigettyébe nagy veszedelmek között való érkezése, Lakossainak jósága, ebbűl való el-menetele, Formosa szigetbe való bé-menetele, itten a’ Lakossokkal való tsatái elő-adattatnak.

Más nap egybe gyűjté, Gróf a’ Társaságot,
Kérte, hogy mondjanak néki valóságot.

Kívánnak-é ők itt rabblani lyányokat,
Velek meg-fordúlni, el-vinni azokat.

De senki tsak szót sem adott kérdésére,
A’ Gróf így adta-ki szándékát végtére.

Én Chinába megyek; ott áll Kanton Város,
Mellybe lakik gazdag, ’s vagyonos sok áros.

A’ bőröket majd el-fogom ottan adni,
Japoniát, Chinát, el-fogom én hadni.

Egyenesen megyek én Europába,
Egy Fejedelemnek magam óltalmába

Fogom ajánlani; onnat meg-fordúlok,
Egy Colóniához azután úgy nyúlok.

Ezt tetszésem szerint rendbe fogom szedni,
Nem félek: mert azon Király fog már fedni.

Minnyájának tetszett ezen bőlts gondolat,
Ők meg-is maradnak, szólltak, a’ Gróf alatt.

A’ Japóni Zászlót a’ Gróf ki-tétette
Az hajóra; úttyát leg-ottan követte.

Mindjárt két nap múlva, egy szigetet értek,
Vas matskákat hánytak, a’ mint ehez fértek,

Vélte a’ Gróf itt-is majd mindent el-adhatt,
És így a’ Chinai úttya el-maradhat.

Kutnetsovt néhánnyal szárazra kűldötte,
Őt hamar egy hajó viszsza kisírtette,

Ezen három Úr űlt: mint a’ Gróffal lettek,
Nékie sok féle kérdéseket tettek,

Vélték Gróf hogy Spanyol, többik is lennének,
Mivel ollyan köntöst ’s szakált viselnének,

Maníla Városba minnyájan laknának,
Itt ők mit keresnek, haraggal szóllának.

Mert a’ Spanyoloknak nagy ellenségeik,
Mérgessen el-mentek, szikráztak szemeik.

Látta a’ Gróf; hogy itt nem lészen vására,
El-indúla, hogy ne következzen kára.

Nyóltzadik Augustus napjára virradott,
Szemeikbe megint egy sziget akadott.

Ez alatt feküdött egy szép és nagy Város,
Tsak közel egy szoros, vélte nem lesz káros,

Hogy ha ebbe bé-száll; ők bé-is szállottak,
Lakosok lántsákkal ellenek futottak.

De ágyúkat látván, mindjárt meg-ijedtek,
Mint egy öt száz lépést futva hátra tettek.

A’ Gróf itt ki-mene a’ szoros parttyára,
Kiáltott: jönnének hozzá parolára.

Sokára el-jöve egy meg-élemedett
Ember: és nagy bátran illy kérdéseket tett:

Ki szabadságával mertek bé-szállani
Az ő szorossokba, ’s ágyúkkal állani,

Az Holandusok-is engedelem nélkűl
Eztet nem tselekszik, tarttyák azért vétkűl.

Szólltt a’ Gróf: nem vagyunk mi sem Holandusok,
Avagy-is Spanyolok, sem pedig Anglusok.

Hanem tsak emberek, kiknek van szüksége
Vízre, élelemre; és mi ellensége

Senkinek sem vagyunk, mihent azt nyerhetünk
Örvendeni fogunk, ha tovább mehetünk.

Szólltt a’ vén Úr, mindjárt mindent adattatok,
Vegyétek-el; osztán innét lódúllyatok.

Kűldött kilentz hajón vizet, eleséget,
Egy ideig nem-is szenvedtek éhséget.

Más nap, hogy sok hajók, látták, érkeznének,
Szoros partyán gyalog, lovon-is gyűlnének,

Seregbe gyűlt népek, kardokkal, lántsákkal,
Tegzekkel, nyilakkal, mások meg tsidákkal;

Pánov Urat a’ Gróf tizen-nyóltz emberrel
Eleikbe kűldte, vóltak jó fegyverrel,

Nem tudván jönnek-é úgy mint ellenségek,
Kik talán szeretnék lenne nyereségek.

De látván Pánovval jönnek tsendességgel,
Ezen jó Japonok minden békességgel,

Mindjárt futó tűzzel, őket köszöntette,
Négy ágyú lövéssel még felűl tisztelte.

Ezen tiszteletet olly nagynak tartották,
Mert ágyúk morgását még ők nem hallották;

Hogy itten minnyája feküdt ortzájára,
És eggyike sem mert fel-állni lábára.

Ezt nem látta a’ Gróf, ’s nem tudta, mi történtt,
Tüzeket adatott újra itten tüstént.

Mert látta hozzája egy nagy Úr érkezne,
A’ ki-is ő vele szóllni igyekezne,

De ez úgy meg-íjedt, hogy mindjárt el-ájúlt
A’ nagy tisztelettűl, a’ főldön végig nyúlt.

Egy fél óra múlva, még-is fel-eszméllett,
A’ Gróffal kevessé durtzásan beszéllett.

Mondá: árestomba teszi minnyájokat,
Hogy ide bé-hozni merték hajójokat.

Hogy hatalma vólna, ki-húzá keblébűl
Egy papirost; a’ mellyt ki-vévén kezébűl

A’ Gróf: Krustyievnek azt el-tenni adta,
Hogy viszsza nem adja; magát úgy mutatta.

Meg-íjedett ezen, a’ maga nyakára
Mutatott; hogy ezért jutt akasztó fára.

Meg-szánta, és aztat viszsza adta nyomba,
Szólltt: köszönnye, hogy nem teszi árestomba.

Egy pár nyusztnak bőrit, és annyi Vidrákat
Adott néki, értek mondott nagy hálákat.

El-ment, barátságát mostan már ígérte,
De már ágyú lövés itten nem kisérte.

Ezen nagy szigetnek neve vólt Xicócó,
Látván a’ Gróf, itt sem lészen vására jó,

Elindúlt: ötöd nap fel-veve szemére
Egy szigetet; a’ mint a’ Gróf ehez ére;

Szépnek látszott: azért fel-tette magába,
Hogy bé fog szállani ennek szorossába,

Kutnetsovt’s nyóltz embert, meg-tekintésére
Kűldötte: hogy jó-é? adná értésére.

Itt ezen szorosba egy szép nagy hajó ált,
Idegen vólt ez-is két hete, hogy meg-szált,

A’ mint Kutnetsov Úr e’ mellett evedzett,
A’ Nép abból reá egynéhány lövést tett.

Meg-hallván azt a’ Gróf, maga hajójával
Védelmére mene, lőtt két ágyújával.

Eztet tselekedvén, mint melléje jutott,
A’ nép azon mindjárt Kajuttyába futott,

El-fogta e’ hajót ki-is raboltatta,
Maga hajójára a’ Zsákmányt hordatta.

Ez állott Nádmézből, drága Portzelánból,
Selyemből, Pamutból, és sok bál dohányból.

Nyertek itt sok kardat, sok drága ruhákat,
Értek ezek négy száz frantz ezer livrákat.

Az hajó fenekét ki-fúrták végtére,
Hamar le-is süllyedt tenger fenekére.

A’ foglyokat a’ Gróf útnak botsájtatta,
Ezen Takesina szigettyét el-hadta.

De más nap az hajó egy szirthez ütődött,
Mellyel-is óldalán, olly nagy lyuk törődött,

Hogy itt minnyájának kelletett pumpolni,
Mivel a’ víz magát nagyon kezdte tolni.

Itt-is már a’ hajó dűlt fél óldalára,
Mert a’ tenger hányta habjárúl habjára.

De még-is e’ szörnyű nagy veszedelembe,
Főld tűne itt, nem egy, hanem több már szembe.

A’ hajó kevesé megint helyre állott,
Kutnetsov Úr pedig kis hajóba szállott.

El-ment jó ki-kötő helyet ő vizsgálni,
A’ mellybe a’ hajó bé-foghatna állni.

Akadott-is hamar ő egy tenger révre,
De a’ nap-fényétűl igen nagyon hévre.

A’ Gróf négy emberrel fel-űlt egy Jelére,[113]
Ezekkel maga ment meg-tekintésére.

A’ mint ő szemes Úr eztet meg-vizsgálta,
Nagyon félelmesnek a’ torkát találta.

Mellyt nem reménylettek, nagy szélvész támadott,
A’ tengert nem látták, tsak tajtékos habot.

Bé-süllyednek, vélték, tengernek öblébe,
Sok már nem-is tudta mit tesz réműltébe.

A’ Grófot felette nagy szerentsétlenség
Érte: de meg-tartá a’ Mennyei Felség.

A’ nagy szél Jelléjét egy szirtnek hajtotta,
És fenékkel aztat fel-is fordította.

Nagy nehezen még-is ő a’ parthoz úszott,
Bár nagyon fáradt vólt, ő arra fel-kúszott.

Érzékenység nélkűl ő azon feküdött,
Majd tsak a’ halállal hogy már nem küszködött.

E’ szigetnek vala Uzmeligon neve,
Felette nagy mindég itt a’ napnak heve.

Tsak négy óra múlva akadtak reája,
Látván, hogy még ő él, örűlt itt minnyája.

Mindjárt egész testét kendőkkel dörzsölték,
Erős illatokkal tagjait öntözték.

Jobban lett, és mihent aztat meg-hallotta,
Hogy az hajó kárát épen nem vallotta,

Sőt hogy biztos révbe immár az vólna bent,
És a’ nép szárazra belőle hogy ki-ment;

A’ mellyen-is vertek immár sátorokat,
És le-is hordották mind a’ butyorokat,

Hogy így ők az hajót helyre állíthassák,
Minden mi meg-ázott, meg-is száríthassák.

Egész egéssége mindjárt ezért meg-tért,
Te Deum laudamust tartott többi azért.

Két sziget lakossa a’ Grófhoz itten jött,
Egy hagyitásnyira állott tőlök más öt.

Egy papirost adtak ezek a’ kezébe,
A’ Gróf ezt tsudálta, és jött nagy kedvébe.

Mivel deák betűk vóltak arra írva,
Majd hogy örömébe nem fakadott sírva.

Páter Salis Ignátz vólt, ki eztet írta,
Portugálliábúl való Jesovíta.

Missionárius vólt, jött ez Országba,
Téríteni a’ kik éltek itt vakságba.

Le-írta ő itten, hogy mint fáradozott,
Anyaszentegyházba hány lelkeket hozott.

Két száz huszon hatot első esztendőbe,
Egy néhány ezreket a’ többi időbe.

Az igaz Római Catholica hitbe,
Szent Kereszt-víz által, tsak ő maga vitt be.

Meg-tsókolta a’ Gróf előttök ez írást,
És viszsza-is adta nékiek mindjárást.

Igen tetszett nékik, hogy azt úgy tisztelte,
El-mentek: a’ Grófot minnyája kedvelte.

Más nap három százan jöttek fegyveressen,
A’ Gróf sátorához mentek egyenesen.

Két elő-járójok mélyen meg-hajtották
Magokat, ’s kezeket a’ Grófnak nyújtották.

Erre szent Keresztet magokra vetettek,
Minnyájan olvasót kezeikbe vettek.

Négyen egy szőnyegen Breviáriumot
Hoztak: tettek ezek nagy complementumot

A’ Grófnak, és aztat kezébe nyújtották;
Mert nagy ereklyének ők aztat tartották.

Míg életbe vala, Pater Salisé vólt,
Kezeknél maradott, hogy ez Atya meg-hólt.

A’ Gróf-is zsebébe olvasót keresett,
Nem talált, hogy úszott, a’ tengerbe esett.

A’ helyet kezébe vett egy Feszűletet,
Látván ezek aztat, olly nagy tiszteletet

Tettek, hogy itt térdre le-esett minnyája,
Eztet: Hisás Kristos! kiáltotta szája.

A’ Keresztet a’ Gróf tétette helyére,
A’ két fővebbeknek adta értésére;

Hogy nintsen szállása még az ő népének,
És ollyan sem vólna, mellybűl ehetnének.

Valamit a’ Gróf kért, ezek mindent hoztak,
A’ mi tsak tőlök telt, ők ajándékoztak.

Mivel beszédjeket senki sem értette,
Egy illy szót, más meg mást papirosra tette,

Egy kis Gramatikát hamar-is formáltak,
Napról napra velek jobban discuráltak.

Más nap egy Fő Úr jött látogatására
A’ Grófnak: ’s hajója meg-vizsgálására.

Ég szín selyem kita vólt az őltözettye,
Fekete Atlászbúl pedig övedzettye.

Sárga Kamukábúl köpönyeg a’ vállán
Függött: fa Pantófli vala a’ két lábán,

De veres Atlászszal vólt ez bé-borítva,
Tsúfos selyem sapka fejébe szorítva.

Kezet fogott vele, nagy fő meg-hajtást tett,
Szintúgy mint a’ többi Keresztet-is vetett.

A’ Gramatikába fel-jegyzett szavakkal
Köszöntötte a’ Gróf, de esett hibákkal,

Mert nevetett: kezdett Portugallus nyelven
Beszélleni, a’ Gróf tsudálkozott mellyen.

Mondotta: Tunkinba[114] jött ő e’ világra,
Pater Salis hozta őt ezen Országra;

Halála után lett itten Fejedelem,
Hogy illy nagy Úrrá lett Isteni Kegyelem.

Felette ditsirte a’ nép szelídségét,
És ezen szigetnek nagy termékenységét.

Vintplat meg-tekinté az egész szigetet,
Mellyrűl-is a’ Grófnak illyen jelentést tett.

A’ Paraditsomnak képe ez, és mássa,
A’ ki ezt nem hiszi, járja-meg, és lássa.

Mert a’ Természetnek minden adománnya,
Istennek sok féle drága alkotmánnya,

Olly bővséggel van itt, hogy azt kell tsudálni,
A’ sok szépségeken szem nem tud meg-álni.

A’ vén Tunkint a’ Gróf, itt meg-szóllította,
Hogy nagy kedve vólna nékie, mondotta;

Hogy ha meg-engednék, itt egy Coloniát
Építni: bé-hozna sok szép Familiát.

Felelt: örömökre fog nékiek válni,
Hogy ha több Keresztény meg-fog itten szállni.

Miklós vólt a’ neve ezen vén Tunkinnek,
Gróf szándékát hírűl adta kinek kinek.

Szólltak a’ lakosok, mindjárt fel-osztoznak
A’ főldel ő vélek, lyányokat-is hoznak,

Hogy a’ ki nőtelen, itt meg-párosodjon,
És így nemzetségek hamar szaporodjon.

A’ Gróf meg-köszönte szép ajánlásokat,
Most el-megy, de meg-tér, hoz még több másokat.

Ollyakat, kik tudnak minden mesterséghez,
Tsudállani fogják majd, mit visznek véghez.

Egy szomszéd faluba Gróf más nap ki-sétált,
Ezen helység mint egy nyóltzvan házakbúl állt.

Minden ház körűl vólt sok egyéb épűlet,
Szép kert, pajta, udvar, ’s e’ körűl kerűlet.

Az öreg Miklós Úr a’ Grófot bé-vitte
A’ maga házába; szomját enyhítette

Thével, és sok féle gyümőlts italokkal,
Bőven meg-vólt rakva asztala azokkal.

Míg az ebéd készűlt, a’ Falú ide gyűlt,
A’ Gróf mit itt látott, azon nagyon el-hűlt.

Az iffiak itten igen nagy készséggel,
Birkoztak, ’s futottak pályát sebességgel.

Tántzoltak a’ lánykák gyönyörűségessen,
Énekeltek mint a’ Syrenek ékessen.

Az ebédhez űltek külön Asztalokhoz,
Mert nem űll a’ férfi itt az Aszszonyokhoz.

Leányok szolgáltak mind a’ két asztalnál,
A’ mellynél ők űltek, a’ szépe vólt annál.

Sok beszédek között Miklós végső szava
E’ vólt: itt van Uram! lyányok szépe, ’s java,

Válaszszál közzűlök edjet Feleségnek,
Tartsd kívánságomat igaz szívességnek.

Mert te az ég alatt nem találsz illyekre,
Illy erkőltsösökre, és illyen szépekre.

Grófot a’ vén Miklós addig sarkallotta,
Nem menthetvén magát; míg nem ajánlotta,

Hogy igen-is edjet fog ő választani,
De Copulátziót fogja halasztani

Akkorra, a’ mikor honnyábúl viszsza-tér,
Addig az ideig ő várakozást kér.

Reá állt Miklós Úr ezen szándékára,
Hogy most jegyezze-el, kénszeríté árra.

Látta hét Aszszonyság már az házhoz vezett
Hét szűzet; mindenik fogott edjel kezet.

Fejér selyem kita vólt az őltözetek,
Kék selyem köténybűl állott övedzetek.

Szép barna hajokat fésűlték vállokra,
Sok féle virágot fel-tősztek azokra.

Az öreg Miklós Úr, egy fátyol keszkenőt,
Mellyet Ariadne talám, és nem más szőtt;

Gróf kezébe adott, szólltt: annak fejére
Vesse, a’ mellyike lészen tetszésére.

A’ sok szép köztt igen nehéz választani,
Egy bokorrúl leg-szebb rózsát szakasztani.

Ezeknek ha látná Páris itt formáját,
Törné fejét, mellyik nyerje-el almáját.

A’ Gróf-is ezeket, bár miként vizsgálta,
Szépség remekének minnyáját találta.

Végtére ugyan tsak választott magának
Edjet: nevezték ezt Tintó Volangtának.

A’ fátyolt vetette ennek a’ fejére,
Vólt az öreg Úrnak ez nagy örömére,

A’ többi leányok mindjárt körűlötte
Tántzoltak, tsókolták, mindenik törlötte

Rózsa vízbe mártott kendővel ortzáját,
Intették, szeresse el-jegyzett mátkáját.

Ezzel házrúl házra őtet el-vezették,
Ezen tiszteletet muzsikával tették.

Mindenütt hírdették, hogy el-jegyeztetett,
Szép ajándékokat minden háznál-is vett.

Néhány órák múlva, az édes-Annyával,
A’ Grófhoz viszsza jött, és a’ nagy Attyával.

Igen tisztességes öreg ember vólt ez,
Az édes Annya-is tudott betsűlethez.

Az öreg a’ Grófot mindég tsókolgatta,
A’ leányát pedig az Annya állt adta.

Miklós Úr így szóllott, mostanság a’ Grófhoz,
Hogy kisérje őket most önnön házokhoz.

Elől-ment, a’ Grófot maga-is kisérte,
Mihent ház ajtaját a’ Gróf velek érte,

Bé-mentek, meg-hajták magokat itt sorba,
A’ Gróffal viszsza ment Miklós a’ táborba.

Más nap az öreg Úr a’ Grófhoz érkezett,
Mivel kötést tenni vele igyekezett.

Ez tsak abbúl állott, hogy hamar itt lenni
Fog ő: ’s vele sokan meg-fognak jelenni.

Vagy húsz házat nékik addig építsenek,
És minden szükségre valót készítsenek.

Lakosoknak adott itt ajándékokat,
Fegyvert; mert ez nem vólt, golyóbist ’s porokat.

Volangtának kűldött köveket, gyöngyöket,
Miklós Úrnak adott sok féle bőröket.

A’ Társaság közzűl itten itt erővel
Maradtak: nem gondolt annyi kevés fővel.

Sőt a’ lakosoknak őket ajánlotta,
Úgy-is ő viszsza jönn hozzájok, mondotta.

Hogy indúlni akart, tett a’ nép jajgatást,
Kérték, hamar járjon, kívántak sok áldást.

Sajnálta, hogy itten ő nem maradhatott,
Illy jó emberek köztt hogy ő nem lakhatott.

Mivel ezek éltek bár egyűgyűségbe,
De nem vóltak még-is soha-is szükségbe,

Mint Európába, leg-kissebb álnokság,
Szívekbe nem vala két szín, áll ortzaság.

Természetes vala Filosofiájok,
Soha hazugságot nem szóllott a’ szájok.

Mint azoknak, kik meg-világosítottak,
Fényekkel sok ezer embert vakítottak.

Mindenkép a’ hajó már helyre hozatott,
Édes víz, élelem bőven rá hordatott,

Az egész Társaság egésséges friss vólt,
A’ rekkent melegbe tsak egy-is meg-nem-hólt.

Huszadik Augustus vólt, hogy a’ Gróf indúlt,
Volangta el-mentén sírt, és nagyon búsúlt.

Egy Holandus hajó feléjek érkezett
Harmad napra, mint már jó közel evezett;

A’ Gróf hajójára arrúl lövést tettek
Flintákbúl; de még-is senkit sem sértettek.

Passust mutassanak nagyon kiáltottak;
Másként roszszúl járnak, felette zajgottak.

Erre a’ Gróf felét mindjárt a’ népének
Fegyverbe állítá, a’ kik fel-menének

Hajó piattzára, ott szép rendbe álltak,
Mit fog parantsolni, már tsak arra vártak.

Tsudálta vakmerő tselekedeteket,
Mert tsak Algiri nép tészen illyeneket.

Mindjárt-is ágyúkkal ellenek dürgetett,
Apró fegyverrel-is reájok lövetett.

A’ Holandus hajó sebessen el-lódúlt,
Kétség kívűl mivel azon sok ember húlt.

Huszon hatodikán Formosa szigettyét
Meg-látták mind térjét, mind pedig ligettyét.

Meg-állott itt a’ Gróf a’ szigetnek szélin,
Embereket látott, egy dombnak az élin.

Vintplat és Kutnetsov kis hajóra űltek,
Tizen-hat emberrel bé menni készűltek,

El-indúltak ezek, hajóbúl ki-száltak,
A’ sziget szélinél minnyájan meg-áltak.

Tizen-két emberrel ezt Kutnetsov járta,
A’ többivel Vintplat a’ hajót strázsálta.

Mindjárt-is Kutnetsov Indiaiakra
Akadott, de még itt nem igen sokakra.

Meg-mondotta nékik, hogy ők tsak élelmet
Keresnek; tegyék-le ők minden félelmet.

Egy közel faluba ők bé-vezettettek,
Rizskását, disznó húst itt elikbe tettek.

Felső végin látván több több embereket,
Bé-nem-kivánták ők várni már ezeket.

Hanem lassan lassan ők itt viszsza-tértek,
Mint már a’ falubúl a’ mezőre értek,

Nagy sereggel mindjárt itt ellenek jöttek,
Mint a’ Zápor esső, nyilakkal úgy lőttek.

Kutnetsov reájok jó tüzet adatott,
Mellyre-is közzűlök sok fűbe-harapott.

Még egyszer akarván ezek rájok ütni,
Itt a’ Gróf parantsolt egy ágyút ki-sütni.

Ennek morgásátúl nagyon meg-íjedtek,
És az erdő felé futottak, siettek,

Kutnetsov érkezvén már tenger parttyára,
Más sereg lármával jött megint nyakára.

Mivel itt Vintplatt-is jött segítségére,
Hamar tizen-ötöt a’ főldnek színére

Lefektettek, ’s ötöt kötözve el-hoztak,
Azon nap, és éjjel több bajt nem okoztak.

Illyen ütközetek látván, nem hasznosak,
Sőt gyakorta szoktak lennie károsak;

El-hagyni kivánta azért a’ Gróf eztet,
Jól lehett ő embert még edjet sem vesztett.

De a’ többieknek nagy kívánságára
Bé-mene a’ révbe, ki-is szált parttyára.

Krustiev, Baturin, huszon nyóltz emberrel,
Kik fel-övedzettek mindenkép fegyverrel,

Patrolba kűldötte egy kis meszszeségre,
A’ mint ezek értek egy kies térségre,

Feléjek Indusok jöttek zőld ágakkal,
Virágokkal tzifrált sok terpedt gállyakkal.

Mintha kivánnának lenni békességbe
Ő velek, és edjet értő tsendességbe.

E’ bizodalomba egynehánya bé-ment
A’ faluba, de tsak alig vóltak még bent;

Mindjárt nagy tüzellés, kiáltás hallatott,
A’ Grófnak tudtára a’ lárma adatott,

Azonnal kívánt ő lenni védelmekre,
Tizen-öt emberrel ment segedelmekre.

Meg-indúlván látta, hogy a’ népe szalad,
Meg van vesztegetve, és tsak alig halad,

Hat már meg-fosztatott minden fegyverétűl,
Minden gúnyájátúl, mi több, az ingétűl.

És így a’ Gróf felé futnának mesztelen,
Így jár a’ vakmerő, és a’ ki esztelen.

Ő a’ sebeseket hajóra kűldette,
És a’ kik bé-mentek, árestomba tette.

Hirtelen rá tsapott itt a’ Indusokra,
Az el-estek száma mene hamar sokra.

Kutnetsov-is el-jött itt segitségére,
Futván az ellenség ment kergetésére.

Mint jó vitéz őket meszsze-is kergette,
A’ falut meg-gyújtván, azt hamuvá tette.

Két száz Indiai ember esett itt el,
A’ többi el-szaladt, számos sebesekkel.

Ezen tsata után, Gróf innét el-mene,
Nem jó olly nép között lenni, a’ melly fene.

Hamar-is két hajót jönni szemre vettek,
Mellyekrűl reájok emberek intettek:

Mennének utánnok, aztat jelentették,
Mentek: egy szép révbe ők bé-is vezették.

Jöttök ide mindjárt számtalan Indusok,
Nádméz, és sertés hús, mellyet hoztak, vólt sok.

Holmi apróságért el-tsereberélték,
Főkép tükrötskéket adjanak, azt kérték.

De a’ Gróf ő nékik már most semmit sem hitt,
Tizen-két fegyveres ember állt mindég itt.

Dél után egy sereg Indusok érkeztek,
Ki az hajós Vezér? arrúl értekeztek.

Elől járójokon fél Spanyiol gúnya,
Fél Európai, vólt ez azért tsúnya.

Ezt Hieronimus Pasechónak hívták,
Az Ország könyvébe a’ nevét így írták.

Spanyol fínak magát lennie tartotta,
Madritba született vólna, azt mondotta.

Ez a’ Grófnak maga házát ajánlotta,
Népet melly itt lakik, igaznak vallotta.

Nagyon örűlnének, hogy ellenségeket
Tegnap jól meg-verték, azon gaz népeket,

Kik őket szűntelen nyughatatlaníttyák,
A’ kiket tsak lehet, ellenek indíttyák.

Valameddig tetszik itt maradhatnának,
Mindent, mi szükséges lészen, ők adnának.

Szólltt a’ Gróf nékiek, hogy víz kivántatna,
Kérte-is, egy forrást nékik mutattatna.

Igen szép forráshoz maga el-vezette,
Egyszersmind a’ Grófot itt arra intette:

Hogy ha merítenek, ők jól vígyázzanak,
Hogy ellenségeik rájok ne tsapjanak.

Pánov Úrra bízta a’ Gróf ezen dolgot,
Nagyobb dologba-is már ő sokszor forgott,

Adott ő melléje jó tizenkét embert,
Sokszor mindenike már ellenséget vert.

Ezek után ő a’ Grófnak meg-mondotta,
Hogy ezen Formosa szigettyét tartotta

Sokáig olly vad nép, kik mindég űldözték
Egymást, ’s ha lehetett, rakásra öldözték.

Most Chinaiaké e’ szigetnek fele,
Fele vad népekkel még mostan-is tele.

Egészlen meg-venni, kevés faradtsággal
Lehetne; kéri őt azért barátsággal,

Vegye azt magára; igen nagy Úr lészen,
Felette sok kintset ’s hasznot ebbűl vészen.

Fel-is tette szentűl a’ Gróf azt magába,
Hogy ha meg-tér, veszi aztat hatalmába.

Mivel vízzel egynek sem esett meg-térte,
A’ Grófot Pasechó azért itten kérte:

Hogy kűldgyön valakit mindjárást hozzájok,
Mert tán bajok vagyon, avagy más hibájok.

Kutnetsov mindjárt-is hozzájok kűldetett,
Kevés idő múlva már viszsza vezetett

Sebeseket: és egy halottat-is hozott,
Mellyt vigyázatlanság egyedűl okozott.

Szólltt: a’ forrás körűl ember nyoma sem vólt,
Mellyet hozott, meszsze feküdt tőle e’ hólt.

Hanem Pánov ’s többi förödni mennének,
A’ mint a’ víz partján ők le-vetkezének,

Az Indianusok, mindjárt rájok tsaptak,
Popovot meg-ölték, sokan sebet kaptak.

Pánov, és Langinov nagy halálos sebbe
Estek: ő azt tartja, meg-is halnak ebbe.

Kedves Pánovjához menni igyekezett
A’ Gróf, ’s éppen akkor hozzája érkezett,

Mikor a’ többinek őtet ajánlotta,
Hogy szavát fogadgyák, kérte ’s javaslotta.

Meg-látván a’ Grófot, kezeit tsókolta,
Könyvek tsorgásával a’ többit pótolta.

Kevés szókkal még-is köszönte kegyelmét,
Ha őt meg-bántotta, kérte engedelmét.

A’ Gróf nagyon sírván, egy szót sem szóllhatott,
Pánov itt nyújtózni kezdett, el-hallgatott.

A’ Gróf karjai közt ki-is adá lelkét,
Kár vólt, hogy illy móddal végezé életét.

Mihent nagy pompával őtet el-temette,
Pasechó nékie mindjárt jelentette:

Hogy Indusok ellen akarnak ők menni,
Ezen gaz dologért boszszút rajtok tenni.

A’ Társaság úgy-is nagyon mérgelődött,
Meg-hallván ezt, mindjárt hozzájok szegődött.

Véletlen Pasecho egy közép szer hajót,
Illyeneknek neve ő előttök Canót,

Meg-látott, és ezen valának Indusok,
Meg-mutatta nékik, mivel vóltak búsok.

A’ Gróf híre nélkűl rajta rohanának,
Mint mérges Tigrisek, olly szörnyen vivának.

Húsz Indus fegyvertűl jött itt halálára,
Többit akasztatták mind az Árbotzfára.

Vélte a’ Gróf, hogy meg fognak elégedni,
Nem kivánnak többé velek verekedni.

De tellyességgel nem: sőt kintették árra,
Hogy a’ vezérséget vegye fel magára.

Nem-is tudott a’ Gróf itten már mást tenni,
Kéntelen vólt azon hivatalt fel-venni.

A’ hartzot más napra a’ Gróf halasztotta,
Pasecho-is mindjárt magát ajánlotta,

Hogy néhány száz embert ád ő segítségre,
Kik örömest mennek azon ellenségre.

Estve felé a’ Gróf hajóját indítá
És az Indusokhoz közel meg-álítá.

Hajnalkor negyven-hat ember ki-kűldetett,
Pasecho népével ez edjesítetett.

Kevés idő múlva már az apró fegyver
Ropogott, ’s tsatázott már itt minden ember.

Egy meredek hegyre futott az ellenség,
De esett közöttök itt szörnyű veszteség.

Mivel a’ hajórúl nagyon kartátsolták,
Mellyekkel-is őtet úgy meg-korbátsolták,

Hogy ezer száz ötven, ’s még hat itt maradott,
Ölésekbe, a’ nép már ki-is fáradott.

A’ kik meg-maradtak, le-estek térdekre,
Nem engedte a’ Gróf ezeket kezekre.

Hat száz negyven hármat mint rabokat hozta,
Pasechónak őket itt ajándékozta.

Más nap a’ mint a’ Gróf Te Deumot löve,
Éppen akkor hozzá a’ Bamin el-jöve.

Ő egy rész Indusok nagy Fejedelmének
Vezére, parantsol fegyveres népének.

Tsászára kűldötte köszönni nevébe,
Hogy illy tetemes kárt tett ellenségébe.

Táborba szállott ez katonaságával,
Ebédre el-vitte a’ Grófot magával.

Kérte, hogy dél után egy Tzélt ki-tétessen,
És ebbe ágyúval a’ Gróf lövetessen.

Öt száz lépésnyire egy deszkát tétetett,
Az első lövéssel ez állt lövettetett.

A’ Bamia, ’s a’ többi Indusok tsudálták,
Még ágyút nem láttak, nézték azt ’s vizsgálták.

Az után a’ Grófnak azt adta tudtára,
Hogy Huapo Tsászár látogatására

Fog jönni, kérte őt, hogy meg-ne-indúllyon,
Míg vele nem lészen, az úttya had múllyon.

Ez által adatna néki nagy kegyelem,
Mivel hozzá jönne egy illy Fejedelem.

Szóllott: ő Felségét igen-is bé-várom,
Nem nagy várakozás két nap avagy három.

A’ Bamin igen nagy, ’s szép sátort veretett,
Mesterséges tüzet a’ Gróf készíttetett.

Más nap reggel el-jött nagy szám gyalogsággal,
Datzos paripákon űlő lovassággal,

Huapo: és mene Bamin táborába,
Bé-szállott számára ki-vert sátorába.

A’ Gróf-is pantzélba maga embereit
Elibe kűldötte; látván fegyvereit,

Nagyon meg-tetszettek; kiváltképpen Rontó,
Mert Magyar köntösét, szép keretsen forgó

Díszesíté, vállát pedig kerítette
Párdutz bőr: a’ lova lejtőit ejtette.

Bellonát mutatott itt a’ kis Achilles,
Görög öltözettye vala igen ékes.

Fénylett aranyozott Sisak az ő fején,
Szél jádzott a’ Daru tollak köztt tetején.

Kelemetes vala úgy-is ábrázattya,
Ki ki aztat vélte, Hanibal magzattya.

Dél tájba a’ Grófot Huapo hívadta,
Nagy tisztelettel-is ő őtet fogadta.

Szólltt: nem kétli, lenne ő azon idegen,
Kirűl egy Próféta azt hírdette régen;

Egy idegen vitéz meg-fog itt jelenni,
Formosa szigettyét menté fogja tenni

Az Chinaiaknak súlyos igájátúl,
A’ népét szabaddá tészi adójátúl.

Szólltt a’ Gróf: igen-is, én nagy Fejedelem
Vagyok; de nem szabad meg-mondani nevem.

Márs Istentűl vagyok ide rendeltetve,
Nem másért, tsak azért vagyok én kűldetve;

Hogy ezen szigetet én meg-szabadíttsam
A’ Chinaiaktúl: ’s ellenek fordíttsam

Fel-szentelt karomat; őket el-kergessem,
Kívánt szabadságba a’ népét tehessem.

El-hidte Huapo; őt mindég szemlélte,
Isteni ihléssel tellyes, aztat vélte.

El-vitte a’ Grófot maga ebédjére,
Baldakinum alá űltette helyére.

Szólltt végre: ki menni kíván táborába
Dél után: uzsonnát enni sátorába.

Gondolta azt a’ Gróf: ki fog oda menni,
El-fogadására mindent kívánt tenni.

Mihent látta Vintplat, hogy immár jönnének,
Apró fegyverekkel, ágyúkkal lövének.

Trombiták harsogtak, a’ dobok zengettek,
Az húros muzsika eszközök tsengettek.

Lovaik illyeket soha sem hallottak,
Azért-is felette nyughatatlankodtak.

Itt egy ló, amott más Urát le-vetette,
Huapo lova-is majd tsak ezt nem tette.

De néki felette tetszett e’ lármázás,
Ágyúk dörgései, ’s a’ nagy muzsikálás.

Maga sátorába a’ Gróf bé-vezette,
Néki itt Huapó mind el-beszéllette:

Szomszéd Monárchákkal melly nagy baja légyen,
Chinaiak ellen most tsak hamar mégyen.

Kérte, ha lehetne, a’ Gróf vele menne,
Mert így tudja, hogy ő győzedelmes lenne.

Szólltt a’ Gróf: nem vólna ez most hatalmába,
Mert viszsza kelletik menni Országába.

Alkonyodott menvén a’ Gróf hajójára,
Le-űltette őtet egy bársony szofára.

A’ tűzi-mesterség mindjárt meg-gyújtatott,
Míg tartott, igen szép muzsika hallatott.

Igen tetszett néki, nagyon tsudállotta,
Mert illyet nem látott, hírét sem hallotta.

Egy Tiszttye egy kardot nyújtott itt kezébe,
A’ Grófhoz így szóllott, mert vólt jó kedvébe:

Nagy Vezér! én néked, ezt ajándékozom,
E’ kard jele légyen, hogy veled osztozom

Hatalommal, mellyel ármádámon bírok,
Hogy el-hid, én erre levelet-is írok.

Ezzel el-ment; a’ Gróf harmintz muskétákat,
Hat hordó puska-port, négy vadász flintákat,

Két ágyút, és két száz vas golyóbisokat,
Ötven font ágyúkat gyújtó kanótokat,

Kűldött ajándékba, néki Vintplatt vitte,
A’ sátora előtt szép rendel le-tette.

Sietve a’ Grófhoz jöve mindjárt más nap,
Tsak két Tiszt vólt, vele és még egy Brachmán Pap.

Ajándékát, úgy mond, nagy örömmel vette,
De hozzája ezen kérdéseit tette;

Hogy nem adhatna-é néhány embereket?
Kik nála muskétát hordanak, illyeket.

Ha meg-tér; hozhat-é többeket magával?
Mondja-meg ezeknek jöhet melly számával?

És olly nagy hajókat hányat szerezhetne,
A’ mellyeken ötven ’s több ágyú lehetne?

Az hozással eggyütt mennyibe telnének?
Mert mind ezek néki igen kellenének.

Ezek után Grófnak magát ajánlotta,
Nagy summa pénzt néki fog adni, mondotta.

Tsak egy táborozást ha fog vele tenni,
Chinaiak ellen mellette fog lenni.

Avagy-is Hanangxin tartományát adja,
Minden városival a’ kezébe hadja.

Tsak Európai néppel őt segíttse,
Ollyakkal, mint maga népe, erősítse.

Mind ezekre a’ Gróf ezeket mondotta,
Népébűl edjet sem hagyhat itt, szóllotta.

De mind véghez viszi, valamiket tsak kér,
Fel-is teszi árát, a’ miket kér, mit ér.

Magával ezeket mind el-fogja hozni,
Kárt tett vólna néki, nem fogja okozni.

Vele az háborút pénz nélkűl meg-teszi,
Reményli-is, néki tán jó hasznát veszi.

Hanangxin tartományt azon ajánlással
El-veszi, ebbe sem lészen meg-tsalással.

Mivel mindenekbe már edjet értettek,
Egymással ők erős kötéseket tettek.

Mellyre hitet tettek, egymást meg-tsókolták,
Már most Bátyák legyünk, egymásnak mondották.

Erre bé-hozatott ollyan őltözetet,
Minőt ők viseltek: ’s fel-venni kelletett

A’ Grófnak: ’s vezette őtet táborába,
Tapsoltak minnyájan, látván e’ ruhába.

Szólltt hozzája: hogy ha ő most vele menne,
Néki melly nagy hasznot, melly igen jót tenne.

Mert Hapuasingo szomszéd Fejedelem,
Kibe emberiség nintsen, sem Kegyelem;

Tsak hogy ne hagyhassa őtet békességbe,
A’ Chinaiakkal esett szövetségbe.

Ezekkel, ’s népével ellene ki-szállott,
Ő kevés népével ellent nem-is állott;

Hanem békességet kéntelen vólt venni,
Mellyért nagy summa pénzt kelletett le-tenni.

Chinaiak ezzel meg-nem-elégedtek,
E’ dologba, úgy mond: ők leg-többet tettek,

Ezek-is kívánták fáradtságok árát,
Segitségeknek nem szenvedhetik kárát.

Igazságtalanúl ők egy Tartománnyát,
El-vették Atyai igaz hagyománnyát,

Azért akarna most ő ellene menni,
El-rablott sajáttyát megint viszsza-venni.

A’ Gróf segitségét mindjárást ígérte,
Indulása napját mondja-meg, azt kérte.

Felette örvendett, készűlt-is szaporán,
Indúlni akarok, szóllott, hólnap korán.

Gróf tőle haza ment; negyven embereket
Választott; forgatni ezek fegyvereket

Jól tudtak: a’ hajót bízta Krustyievre,
És vele maradott bíztos emberekre.

A’ Trupnak Vintplat állt a’ jobbik szárnyára,
Kutnetsov pediglen ennek a’ ballyára.

A’ közepe vala a’ Grófnak állása,
Innét minden felé jól esett látása.

Minnyáját itt a’ Gróf lovakra űltette,
Huapó ezeket alájok kűldette.

Ő négy ágyúkba-is lovakat fogatott,
Így a’ golyóbisok, a’ por-is vonatott.

Gróf népe elől ment, utánna Huapó;
Népe vitte, mi vólt élelemre való.

Nem-is mehettek ők azért hamarsággal,
Az emelés esett nékik fáradtsággal,

Két nap mentek immár, még-is ellenséget,
Nem láttak, de tűrtek igen nagy hévséget.

Pasechó elől ment, minnyáját vezette,
A’ mint minden felé szemeit vetette.

Harmintz, avagy negyven lovast ő észre vett,
Mellyekrűl a’ Grófnak mindjárt jelentést tett.

A’ Gróf meg-indúlt itt tsak hat katonával,
Rontóval, ’s népének választott javával.

Ő nagy rikojtással ezekre rá tsapott,
Meg-fordúltak: ki ki lántsájához kapott.

A’ Gróf itt keménnyen rájok tüzeltetett,
Le-esett lovárúl két sebesíttetett.

Vélték, hogy ördögök minnyájan vólnának,
Kik mérges tüzeket rájok okádnának.

Mindjárt-is a’ dolgot vették szaladásra,
A’ két sebes pedig juta itt rabságra.

Ezek azt vallották, hogy az ármádájok
Már nem meszsze vólna innét ő bozzájok.

A’ fő Város is tsak hat órára vagyon,
Addig gyalognak-is nem kell menni nagyon.

Meg-állott itt a’ Gróf, a’ többit bé-várta,
A’ környéket maga vizsgálta, ’s bé-járta.

El-jöttek: ágyúit egy kis dombotskára
Vonatta, a’ Truppot ennek az allyára

Álíttatta, és így várta a’ vendéget,
Kívánt nékik adni egy kis jó ebédet.

Ugyan tsak dél tájba magát meg-mutatta
Száz lovas; ezeket ő békével hadta.

Utánnok tsak hamar több Truppok jövének,
Nyomokba tíz ezren itt meg-jelenének.

Ezek kiáltással jöttek, és handáztak,
Vélték úgy lesz dolgok, mint eddig tsatáztak.

De mihent kartátsal az ágyúk durrogtak,
Az apró fegyverek szűn nélkűl ropogtak;

Két százan lovokrúl hamar le-húllottak,
Többi meg-íjedvén halálba futottak.

Próbáltak még egyszer, a’ Grófra siettek,
De itt nem Ananást, hanem szurkot ettek.

Mert most meg-engedte közel jöhessenek,
Hogy apró fegyvertűl többen eshessenek.

Úgy-is lett, mert mihent tüzet rájok adtak,
Mint őszszel fa levél, húltak, és szaladtak.

Míg bé-setétedett, mindég vágták, űzték,
De a’ nagyobb részét rab szíjakra fűzték,

Hogy meg-koronázott diadalt tegyenek,
Szükség, hogy hajnalkor még rajtok mennyenek.

Így ki ki meg-nyeri maga Borostyánnyát,
Huapó-is maga ősi Tartománnyát.

Reá állott ki ki a’ Gróf tanátsára,
Készítette magát holnapi tsatára.

Mihent rájok tsaptak, mind széjjel futottak,
A’ Városba még-is leg-többen jutottak.

Huapó Vitézi vér szemet kapának,
Ezek a’ Városnak néki szaladának,

De mivel szegények viszsza verettettek,
Jó hogy Gróf népéhez életbe érhettek.

Hogy Hapuasingo kézre kerűlhessen,
A’ Városbúl titkon ő ki ne szökhessen,

Egy Komandót kűldött a’ túlsó részére,
Kit kit, ki arra megy, vehessen szemére.

Egy fél-óra múlva négy Feleségével
Immár fogva hozták, ’s néhány tselédjével.

Mivel el-fogatott, mindjárt-is vége lett
Egész háborúnak, mert ő már mindent tett.

Pardont kért magának ’s Familiájának,
Huapónak mondja-meg, a’ Gróf magának,

Hogy ő mindenekért eleget fog tenni,
Kéri, ne kívánnya életét el-venni.

Gróftúl Huapónak ő által adatott,
De nékie tőle az-is meg-mondatott:

Hogy ha ő mindenét néki viszsza adja,
Őt meg-ne-ölesse, hanem élni hadja.

Mert gyilkosság lenne, ha ő eztet tenné,
Az emberiséget, Istent-is sértené.

Fogadta-is, hogy ő azt nem tselekeszi,
Mihent Tartománnyát, ’s pénzét viszsza veszi.

A’ Gróf vitézségét égig magasztalta,
Hogy viszsza fog jönni, magát vígasztalta.

Ugyan tsak mostan-is kérte, itt maradna,
Ő néki tartományt, pénzt-is sokat adna;

De látván a’ Grófot meg-nem-maraszthattya,
Bár kívánt ő lenni Attyánál jobb Attya;

Nagy zokogások köztt, ő tőle bútsút vett,
El-ment; más nap illyen ajándékokat tett.

Társaságnak kűldött két mázsa ezüstöt,
Mellybe főzhessenek, ezüstbűl nagy üstöt.

Tizen-két font aranyt, ez vólt egy darabba,
Huszon-öt nagy hordót, élelem vólt abba.

Grófnak különösen kűldötte ezeket:
Nagy Orientális ezer szem gyöngyöket,

Száz nagy aranyakat, kis arany ládába,
Tizen-három, ’s fél font, vólt ez átallyába.

Gróf azon ágyúit emlékezetére
Itt hagyta, mellyekkel lőt ellenségére.

Generálissával, száz húsz gyalogokkal,
Kísértette őtet annyi lovasokkal.

Országába ingyen minnyáját tartatta,
Hogy mindenek nem vólt, azt egy sem mondhatta.

Nyóltzadik September vólt, hogy a’ táborba
Értek: el-fáradtak, nagy hévségbe, ’s porba.

Jó rendbe találta a’ Gróf mindeneket,
Vígan egésségbe mind az embereket.

A’ Társaság ne tsak róla gondolhassa,
Azt kívánta a’ Gróf szemmel-is láthassa;

Hogy őket szereti, és magához nem szítt,
Egy sem vala itten, kit magához nem hítt.

Az Ezüstöt, ’s aranyt, köztök ki-osztotta
Egyenlő mértékkel; ’s magát meg-fosztotta.

Maga gyöngyeit-is az Aszszonyok között,
Hányan vóltak, annyi sinórra kötözött.

Az arany ládát-is, ’s a’ nagy aranyokat
Fel-osztá; gazdaggá tette minnyájokat.

Látták, hogy magának ő semmit sem hagyott,
Tett velek illyen jót, ’s barátságot nagyot.

Ki ki futott hozzá, kintsének felével,
Sok őtet kínálta maga mindenével.

De ő el-nem-vette; ha szüksége lészen,
Mondotta: hogy akkor nálok kérést tészen.

Ezzel úgy bé-vette ő az ő szíveket,
Hogy kívánták érte áldozni élteket.

El-oszlottak: más nap reggel hozzá jöttek,
Egy szívvel előtte, minnyájan esdegtek.

Hogy ezen Formosa szigetbe maradna,
Mint egy Fejedelem rajtok uralkodna.

Szólltak: arany, ezüst, Gyöngy van itt bővséggel,
A’ főldje termékeny, tele van szépséggel.

Felelt a’ Gróf: mi most itt nem maradhatunk,
Még kevesen vagyunk, ellent nem álhatunk

Annyi Monarcháknak, a’ mennyen itt laknak,
Nem kell hinni nékik, ellenünk támadnak.

Én Európába majdan kötést teszek,
Egy nagy Monárchával Aliátus leszek.

Sok népeket gyűjtök, kikkel viszsza-térünk,
Így nem tsak reménylem; de tudom, jót érünk.

Reá állt minnyája a’ Gróf tanátsára,
Sőt már őt kintették el-indúlására.

Mivel már mindenek rakattak hajóra,
Indúlni-is kívánt, várt tsak szélre jóra.

Ha valaha jót tett Rontó, ’s bőlts vólt dolga,
Jót tett most, ’s mutatta, hogy ő egy hív szolga.

Látván a’ sok kintset a’ Gróf el-osztotta;
És magát egészlen attúl meg-fosztotta;

Látván azt-is, ki ki hogy néki részt adni
Kívánt: de ő még-is mindent nálok hadni

Akar: ezen dolgot, ő le-nem-nyelhette,
A’ Társaság pedig őtet szenvedhette.

Magyar szokás szerint, kit kit Sógorának,
Az Aszszonyságokat pediglen Ángyának

Nevezte ő: elől ment az férfiakhoz,
De mindég tsak egyhez: így szóllott azokhoz:

Sógor! te a’ Grófnak az ő természetét
Nem esméred; láttad, bár sok tettét, ’s eszét,

Tudjad! hogy nálánál nints nagyobb Gavalér,
Nagy lelkűségével senki fel sem-is ér.

Bizonysága ennek a’ kints fel-osztása,
Önként ettűl való maga meg-fosztása.

Kínáltátok ugyan mindennek felével,
El-pirúlt ő akkor; de vette jó névvel.

Soha azt tőletek maga el-sem veszi,
Benne nagy szív lakik, ezt azért nem teszi.

Sógor! az arany lántz többet ér a’ gúsnál,
Nagyobb a’ betsűlet a’ káposztás húsnál.

Illetlen dolog lesz, őtet pusztán hadni,
Azon sok kintsekbűl részt néki nem adni.

A’ mit néki szántál, add Sógor kezembe,
De meg-ne-mond néki, lévén vele szembe,

Mert néked, azt vélem, ő viszsza adattya,
Mert mindenbe hogy ő Gavalér mutattya.

Ne-is gondold aztat, magamnak tartani
Akarnám; azt mondván: hogy nem kell szóllani.

Egész te kintsedért a’ betsűletemet
Nem adnám; fen tartom mindég jó nevemet.

Ha Európába egyszer mi bent leszünk,
Ott mond-meg: addig-is tám illy nyerést teszünk.

Rontónak beszédje köztök azt okozta,
Hogy hozzá mindenik kintse felét hozta.

Az Aszszonyokat-is szintúgy sorra járta,
Eggyike előtt-is száját bé-nem-zárta.

Hason móddal nékik a’ Grófot ajánlta,
Minden Ángyókáját szépen tzirokálta.

Ditsírte, hogy szépek, ’s vólnának kegyesek,
Legyenek szavára ők engedelmesek.

Öt száz szem gyöngyöket tőlök ki-is tsafart,
Mellyeket szép fejér pamut közzé takart.

Ki az Aszszonyságot, hogy szép, úgy ditséri,
Bizonyos lehet ő, hogy tzéllyát el-éri.

De szomszéd Aszszonyát szükség hogy ótsállya,
Mert másképpen hidje, kedvét nem talállya.

A’ Grófnak hasznos vólt a’ Rontó Questája,
Mert meg-tőlt sok kintsel jó forma ládája.

A’ Gróf azon napon maga ebédele,
Azért is szóllhatott Rontó bátran vele.

Kérdezte itt Rontót: hány hét még a’ világ,
Látom néked szoros, de nékem elég tág.

Tudom hogy Nagysádnak elég tág, nem szoros,
Nagy kár az: pedig már Nagysád elég koros.

Mert sok szép javait a’ világ tágára,
Úgy szórja mint pelyvát, önnön nagy kárára.

Te Filosofus vagy; nem értem szavadat,
Igen mélyen beszélsz, add ki jól magadat.

Ki-adom: mert máskép óldalom ki-ütné,
Hogy ha szavaimat a’ szám ki nem sütné.

Hogy ha én Nagyságod, Nagysád Rontó lenne,
Akkor, mit Nagysád tett, Rontó ollyat tenne;

Jó ötvent vágatnék a’ Rontó farára,
Hogy gondossabb lenne ezentúl magára.

Nagysád a’ sok aranyt, gyöngyöt szórta, hányta;
E’ nagy tékozláson lelkem sírt, úgy bánta.

Ollyan emberekre aztat vesztegette,
Kiknek nagyobb része gályát érdemlette.

Magának tsak egy fél latotskát sem hagyott,
Mondja-meg Nagyságod! nem vétett-é nagyot?

Ött hat márjás elég lett vólna itt soknak,
Valamit adhatott vólna a’ Nagyoknak.

Aszszonyaink közzűl rá tér Nagysád árra,
Orientális gyöngy úgy illik nyakára

Soknak: mint az öklöm, ha teszem szememre,
Vagy kalpagom helyett, szitát a’ fejemre.

Nem-is érti e’ szót, gyöngy! Orientális!
Jó illyennek öt hat pólturás kaláris.

Nagysádnak az Isten adhatt magzatokat,
Vajmi jó lett vólna, mind az aranyokat

Számokra el-tenni, mert nem rozsdásodnak,
Bár meddig állyanak, meg-nem-molyosodnak.

Nem mást, tsak a’ Grófnét, gyöngy illette vólna,
De hallgatok: mert ha a’ szám többet szóllna,

Nagyságod Kegyelmét könnyen el-veszteném,
Igaz mondásomért bűntetésem venném.

Szólltt a’ Gróf: ne bánnyad kedves fiam Rontó!
Él a’ régi Isten, Kegyelmes ő, és jó.

Adhat még ő nékünk illyen nyereséget,
Tsak szeressük ezen Isteni Felséget.

Óh nem mindég nevett mi reánk Apolló,
’S nem minden szigetbe lakik olly nagy Apó,

Ki nékünk illy gazdag ajándékot tégyen,
Azon felűl hozzánk olly sok jóval légyen.

Mosolygott itt a’ Gróf, szólltt: nem nagy apónak
Hívják, kirűl beszélsz, hanem Huapónak.

Ha Toldi Miklósnak hívják-is, nem bánom,
De az el-pazarlott kintset mindég bánom.

Hallgass, már el-úntam sok fetsegésedet,
De mindazonáltal szeretlek tégedet;

Készűlj, mert mi hólnap meg-fogunk indúlni,
Gazdagabb, mint eddig, szigeteket dúlni.

NYÓLTZADIK TZIKKELY.

A’ mellybe szigettyébűl való ki-menetele, Makaóba lett meg-érkezése, ott tett dolgai, Europába való bé-menése, onnan való ki-jövetele, Madagaskárba lett meg-telepedése, Rontó Pállal való beszélgetéseivel edgyütt elő-adattatnak.

September havának tizenkettedikén,
Formósa szigettyét el-hagyták idején,

Bánták e’ szigetet, mert jó dolgok vólt itt,
Sok kintset magával ki ki innét ki-vitt.

Itt akart Stefanov erővel maradni,
De nem akarta a’ Társaság itt hadni.

Tudták, hogy rosz ember, nékik kárt tehetne,
Huapónak rólok roszszat füllenthetne.

Tengerbe akarta azért magát vetni,
Mellyért árestomba kellett őt tétetni.

Tizen-ötödikén Chinai rév mellett,
Arra lévén Úttyok, evezniek kellett.

Ebbe felette sok halász hajók álltak,
Azért-is Kutnetsov Vintplattal ki-száltak,

Mennyi tsak halok vólt, ők azt mind meg-vették,
A’ Gróf bé-sózatta, ’s így hordókba tették.

Meg-alkudott Vintplat itten egy emberrel,
Fizetni kellett ezt két száz Piasterrel,[115]

Kalaúzok lett ez; űlt egy kis hajóba,
Elől ment, vezette őket Makaóba.[116]

Más nap Tanaósa révébe menének,
Három ágyú lövést itt mindjárt tevének.

Ezekkel a’ várat itten köszöntötték,
Mellynek ellenébe állásokat vették.

A’ Vár Comendánsa szint annyi lövéssel,
Viszonlotta eztet, és sebes lépéssel

Egy-Mandarin[117] mindjárt a’ Grófhoz érkezett,
Talmáts-is jött vele, ez mindent kérdezett.

Elsőben-is; a’ Gróf honnan való lenne?
Okait Úttyának, ’s innét merre menne?

Rövideden a’ Gróf mind el-beszéllette,
Néki szép bőrökkel ajándékát tette.

Meg-engedte mindjárt, hogy a’ Gróf vehessen
Élelmet; és a’ merre tetszik, el-mehessen.

De ez-is ő néki szép ajándékokot
Kűldött, meg-érdemlik tudnia azokat,

Egy Portzellán szervizt, Thét meg két ládával,
Tizenkét nagy sertést, hat tehént borjával,

Baromfit: kéz alatt azt adta tudtára,
Hogy örömest venne ő maga számára

Több bőreket: hogy ha vólnának a’ Grófnak,
Árát-is meg-tudni kívánná azoknak.

Kűldött két száz nyusztot és száz ötven Bibert,
Ezekért hat ezer nyóltz száz piasztert nyert.

Makaó szigetnek az ő szorossára,
El-értek húszadik September napjára.

Portugalliai Zászló réve partyán
Lobogott: a’ Gróf-is eztet itt meg-látván,

Tizenkét ágyúknak lőttével tisztelte,
Mellyért az itt való nép őtet kedvelte.

Saldagéa Úrhoz, ki itt Gubernátor
Vólt; és háza előtt állott egy nagy Sátor,

Mene: Sátorába Gróf őtet tisztelte,
Egész dolgát néki, ő el-is beszélte.

Meg-engedte mindjárt, hogy ők építhetnek
Házakat, mellyekbe mind addig lehetnek,

Meddig tsak indúlni ők Europába
Nem fognak: lakjanak itten szabadgyába.

A’ Grófnak házába sok féle szereket,
Kárpitokat, Asztalt, Tükröket, Székeket

Kűldött, és gyakran-is hívta ebédgyére,
Valamit lehetett, mindent tett kedvére.

Bár mikor ment hozzá, ’s a’ Gróf vala nála,
Házába mindenkor sok Papot tanála,

Az hajó, ’s házaik meg-tőltek sok Pappal,
Azon igyekeztek ezek éjjel nappal,

Hogy a’ Gróf társait Pápistákká tegyék,
Annyival gazdagabb az Úr akla legyék.

Mivel a’ Városba minden vólt bővséggel,
Hús, szalonna, gyümőlts, több más eleséggel;

A’ Gróf népe nem élt itt mértékletessen,
A’ Klima forró vólt, nap sütvén hevessen,

Azért sokan estek forró nyavalyába,
Tizen-hat közzűlök meg-hólt hamarjába.

Virágokat tudjuk a’ hévség fonnyaszttya,
Tavasz szaporíttya, a’ nyár meg-fogyaszttya,

Ezeknek gyümőltsét igaz, hogy érleli,
De sok evésétűl sok halálát leli.

Afanáziátska itt éppen úgy jára,
A’ ki alig jutott élte tavaszszára,

Virágzani kezdvén; ez Országnak heve,
Úgy el-fonnyasztotta, fájdalom! hogy leve

Az halálnak tárgya; és ez a’ kegyetlen
Nyilát bele lőtte, meg-hala véletlen.

Sok gyümőltsöt évén, forró nyavalyába
Esett: a’ Doktorok fáradtak héjába.

Élete virágja a’ hévségtűl el-húlt,
A’ Gróf karjai köztt e’ világbúl ki-múlt.

Ezt látván, ágyánál mindjárt el-ájúla,
Fel-eszmélvén, könyve mint zápor úgy húla.

Az egész Társaság siratta, lármát tett,
Mert soha éltébe eggyiknek sem vétett.

A’ Gróf nagy pompával el-takarítatta,
Fejér márvánnyára ezeket íratta.

* * *

Álly-meg itt Útazó! tekints ezen kőre,
Gondold-meg; hogy te-is így jársz jövendőre.

Ki ez alatt nyugszik, hidd-el! vólt ártatlan,
Még-is az halál vólt hozzá irgalmatlan.

Tizen-hét esztendőt hátra tsak most teve,
Afanásia vólt ezen szűznek neve.

Jegek, havak között ő Siberiába
Születtetett: vólt tsak nyiló virágjába.

Még-is erkőltsinek ritka vala mássa,
Jele az, nagy nembűl hogy vólt származása.

Hazájába őtet sok bal fátum érte,
A’ szerentsétlenség poharát rá mérte.

Nem akart maradni ott a’ latrok között,
Achilles név alatt onnan ki-kőltözött.

E’ nagy vitéz nevét meg-is érdemlette,
Mert erős szívének nagy vólt minden tette.

Tengereken, főldön számtalan inségnek
Ellent állt: itt hódolt a’ forró hévségnek.

Harmat gyengeségű testét öszve főzte,
Örvend az írígység, hogy így őt’ meg-győzte.

Vígyáz te vándorló! illyen sorsra ne juss,
Olvasván ezeket, sirasd-meg, ’s innét fuss.

* * *

E’ Temetést hamar követte megint más,
Mert himlőbe meg-hólt a’ kis Zachariás.

Minthogy vad szüléktűl esett születése,
Erkőltse-is olly vólt, ’s egész nevelése.

Egy Pálma fa alá a’ Gróf temettette,
Pedig eredetét tán bik fák köztt vette.

Egy Dominicánust, a’ kit Zunitának
Hívták, tette a’ Gróf maga baráttyának,

Vólt-is ez hozzája olly nagy segítséggel,
Hogy minden bőreit ő nagy nyereséggel

El-adta: huszon-nyóltz négy száz negyven ezert
Kapott a’ Vevőktől, kész pénzűl Piastert.

A’ Várostól-is meg-ajándékoztatott,
Két ezer piaster nékie adatott.

Negyven-két setét kék darab posztókat-is,
Tizen-két fekete Atlasz végeket-is.

De ezért kívánták, hogy Diáriumát
Úttyának, mellyet tett, írtt Protoculumát,

Hadja nálok: teszik az Archivumokba,
Tudták, hogy találnak nagy dolgot azokba.

Maga kára nélkűl ő ezt nem tehette,
Mivel egy nagy Főnek aztat készítette.

Más egy Angliai társaságba lévő
Gor nevű Kapitány, láttya sietve jő.

Ez-is jegyzéseit, ’s írásait kérte,
Adná ide, jól meg-jutalmazzák érte.

Mert nagy hivatalba ő közöttök lészen,
Vagy azokért sok pénzt, ha tetszik, fel-vészen,

De úgy, hogy azokrúl más Fejedelmekkel
Ne szóllyon, semmit se közöllyön ezekkel.

Szólltt a’ Gróf: igen-is állt adom írásom,
Vellem olly Tisztségre, ha kap minden Társom.

Mellybűl esztendőnként légyen jővedelme,
Ezer Gviné[118], hogy így lehessen élelme.

Felelt a’ Kapitány, az Úr szóll nagyon fent,
El-mene a’ Gróftúl, Kazanov vele ment.

Kevés napok múlva más két kereskedők,
Anglus Társaságbúl nagybúl valának ők,

Plenipotentziát a’ Grófnak mutattak,
Fő Tanátsossaik mellyt kezekbe adtak.

Hogy ha írásait mind ő nálok hadja,
Meg-esküszik, párját senkinek sem adja;

A’ tizen-öt ezer font Gvinét le-teszik,
Magát, ’s néhány Társát magok közzé veszik.

Négy ezer Gvinét kért önnön személyére,
Ha meg-hal, szint’ annyit minden gyermekére.

Minden Tiszttyeinek százat esztendőre,
Harmintzat pediglen egy köz ember főre.

Mivel Coloniát fognak építeni,
Tartozzanak akkor őket segíteni.

Mivel Gróf Móritz Benyovszki németh nyelven ki-adatott életének le-írásában nintsen ki-téve, hogy mi okokra való nézve valamint Makaó Városa, úgy szintén az Anglusok-is, sőt ezek még jobban, kívánták magokévá tenni az ő útazásának jegyzéseit, avagy Diáriumát, ímé én ki-teszem úgy, valamint önnön maga nékem Nagyszombatba, és Rontó Pál Budán beszéllették. Sok esztendőktűl fogvást keresték a’ Spanyolok, de főkép a’ Holandusok, Frantziák, és Anglusok, a’ tengereken egy olly útat, a’ mellyen a’ Jeges tengerre juthatnának, és így kereskedéseiket azon részébe a’ világnak bé-vihetnék; de számtalan fáradságok mind haszontalanok vóltak; még azon híres Kók sem találhatott erre: midőn Gróf Benyovszki Kámtsatka tartománnyába Ohotzk várát (a’ mint fellyebb ki-tettem) meg-vette, és onnat mint számkivetésének helyébűl, szent Péter és szent Pál nevezetű hajón több másokkal, a’ kik szabadúlásokat egyedűl nékie köszönhették, el-ment: valamerre vette úttyát, azon részeket, tenger szorossait, szigeteket, azoknak neveit, azokban uralkodó Fejedelemnek neveivel eggyütt fel-jegyzette, és jegyzéseibűl, történettyeibűl egy Diáriumot formált, eztet akarták a’ fent nevezettek ő tőle meg-nyerni, hogy így abbúl ki-tanúlhassák azon útat, a’ mellyen ő, a’ Jeges tengertűl, egész a’ jó reménység fejéig (Cap di bona Speranza) szerentséssen érkezett. Nem lehet a’ dologrúl másképpen ítélni, hanem hogy őtet ide, az öröktűl való Gondviselés, vagy-is ha szabad mondani, a’ vak szerentse vezette. Mint bőlts Úr, által látta aztat, hogy ha ő maga írásait egy Fejedelemnek által fogja adni, fáradsága, sok szenvedései meg-fognak jutalmaztatni; azért-is el-tökéllette magába, hogy mindenekrűl a’ Frantzia udvart fogja tudósítani: tudtára-is adta a’ jó Reménység fejébűl Eguillon Hertzegnek, a’ mint fellyebb ki-tettem. De itt aztat-is még szükséges tudni, hogy ő vele a’ hajón mindennémű Mester emberek vóltak, még kép-író-is, és a’ merre ment, az Átsokkal Oszlopokat munkáltatott, erre pedig az Asztalosokkal Táblákat, mellyekre a’ fejér Liliomokat a’ Frantzia Király Tzímjét a’ képírókkal festettette, és a’ hol ítélte, ezen oszlopokat fel-álíttatta, ’s mint egy azon megyéket, a’ Frantzia Király részére el-foglalta. Frantzia Országbúl, már Frantziákkal ezen az úton kénteleníttetett viszsza menni, hogy azok mind az útat ki-tanúlhassák, és mind a’ meg-jegyzett megyéket-is szemmel láthassák. A’ kik Kámtsatkábúl vele jöttek, minnyájan el-hagyták őtet, tsak Rontó állotta-meg a’ sarat. Mind ezekért mint jutalmazta-meg a’ Frantzia Király, alább ki fogom tenni.

Ők soknak tartották a’ Gróf kívánását,
De hogy el-nyerhessék, még-is az írását,

Fel-tették magokba, pénzel meg-rontani
Fogják embereit, magokhoz hajtani.

Stefanov vólt első, ki szavokra állott,
A’ mit nem tehetett, ollyast-is ajánlott.

Öt ezer Gvinéért Gróf papirossait
Által adja nékik, minden írásait.

Mihent ezt meg-tudta, mindjárt egy ládába
Írásait zárta; és ezen dolgába

Rontón kívűl senki tsak egy szót sem tudott,
Sok drágaságokat még ő abba dugott.

A’ Mitepolisi Püspöknek házába
Kűldötte: zárta ez egy titkos bólttyába.

Októbernek tizen-ötödik napjára,
Egész Társaságot a’ Gróf szállására

Gyűjtötte, és szóllott: érzékenyűl vette,
Melly-is nem kevessé szívét meg-sértette,

Hogy sokan vólnának a’ Társaság között;
A’ kikbe ellene a’ harag meg-rögzött,

Illyenek ő vele meg nem elégszenek,
Szerentsétlen légyen, azon igyekzenek.

Azért-is a’ kinek vele maradása
Nem tetszik, hadgya el, a’ mit tesz, ő lása.

Szólltt; tudom adóssa senkinek sem vagyok,
Sőt azt gondollyák-meg, vóltak igen nagyok

Ajándékim, mellyet Formosába adtam,
Mellyekből magamnak egy bogmát sem hagytam,

A’ Gróf mind ezeket alig beszélte el,
Mindjárt ezen szókkal Stefanov állott-fel.

Ezen ajándéknak oka vólt ravaszság,
Mert a’ szívét bírta mindenkor álnokság.

Minnyájunknak adta azokat Huapó,
Hogy részét id’adtta, vólt tsak arra való,

Hogy észre ne vegyük, sőt meg-vakítassunk,
E’ Praktika által mi meg-tsalatassunk.

Ő a’ nagy dolgokba ne tudgyuk mit mivel,
És mindennel bírjon, mi pedig semmivel.

Egész Társaságot itt meg-szóllította,
Jőjjön ki ki velem, nagyon kiáltotta;

Vegyük-el erővel minden írásait,
Ki-tanúllyuk abból sok hamisságait.

A’ Gróf, hogy Stefanov mind ezeket tette,
Éppen nem tsudálta, de sajnosson vette,

Látván itt Vintplatot, leg-kedvesbb baráttyát,
Ki a’ Grófnak vette sok jó akarattyát;

Hogy hozzájok állott; olly nagyon fájt szíve,
Mintha azt sértette vólna halál íve.

Mindjárt tizen edgyen mentek szállására,
Kezeket rá tették ők azon ládára,

Mellybe írásait lennie ítélték,
Stefanov házába aztat el-is vitték.

A’ Gróf húsz emberrel rajta ment házára,
Bé-törték ajtaját nem kis boszszújára.

Mihent szobájába a’ Gróf itt bé-lépett,
Stefanov hozzája pistollal lövést tett.

Nem érte: de őt’ itt mindjárt meg-fogatta,
És meg-kötöztetve rejtekbe dugatta.

Vintpláton kard függött, pistoly vólt kezébe,
Hogy vágjon, vagy lőjjön, nem jutott eszébe,

Kertbe futott, falán állt nem ugorhatott,
A’ Gróf emberitől el-is foggattatott.

Hogy mind a’ kettővel több baja ne légyen,
Rólok a’ többi-is hogy példát ne végyen;

Társaságtól őket mindjárt el-választá,
Dolgokat egy napról másra nem halasztá.

A’ Gubernátortól engedelmet kére,
A’ Várba zárhassa, hogy legyenek fére.

Ezt meg-nyervén tőle, egy Kasamátába
Rekeszté; nem-is vólt senki már lármába.

Ezek után a’ Gróf hideg-lelést kapott,
Mellytől majd négy hétig nem szabadúlhatott.

Gubernátor szállást a’ maga házába
Adott néki, a’ hól vólt nyúgodalmába.

Kutnetsovra bízta addig Comandóját,
És ez kórmányozta mind népét, ’s hajóját,

Betegsége után ládáját vizsgálta,
De sok gyűjteménnyét abba nem találta.

Meg-tudta, hogy Vintplat ’s Kutnetsov el-adták,
Tsak ezer tallérért egy Zsidónál hagyták,

Pedig ötször annyit értek tsak gyöngyei,
Hát még sok kövei ’s szép öltözettyei.

Itt ezen Országba igazság törvény nints,
Légyen saját vagy-is el-lopatott nagy kints:

Örökre az övé, ki aztat meg-veszi,
Vígyázzon a’ kié, azt a’ választ veszi.

Jelen vala immár tizedik December,
Meg-tudni akarta Gróftúl minden ember,

Hogy dolgát ezentúl mint fogja intézni,
Mert a’ sok változást el-únták már nézni.

Szóllott: hogy fel-tette szentűl azt magába,
Két Frantzia hajón ő Europába

Mégyen: ki nem akar vele oda menni,
Tegye azt, leg-jobbnak mellyet ítél lenni.

De vele el-menni minnyájan készűltek,
A’ szállása mellett egy házba bé-gyűltek.

Az Osztindiai Frantz Kompániánál,
Mellynél nagyobb egy sem vala akkor annál,

Vala egy Kapitány, szent Hilár vólt neve,
Mihent a’ Gróf ezzel barátságot teve,

Száz tizen-öt ezer Frantzia livrába,[119]
Meg-alkudt, két hajón hogy Europába

Minden bátorsággal, ez őket ki-viszi,
Hamar hogy ott lesznek, maga-is úgyhiszi.

Vintplatot a’ várbúl a’ Gróf ki-vétette,
Mivel sokat kérte, kegyelmébe vette.

Stefanovnak adott négy ezer piastert,
Úttyára botsájtá ezen nagy gaz embert.

A’ Holandusokkal tett ő barátságot,
Kik gondolták, tőle hogy sok valóságot

A’ Gróf úttya felől ki fognak tanúlni,
Így kereskedések meg-fogna újúlni.

El-kűldötték mindjárt őt Batáviába,
E’ szigetet bírják azok Ázsiába.

Szüksége már nem vólt Grófnak hajójára,
El-adó tzédulát veretett orrára.

Mindjárt-is akadott egy igen jó vevő,
Portugalliai gazdag kereskedő.

Tíz ezer piastert le-olvasott érte,
Hadi szereit-is Grófnak nagyon kérte.

A’ Gubernátornak ezeket engedte,
Mivel míg itt lakott, sok kegyelmét vette.

A’ Gróf mindeneket itten ki-fizetvén,
Több apróbb hajókra társaival űlvén,

Ezer hét száz hetven kettedik esztendő
Íratott, havas vólt, mind mező, mind erdő,

Mert tizen negyedik Januárius vólt,
Sem a’ Fülemile, sem Kakuk még nem szólltt.

A’ midőn érkeztek Taju szorossára,
Házakba szállottak, ki-menvén parttyára,

Itten várakozni nékiek kelletett,
Míg Kantonbúl[120] a’ két hajó érkezhetett.

Huszon kettedikén Januáriusnak
Itt vóltak; minnyájan már ők Mártiusnak

Tizen-hatodikán rajtok evezének,
És Isle de Frantzba,[121] bé-is érkezének.

E’ szigetbe vala Roche Gubernátor,
Egy nagyon eszes Úr, ’s dolgaiba bátor.

Katona mód szerént a’ Grófot fogadta,
Szállássúl a’ maga házát néki adta.

Hozzája felette jó szívet mutatott,
Úttyára-is költsön szép summa pénzt adott.

Negyedik Aprilis napján el-is indúlt,
Mivel az esztendő már tavaszszal újúlt.

Tizen-kettedikén Madagaskar mellett,[122]
Vasmatskákat vetni és nyúgodni kellett.

Gubernátor azon szigetet ditsérte,
Tekéntse-meg aztat, Grófot nagyon kérte.

De ez nem lehetett, mert nem mulathattak,
Két napnál ők tovább nem-is nyúgodhattak.

Huszon hetedikén innét el-evedztek,
És a’ Jó reménység szigethez érkeztek

Huszon nyóltzadikán: de meg-nem-állottak,
Jó szelek vólt, azért tovább el-hajtottak.

Tsak tizen nyóltzadik Julius Napjára,
Szent kereszt szigetnek értek szorossára.

Port Luisbe a’ Gróf egy Tisztet magához,
A’ Frantzia Király kórmányozójához

Kűldött; érkezését néki jelentette,
A’ ki-is mindjárást néki meg-engedte,

Hogy hozzá Népével ő bízvást be-szállhatt,
Meddig fog tetszeni, ottan addig álhatt.

Köszönté, hogy el-jött, ő nagy tisztelettel
A’ Grófot, ’s hozzája vólt nagy betsűlettel.

Kérte, egy követet Hertzeg Eguillonhoz
Kűldjön: ki meg-mondja, a’ Gróf hogy sok jót hoz.

Második Augustus Napján egy levelet
Az Hertzegtűl hozott, meg-térvén a’ követ.

Kérte ebbe: jönne hozzá Campagnába,
Másuvá ne szállyon, hanem kastéllyába.

Mindjárt ment, fogadta őt illendő képpen,
Sokáig beszéllett vele igen szépen.

Kínálta végtére őt egy Regimenttel,
A’ Gróf ez ajánlást vette-is nagy kedvvel.

De ugyan tsak még-is illyen állatással,
Ha reája bízzák, és nem közlik mással;

Egy Coloniának az ő építését,
Ítélete szerént való rendelését.

A’ Jó reménységnek szigettyén túl tenni
Fogja aztat: mellybűl nagy haszon fog lenni.

Itt a’ Gróf akadott egy Attyafiára,
Már meg-élemedett, Gróf Benjov báttyára.

Comendánsa vólt ez Bár erősségének,
És kedves embere maga Felségének;

Comendátora-is szent Lázár Rendjének,
Részesse szent Lajos érdem keresztyének.

A’ Királytúl nyert a’ Grófnak engedelmet,
Passust-is; a’ mellyet nézett mint védelmet;

Hogy Magyar Országbúl bé-hozattathattya
Grófnéját: ’s Frantzia Országot lakhattya.

Egy Esztendő múlva Grófnéja el-jöve,
Kinek a’ Gróf népe három Salvét löve.

A’ midőn embere Bétsbe értt hozzája,
Éppen akkor hólt-meg egy kis Úrfitskája.

A’ Király tengeri első Ministere,
Kereskedésekbe leg-hittebb embere,

Boine Úr, itten a’ Grófnak mondotta,
Hogy ő a’ Királynak szájábúl hallotta,

Hogy Madagascárba kívánnya kűldeni,
Hol egy Coloniát hagyna építeni;

De úgy, hogy ő abba tégyen sok Népeket,
Kik-is Isle de Frantz, ’s Burbon szigeteket,

Gyakorta segítsék élelem szerekkel,
Mert nem bővelkednek azok mind ezekkel.

Nyitna-is ott egy új kereskedő útat,
Madagascárt nézze mint egy gazdag kútat;

Mellynek ki nem szárad soha-is forrása,
Sok főldeket hízlal annak ki-folyása.

’S mivel Napkeleti Indiai részen
A’ Királynak mostan háborúja lészen;

Mennyit fog kivánni, annyi rekrutákat
Kűldjön, hogy ezekbe ne lásson hibákat.

A’ Gróf mindenekre magát ajánlotta,
A’ Ministereknek ezeket mondotta.

Hogy eleint néki lesz bátorságára
Szüksége néhány száz vitéz katonára.

Erre Ministernek ajánlását vette,
Ki-is a’ Királynak ezt meg-jelentette.

A’ Király leg-ottan comandiroztatott,
Ezer két száz Vitéz alája adatott.

Szólltt a’ Gróf: illy nagy szám félelmére lenne
A’ népnek: a’ mellyel magának kárt tenne.

Mert kívánnya, tőle el-ne-vadúllyanak,
Sőt inkább jó szívvel hozzá hajollyanak.

Ő tsak öt százat kért, elég ennyi látta,
A’ Király költségén maga verbuálta.

Papirosra tette az egész Plánumát,
Kereskedésnek-is az ő projectumát.

Boine Minister mind ezeket tűle
El-vette, ’s olvasván, Gróf eszén el-hűle.

Az ezer hét száznak hetven harmadikán
Mártius havának tizen hatodikán,

Ministeriumtúl vett ő egy levelet,
Mellyet el-olvasván, nagyon meg-íjedett;

Mert látta, hogy Ternei, Mailardt Úr kezekbe,
A’ kik parantsoltak Isle szigetekbe;

Adatott hatalma, ’s ezektűl függene,
A’ mit ők akarnak, tenni azt kellene.

Nem tetszett ez néki, a’ Ministerrel szólltt,
Ez vállat vonított, mert nagy Udvari vólt.

Eguillon Hertzeg ügyét fel-válalta,
A’ Gróf miket szóllott, mind jónak találta:

A’ Királynál sokat az Hertzeg tehetett,
Azért-is a’ dolga jól el-végeztetett.

Mindjárt a’ szigetbe más parantsolat ment,
Mellynek nem álhatott immár senki ellent.

A’ parantsolatnak ez vólt foglalattya,
Hogy örömére vált, ki ki ált-láthattya.

Benyovszki Móritznak adatik hatalom,
Ha kivánni fogja, még ehez óltalom;

Hogy Madagáscárba szabadon mehessen,
Coloniákat-is ottan építhessen,

Ezen nagy szigetnek mind azon részein,
A’ hol tetszeni fog, bent, avagy szélein.

De tárgya a’ lészen az ő Plánumának,
Mert másképpen haszna nem lesz munkájának,

Hogy mivel ott lakik néhány Fejedelem,
Azért is adatik néki engedelem,

Hogy azokkal ő olly erős kötést tégyen,
Mellybűl egy tserélő kereskedés légyen.

Mindent pénzen venni tőlök ne kellessen,
Portéka tserével ez véghez mehessen.

Egy könyű Postillon hajó[123] is kezére,
Bízatik; Saunier lesz ennek vezére.

Mailardt Úr néki ád egy Borbélyt, egy Doctort,
Vigyenek magokkal sok orvosságot, ’s port.

Mezei Káplánt-is, és jó egy számvetőt;
E’ mellé fog adni Cancellistát kettőt.

Comissáriussá Maizon Úr légyen,
A’ mit ő parantsol, tsak azt ’s mást ne tégyen.

Ternei Úr nékie rekrutákat adgyon,
A’ szép iffiak közt választani hadgyon.

Tizenkét ágyúkat, mind hat fontosokat,
Ezekhez még négyet de már nyoltzasokat;

Három ágyú pedig tsak egy fontos légyen;
Mert az illy mind hegyen, Vőlgyön futva mégyen.

Még két kis Mozsarak néki adassanak,
Melléjek szekérre bombik rakassanak.

Öt száz gránátok-is el-készítessenek,
Ezek mind ládákba hozzá vitessenek,

Apró porral három hordó meg-tőltessen,
Vastaggal egy, hogy így eleget lőhessen.

Öt száz font büdös kőt, annyi salétromot;
Vont fegyverbe illő két ezer stastromot

Nyerjen: és ezekhez négy ezer font ónt-is,
És annyi golyóbis, öntő formákat-is.

Műszereket, mellyek az asztalosoknak
Szükségesek szoktak lenni, vagy Átsoknak.

Muskétákat, pistolyt, tsákányt, vas szegeket,
Mivel a’ lakosok szeretik ezeket.

Tükröket-is, hogy így mindjárt indíthassa
A’ tserét, népét-is ehez szoktathassa.

És mivel a’ Truppok majd Madagascárba
Rosz időbe érnek, és talán víz árba;

Isle Frantzbúl pedig nem segíttethetnek,
Mellyért sok inséget roszszat szenvedhetnek,

Azért-is olly summa pénzt a’ számvetőnek
Mailardt Úr adasson, hogy így minden főnek

Hat holnapi zsóldja ki-adattathasson,
Senki a’ Gróf ellen ne zúgolódhasson.

Egy író deáknak az légyen munkája,
Sózatlan hús, lisztye, hala, ’s pályinkája,

Leg-alább-is légyen szint úgy hat hólnapra,
Mindennek adgya-ki részit naprúl napra.

Semmi kereskedő, más idegen hajó,
Akár melly részirűl Világnak az való;

Coloniájokhoz ne közelíthessen,
Az ő Megyéikbe tsak ollyan mehessen,

Melly portékákkal jő a’ Király számára,
Avagy marhákat hajt parantsolattyára.

De a’ hajónak-is Ura bár ki légyen,
Kereskedést maga számára ne tégyen.

Maisonville Úr fog a’ kereskedésre
Vígyázni, és ő fog vétetni kérdésre.

Két bíztos Talmátsa fog a’ Grófnak lenni,
Kik a’ főld népével tudnak beszélleni.

Ez vólt a’ Minister Boin levelének
Foglalattya, mellyt írt Mailardtnak, Ternének.

De a’ Grófnak-is ez keménnyen meg-hagyta,
És Sinór mértékűl ő nékie adta,

Nem tsak e’ kettővel hogy ő levelezzen,
A’ Ministerrel-is főkép értekezzen.

Itt a’ Ministertűl Gróf bútsúját vette,
Úttyát Orientbe sietve ő tette.

Űlt Marquisz Malborug nevű nagy hajóra,
És már tsak dolgait vette gondolóra.

Ő Isle de Frantzba hamar-is el-juta,
Bé-érkezésének híre itt el-futa,

Érkezése nem vólt mindennek kedvére,
Sok pedig örömmel ment köszöntésére.

Trupjának egy részét már itten találta,
Többi Orientbe még a’ hajót várta.

Gubernátor Ternei Úrtúl mind azt kérte,
Mellyeket a’ Király adatni ígérte.

A’ mi a’ Truppoknak fel-állítatását,
Postillon, ’s a’ többi hajók ki-adását

Illette: azt mindjárt ő tellyesítette,
A’ többi dolgokat Maillárdtra vetette;

Ki ezen szigetbe vala a’ Kínts Tartó,
De magának főkép nagy hasznokot hajtó.

A’ Gróf hozzá menvén, felette meg-réműlt,
Mert a’ miket mondott, ő azokon el-hűlt.

Szólltt: nagyon tsudállya, hogy ezeket teszi
Az Udvar, mellyekből majd tsak kárát veszi;

Mert Isle de Frantzba minden kereskedő
El-pusztúl, majd nem lesz kenyere-is evő.

Nem-is tudná, hogy most mit fogna ő tenni,
Míglen az Udvartúl bizonyost fog venni.

Mellynek meg-is írja a’ nehézségeket,
És melly kár követni fogja mind ezeket.

Észre vette a’ Gróf, hogy maga dolgába,
Az írígység miatt majd nem megy folytába.

Maisonville Úr már Madagascárba
Nem akart bé-menni, mellyel őtet kárba

Hajtani kívánta: majd mindenbe ellent
Fog Párisba tenni, kit Maillárdt meg-kent.

Comissáriusnak helyette Maillárt
Ollyat adott, a’ kit tudta, hogy tehett kárt.

Tsalfa rosz ember vólt, neve vala Báhis,
Szólltt; Madagaskárba jobbat adni kár-is.

Látván: Isle de Frantz sziget’ fő Tiszttyei
Vólnának minnyájan az ő irígyei,

Fel-tette magába, hogy Madagaskárba
Bár esik az esső bé-megy vízbe sárba;

És ott az udvarnak várja ajánlását,
Irígyeinek meg-veti lármázását.

Mindjárt-is December hetedik napjára,
Az hajós Hadnagyot Suviert úttyára

Harmintz emberekkel kűldötte előre,
Tudván, hogy dolgait bízhattya illy főre.

Olly parantsolattal: hogy ha bent fog lenni,
Ne késsen azonnal raportumot tenni,

Valamint a’ főldről, úgy az emberekről,
Hogy mi jót tehetne, reményli ezekről.

Indúlása előtt már tudosította
A’ révből a’ Grófot, hogy meg-nem-tartotta

Maillárt Úr a’ Király tett rendéléseit,
Ministeriumnak az ő végzéseit.

Pályinkát nem adott, sem egyéb szereket,
Tsak egynéhány díb dáb kis tsekélységeket.

Maga a’ Gróf nála ezekrűl panaszt tett;
De tőle illy választ szemtűl szembe ő vett;

Hogy a’ mitsodás vólt Don Quixod munkája,
Ez szint ollyan vólna; soha-is hozzája

Segitséggel nem lesz, sőt azon fog lenni,
Hogy ezt meg-ronthassa: Udvarhoz fog menni.

Mind ezekre a’ Gróf tsak egy szót sem felelt,
Elment, egész teste nagy méreggel meg-telt.

Frantzia Országba nagy szerentséjére
Indúla egy hajó, esett ez kedvére.

A’ Hertzegnek kűldött ez által levelet,
Itt mint bánnak vele, abba mindent ki-tett.

Kevés napok múlva a’ Grófot kérette
Maillárt, hogy hozzá jönne; ezt meg-tette.

Leg-ottan hogy a’ Gróf szobájába ére,
Mindenekrűl tőle botsánatot kére;

Ajánlotta magát, hogy fog tenni mindent,
De nem tett: szívébe az irígység vólt bent.

Az alatt el-maradt része Gróf Trupjának
El-jött: néhány napig, míg itt nyugovának,

Transport hajókat kért, ’s szükséges szereket,
Orvosságot, etztet, és szürő köveket,[124]

Mellyekkel e’ sziget hináros vizeit
Tisztíthassa, és meg-adhassa ízeit.

A’ Gubernátortúl ágyúkat, porokat,
És több más tüzellő fegyvert, és kardokat

Nyert; és itten már várt, egy Transport hajóra;
Melly Burbonbúl itt lesz, múlván kevés óra.

Del Forges a’ neve, rá teszi Transporttyát,
És Madagaskárba fogja venni úttyát.

Mailardt Úr sajnálta de tsak állortzával,
Hogy ő most tserére való portékával

Nem szolgálhatt; mondta: szürő köve nintsen,
Etzet-is kezénél tsak egy tsep-is sintsen.

De utánna fogja ezeket kűldetni,
Ha mindjárt kész pénzen kell-is meg-vétetni.

Végtére annyira a’ Gróf őtet vette,
Hogy Bahis helyébe Senan Urat tette.

Ezer hét száz hetven negyedik esztendő
Vólt; Januárius napja vala első,

Hogy Madagaskárbúl tudtára adatott,
Hogy már az irígység oda-is bé-hatott.

Mivel a’ lakosok ellenek vólnának,
És sok szigetekbe fegyverbe álnának.

A’ Komandójának fogyna az élelme,
Minnyájának azért lenne-is félelme.

Azért-is hozzájok jönne, és sietne,
Bajokrúl nintsen más, tsak ő, ki tehetne.

Hátra hagyta részit betegen népének,
Azt-is tapasztalta, hogy sokan szöknének.

Betegeknek tették néhányan Tiszttyei
Magokat: meg-rontva valának szívei.

A’ Gróf fel-tételét tsúnnyán le-festették,
Előttök azokrúl kétségessé tették.

Sőt kéz alatt kűldtek ők Madagaskárba
Követet; kívánták őtet hozni kárba.

Hiaó ott való nagy Fejedelemhez,
A’ követ illy állnok képpen szóllott ehez.

Hogy kívánná, hidje, Gróf birodalmátúl
Őtet meg-fosztani egész hatalmátúl;

Iga alá vetni minden jobbágyait,
Erővel el-venni azok vagyonnyait.

Ezt hallván, hajóját szélnek eresztette,
Madagaskár felé mindjárt úttyát vette.

Tizenkét nap múlva igen rekkent hévbe,
Bé-ment az Antongil nevezetű révbe.

A’ főldre ki-szállván, vált nagy örömére,
Mert a’ népnek talált néhány nagy fejére.

A’ kik víg ortzával eleibe mentek,
És el-érkezésén felette örvendtek.

De ellenbe hamar meg-is szomorodott,
Látván, hogy a’ népe már el-nyomorodott.

Mivel szegényeknek semmiek sem vala,
Az erős munkába sok majd meg-nem-hala.

Mert a’ Négereknek[125] ők nem fizethettek,
Így magok dolgozni kénteleníttettek.

Nem vala Sátorok, avagy Gulyibájok,
Nem vólt betegeknek való Ispitállyok.

A’ Trup komendánsát a’ hideg gyötrötte,
A’ Doktor el-esvén, bal lábát el-törte,

Ki az ágyábúl-is most fel-nem-kellhetett,
Orvossága sem vólt, ’s így nem segíthetett.

Lakosoktúl pedig mivel ők tartottak,
Bár bágyadtak vóltak, strázsákon állottak.

Leg-elsőben itten ő meg-esmérkedett
A’ szeretsenyekkel, ’s barátságot vetett.

Meg-is vett ő tőlök néhány gulyibákat,
És Kákábúl fűzött apró Sátorkákat;

Ezekbe már a’ nép mind addig lehetett,
Számokra házakat míg építtethetett.

Gróf azon hajóba, a’ melly őtet hozta,
Hogy semmit sem talált, bánattyát okozta.

Pedig Maillárt néki mindeneket igért,
De hozzája mindég hamis lélekkel bírt.

Itt egyebet a’ Gróf már nem tudott tenni,
Hajós Kapitánytól mindent kellett venni.

Így tizen-négy ezer öt száz Frantz livrárúl,
Váltó levélt adott nékie magárúl,[126]

A’ melly megyét a’ Gróf leg-elől meg-szálta,
Azt Louisburg névre leg-ottan bérmálta.

Az Antimaroa szomszéd nagy szigetet,
Sok nép lakta, kűldött abba egy követet.

A’ népnek Nagygyait magához kérette,
A’ gyűlés helyének Louisburgot tette.

Első Mártius vólt, hogy meg-jelenének,
Huszon-nyóltzan vóltak, kik ide jövének.

Bátorságokra ők két ezer fegyverest
Hoztak: lovassággal, ’s gyaloggal egyvelest.

A’ Gróf Talmáts által nékik jelentette,
Jó Orátor vólt ez, szavát jól ejtette.

A’ Frantzia Király, szóllott: azt szeretné,
A’ Madagaskári népet ha vehetné

Maga óltalmába, így mentek lennének,
Kárt más Fejedelmek nékik nem tennének,

A’ Király Tárházat itten állíttatna,
Mellybe mindenféle portékát tartatna.

Réz műveket, tükröt, késeket, flintákat,
Kardokat, golyobist, tüzellő kovákat.

Részesek lehetnek ezekbe tserével,
Magokhoz válthattyák főldjök termésével.

Ezekért a’ Király mást nem kíván venni,
Tsak barátság kötést akar velek tenni.

De egy megyét néki szükség engedjenek,
Mellyen a’ népei le-telepedjenek.

Ezen megyének-is meg-adja az árát,
Nem kivánnya, Ország hogy szenvedje kárát.

Mivel a’ Tárházak nagyon szükségesek,
Legyenek népei-is egésségesek;

Engedjék Tringballe vizének parttyára
Építeni, melly lesz minnyájok hasznára,

Ispitályt, és néhány tágas Tár házakat,
Mind szép portékákkal meg-töltik azokat.

Mihelyest a’ Talmáts el-végzé beszédét,
Mutatta mindenik nagy örömét, kedvét.

Reá áltak mindjárt ők minden pontokra,
Kötést-tettek; meg is esküdtek azokra.

Tsak Tringballe vízrűl fognának szóllani
Egymás köztt, ’s tanátsot fognának tartani.

És aztat ki-vették, hogy erősségeket
Ne építhessenek, ’s illy más egyebeket.

Erre nékik a’ Gróf jó ebédet adott,
Egy hordó’ pályinkát velek meg-itatott.

Azután Saunier Urat szóllíttatta,
Illy parantsolattyát nékie ki-adta:

Hogy a’ Postillonon mennyen Fulpointbe,
Ha idegeneket talál e’ szigetbe,

Kiket a’ lakosok fel-ingerellettek,
És ellenek való ellenségnek tettek;

Kergesse-el őket, mennyenek dolgokra,
Ne várják, hogy szállyon nagyobb rosz nyakokra.

Adott a’ kezébe szép ajándékokat,
Hiavi Királynak, hogy vigye azokat.

Mondja-meg, hogy ha ki őtet háborgatná,
Segíteni a’ Gróf mindenkoron fogná.

A’ négerek hamar hitetlenek lettek,
Már a’ strázsákra-is éjjel rá ütöttek.

De mivel egynéhány lövetett rakásra,
A’ többi a’ dolgot vette szaladásra.

Hogy a’ Grófnak itten békessége légyen,
Alkalmatlanságot senki se-is tégyen;

Itt az körűl belől lakozó Nagyoktúl,
Valamennyi ház vólt, meg-vette azoktúl.

Ezeket mindjárást rakásra ontotta,
Tsak helyeit látták, fáit el-hordotta.

Ez által mondhatta magát már Urának,
A’ Madagaskári sziget oromjának.

De békével még sem vóltak a’ Négerek,
Mivel ők még eddig félig vad emberek.

Egy Néger Menyetske a’ Grófnak mondotta,
Hogy nem egytűl, hanem sokaktúl hallotta;

Hogy meg-mérgesítik mind az élelmeket,
Úgy fogják árúlni azután ezeket.

A’ Gróf ezt népének tudtára adatta,
Semmit se vegyenek, meg-parantsoltatta.

Más nap el-is jöttek ők mindenfélével,
Ki gyümőltsel, ki meg főzött ételével.

Illy ételbűl enni egy kénszeríttetett,
Mindjárt hánni kezdett, és meg-is gebedett.

A’ többi ezt látván, mindjárt el-szaladtak,
Mivel nem űzettek, kézbe nem akadtak.

Más nap Silolaut nevű Fejedelem
Kérte, adatasson néki engedelem,

A’ szomszéd erdőbe Gróffal hogy lehessen,
És ott egyrűl másrúl vele végezhessen.

Ez egy más Királlyal vetett szövetséget,
Úgy nézték a’ Grófot már mint ellenséget.

Azt végzék, hozzájok ha jönn az erdőbe,
Ottan mindjárt őtet verik agyba főbe.

Gonosz szándékokat már mások tudtára
Adták: igyekszenek hogy ők halálára.

Leg-ottan egy Tisztet ötven katonával,
A’ kit más követett két nagy ágyújával,

Ki-kűldött: hogy ezek reájok tsapjanak,
Lőjjék, vágják, pardont egynek se adjanak.

Meg-sejdítvén őket ezen roszsz emberek,
Szaladtak; azt nézték, hol vólna a’ berek.

Két nap múlva megint jött egy Néger Leány,
Mert gyümőltsöt hozni szokott már egynehány.

Szólltt: hogy ezekhez jött erős segedelem,
Kötést tévén vélek Kaul Fejedelem.

Mind ezeknek a’ Gróf hogy eleit vegye,
Gonosz szándékokat hamar vízzé tegye;

Fő Strázsa-mesterét hatvan vitézekkel
Ki-kűldé; mert tudta, meg-veri ezekkel,

Falujokba ezek reájok ütöttek,
Mihent két ágyúkat ellenek sütöttek,

Itt a’ berek mindjárt az erdőt nyakokra
Vették, bé-nem-várták azokat magokra.

A’ Fő Strázsamester főldig égetette
A’ falut, sántzait mind semmivé tette.

Az ő kötéseknek lett illyen szép vége,
A’ Grófnak-is tőlök lett már békessége.

Kevés napok múlva követek jövének
Hat Tartományokbúl; a’ mint bé-lépének

A’ Grófhoz: mindjárást artzokra borúltak,
Az ajándékokhoz, mellyet hoztak, nyúltak.

Lábaihoz tették minden tisztelettel,
Szóllottak hozzája ők nagy köszönettel;

Mivel hogy meg-verte ellenségeiket,
Kik gyakran rablották saját öveiket;

Kivánnának ők-is vele kötést tenni,
Tudják, bátorságba fognának úgy lenni.

A’ Saphierbai nép-is békességet
Kért, és kívánt tenni Gróffal edjességet.

Rá ált, ’s meg-engedett e’ sziget népének,
De úgy; hogy ne tartsa Kault ez fejének.

Ötöd napon jöttek ezek seregessen,
A’ Gróf szállására mentek egyenesen.

Meg-mondták: hogy Kault immár le-vettették,
A’ Grófot szeretik, eztet azért tették.

Eggyesség kötésre minnyáját itt hozta,
Holmi edjel mással meg-ajándékozta.

Szintén eztet tették az Angontziei
Szigetekbe lakó dús gazdag Fejei.

A’ mint a’ Tartományt ő egyszer vizsgálta,
Egy hegy tetejére menvén, ottan látta,

Hogy itt réz értz vólna a’ főldnek gyomrába,
A’ nagyobb hegy tarthatt aranyt-is magába.

Ezt a’ Ministernek adta értésére,
Hogy mi tévő légyen, vár rendelésére.

Első Aprilis vólt, éjjel a’ posztokat
Tekénteni mene, mint leli azokat.

Vélte; hogy mindenütt strázsa áll; azomba
Hét el-szökött, kűldött ezek után nyomba.

Ezek más nap hamar el-is fogattattak,
A’ mint Gróf elibe minnyájan hozattak;

Meg-vallották, hogy még ötvenen, ’s két Tisztek
Ő utánnok szökni, ’s jönni igyekeztek.

Árestomba mindjárt minnyáját tétette,
Ki-ki bűntetését, mint érdemlé, vette.

Örökös munkára a’ két Tiszt adatott,
Köz nép veszszőt futott, ki meg páltzáztatott.

Más nap Fulpointbúl Postillon meg-tére,
Mihelyest Senan Úr a’ Grófhoz itt ére;

Meg-mondá: Hiavi kötést kíván tenni,
Bár sok kereskedő ellene fog lenni.

Mind azon nagy Fők-is, kik szent Máriának
Szigetébe laknak, így gondolkoznának.

Minnyájának a’ Gróf magát ajánlotta,
Aliátusoknak már őket tartotta.

Illyen minden-féle nagy változásokkal,
A’ Grófnak dolgai folytak sok módokkal.

Rontó nagy dolgokba nem törte a’ fejét,
Szabadúlásának várta tsak idejét.

A’ Gróf el-érkezvén már Europába,
Hertzeg Eguillonhoz menvén Campagnába;

Tsak Rontó vólt vele, a’ többi mind el-ment,
A’ mint Verseimbe ki-tettem oda fent.

Látván, hogy a’ Grófné ide el-érkezett,
A’ Gróftúl sok féle dolgokat kérdezett.

Elsőben-is így szólltt; azon esedezem,
Nagysád előtt szívem’ titkát fel-fedezem.

A’ Grófnét Nagyságod ide mért hozatta?
Mi drága hazánkba őtet mért nem hagyta?

Úgy-é? hogy hazánkba nem kiván bé-menni?
Hanem itt Frantzia szolgálatba lenni?

Méltóságos Uram! én itt nem maradok,
Azért most Nagysádnak végső válét adok.

Én ezen sziszegő nyelven beszélleni,
Muszie, Muszie, Új! vagy fütyűlleni

Nem tudok: szívemnek nintsen tsendessége,
Végre meg-rómlana testem egéssége.

Kérem Nagyságodat; egy Passust szerezzen
A’ Birodalomtúl; ’s engem’ el-ereszszen.

Magyar Kanahánba haza fogok menni,
A’ mint ki fog telni, gazda fogok lenni.

Szólltt a’ Gróf hozzája; tartóztasd magadat,
A’ vak tetű nagyon tsípi a’ talpadat.

Mert mindég tsak menni, tsak szaladni akarsz,
Gyakran magad alá nagy heveddel kaparsz.

Nem de nem mind eddig valamit szóllottam,
Mind igaz vólt, ’s bé-tőlt az, miket mondottam.

A’ mit most-is mondok, ved bé jól fejedbe,
Mint szent igasságot, óltsd-bé a’ szívedbe.

Nem más, tsak én vóltam, ki Siberiábúl
Ki-hoztalak, súlyos keserves rabságbúl.

A’ többi el-hagyott, ez a’ köszönetem,
Bár hol lássam őket, szemekre nem vetem.

Hogy te el-nem-hagytál, aztat nagyra veszem,
Mindent a’ mit kívánsz, kedvedért meg-teszem.

Meg-tetszik, Magyar szív vér a’ te melylyedbe,
Nemes azon lélek, melly éleszt testedbe.

De hátra vagyon még két fekete leves,
Azért fiam Rontó kérlek, ne légy heves.

Meg-vallom itt néked, hogy Királynénk ellen
Én nagyot vétettem; törődöm a’ mellyen.[127]

Te pedig ellene még többet vétettél,
Mert kétszer Desertor egyszer gyilkos lettél.

Hazánkba mi ketten ha mennünk vaktába,
Hidgyed; hogy majd esünk ottan galyibába.

Dolgunkat akarom én jó karba hozni,
És abba kivánok már mostan dolgozni.

Két esztendő alatt bóldogúlásunkat
Érjük; én intézni úgy fogom dolgunkat.

A’ Frantzia Király, Királynénknak veje,
Ez reménységemnek leg-nagyobb ereje.

Már eddig-is néki sok hasznot hajtottam,[128]
Mert hatalma alá sokat hódítottam.

Reménylem dolgunkba magát közbe veti,
Meg-enged Királynénk, ezt véghez viheti.

A’ más leves ez; hogy pénzre kell szert tennünk,
Hazánkba szégyen lesz, puszta kézzel mennünk.

Ha már eddig Fiam mellettem szenvedtél,
Mindenkor hív vóltál, nékem sok jót tettél;

Két esztendő nem lesz örökké valóság,
Most engem el-hagyni, lenne nagy bolondság.

Dolgunkat végezvén, el-fogunk mi menni
Hazánkba; fogunk ott békességbe lenni.

Felelt erre Rontó, meg-tsapván homlokát,
Mért marad itt Nagysád, most értem az okát.

Úgy segéllyen régen már el-felejtettem,
Hogy kétszer szöktem-el, és gyilkos-is lettem.

Igaz biz’ az, hogy ha én hazánkba mennék,
Majd buksi fejemet, had el, hadra vennék.

Pedig már a’ halál egyszer Cseh Országba
Kötelen vezetni akart más Világba.

Hogy ha eszembe jutt, még most-is izzadok,
Jobban mint a’ tenger habjátúl borzadok.

Itt a’ Grófnak az ő lábaihoz borúlt,
Tsókolta azokat, könnye mint esső húlt.

Szólltt: kegyelmes Grófom! életem gyámola,
Enged! lábaidnak lehessek zsámolya;

Mert te vagy én véddőm, te vagy én Istápom,
Mindenkor jót tenni kívánsz velem, látom.

Két esztendőt kívánsz, hogy még szolgállyalak,
Óh kevés az, hogy tsak addig urallyalak.

Hét esztendőt szolgált Jákób Rachellyáért,[129]
Lábánnál; hogy társúl adgya néki azért.

Óh sokkal többet ád Nagysád nékem ennél,
Drágább semmi sintsen az ember élténél.

Azért-is én nem két, vagy hét esztendeig
Szolgálom Nagysádat, de éltem végéig.

Erre azon ládát Rontó bé-vitette,
Mellybe a’ Gyöngyöket ’s aranyakat tette.

Szólltt a’ Grófhoz: pénze hogy vagyon tudná-é?
Itt az alamisna, ez mint Nagyságodé,

Ki-nyitván a’ ládát, e’ kíntset tsudálta
A’ Gróf, a’ mint ennek nagy számát meg-látta.

Rontó miként questált, mind el-beszéllette,
Dítsérte Gróf őtet, hogy ezt bőltsen tette.

Adott-is ő néki abbúl alkalmas részt,
Illő jutalmazni a’ fel-találó észt.

A’ gyöngyöt Grófnénak maga adta Rontó,
Szólltt térd meg-hajtással, ez Nagysádnak lesz jó.

Meg-köszönte néki, tsudálta nagyságát,
Azoknak érdemre való méltóságát.

Egy ezüstbe foglalt szép pípát nyert azért,
Szólltt, hogy nem adná azt ő egy köböl gyöngyért.

Ezek után történt Rontónak illy dolga,
Mivel a’ Gróf mellett volt ő, úgy mint szolga.

A’ Gróf Fraimaurer vólt, ’s míg itten mulatott,
A’ Hertzegnél igen nagy Lózsi[130] tartatott.

Estve a’ kastélyba a’ Grófot kisérte,
Majd hogy a’ fényes nap őket ott nem érte.

Látott egy szálába sok Urat bé-menni,
Sok gyertyákat égni; vélte bál fog lenni.

De mivel nem látott bé-menni Dámákat,
Zengeni sem hallott itten muzsikákat;

Nem tudta, oda bent hogy mit mivelnének,
Ha vatsorálnának, étkeket vinnének.

De nem vittek, azért a’ dolgot tsudálta,
Ásítozott: Grófját ő nehezen várta,

Nagy sokára ki-jött, őt haza kisérte,
Mindjárt le-is feküdt, az álom el-érte.

Más Nap ebéd felett, őt meg-szóllította:
Te szabad kőmives leszel-é? mondotta.

Majd bé-írattatlak ezen Társaságba,
Igen nagy Urakkal jösz Atyafiságba.

Az Isten mentsen-meg, kőmives nem leszek,
Inkább tsépet, kapát, a’ kezembe veszek.

Mert ha magos tornyot kéne építeni,
El-kellene akkor életem veszteni,

A’ deszka állásra talám tsak fel-mennék,
De hogy ha le-néznék, ha egyszer ott lennék:

Le-zuhannék arrúl mindjárt nyakra főre,
Melly a’ főldön lenne, azon rakás kőre.

Nem merek fel-menni semmi magosságra,
Azért nem is vágyok illy Atyafiságra.

Szédűl fejem, mellyért sem Áts, sem kőmives
Nem leszek; katona vagyok, nem kézmives.

Rontónak szavait a’ Gróf mosolyogta,
Mivel őt szerette, a’ kezénél fogta,

Szólltt a’ Gróf: én szabad kőmives lásd vagyok;
Meg-vallom munkáink nehezek, és nagyok;

De még sem dolgozok sem kővel, sem mészszel,
Hanem okossággal munkállok és észszel.

Szólltt Rontó; lehet a’ kőmivesnek esze,
De ha nem lesz köve, sem pediglen mesze,

Se tornyat, se házat, nem fog építeni,
Sem Várost kő fallal körűl keríteni.

Hazámba tanúlt vólt, ’s okos a’ Plébánus,
Püspöki Megyébe vala ő Decánus;

Még-is új templomot maga nem épített,
Hanem meszet és sok köveket készített.

Úgy dolgoztak osztán azon kőmivesek;
Kiknek nem vólt annyi, mint nékie eszek.

Nem érted a’ dolgot, szólltt a’ Gróf hozzája,
Illy építés, ollyan kőmives munkája.

A’ melly mester ember kezeivel munkál;
Szabad kőmivesség egy Társaságbúl áll,

Az egész Világon, melly el van terjesztve,
De tüze mind eddig nints még fel-gerjesztve.

Ez a’ Frantzok között tám hamar lángot vett,
Mert előmenetelt itt titkon nagyot tett.

Gyönyörűség illyen Társaságba lenni,
Nagy Uraságokkal a’ Lózsiba menni.

A’ hol nagy, és titkos dolgok munkáltatnak,
Nem kövek, mint véled, rakásra rakatnak.

Szólltt Rontó: én aztat itt meg-nem-foghatom,
Nevének az okát fel-nem találhatom;

Mert e’ név illene hozzá; Bőlts Társaság!
Mivel ebbe vagyon sok túdós Uraság.

Kőmives mesterség illik tsak durváknak;
Illy formán hihatnák ezt szabad vargáknak.

Mondja-meg Nagyságod, melly vallásba vannak?
Annak, a’ ki bé-áll, mi fizetést adnak?

Avagy-is az illyen meg-gazdagodik-é?
Azon nagy munkák közt, okossabb lészen-é?

Kőmives mesterség, szólltt a’ Gróf: nagybúl áll,
Roppant Templomokat, várost, várat munkál;

Mivel e’ Társaság nagy munkákat tészen,
Azért illy analog nevet arrúl vészen.

A’ ki ebbe bé-áll, lehet a’ Pápista,
Lutheránus, Orosz, vagy-is Kálvinyista,

Quakker, Adamita, és Mahometánus,
Lehet Epicurus, bár Sociniánus.

Bé-veszik, ha mindjárt lészen-is Deista,
Főképpen szeretik ha Naturalista.

Fizetést nem adnak, mert a’ mulandóra
Itt nem tekéntenek, hanem tsak köz jóra.

Munkánkat nem szabad nékünk ki-mondani,
Ki ki meg-esküszik, hogy nem fog szóllani;

Azért nem-is veszünk mi bé Aszszonyokat,
Nyelvesek, ők ki-is fetsegnék azokat.

Szólltt Rontó: bizonnyal tsudálatos dolog,
Ezer a’ gondolat, melly elmémbe forog.

Mert magával hozza azt a’ kereszténység,
A’ Természet, és az igaz emberiség;

Hogy ha egy Társaság emberek hasznára
Hasznos jót fel-talál, adja azt tudtára

Az egész világnak: hogy abbúl részt végyen
Minden felebarát; ’s haszna néki légyen.

A’ hol a’ jó dolog ki nem jelentetik,
Jó lelki esméret ott számkivettetik.

Illyen Társaságnak tagjai kajányok,
Az emberi nemet ölő oroszlyányok.

Bé-venni tsak azért kéne Aszszonyokat,
Mivel bé nem tudják fogni a’ szájokat,

Azon fel-talált jót majd ki-trombitálnák,
Egész Társaságot bőltsnek kiabálnák.

Soha sem szükséges hasznost palástolni;
Olly jót, melly embernek használ, el-titkolni.

A’ szeretet nem illy fundamentomon áll,
Felebaráttyának ez örömest használ.

Melly a’ jót titkollya, vad szeretet, és rosz,
Azért nem mutattya, mert a’ tárgya gonosz:

Minden vallásbéli, hogy bé-vétettetik,
Úgy tetszik, az Isten itt nem tiszteltetik,

Mivel bé-vétetik az Epicurista,
Ennél-is kedvesebb a’ Naturalista;

Én e’ Társaságnál semmire sem mennék,
Mert e’ nagy bolygásnak ellensége lennék.

Az illyen Társaság nem más tsak habarék,
Minden roszbúl öszsze firtzelt szem takarék.

Naturalistának való, mert őtet kár
Nem érheti; mivel meg-döglik mint szamár.

Értem már, Nagyságtok mind kőmivesek,
De Bábelt munkálnak, bár elég eszesek;

Előbb avagy utóbb ez el-is fog dűlni,
Szent Lélek tüzének nem lehet meg-hűlni.

Cagliostro Úr-is e’ tornyon épített,
De fáradtságáért, ő nem leg-jobb bért vett.

Mert Bábeltűl vitték Angyalok Várába,
Ott kinlódik vason a’ jámbor Rómába.

Frantzia Országnak szabad kőmivesi,
Philosofussai, Jacobinnessei,

Építettek ugyan igen nagy machinát,
De már dűl! darabja veri soknak inát.

Addig tanátskoztak ezek a’ Lózsikba,
Míg belé nem vesztek edgyik a’ másikba.

A’ Gvilotin[131] mű szer vértűl ritkán száraz,
Mivel Társaságok tagja mindenik gaz.

Törvényes Királyok vérit ki-ontották,
A’ szent Egyházakat, vallást el-rontották.

Sok ezer szenvedett Párisba rút halált,
Mind ezeknek véri az egekre kiált.

Ugyan azért már most a’ Magyar kard éli,
Mint Mészáros a’ húst, szintén úgy metéli.

Ellenek támadtak a’ sok Fejedelmek,
Nints sehonnan nékik leg-kissebb védelmek.

Egész épűletek dűl, jön pusztúlásra,
De nem-is érdemes illy gaz munka másra.

Kérem Nagyságodat, hogy hadja-el őket,
Úgy nézze azokat, mint szemfény vesztőket.

Kívánom e’ mellett, hogy sokáig éllyen,
De Fraimaurer én nem leszek, úgy segéllyen.

KILENTZEDIK TZIKKELY.

Ebbe elő-adattatik, Gróf Benyovszki Móritz miként szállotta-meg a’ Tingballe nevezetű víznek környékét, ottan történtt betegsége, és Assises kereskedővel lett dolgai elő-hozattatnak. Nem külömben miképpen kiáltatott ki a’ Sambariverek Királlyok nemébűl valónak, mint kötött Hiavi Fejedelemmel békességet, és melly szerentséssen végzette a’ Saphierbajerekkel, és Szeklaverekkel háborúit.

Senan Úr véletlen ’s hírtelen meg-hala,
Ez pénzbe ’s mindenbe, fő számvevő vala,

Tudta a’ Gróf, hogy a’ számodása hibás,
Mert ritkán dolgozott, vitte ezt mindég más.

Sem azt, a’ mit bé-vett, sem azt, mit ki-adott,
Fel-nem-írta, dolga mindég így maradott.

Nem tudhatta a’ Gróf, melly nagy a’ Kassája,
Azért tartott, hogy majd nem mégyen munkája.

A’ kereskedéshez pedig kívánt fogni,
Mivel leg-főbb hasznot ez szokott okozni.

Ugyan tsak el-kűldé Majör Úrt próbára,
Számos katonákkal Tingballe parttyára;

Hogy ott Angovane falu ellenébe,
Melly Szeklavereknek vala a’ kezébe;

Telepedjen-le, és építtsen helységet,
Ott lakó Nagyokkal tégyen békességet.

Tanúllya-ki, azok miként kereskednek;
Melly nagy az erejek, mivel ditsekednek?

Az ő erkőltsöket, tulajdonságokat,
Ha lehet kötésre hozza minnyájokat.

Jó-é ott a’ klíma, azt-is fel-jegyezze,
Szóval mi jót tehet, azt mind el-végezze.

Utólsó Aprílis napján el-érkezett
A’ királyi Corvet, (e’ hajó nevezet.)

E’ hajónak neve vala le Necessér,
Corbi úr vólt ezen Kapitány, ’s fő Vezér.

Az Isle de Frantzba, maradott Gróf népét
Hozta ezen hajó, ’s Kapitány Sangliét.

Nem leg-jobb karba vólt a’ Grófnak dolga itt,
Mert sokat népébűl a’ halál sírba vitt.

Komandóba, vagy-is beteg vólt sok Tiszttye,
Magazinumokba kevés vala liszttye.

Orvossága sem vólt, sok vólt a’ haldokló,
Doktora sem vala valamire való.

Maillárt Úrtúl várta ő mindég ezeket,
De ez szánt szándékkal róla felejtkezett.

Maga vólt ő borbély, maga vala Doktor,
A’ betegek körűl mivel vólt mindenkor,

Hideglelést kapott maga-is végtére,
Jól esett Aiguillon, szigetbe hogy ére;

Mert a’ levegőnek meg-változtatása,
Lett egésségének viszsza adattása.

Innét Grófnéjának meg-tekíntésére,
Louisburgba mene; mihent oda ére,

Meg-ijedt; mert őt’ is a’ hideg gyötörte,
Egy napon kétszer-is ez őtet ki-törte.

Rajta maga vágott eret ’s azzal tette,
Hogy őt’ a’ haláltúl még-is meg-mentette.

Le-betegedtek itt Obristlaidnant Marin,
Tizen-ött köz ember; Kapitány Savarin.

Kevés napok alatt ezek mind meg-hóltak,
Kár vólt; mivel meg-hitt emberei vóltak.

Ez eset szívébe bánatot okozott,
Egésségesbb helyre menni kivánkozott.

A’ Tingballe víznek ki-kűldé parttyára
Marigni Hadnagyot: ez azt hogy bé-jára;

Viszsza jövén mondá; egy kies térségre
Akadott; keresni kell párját szépségre.

Lakosok hívják ezt egésség térének,
Leg-jobb lesz, ha azon le-telepednének.

Hegy vólna felette, a’ mellyre-is egy várt
Lehet építeni, így nem szenvednek kárt.

Mert a’ Tingbal vizét abbúl, ’s a’ térséget,
Lehet óltalmazni, látván ellenséget.

A’ Gróf e’ jelentést nagy örömmel vette,
Rendeléseit-is míndjárást így tette.

Corbi Urat kűldé oda munkásokkal,
Hogy ottan házakat építtsen azokkal,

Az alatt Majör-is, kűldött egy levelet,
Hogy ő minden féle vizsgálásokat tett.

Akadott egy útra, melly Antagviébe;
Gazdag tartományba egészlen vezet be:

Bé-is akart menni, de ennek Nagygyai,
Vóltak katonákkal nagy akadállyai.

Leg-ottan tizen-hat vitéz embereket,
Ezekkel huszon négy nyilas Négereket

Kűldött a’ Gróf oda az ő óltalmára,
Tudván e’ sziget-is lészen nagy hasznára.

Egy más nagy szigetbe laktak Szeklaverek,
E’ nemzetbe roszszak vóltak az emberek.

Mert némelly Nagyokat, kik Grófhoz állottak,
El-tsábítván ezek; már velek tartottak.

Meg-tudván ezt a’ Gróf, népét készítette,
Bár bádjadtak vóltak, fel-fegyverkeztette.

Azon Szeklaverek táborba feküdtek,
Véletlenűl éjjel reájok ütöttek;

Ki merre mehetett, futottak, szaladtak,
Nem leg-roszszabb prédát Gróf népének hagytak.

Mind eddig ohajtva várt ő segitséget,
Hogy Isle Frantzbúl kap népet, eleséget.

De mivel nem kapott, írtt kemény levelet,
Maillárdtnak; a’ mellyet ablak mellé nem tett.

Népet kért, és lisztet, pályinkát, gúnyákat,
Hajókat, ’s tserére való portékákat.

Meg-írta, kilentz száz ezer font rízskását,
Nád mézbűl pediglen két száz ötven mázsát,

Három száz ökrökkel fog nékik kűldeni,
Ha kérését fogják bé-tellyesíteni.

Kilentzven hat ezer száz hatvan livrákat,
Hogy ki-pótolhassák a’ Kassa hibákat;

A’ Madagaskári Kassirernek le-tett,
Ön saját pénzébűl még interest sem vett.

A’ Guberniumtúl ezt-is viszsza kérte,
De végét kérése semmibe sem érte.

Mostan Marigni Úr, ’s Úrfia meg-hóltak,
A’ Grófnak dolgai nem jó karba vóltak.

Mind ezekért szíve úgy meg-illetődött,
Hogy súlyos beteg lett, ’s halállal veszsződött.

Őt’ az egésségnek ki-vitték térére,
Sátort vertek néki egy domb tetejére.

A’ friss levegő ég azt által járhatta,
Egésségét Isten hamar meg-is adta.

Azon hegyre, mellyrűl már fellyebb szóllottam,
Jó vár helynek lenni ki-tettem, ’s mondottam.

Építtetett hamar egy jó erősséget,
Az egész megyének adott ez szépséget.

Ezt Augustusburgnak maga keresztelte,
Vienne Hadnagyot ő ebbe rendelte

Komendánsnak: ötven, és hat katonákat
Adatott alája tsupa Frantziákat.

Vásárt-is-ütött itt, sok marhákat a’ nép
Hajtott; portéka-is vala itten sok szép.

Viszsza mene a’ Gróf innét Louisburgba,
Itt-is szintén úgy tett mint Augustusburgba.

Egy szép Tzitadellát itt-is építtetett,
A’ melly Fort-Louisnak tőle neveztetett.

Vizen kellett néki ide viszsza jönni,
A’ mellyet sok Anyák meg fognak köszönni.

Oka ennek az; hogy itt Madagaskárba
Régi szokás, a’ melly szülőket nagy kárba

Gyakran hozza, mivel ollyan gyermekeket,
A’ kik e’ világra testeken jegyeket

Hoznak, vagy születnek, bizonyos napokon
Szerentsétlenségek ha estek azokon,

Illyen gyermekeket mind a’ vízbe hánnyák,
Mint kutya kölyköket, az Atyák nem szánnyák.

Hajójárúl látván három embereket,
Víz parttyára hozni három kisdedeket;

Mivel Aszszonyokat nem látott itt lenni,
Kérdé, mit akarnak ők ezekkel tenni?

Feleltek: az edjik szerentsétlen napon
Jöve e’ világra, másika meg vakon,

A’ harmadik jegyes; mi nem szenvedhettyük;
Azért mind a’ hármat most a’ vízbe vettyük.

A’ három ártatlant tőlök el-vétette,
És barom attyokat jól meg-verettette.

Hajójára nékik kelletett fel-menni,
Míg a’ várost érte, árestomba lenni.

Louisburgba érvén, a’ Fejedelmeket
Bé-gyűjté, és ezen három gyermekeket

Meg-mutatván, szóllott: hogy Istentelenség,
És ki-mondhatatlan szörnyű Kegyetlenség;

Maga gyermekével Atyának ezt tenni,
A’ fene Tigrisnél még fenébnek lenni.

Ílly rettentő dolgon természet meg-indúl,
Még a’ vad állat-is, kölykét vesztvén, búsúl,

Tehát az emberek azt mint követhetik,
Saját magzattyokat vízbe mint vethetik.

Illy atyákra nem száll az Isten áldása,
Rontasson-el, kéri, ez Ország szokása.

Leg-ottan keménnyen ez meg-is tíltatott,
Illyenek fejére e’ törvény szabatott:

Hogy irgalom nélkűl fel-nyársoltattatik
Olly Atya, a’ mellyre ez bizonyíttatik.

A’ szeretet nagyobb sokkal az Annyába
Maga gyermekéhez, mint sem az Atyába.

Nem tsuda, mert eztet a’ méhe formállya,
Szíve alatt hordja, örvend ha ki-állya

Fájdalmit: és mihent magzattyára tekint,
El-felejti mindjárt, hogy szenvedett sok kint.

Itt-is az Anyáknak szívek fel-indúla,
A’ szerelem tüze lángola, és gyúla.

A’ Gróf udvarába egybe sereglettek,
A’ hozott törvényért köszönetet tettek.

Térdeikre estek a’ Grófné lábához,
Hitet tettek, hogy ők magok magzattyához

Hívek lesznek; vízbe nem engedik vetni,
Inkább az Attyokat meg-fogják öletni.

Jelen vala immár tizedik September,
Sok Saphierbajer ez nap, és sok Néger,

A’ Gróf ellen hittel tettek szövetséget,
És úgy nézték őtet már mint ellenséget.

Hiavi nékie ezt tudtára adta,
Hogy ő jó baráttya, azt-is meg-mutatta.

Kűldött mindjárt száz húsz jó fegyvereseket,
Ajánlotta magát, hogy kűld még többeket.

Azon fejedelmek, kik szent Máriának
Szigetébe laknak, hogy hívek vólnának,

Bizonyíták; mert ők hat százat kűldöttek,
Kik már ellenségre gyakorta ütöttek.

Saphierbájerek, hogy ezt meg-hallották,
El-mentek; a’ Megyét ők üressen hagyták;

Egész szigettyeket el-vehette vólna;
De jobbnak ítélte, hogy ha velek szóllna.

Üzent-is nékiek, hogy hozzá jönnének,
Békességet, ha úgy tetszene, tennének.

El-is jöttek, ’s álltak a’ Grófnak részére,
Hitet tettek, lesznek mindég védelmére.

Ezen dolog mint egy nagy gyűlésbe törtent,
A’ mellybe felette sok nagy Úr meg-jelent.

Azt-is itt végzették, hogy ha kik hír nélkűl
Gyűlést tartanának, tartasson az vétkűl.

El-vesztik illyenek minden jószágokat,
Sclávusoknak teszik ez által magokat.

Saphierbajerek itt meg-bűntettettek,
Húsz ökröket adni kénteleníttettek.

Itt már minden dolog lévén békességbe,
Érkeze egy hajó az itt való révbe.

Anger Úr vólt ezen, egy parantsolatot,
Mellyet Maillardt kűldött, Gróf kezébe adott.

Hogy kűldjön három száz ezer font rizskását,
Mert láttya most ennek nagy fogyatkozását.

De nem kűldött, mivel fösvény vólt árával,
Fizetni kívánta tizen-hat livrával

Fonttyát: holott helybe egy fontnak az ára
Huszon-két livra vólt, lett vólna nagy kára.

Kik e’ hajón vóltak, igen rút dolgokat
Vittek véghez, lopást, ’s több otsmányságokat.

Mellyekért Gróf őket árestomba tette,
Tetteket Maillardtnak póstán jelentette.

Egy más levelet-is ezen hajó hozott
A’ Grófnak: ez néki örömöt okozott.

Ebbe Ternei, ’s Maillárdt azt adták tudtára,
Hogy kűldeni fognak néki nem sokára,

Assises Úr által egy helyes számvevőt,
Író deákokat, és szolgát-is kettőt.

Ő fog Louisburgba Bel pul hajón menni,
Mellyen élelemre való-is fog lenni.

Első napja vala Október havának,
A’ Gróf katonái illyen hírt adának:

A’ kik Manasárba vóltak Komandóba,
Melly szigetbe részek vólt igen sok jóba,

Hogy a’ Sambarivek sziget bíztossai,
A’ kiket kűldöttek, annak lakossai,

Jelentették nékik, hogy ők kötést tenni
A’ Gróffal kívánnak, és alatta lenni;

A’ magok megyéjét el-fogják ők hagyni,
Ha Saphierbait nékik fogja adni.

Az honnan ha néki háborúja lészen,
Négy ezerbűl álló segítséget vészen.

Mindjárt barátságot, kötést-is velek tett,
Egy Komandót kűldött nékik; hogy ez meg-lett,

El-mene azután egésség térére,
Ottan Majör, ’s Corbi Urakhoz bé-tére.

Meg-tudta ezektűl nap nyugotta részen,
A’ melly húsz, vagy harmintz mértfőldeket tészen,

A’ lakosok igen gazdagok vólnának,
Sok pamut, gumival, ’s ökrökkel bírnának.

Fekete Hebánum, szép magos Tzédrusok,
A’ mint nálunk tőlgy fák, nálok van annyi sok.

És ha a’ Nagyoktúl ezek nem félnének,
A’ Gróffal örömest ők kötést tennének.

Október holnapnak ketedike vala,
Hogy a’ révbe Bel pul hajó bé-szalada.

Isle de Frantzbúl jött Assises Úr ezen,
A’ nagy szél vész között evezett nehezen.

Ternei, Maillárdt Urak azt adták tudtára,
Hogy ő a’ Tárházbúl elég pénzt számára

Vett vólna-fel, mellyel nem tsak esztendeig
Fizetheti népét, hanem több ideig.

A’ Gróf Assisestűl kérte azon summát,
Felelt, hogy ő nem nyert, sem aranyt, sem bogmát.

Sőt maga pénzén-vett portékát tserére,
Úti kőltségre-is pénzt másoktúl kére.

Ez-is álnok szívét hamar látzattatta,
Mert itt az Nagyokat ő mind fel-bízgatta

Kéz alatt; és nékik mindég azt hírdette,
Hogy a’ Gubernium őt’ azért kűldötte,

A’ Gróf dolgaira hogy itten vigyázna;
Látván ha kárt tenne, ’s nagyokba hibázna,

A’ Guberniumnak adná értésére,
Vígyázna serénnyen minden lépésére.

Panaszsza-is, hogy ha valakinek vólna
Ellene: ne mással, tsak ő vele szóllna.

Meg-tudván ezt a’ Gróf, magához hívatta,
Ezen gazságáért most tsak pirongatta.

Itten megint a’ Gróf recidivát kapott,
Rontó az ágyátúl el nem-ment egy tapot.

Nem engedte, hozzá mostan hogy mennyenek,
Alkalmatlanságot nékie tegyenek.

Kik Madagaskárba születtek ’s lakoztak,
Ha szóllott hozzájok, mindjárást távoztak.

A’ Frantziák vóltak nagyon szemtelenek,
Bátrak mint a’ vak tyúk, és embertelenek.

A’ Grófhoz akartak mindétig bé-menni,
Bár nagyon beteg vólt, nála inni, ’s enni.

Vakmerőségeket ő nem szenvedhette,
Nyelveket kevessé immár meg-érthette.

Ha Frantziát látott a’ szobához jönni,
Tudta: Bon Zsúr Rontó! hogy így fog köszönni;

Szervitőr Muszie! aztat így fogadta,
De a’ Grófhoz mégis bé-nem-botsájtotta.

Ha erővel akart bé-menni, ’s nem ment el,
Akkor így szólltt hozzá, alé vu al diabel,

Egy Frantzia eztet nagyon orrollotta,
Vu zet ün zsán futter! haraggal mondotta.

E’ még nem vólt elég, a’ spádéjához nyúlt,
Látván eztet Rontó; a’ vére fel-posdúlt.

Nem húzott ő kardot, egy husangot kapott,
A’ keze fejére ezzel úgy rá tsapott,

Hogy mindjárt spádéját a’ főldre ejtette,
Dolgát szaladásra nem tréfára vette.

Mivel már heves vólt, őt’ nem tágította,
Végig az udvaron vágta, és hajtotta.

Kiáltott: par gyiö! Zse szvi ün Svalyé!
Hogy a’ kaput érte, szólltt Rontó: adjié.

Kapun túl kiáltott, vuzet szán conduit,
De a’ hátán még-is sok kék fóltot el-vitt.

Mások-is tesznek így, nem tsak a’ Frantziák,
Hízelkedve hánnyák a’ reverentziát,

Invitálás nélkűl nagy házakba mennek,
Minden nap ezt teszik, szűnete nints ennek.

Tizenkettőt ütt már az Város órája,
Mégis ott van, mert nem füstöl a’ konyhája.

Kanditsál, tesznek é néki tánnyért ’s széket,
Addig az Aszszonynak beszél ő sok szépet.

Az asztalnok nem tud itten már mit tenni,
Láttya; e’ szemtelen hogy itt akar enni,

Néki-is tánnyért tesz, hozzák az étkeket,
Mintha tsudálkozna, úgy nézi ezeket,

Hát immár dél vagyon? szóll; az lehetetlen!
Zseb órájára néz, bútsúzik kelletlen.

Most már a’ betsűlet azt hozza magával,
Hogy őt’ tartóztassa az Úr Aszszonyával.

De magát általok soká nem kéreti,
Spádéját, kalapját egy szuglyába veti.

Le-űll, eszik, iszik, olly dolgokrúl beszél,
Hogy maga sem hiszi, ’s ha asztaltúl fel-kél,

Hajtogatásait tzikornyásan teszi,
A’ háznak Aszszonyát jobb karjára veszi,

Bé-vezeti őtet napló szobájába,
Maga dítséretnél nints egyébb szájába.

Az Úrnak felette nagyon hízelkedik,
Familiájával főképpen kérkedik.

Illyek nem Nemesek, hanem mind Mágnások,
Tsekély eredetűk ezek előtt mások,

Most-is majrot bírnak az Ararat hegyén,
Palestina övék, nints-is köztök szegény.

Jobb eztet el-hinni, mint sem oda menni,
A’ hol születettek, rólok kérdést tenni.

Ha le-űlt az Aszszony a’ kanapéjára,
Bé-hozzák a’ kávét kis asztalkájára,

E’ vendég ebbűl-is iszik egy finzsával,
El-nem-megy, mert még van rozólis hijával.

Ezt-is fel-hörpenti, ’s hogy itt vatsorára
Maradhasson; vár míg nem hívják Vojtára.

Az illyen minden nap’ e’ házba bé-sétál,
Kevés napok múlva már abba prescribál.

Végre úgy köszöni-meg az el-vett sok jót,
Hogy ez ház ellen ejt sok motskos, ’s trágár szót.

Nem jó illyeneknek kis újjat mutatni,
Mert a’ karhoz fognak még fellyebb-is kapni.

Ha ki barátságba illyekkel nem merűl,
Szerentsés ember az, sok roszszat el-kerűl.

Grófot nem tágíták a’ forró spasmusok,
A’ mennyit szenvedett kevessé vala sok.

Az alatt Assises mene a’ Tisztekhez,
Fel-fuvalkodással így szólla ezekhez:

Nints bizonyosbb annál, hogy a’ Gróf most meg-hal,
Én pedig kűldettem olly parantsolattal,

Maillárdt Úrtúl ide; hogy minden írását
Kezem alá vegyem; több egyebét, mássát.

Tartoznak az Urak ebbe segíteni,
Bajba nem akarván magokat ejteni.

De e’ rosz szándékba egy sem segítette,
Sőt minden Tiszt Grófnak ezt meg-jelentette.

Mihent jobbatskán lett; mindjárt el-hivatta,
Hogy egy álnok ember, néki meg-mutatta.

Szólltt: Maillárdtúl vett illy parantsolatot,
A’ mellyrűl írást-is a’ Grófnak mutatott.

Ezen írást mindjárt le-páriáltatta,
Minister hogy lássa, a’ postára adta.

De Assises még sem maradott békével,
Rágalmazta rútúl mindenütt nyelvével.

Azt hírdette: őtet majd Madagascárbúl
Viszsza hívják, ki-kop ezen Uraságbúl.

Őt’ nem-is esmérné előjárójának,
Hanem az Országot fosztó zsivánnyának.

A’ kikkel Várakat, Sántzokat építtett,
Falukat, útakat, tavakat készíttett,

Azokat nem fogja soha ki-fizetni,
Mert az erszénnyébe szokta a’ pénzt vetni.

Szavára el-hagyták mindjárt a’ dolgokat,
Szóllttak; nem fárasztják ingyen ők magokat.

Ő a’ Tiszteket-is félelemre hozta,
Sok trágár beszédje e’ roszszat okozta.

Ha új Gubernátort, vélték, fognak tenni,
Minden fáradtságok tsak füstbe fog menni.

Nagyokba-is fogyott már a’ bizodalom,
Mássé lesz ítélték, itt a’ birodalom.

A’ Gróf e’ zavaros környűl-állásokba
Nem tudott mást tenni, nem bízván másokba,

Itt mind a’ Tiszteket öszve hívattatta,
És az egész dolgot eleikbe adta.

Ezek azt végzették, mivel olly goromba,
Mint álnokat, trágárt, tegye árestomba.

Aumont Úr tétessen ennek a’ helyébe,
Senkinek sem gázol ez betsűletébe.

Egy otsmány betegség már régen kínozta,
A’ tömlötzbe majd hogy halálra nem hozta.

A’ Grófnak könyörgő sok leveleket írtt,
A’ Strázsa mondotta, hogy éjjel nappal sírt.

Meg-engedett; látván magát meg-alázta,
De úgy, hogy kik előtt a’ Grófot gyalázta;

Azok előtt vonnya viszsza ő szavait,
Ezt mért tselekedte, vallya-meg okait.

Meg-vallotta, hogy mind hazugság, a’ mit szólltt:
De Isle de Frantzba míg múlatott, és vólt;

Ott való Társaság őt’ ezekre vette,
Néki sokat ígért; ezt így beszéllette.

Tudgyák övé lészen a’ Gubernátorság,
Azért irígykedne reá e’ Társaság.

Ezeket ki-valván, a’ Gróf meg-engedte
Vétkét, és elébbi hívatalba tette.

Tizennegyedikén Curör nevű hajó,
E’ név aztat tészi, hogy illy hajó futó;

El-érkezett; hozott mester embereket,
Két útazót, és hat katona Tiszteket.

Nagy szüksége-is vólt a’ Grófnak ezekre,
Munkákat adhatott eleget kezekre.

Ezer hét száz hetven ötödik esztendő
Ált-bé; látta a’ Gróf hozzá sietve jő

Saphierbajerek leg-főbb Fejedelme,
Kaul: kihez járúlt már sokszor kegyelme.

Mint jó szívű ember néki meg-mondotta,
Bizonyossan tudja, és nem tsak hallotta;

Hogy Simanongú Úr, Szekláverek feje,
’S Saphierbájerek’ egynéhány eleje,

Bojánának az ő gazdag Királlyával,
Kötést tettek; jönne mindenik hadával

A’ Gróf ellen: szükség, hogy ő ébren légyen,
Ennyi sok ellenség ne talán kárt tégyen.

Negyven ezren vannak tsak a’ Szekláverek,
Többieknek száma pedig több ezerek.

Nem tetszett a’ Grófnak, de még sem mutatta
Félelmét: Sántzait mint eddig ásatta.

Kevés Napok múlva Sambarierektűl
Követek érkeztek, mint hív emberektűl.

Ajánlottak ezek két száz iffiakat,
A’ kik ön kedvekbűl jönnének, ollyakat.

Mellyekbűl azonnal Compágniát formált,
Mint szép tzédrus erdő, ha ki rukkolt, úgy ált.

És ha meg-támadják még ellenségei,
Még öt ezret kűldnek, mint igaz hívei.

Egy más Fejedelem, Maserton vólt neve,
Fent említettekkel ez-is kötést teve.

Mivel közel lakott, a’ Gróf hozzája ment
Egynéhány Nagyokkal, látott ez nagy szégyent.

Szemére vetette a’ hitetlenséget,
Ki-is űzte népe úgy mint ellenséget.

Méltó, hogy egy dolgát pennájára vegye
Múzsám: melly így történt a’ Gróffal, ki-tegye.

Ő Isle de Frantzbúl konyha szolgálónak,
Egy vén Néger Aszszonyt, hívták Susannának,

Ki-hozott: mindenütt ez aztat hírdette,
De nem tudta senki, e’ hírt honnét vette;

Ramini Larison hogy a’ Grófot szűlte,
Nagy lett e’ mondásán a’ Népnek el-hűlte.

Leánnya vala ez Rohandriérének,
Manansár tartomány nagy Fejedelmének,

Anpansacabé vólt ennek titulussa,
Tsak e’ nemnek vala ez országhoz jussa.

Mivel Rohandrier Nemzetsége ki-hólt,
Anpansacabé-is Manansárba nem vólt.

A’ Sambariverek úgy meg-kábíttattak
E’ hír által, hogy ők sok gyűlést tartattak.

Anpansacabénak végre ki-hírdették,
És Fejedelemnek Manansárba tették.

Szint akkor egy öreg ember Manansárba
Aztat prófétálta, hogy a’ jövő nyárba

A’ birodalomba nagy változás lészen,
Egy Ramini ág él, ki majd sokat tészen.

Mihent meg-hallotta a’ Gróf e’ híreket,
Hogy kűldni akarnak hozzá követeket,

Mindjárt Corbi Úrnak íra Manansárba,
Kit már régen kűldött ezen tartományba;

Meg-tanítá őtet vélekedésébe,
Mint tartsa a’ népet jó reménységébe.

Susannával-is szólltt ezen történetrűl,
Ez itt térdre esvén, ’s lábát fogván körűl,

Szóllott: hogy a’ Grófnak egész ábrázattya,
Mint Raminié vólt; ollyan ’s mozdúlattya.

Álmába Czahanzár meg-is jelentette
Néki: hogy ő fia, bizonyossá tette.

Felelt a’ Gróf: nékem nem szabad szóllani,
De néked e’ titkot ki-lehet mondani.

Más nap jött két nagy Úr Saphierberektűl,
Szóllttak; meg-értette a’ Gróf itt ezektűl;

Hogy nem engedhetik a’ Sambarivekkel,
Hogy ő kötést tégyen nagy ellenségekkel.

A’ Szeklaverekhez ők inkább állanak,
Sambariverekkel soha sem tartanak.

Fel-indúla a’ Gróf; ’s nékik azt mondotta,
Meg-láttyák mit nyernek, ’s őket ki-hajtotta.

Nyomba ezek után Kaul Fejedelem
Érkezett; már ebbe más vólt az értelem.

Ő a’ Seclaverek minden Cabballáit,
El-beszélte Grófnak sok álnokságait.

Leg-főbb oka vólna mindennek Maherton,
Uralkodni kíván maga minnyájokon.

Ramini Larison nagy Familiáját,
Ősei, nem mások, ölték-meg minnyáját.

Antimaroának sok tartománnyait
El-ragadták, ezzel több hagyománnyait.

Mind viszsza kérik most a’ Sambariverek,
Mert ezek jó lelkű, és igaz emberek.

Mivel Ramininek fia találkozott,
Melly dolog szívekbe örömöt okozott.

Észre vette a’ Gróf, hogy mit mondanának,
De Kaul nem tudta, őt’ tartnák fiának.

Ígérte segítni őt’ minden dolgokba,
Bizonyságúl fiát itt hagyta zálogba.

Ezek után el-ment egésség térére
A’ Gróf, a’ munkáknak meg-tekíntésére.

Örűlt; Louisburgbúl jövő sok útakat,
Hogy készen találta; szint úgy a’ kútakat.

Hogy ezeken ki ki mennyen bátorsággal,
Sántzokat hányatott néhol hamarsággal.

Az Europaiak nyertek itt főldeket,
Egyaránt osztotta közöttök ezeket.

Mellyek-is termettek tzukrot, és pamutot,
Takamahaka fát, dohányt, és Indikot.

Louisburgba megint hogy viszsza érkezett,
Munkája jól menvén, nagyon örvendezett.

Követeket-is itt egynehányat talált,
Az Ura nevébe ki ki kötésre állt.

Ketteje ezeknek jöve Mananhárbúl,
Ketteje pediglen vala Manansárbúl.

Megintlen más kettő vólt Tamatárai,
Az utólsó kettő Matatatárai.

Szent Mári szigetbűl jött utánnok kettő,
Minnyájához minden tisztelettel vólt ő.

Nyóltzadik Mártius napján jött Assises
A’ Grófhoz: kihez ez soha sem vólt szíves;

Resignált; obsittyát ki-adatni kérte,
Ezen kívánságát mindjárt el-is érte.

Tsak akkor tudta-meg a’ Gróf, hogy már el-ment,
Hogy ő sok edjet mást a’ Tárházbúl el-tsent;

Saphierbaiaknak ezeket osztatta,
Hogy fegyvert fogjanak, felette bíztatta.

Nem kis fáradtsággal nehány darabokat
Kapott a’ Gróf viszsza, de tsak ollyasokat.

Ezek így történvén, egy követ sietve
Fuilpontbúl jöve a’ Grófhoz lehegve.

Ez hírrűl azt hozta a’ Faviaverek,
És még ezekkel a’ Bitalimenerek,

Hogy már Hiavinak háborút üzentek,
Hogy őt meg-támadják, táborba-is mentek.

A’ Gróf el-sietett mindjárt Fuilpontba,
A’ hová bé-érvén, nem késett, de pontba

Öt ezer fegyverest maga mellé veve,
Mellyekkel Hiavi bátorságba leve.

De még-is ő őtet magához hívatta,
Jobb lesz, ha meg-békél, okát meg mondotta.

Kész-is vólt ő arra, hogy ha a’ más két fél
Illő pontok alatt ő vele meg-békél.

Más nap e’ két félnek a’ Gróf vezéreit
Magához hívatta, Népnek-is Eleit,

Kívánta minnyáját békességre hozni,
Mivel a’ háború tsak bajt fog okozni.

Sok féle dolgokon ezek versengettek,
Soká tzivakodtak, majd meg-verekedtek.

De mivel fegyverbe Gróf népe itt állott,
Azért vér ontásra dolgok nem-is szállott.

Pöröket itt a’ Gróf el-igazította,
És ki mibe vétett, azt-is meg-mondotta.

Meg-is esett köztök mindjárt az edjesség,
Jó barátok lettek, szent lett a’ békesség.

Az alkú közöttök írásba vétetett,
Hitet tévén reá bé-petsételtetett.

Ötven ökröt minden rész le-vágattatott,
A’ Truppok közt a’ hús itt fel-is osztatott.

A’ két féltűl kapott negyven Sklávusokat,
Ezer két száz ökröt, baromfikat sokat.

Hiavitúl pedig ötven Sklávus embert,
Szint annyi ökröket, ’s két ezer piastert.

Tsak azért, mert oka vólt a’ békességnek,
Vére nem fog folyni annyi ezer népnek.

Újra sok helyekrűl őt’ tudosították,
Bizonyos dolognak lennie mondották:

Hogy Bojanna Király, a’ Saphierekkel
Ellene kötést tett, ’s Antaboerekkel.

Mindjárt Isle Frantzba el-kűldé Grófnéját,
És vele leg-drágább minden portékáját;

Sanglie Kapitányt kűldötte ezekkel,
Térjen viszsza onnat sok hadi szerekkel.

Maga pedig mene egésség térére,
Mindent el-rendelni maga védelmére.

Öt száz katonái, és harmintz Négerek,
Vóltak itt, a’ kikben bízott, olly emberek.

Viszsza-térvén, látott Maherton mezején
Tábort, sisak vala a’ katonák fején.

A’ mint ment, néhányan reá tüzet adtak,
De hogy meszsze vóltak, néki nem árthattak.

Aprilis holnapnak az utólsó napján,
Két követ érkezett, kik űltek paripán.

Az Sambariverek ezeket kűldötték,
A’ kik-is nékie eztet jelentették:

Hogy nékik ámbátor ő ellenségei,
Nagy summát ígérnek: még-is emberei

Lesznek ők szavoknak; melléjek nem állnak,
Öt ezer katonát sőt inkább ajánlnak.

Szívessen-is vette e’ barátságokat,
Szólltt; mindenbe bízzák reája magokat.

Mert ezen Nemzet van leg-inkább kedvébe,
Mivel Ramini vér buzog a’ szívébe.

Más nap a’ Grófhoz jött Kaul Úr hírtelen,
Nagyon el-réműlve, majd nem mezítelen.

Tőle rejtek helyet kére ő magának,
És vele érkezett Familiájának;

A’ Grófnak meg-esett rajta nagyon szíve,
Mert a’ többek között vólt leg-bíztosb híve.

A’ várba mindjárást őtet szállította,
Fejedelmi módon minnyáját tartotta.

Szólltt: hogy a’ Pártosok véletlen rá tsaptak,
Embereibűl-is sokakat el-kaptak.

Sok drágaságait magokkal el-vitték,
Épűlettyeit-is mind hamuvá tették.

Kevés óra múlva magát az ellenség
Mutatta, ’s jött tőle a’ Grófhoz követség,

Kérték, táborokba hogy hozzájok menne,
Ott panaszszaikról tanúságot venne.

Kérések nem vala mindenkép kedvére,
De hogy meg-mutassa, félsz nem száltt szívére;

Ki-ment; de népe köztt rendeléseket tett,
Azon helyen osztán, hol kívánták, termett.

Köz mondás; hogy igen sokat kér a’ szarka,
De ha mind meg-nyerné, nem bírhatná farka.

Ők-is azt kívánták: az egésség térrűl
Vigye ki a’ népét késedelem nélkűl.

Azon épűlt várat főldig le-rontassa,
Többi sántzokat-is mindjárt el-bontassa.

Tsere portékáktúl ő adót fizessen,
Ha vásárt tart, hírek nélkűl meg-ne-essen.

Felelt; hogy ezeket ő nem fogja tenni,
Mindent szükség nékik gondolóra venni.

Láttya, hogy nem bírnak lélek esmérettel,
Mivel rá állottak ezekre ők hittel.

Adót sem ád, mivel a’ zsebekbe mégyen
A’ haszon, bár vásár avagy tsere légyen.

Ezen szavaira nagyon fel-indúltak
A’ Nagyok, mint mérges darázsok zúdúltak,

Lárma lett, és őtet körűl kerítették,
Jó hogy még életét néki el-nem-vették.

De egy jó baráttya ötven Négerekkel,
Segítségére jött körmös legényekkel.

Ez rajtok fegyverrel keresztűl-is rontott,
Míg a’ Grófhoz ére ellenség vért ontott.

A’ Gróf itt ezekkel mihent edjesűle,
Két Nagy a’ kardjátúl mindjárt főldre dűle.

Kiáltott a’ többi, hogy oda vólnának,
Mert a’ Gróf bű bájos, el-is-szaladának.

A’ várnak fokain a’ kik állottak fent,
Meg-látván, hogy a’ Gróf immáron vólna ment,

Az ágyúkkal őket rútúl lövőldözték,
Erdőbe szaladván, még ott-is űldözték.

Tudta erkőltstelen népet keménységgel
Juházni nem lehet; azért békességgel

Meg-kínálta őket; de ezt meg-vetették,
Vakmerőségeket még nagyobbra vitték.

Mivel még azon nap Gróf minden poszttyára
Rá ütöttek, de nem lehettek kárára;

Mert katonáitúl úgy viszsza verettek,
Hogy népeik közzűl sokat el-temettek.

Más nap öt ezerrel a’ Sambariverek,
’S Sansé Fejedelem vele öt ezerek,

Sietve érkeztek Gróf segítségére,
Így már tíz ezerrel ment Márs mezejére.

Az új Colonia, ’s egésség tér között
Az ellenség három Táborba kőltözött.

Egy Komandót kűldött ezeknek hátokra
Éjjel: hogy ha reggel ütt ő Táborokra,

Éppen akkor üssön rájok e’ Komandó,
A’ Tiszt ezt meg-tette, attákja vala jó.

Mert mihent ágyúkkal rájok durrogtatott,
Szaladt mindenike, a’ mint szaladhatott.

A’ Gróf ezt meg-látván, ment segítségére,
El-is ért Maserton tágas mezejére.

Már az ellenséget ezen nem találta,
Hanem a’ Komandót itten álni látta.

A’ Tiszt Raportumát nékie így tette,
Hogy a’ mint ágyúit reájok lövette,

Vélték a’ Gróf itt van egész erejével,
Futottak erdőbe azért szerte széjjel.

Nyert itt a’ Gróf népe két száz muskétákat,
Fogott negyven rabot, ’s két Néger lyánkákat.

Egy Fejedelemnek magzati valának,
Gyengék vóltak, azért el-nem-futhatának.

És így Ura leve Maserton térének,
Része ez Antimár gazdag megyéjének.

Egy nagy sántzot ezen mindjárt építtetett,
Szent János sántzának tőle neveztetett.

A’ Coloniával, ’s egésség térével,
Edjesűlt ez által mind a’ kettejével.

A’ maga népével ki-szált e’ térségre,
Reá ütni akart ő az ellenségre;

A’ melly ide közel erős sántzba állott,
Mint egy nyóltz ezer vólt, melly ebbe bé-szállott.

Egy éjjel tsak két száz harmintz katonával
Ki-rukkolt, hat ágyút el-vive magával.

Hajnalkor ellenség táborát lövette,
Sántz paliszádait mindjárt le-törette.

Az ellenség eztet egybe el-is hagyta,
De egy redutába magát bé-vonhatta.

Ő mihent erre-is parantsolt ágyúzni,
Az ellenség viszsza kezd’te magát húzni.

Egy szigetbe ebbűl magát bé-vetette,
Ampangú motsárok között helyét vette.

A’ sok essőzéstűl ezen hely fel-áradt,
Ott-is ingovány lett, hol elébb vólt száradt.

Azért a’ Gróf ebbe bé sem-is mehetett,
Hanem egész népe jőjjön, rendelést tett,

Mihent el-érkeztek, részekre osztotta,
Minden rész mit tégyen, jól meg-tanította,

A’ sziget leg-ottan úgy körűl vétetett,
Hogy abbúl ki vagy bé egér sem mehetett.

Sátorok nem vala, szenyvedtek inséget,
De mindenek felett szörnyű nagy éhséget.

Meg-tudván ezt a’ Gróf, könyörűlt azokon,
Rizskását, pálinkát nehány tsónakokon

Kűldött, és nékiek aztat üzentette,
Hogy nagyon szívére ő ügyöket vette.

És nem-is kívánná őket ki-írtani,
Sőt minnyáját ki-is fogja botsátani.

Tsak fegyverjeiket rakják-le rakásra,
’S ne vetemedjenek többé támadásra.

Mindjárt-is állt jöttek néhány seregekkel,
Fogadta-is a’ Gróf őket Tisztelettel.

El-botsátá őket, itt el-is mehetett,
Kinek merre tetszett, ő ezekkel így tett.

Hanem egy kis sereg bent maradott, kélt, ’s járt,
Mivel harmintz ezer Szeklaverekre várt.

Ezek ellen mindjárt indúla sebessen,
Hogy közelítése tudtokra lehessen;

Egynehány ágyúkat itten ki-süttetett,
Azon sereg ezzel úgy meg-íjesztetett,

Hogy Antimansárnak túlsó határára
Szaladott; a’ Grófot nem várta nyakára.

Magok Országokból Saphierbájerek,
Ki vóltak már űzve mint pártos emberek.

Az erdőkön mint a’ vadak bollyongottak,
Élteket hogy tartsák, azon gondolkodtak;

Mert a’ szomszédjai semmit élelmekre
Nem adtak; juttatni akarták vesztekre.

A’ Gróf e’ dolgot-is fordítá hasznára,
Szóllott a’ Nagyokhoz ezeknek javára.

Kérte, fogadják-bé őket magok közzé,
A’ lelki-esméret őtet ösztönözé,

De úgy, ha a’ fegyvert le fogják ők tenni,
Pártosok sem fognak soha többé lenni.

Sambariver Nemnek eleibe adta:
Mivel Antimára Tartományt el-hagyta,

A’ Saphierbajer Nemzet; azért bízvást
Szállja-meg, és végyen itt magának lakást.

Örömmel ők eztet mindjárt fel-vállalták,
Adót-is fizetni magokat ajánlták.

Azon részt, melly jobbján van Tingbal vizének,
Rendelte általok meg-szálló megyének.

Coloniát a’ bal részin építtetett,
E’ két részek között egy várt emeltetett.

A’ fent ki-tétetett egynehány tsatába
Rontó-is jelen vólt, mert bízott karjába.

Főképpen a’ Grófot a’ hol körűl vették,
És hol a’ Négerek őtet meg-mentették,

A’ Secláverekkel ott úgy meg ütközött,
Mint a’ bús oroszlány a’ több vadak között.

Mert vélte a’ Grófját ezek most meg-ölik,
Vagy sebekbe ejtik, mert majd meg-döfölik.

Nem rántott ő kardot, kapott egy dorongot,
Soknak mint az üres hordó hátok kongott.

De többeknek feje lágyját úgy bé-törte,
Hogy vagy Lámához ment, vagy kórság gyötörte.

Jól látta, hogy szalad immár az ellenség,
Tiszta ettűl egész Masertóni térség.

Látta, hogy már a’ Gróf szabad, ’s nintsen baja
Háborúlt szívének még sem szűnt-meg zaja.

A’ Seclávereket vette itt űzőbe,
A’ síkról kergette őket az erdőbe.

Más nap délig őtet senki sem-is látta,
A’ Gróf búslakodva viszsza-tértét várta.

Féltette, hogy éjjel majd a’ Secláverek
Píkákkal ált-verik, mert ez a’ fegyverek.

Azomba dél-után még-is elő kerűltt,
A’ Gróf ezt meg-hallván, felette meg-örűlt.

Egy rabot hozott ő, mellynek a’ két karját
Hátra köté, rab szíj keríté két marját.

Bé-mene ő ezzel a’ Gróf szobájába,
Szikrázott akkor-is szeme haragjába.

Szólltt a’ Gróf hozzája; kedves Rontóm, itt vagy?
Bánatom utánnad, hidd-el, hogy vala nagy;

Mert véltem, hogy éjjel azon nagy erdőbe
Által-szúrtak, vagy-is vertek agyba főbe,

Nem egy ellenséget ki illy meszsze űzött,
Laurus helyet tziprust homlokára fűzött.

Gyakran a’ setét éj ember’ ellensége,
Vak akkor, meg-szűnik az ő vitézsége.

Bé-botlik a’ néki készíttetett lesbe,
Nagy dolgokon ált’-ment, itt el-vész kevesbe.

A’ ki vakmerően maga dolgát teszi;
Oka, hogy ha nem várt bal jutalmát veszi.

Hát ez mitsoda rab, kit előmbe hoztál?
Meg-vallom, hogy vele örömöt okoztál.

Mivel méltóságos egész tekéntete,
Nem alatson Nemből lészen eredete.

Felelt Rontó: magát ő mondotta Králnak,
Azért is gondolom lenni őt’ Királynak.

De tám négy, öt Telek lészen Birodalma,
Lak-várát-is talán fedi nád vagy szalma.

Mert a’ Sceptrum helyet Píka vólt kezébe,
Veres sipka, és nem Korona fejébe.

Trónusa-is ollyan lészen ezen Ősznek,
Mint dinnye főldeken Hazánkba a’ tsősznek.

Erszénnyébe sem vólt több húsz piaszternél,
És ezekkel egybe vegyűlt tíz Aspernél.[132]

Míg telhetett tőle, addig mind szaladott,
De mint öreg ember, végre el-fáradott.

Le-dűllött egy Pálma-fának a’ tövére,
Itt értem; két kezét tette a’ mellyére.

Észre-vettem arról, ne bántsam, azt kéri,
Reszketett; mert vélte, most halálát éri.

Én-is kezeimet a’ mellyemre tettem,
Azután ezekkel vállát veregettem.

Mindjárt-is bátrabban nézett a’ szemembe,
Erszénnyét-is ide adá a’ kezembe,

Sokat beszélltt hozzám, szavát nem értettem,
Felelni sem tudott, ha miről kérdettem.

Hogy a’ piros hajnal súgárit nyújtotta,
Fénnyével az erdőt világosította,

Píkáját el-vévén, a’ földről fel-kőltem,
Intettem nékie, hogy mennyen előttem.

Már a’ Nap-is fénylett a’ sűrű fák között,
Mint az őz vatzkából az útból ki-szökött.

Sebessen szaladni akart egy mély vőlgybe,
Űzvén őt’, meg-botlott egy le-dűllött tőlgybe.

Itten ő Felségét jól meg-dögönyöztem,
Mint Nagysád előtt áll, így meg-is kötöztem.

A’ Gróf Rontó által itt ki-kötöztette,
Szóllott-is hozzája, de őt’ nem értette;

Mert mint a’ Harisnak a’ szava reszegett,
Mint kígyó a’ fűbe, ollykor úgy piszegett.

Talmáts által a’ Gróf ugyan tsak meg-tudta,
Hogy ő Fejedelem vólna, nem hazudta.

És éppen az, a’ ki Kaúlt vagyonnyából
Ki-pusztítá, és ki-hajtá Országából.

Azért-is Kaúlnak őt’ ajándékozta,
Száz Gvinét nyertt Rontó, hogy hozzája hozta.

Meg-térvén, szólltt Rontó: itten egy Királlyal
Úgy bánnak, mint nálunk egy szegény jobbágyal,

Mert mihent Kaúlnak ezen ajándékot
Ált’-adtam, mint kannak szája a’ tajtékot,

Úgy túrta; ’s meg-üté mellyét az öklével,
Hogy majd ki-ütötte a’ falat fejével.

Így szólltam Kaulhoz: kérem; ő Felségét,
Felséged ne bántsa; de mint ellenségét,

Adja ált’ a’ Törvényt tévő hatalomnak,
Engedjen Felséged, kérem, az én szómnak.

De hogy engedett-meg; szolgáit hivatta,
Mint latrot, előttem meg-is lántzoltatta.

Úgy vitték, hogy lába a’ főldet nem érte,
Bár öszsze tett kézzel sirások köztt kérte.

Nem kívánok soha illyen Királyságot,
Lakja kinek tetszik az illyen Országot.

Szólltt a’ Gróf Rontóhoz: tehát ezen Ország
Nem tetszik tenéked? az ugyan bolondság;

Látod arany, ezüst, itt bővséggel vagyon,
Kő helyet arannyal verik egymást agyon.

A’ Természet kintsét itten pazarollya,
A’ mi igen ritka, a’ száj azt kóstollya.

Ananás, Pomarants, Tzitron, Gránát alma,
Több van mint tsűrökbe nálunk morva szalma.

Pálma fának, vagy-is tzédrus árnyékába
Hever itten a’ nép, nem sár gulyibába.

Gyümőltsel, virággal, tele van térsége,
Ritka madarakkal pedig erdősége.

Mind ezekre ez vólt Rontó felelete,
Szép ezen Országrúl Nagysád ítélete;

De errűl az enyim nagyon külömbözik,
Hogy eztet dítséri, abba meg-ütközik.

Én ezen Országot másnak nem tarthatom,
Hanem tsak a’ pokol padjának mondhatom.

Mert itten a’ hévség el-szenvedhetetlen,
Főkép közép nyárba tűrni lehetetlen.

Szakoltza városa, hogy a’ pokol felett
Állana, hallottam, de értem ott telet,

Való; körűl belől a’ hó soká fekszik,
Ennek a’ megyéje hamar fel-melegszik.

Főldjein a’ gazda majd végzi szántását,
Mikor az hó kezdi másut olvadását.

Tsak ezért alatta mondják poklot lenni,
De gyakran a’ bundát fel-lehet ott venni.

Egyszer másszor ottan magam-is meg-fáztam,
Mert a’ jeges esső meg-vert, hogy vadáztam.

Fejér nép lakja azt, nem pedig fekete,
Abba nem egy szűz lány szépségnek remeke.

De ezen Országba az ember majd meg-sűl,
Véli petsenye lesz, fara ha főldre űl.

Azért a’ pokolnak ez a’ bóltozattya,
Hévsége ez Ország’ népét úgy állt hattya;

Hogy mint maga Plútó, szint ollyan feketék,
A’ korom ábrázat köztök leg-nagyobb ék.

Igaz nevezetek ezen szó: Négerek,
Kérdés; vólnának-é valodi emberek?

Mert az orrok lapos mint kanálos gémnek,
A’ szájok meg pittyett’ mint a’ vén tehénnek.

Haj fejeken nintsen, tsak olly forma bodor,
Mint mikor láng perzse, hajat öszve sodor.

Azért vagy ördögök, vagy-is kéményt seprők,
Mert emberek miként lehetnének-is ők?

A’ Gróf itt Rontónak beszédjét nevette,
Mért ezek feketék, az okát ki-tette.

Ez Ország a’ Zóna torrida alatt áll,
A’ nap Súgárival egyenest rá szolgál;

Nem más, hanem éppen ezen egyenesség
Teszi; ez Országba hogy van illy nagy hévség.

Próbáld, egyenesen égő gyertya felett
Tartsad tenyeredet, fogsz érzeni hevet,

Ha pedig lángjának tartod tsak mellette,
Nints olly egyenesség itt mint vólt felette;

Azért itt tenyered nem szenyved hévséget;
Mert a’ láng nem érhett most egyenességet.

A’ világot Isten midőn teremtette,
Ő minden dolgait igen bőltsen tette.

Tudta; ez Országba hogy lészen nagy hévség,
Naptúl el-süttetne ebbe a’ fejérség;

Azért feketéknek őket teremtette,
És e’ színt ő velek meg-is szerettette.

Tőlök a’ fejér szín rútnak ítéltetik,
Azért itt az ördög fejérnek festetik.

Emberek ők mint mi, vagyon bennek lélek,
Tsak hogy ők feketék, mi vagyunk fejérek.

Ugyan azért őket mondjuk otsmányoknak,
Ők-is viszont minket tartnak ollyanoknak.

Mivel ők feketék, hívják Négereknek,
Magyarúl Szeretseny a’ neve ezeknek.

De vesd fiam Rontó szemed a’ Lyánokra,
Tsak egy újjadat tedd’ az ő ortzájokra;

Meg-látod; mint bársony, puha testek, ’s gyenge,[133]
Valamint a’ harmat, vagy tavaszi zsenge.

Mint rózsa, olly piros szájok’ kerűleti,
Fogok’ fejérségét hó fel-nem-érheti.

Egyet ezek közzűl te el-is-vehetnél,
Új módi hitves társt Hazánkba vihetnél.

Felette katzagott, hogy a’ Gróf ezt mondta,
Szólltt: bizony jó lészen; gyermekünk mind bonta

Lészen; vagy mint Párdutz pettyegetett, ’s babos,
A’ selyem kita-is a’ szép a’ melly habos.

Hogy ha a’ falunkba én őtet bé-vinném,
Annak lakossait főld-futóvá tenném;

Mert ha látnák, hogy tsak a’ foga fejérlik,
Szeme mint matskának éjtszaka úgy fénylik,

Szája körös körűl hogy veres, ítélnék
Hogy ő tüzet okád, vagy mennykőt szór, vélnék.

Mihelyest meg-látnák, mindjárt el-futnának,
Mert gondolnák lenni őt’ Proserpinának.

Azért Lucifernek sem húga, sem nénnye,
Nem kell nékem, szurkos fekete edénnye.

Hazánkba-is Oláh, Tzigány leányzóra
Akadhatok; illy szép fekete rigóra.

Az én szabad sorsom nem fog meg-változni,
Mert Hymennek soha sem fogok áldozni.

A’ számnak sem tetszik ez Ország’ gyümőltse,
A’ ki azt szereti, egésséggel kőltse.

Dítséri Nagyságod sok szép madarait;
Mert nem táták, mint rám, Nagysádra szájjait.

Minap’ ki-sétálván egy szép zőld erdőbe,
Nagy lármát hallottam egy setét sűrőbe.

Beszédet, süvöltést, matska mavúkolást,
Gödölye mekegést, ugatást, nagy zajgást.

Véltem, hogy emberek ezen lármát teszik:
Fel-tettem magamba, majd észre sem veszik,

Úgy megyek hozzájok; ki tészi ezen zajt,
Meg-tudom; magamnak tettem ezzel tsak bajt.

Itten minden fákon űltek Publikányok,[134]
Ezek, hogy meg-láttak, valamint sárkányok

Rajtam jöttek, sok a’ nyakamat karmolta,
Sok a’ füleimet, ’s hajamat rontsolta.

Leg-inkább két szemem’ ki-vágni akarták,
Karom, lábaimat orrokkal vagdalták.

Miólta én élek, sok ütközetekbe
Vóltam, és forgottam nagy veszedelmekbe,

De soha úgy mint itt, én meg-nem-rettentem,
Sőt az ellenségre bátran mindég mentem.

Közikbe lőttem én, de még többen gyűltek,
Mint mérges darázsok én reám tsődűltek.

Szörnyű kiáltással minden-felől tsaptak,
Főképpen körmökkel a’ gégémhez kaptak.

Már le-vertek vólna, de kardot rántottam,
Vágván minden-felé, sokat le-kontzoltam.

Míg az erdő tartott, nem-is tágítottak,
Hanem magok előtt mérgessen hajtottak.

Egész a’ mezőig tartott Retirádám,
Itt el-is-végződött velek Batálliám.

Számtalan karmolást kaptam én ő tőlök,
Tsak hogy ki-nem-vájták szemeim’, örűlök.

Nevettébe a’ Gróf le-dűlt az ágyára,
Szólltt: szükséged vala illy batáliára.

Tudtad, viaskodni mint kell emberekkel,
Meg-tanúltad mostan sassokkal, ölyvekkel,

Mint kell meg-ütközni, vagy publikányokkal,
Pulyka gúnárokkal, ’s több illy bajnokokkal.

Már Angliába-is te bátran, bé-mehetsz,
Erőt a’ sarkantyús kakasokon vehetsz,[135]

Mellyért sok száz Gviné nyereséged lészen,
Fejedre maga Márs zőld borostyánt tészen.

Szólltt: könnyű Nagysádnak engem boszszontani,
Próbálja! meg-látom, ha vérit ontani

Nem fogja-é? mennyen tsak azon erdőbe,
Úgy-is Nagysád mostan van tsak heverőbe;

De a’ nadrágja-is majd meg-nedvesedik,
Ha publikányokkal ott meg-verekedik.

Jobb lesz, meddig nevet, ha dolgunkba munkál,
Hogy ezen pokolba ne maradjunk sokál.

Hadd bírják kedvekre aztat a’ Négerek,
Mi meg oda mennyünk, a’ hol az emberek

Nintsenek teremtve ördögi képekkel,
Lakjunk velek, és nem ezen perzseltekkel.

Nem szólltt a’ Gróf többet, Rontót tsak hallgatta,
Hanem a’ dolgait tovább így folytatta.

TIZEDIK TZIKKELY.

A’ mellybe elő-adattatik a’ Grófnak súlyos betegsége, fel-gyógyúlása, a’ Seclavérekkel való háborúja, azokkal tett békessége, az Országba sok féle rendelések tételei, Anpansancabeségre lett fel-emeltetése, élső Kabar tartás alatt le-tett hite, mind addig, a’ meddig a’ második Kabar tartatott, egyszersmind Rontó Pálnak-is a’ Négernékkel esett dolga ki-tétettetik.

Kilentzedik napja Augustus havának
Vólt, mellyen baja lett a’ Grófnak magának.

Mert őt’ érte ollyan nagy forró betegség,
Hogy mindennek vala életérűl kétség.

Azért Comandóját meg-hitt emberének
Által kellett adni, Májor Malendrének.

A’ Tisztek, hogy meg-hal, bizonyosnak vélték,
Hozzá menvén, tőle minnyájan azt kérték;

Hogy mutassa nékik parantsolattyait,
Hólta után hogy ők, mint szükség, dolgait

Folytathassák, a’ mint a’ király kívánnya,
Az Ország ne légyen mások ragadvánnya.

Mindjárt-is azokat nékik meg-mutatta,
A’ Király szándékát értésekre adta.

Meg-is tanította, mi tévők legyenek,
Hogy fáradtságokért jutalmat vegyenek.

Szólltt: halála után a’ Testamentomát
Meg-lelik, és azon levelek lajstromát,

Mellyeket ő íra a’ fő Ministernek,
Tengeri Tanátsos Úrnak-is Rójernek.

Királynak-is ott egy Mandátuma lészen,
Melly a’ Successorát illeti egészszen.

A’ Tisztek magokat meg-hajták szavára,
Ön magoktúl mindjárt Truppok tartására

Le-tettek tíz ezer és két száz livrákat,
A’ Gróf-is szint annyit, venni portékákat.

October elein már jobban érzette
Magát a’ Gróf, és már ágyát sem őrzette.

Azért-is a’ Tingbal vizéhez indúla,
Tökélletessen-is ottan fel-gyógyúla.

Ő azon tartományt, itt meg-tekéntette,
Sambarivereket, mellybe helyheztette.

Már ez előtt Corbi fel-űlt egy hajóra,
A’ szárazon pedig Majör űlt-fel lóra.

Kűldötte e’ sziget éjtszaki részére,
Ott fekvő Megyéknek meg-tekintésére.

Tizen negyedikén October havának,
Két követek tőlök levelet hozának.

Írták, hogy Lambuings Király országába
Bé-értek, Királynak maga lak Várába.

Ki-is bé-vezette őket, ’s vólt olly kegyes,
Szólltt: kívánna Gróffal, ha lehetne, edgyes.

Ez meg-lett; a’ Grófnak esett-is kedvére,
Mivel húsz ezerrel mindég védelmére

Jöhetett Lambuing, melly nem kis segítség,
Főkép akkor, mikor jön rá sok ellenség.

Az alatt Hiavi itt tudtára adta,
Hogy őt ellensége megint meg-támadta.

A’ Gróf Fulpointbe azon Tisztnek íra,
A’ melly tőle egész hatalommal bíra;

Hogy közöttök tartó békességet tenne,
Ezen felűl mikor Hiavival lenne,

Mondja-meg népére kegyetlen ne légyen,
Mert errűl a’ Grófhoz gyakran panasz mégyen.

Ezen dolgok itten mind jól mentek végbe,
De a’ Gróf nem egyszer sohajtott az égbe,

Mivel túdosítást ő Europábúl
Nem vett, Sanglier sem tért-meg még úttyábúl.

Gondolta, mind eddig végzett sok munkája,
Az irígységnek lész óhajtott prédája.

Ez már Isle Frantzba ollyan hírt támasztott,
A’ melly Trupjaira félelmet árasztott;

Mert Madagascárba más Úr fog adatni,
El-fognak minnyájan akkor botsájtatni.

Tsupán Tisztyeibe veté bizodalmát,
Kik híven mind eddig meg-tarták hatalmát.

Hívek-is vóltak ők, ámbár segitséget
Nem vettek, sem Isle Frantzbúl eleséget.

El-múlt a’ mindennel bővelkedő szép nyár,
November havának negyed napja vólt már,

Érkezett a’ Grófhoz Saphierbájerek
Fejedelme, kiknek vólt vele sok perek.

Esfonslabe, kinek feje vólt beretvált,
Térdeire esett a’ Gróf előtte állt,

Kérte, hogy népével venné kegyelmébe,
És ne kételkedjen többé hűségébe.

Felelt: bár népestűl meg-szegte a’ hitét,
Ellenségévé lett, még-is ezen vétkét

Meg-botsájttya; hanem e’ jövő hólnapba
Követeket kűldjön; majd dolgozik abba,

Hogy a’ Frigy közöttök olly karba tétessen,
Hogy mind a’ két félnek hasznára lehessen.

El is jöttek ezek, zokogással szóltak;
Jó dolgok vólt, meddig magokéba vóltak.

Most mint szarándokok ők úgy bollyongnának,
Végtére idegen főldön meg-halnának:

Kérték; tsak egy részit engedné honnyoknak,
A’ mellyen házakat építni magoknak

Kivánnak, és mindég hívei lennének,
Míg élnek, ellene ők fel-nem-kelnének.

Látván a’ Gróf az ő nagy töredelmeket,
Malaszttyába vette mind ezen népeket.

Esfonslabe mihent a’ hitet le-tette,
Részit e’ Megyének nékiek engedte.

Ez meg-lévén, esett a’ Grófnak tudtára,
Mondták Aszszonyok-is füle hallottára:

A’ Frantziák ellen hogy a’ Seclaverek,
Kik mindenkor vóltak dagályos emberek;

Háborút akarnak mostan indítani,
Mihent tavasz nyílik, mezőbe szállani.

Több Királyokat-is, hogy már fel-űltettek,
Harmintz ezer népet egybe-is gyűjtöttek.

A’ Sambariverek, a’ mint ezt hallották;
El-vesztve magokat lennie tartották;

Mert vélték, hogy a’ Gróf ott nem maradhatna,
Kevés népe lévén, ellent nem állhatna.

El-menvén ellenség majd rajtok töltené
Boszszúját; ’s haragját fejekre öntené.

Tudnák, hogy a’ Gróffal vannak edgyeségbe,
Ezen okért tsak hogy nem estek kétségbe.

Demosthenesnek a’ Grófnak kellett lenni,
Hathatós beszéddel őket arra venni,

Hogy az ellenségtűl ők ne tartanának,
Minden bátorságba alatta vólnának.

Maga Frigyessihez kűldött követeket,
Kérni; hogy kűldjenek ők segítségeket.

Minden Fejedelem erre mindjárt kész vólt,
Tsak maga Hiavi a’ Gróftúl el-pártólt.

De nem tartott tőle, mivel jobbágyai
Szerették a’ Grófot, ’s vóltak baráttyai.

Azomba ellene a’ Farianerek
Fel-költek, ’s ezekkel Betaliménerek;

Sietve a’ Grófhoz kűldött követeket,
Hogy segítségére kűldene népeket.

Szólltt a’ Gróf hozzájok; hite szegéséért
Bűnteti Istene ezen nagy vétkéért.

Viaskodjon tehát ellenségeivel,
Ő segitségére nem lesz övéivel.

A’ követek térdre előtte esének,
Engedje-meg vétkét, könyveket ejtének.

Meg-engedett néki, meg-is békéltette,
Farianerekkel; és hogy eztet tette,

Leg-ottan Hiavi segítséget ígírt,
Hogy a’ Gróffal így bánt, szégyenlette, és sírt.

Ezer hét száz hetven hatodik esztendő,
Bé-állt első napján, láttya Sanglie jő

Isle Frantzbúl, nem több tsak négy Rekrutával,
De ezek-is rakva vóltak sok hibával.

Illy nagy segítséggel vólt a’ Birodalom
Hozzája: meg-is szűnt minden bizodalom

A’ Grófba; mert látta, hogy ez ellensége,
’S kívánnya dolgának ne légyen jó vége.

Vélte, hogy levelet hoz a’ Ministertűl,
De tsak kettőt hozott, Maillardtúl, ’s Ternejtűl.

Sanglie Úr azt-is néki jelentette,
Hogy a’ Gubernium immár elő vette

Dolgát, és ellene folynak Processusok,
Rágalmazó nyelvnek a’ száma igen sok.

És tizen-ötödik Lajos Király élni
Meg-szűnt: lehetett-is már a’ Grófnak félni.

Mert Ministerium majd meg fog változni,
Ellenségei sok bajt fognak okozni.

Az alatt egy követ másikát váltotta,
Hogy jön az ellenség, mindenik mondotta.

Azért kevés népét mindjárt rendbe vette,
Rendeléseit-is, mint lehetett, tette.

Sok tüzes golyóbist, és sok Rakétákat
Készíttetett; húztak ide Lafétákat.

A’ mellyekre nehéz ágyúkat rakatott,
Sántzokat épített, ’s árkokat vonatott.

Míg ezek épűltek, két nagy Fejedelmek
Jövének a’ Grófhoz, hogy ha engedelmek

Lenne, kívánnának ő vele szóllani,
Melly hasznára lenne, ollyakat mondani.

Tsudálkozott; mivel vóltak Secláverek,
Kunifalus, Rosai vala az ő nevek.

Az első rég’ bírja a’ Santiak megyét,
Többi Seclaverek ennek térjét, hegyét,

Sok szép színek alatt mind el-pusztították,
Annak lakossait kóldusságra hozták.

Rosai Hertzegé vala Bojánának,
Párja nem sok megye vólt Tartománnyának,

De Seclávereknek mostani Királlya,
Kinek az írígység szívét most-is állja,

Ezen Tartománnyát erővel el-vette,
Magát, gyermekeit Sclávussává tette.

De még-is ő nékik vannak baráttyai,
Több megyéknek velek tartanak Nagyjai,

Azért-is a’ Grófnak ők segítségére
Lesznek, ha szándékok vagyon tetszésére.

Nagy örömmel a’ Gróf ezeket fogadta,
És mind a’ kettőnek jobb kezét-is adta,

Aliátussival hogy lesz védelmekre,
Egymás köztt hitet-is tettek ők ezekre.

Más nap’ a’ Nagyoktól meg-vendégeltettek,
Főkép’ Sambairek magokért ki-tettek.

Ellenségét a’ Gróf a’ nyakára éppen
Nem várta, mivel ő védelmezőképpen

Ezen háborúját nem akarta tenni,
Mert jobb ártóképpen ellenségre menni.

Mindjárt a’ Nagyoknak adta-is tudtára,
Hogy ki ki készűljön Mársnak piattzára.

Az holnap’ végével táborba fog szállni,
És ellenségeit meg fogja próbálni.

Meg-jelentek; ’s a’ mint sátorába gyűltek,
Nagy Hadi-tanátshoz fogtak, és le-űltek.

Valamit a’ Gróf szólltt, mind jónak tartották,
Az egész rendelést tetszésére hagyták.

Sanglie Kapitányt a’ várba rendelte,
Maga helyett abba Comendánsnak tette.

Rendelt-is alája négy jó Fő-Tiszteket,
Száz húsz katonákat; ’s Mosambiquereket,

Hat száz nyóltzvan erős Malagokaikat,
Ezekhez hatvan-hat Európaikat,

Tsak négy ezer négy száz tizen-három főből
Állott ármádája, nem nagyobb erőből.

De vitézek vóltak, ’s mind gyakoroltattak,
Sok rendetlen néppel szembe-is állhattak.

Fel-osztá ezeket három Colonára,
Melandre Major Úrt a’ jobbik szárnyára,

Bouille Hadnagyot ő melléje adta,
Hol ki attakíroz, újjal meg-mutatta.

Bal szárnyára pedig Kapitány Czerft tette,
Hadnagy Karbit pedig melléje vetette.

A’ Centrumot hagyta a’ maga számára,
Hadnagy La Tourt kűld’te ennek a’ balára.

Három ágyút minden osztálynak adatott,
Pattantyúst, Handlangert oda állíttatott.

Segitségekre-is két két embereket,
Rendele ezekhez négy Mosambireket.

A’ Fejedelmektűl érkezett Truppokat
Fel-osztá, ’s illy rendel állítá azokat,

Három ezer hat százt a’ jobb szárny hátára,
Szint annyit hát megett az osztály balára.

A’ Centrum megé meg öt ezret rendele,
Könyű fel-számlálni, mennyi nép vólt vele.

Ez meg-esvén, mindjárt a’ várnak fokára
Ki-tette a’ veres zászlót, és tudtára

Az egész szigetnek ez által adatott,
Hogy már az háború meg-határoztatot.

A’ táborozáshoz népét hogy szoktassa,
Azt mint szenvedhetik, maga-is láthassa;

Negyedik Aprilis napján egy térségre
Ki-szállítá őket egy szép kiességre.

Hiavinak ötse Mulem nevezetű,
Gyönyörű iffiú bátor tekíntetű,

Kevés napok múlva ide el-érkezett,
Ezer két száz ötven iffiat vezetett.

Hogy ezek legyenek a’ Grófnak Gárdája,
Mindenik deli vólt, szép vólt a’ ruhája.

Aprilis havának utólsó napja vólt,
A’ Gróf maga minden Tiszttyeihez így szólltt:

Jelen van az idő, fegyverhez kell nyúlni,
Az ellenség ellen szükség meg-indúlni.

Száz kilentzven három hajóra űltette
Népét: az elsőbe maga űlt ’s vezette.

Sok idegen Trup jött az útba hozzája,
Minden nap nőttön nőt Népének summája.

Igen szerentséssen mindenüt evedztek,
Tsak egy helyt sziklához a’ mint el-érkeztek;

Két hajó, mellyeken nehéz ágyúk vóltak,
Víz sebességétűl itt ehez tsapódtak,

Mindjárt-is le-szálltak ennek fenekére,
Ágyúk ki-vonattak még-is a’ szélére.

Azért a’ bal osztályt ezeknél hagyatta,
A’ melly az ágyúkat utánna vonatta.

Negyed Május napján Herbajhoz jövének,
Aliátusok-is oda érkezének.

Még nem indúlt, mikor már ezt így rendelte,
Szavát-is fogadták, mert minden kedvelte.

Még tábort nem ütött, már ollyan hírt kapott,
Hogy Malendre Úrra az ellenség tsapott.

Tizen-két hajóra szállíttatott népet,
És így kűlde néki elég segítséget.

Maga osztállyábúl valók vóltak ezek,
Tsak néhányan vóltak a’ Malagozerek.

Ezek Kapitánnya a’ Grófnak tudtára
Adta; hogy egy helyt ért víznek szurdokára;

És itt az ellenség reája támadott,
De meszsze vólt, azért ő tsak el-haladott.

Újra megint esett Grófnak értésére,
Hogy a’ Szeklaverek Antongin térére,

Meg-réműlvén viszsza vonták már magokat,
És ott akarnának gyűjtni több Truppokat.

Azért-is utánnok sebes marsokat tett,
Bár hegyeken által nehezen mehetett.

Főkép az ágyúkkal dolgot adott menni,
De meg-kellett még-is mind ezeknek lenni.

A’ mint az hegyeket immár hátra hagyta,
Négy ezer Frigyese magát hozzá adta.

Meg-tudta itt a’ Gróf, hogy egy erdő meget
Állna az ellenség, a’ kit-is ez fedett.

Rajtok mene a’ Gróf hajnal hasattával,
Meg-virradt, hogy szembe lett ez ármádával.

De mihent ágyúit reája lövette,
Mindjárt szaladásra ez a’ dolgát vette.

Három tábora vólt, de mindenikébűl
Ki-űzte: szaladott minden erejébűl.

Nehány napok múlva el-jött Tihenbató,
Ez Fejedelem vólt Antoingbúl való.

Le-vólt beretválva haja, és szakálla,
Nagy meg-alázodva a’ Gróf előtt álla.

Meg-követte őtet, hogy Szeklaverekkel
Tartott, és terhelte magát illy vétekkel.

Tartománnyát önként néki ajánlotta,
Kérte, mondja, őtet hogy meg-hódította;

Tsak kormányozását Országának kérte,
Mellyért-is hogy adót fog fizetni érte.

Szeklavereknek-is hatalmas Királlya,
Látván, a’ háborút vele ki-nem-állya;

Követeket kűldött békesség pontokkal,
A’ mint eleibe jöttek ők azokkal;

Szólltt a’ Gróf, hogy ha ő kíván békességet,
Kövesse-meg elől, úgy tám ér jó véget.

El-mentek, de hamar magok Királyokkal
Meg-tértek; sok drága szép ajándékokkal.

Sok hízott ökröket, köveket, ’s pénzt hoztak;
Sklávusokat sokat ők ajándékoztak.

Hitet tett minnyája a’ Gróf hűségére,
És így immár dolgok kívánt véget ére.

Az óhajtott követ sok idő vártára,
El-jött Juniusnak ötödik napjára,

A’ Grófot felette meg-örvendeztette,
Általa az Udvar’ leveleit vette.

Meg-tudta azokbúl, hogy a’ fő Minister,
Syrén nevű hajót kűldené már egyszer.

Mellyet terheltetett sok hadi szerekkel,
Portékákkal, arany, és ezüst pénzekkel.

Hamar segitség is fogná ezt követni,
Mellyet egy Obester fog hozzá vezetni.

Öröme a’ Grófnak nem sokáig tartott,
Mert a’ hajó Düfén révénél egy partot

Érvén; itt hírtelen támadott nagy szélvész,
Látván a’ Kapitány, hogy a’ Syrén el-vész;

A’ népet két kissebb hajóra űltette,
Az el-süllyedéstűl még-is meg-mentette.

De a’ hajó szirtrűl szirtre hányattatott,
A’ zúgó habogtúl el-is boríttatott.

Ezt meg-tudván, mindjárt Louisburgba indúlt,
A’ hol-is leg-ottan a’ pennájához nyúlt.

Ministernek ezen szerentsétlenséget
Meg-írta; aztat-is, hogy szenved inséget.

Utánna el-jöttek mind az ő Trupjai,
Azok-is, kik vóltak Aliátussai.

Vóltak ezek néki nem kevés terhére,
Mert ki ki tőle várt mindent élelmére.

Kéz alatt tudtokra ezen dolgot adta,
De még-is tsak egy-is őtet el-nem-hagyta.

Mert Isle de Frantzbúl Hiavi levélt vett,
Mellybe baráttyátúl illy tudósítást vett.

Hogy Grófnak Párisba kelletik el-menni,
Ott minden dolgait elő fogják venni.

Végtére tsak arra kérte már ezeket,
Leg-alább, hogy kűldjék viszsza a’ népeket.

Szólltak: hogy ők eztet éppen nem tehetnék,
Mert őtet erővel osztán el-vihetnék.

Ezek után hozzá jött négy Fejedelem,
Minden szolgájoknak ruhája vólt selyem,

Ramaraombé vólt edjik, más Rasfangúr,
A’ harmadik Manding, negyedik Kaul Úr.

Számos katonákkal a’ mint érkezének,
Tábori muzsikák közöttök zengének.

A’ Zászlók lobogtak, szép rendel meg-áltak,
A’ Gróf háza előtt már tsak arra vártak;

Hagy adjon nékiek ő Audientziát,
Mert ők-is értették jól a’ Politziát.

A’ Tiszttyeit a’ Gróf magához hivatta,
Mivel, mit akarnak, aztat nem tudhatta,

A’ Grófnak Tiszttyei őket meg-tisztelték,
A’ négy Fejedelmet hozzá bé-vezették.

A’ köszöntés után alatsony székekre,
Mert illyen pompánál űlnek ők illyekre,

Le-űltette őket: hárma ezt meg-tette,
Tsak Rasfangúr állva beszédjét kezdette.

Áldasson azon nap, a’ melly nap tégedet
E’ világnak adott, ’s láthatta képedet,

Áldottak légyenek azon kegyes szülők,
Ki szűltek, neveltek, és nékünk adtak ők.

Áldott azon óra, mellybe e’ szigetbe
Lábadat bé-tetted, ’s vetted ezt kedvedbe;

A’ Madagaskári minden Fejedelmek,
A’ kiknek te hozzád igen nagy szerelmek;

Mivel szíveiket szívedhez szegezted,
Mellyel hűségedre le-is kötelezted,

Meg-hallották; hogy a’ Frantziák Királlya
Kívánnya helyedet, hogy más Úr meg-szállya.

Haragszik, gondollya, hogy pártossá lettél,
Mivel Sklávussává te minket nem tettél.

Azért gyűltek ide, hogy veled végezzék,
E’ környűl-állásba dolgod el-intézzék.

Nagy hajlandóságok, a’ mellyel te hozzád
Viseltetnek: nékik éppen nyugtot nem ád.

Hogy titokba hadják nagy eredetedet,
Fejedelmi vérbűl lett születésedet,

És hogy Ura vólnál egy nagy tartománynak,
A’ mellynek népei tégedet imádnak.

Azért-is jelentem mostan én, Rasfangúr,
Mivel világ tarttya, én vólnék abba Úr:

Minthogy Ramininek az ő Nemzetébűl,
Tsak én magam élnék, és vólnék Nemébűl;

Ellent mondok világ vélekedésének,
És tartlak Ramini igaz Hæressének.

Istennek szent Lelke, melly Kabarunk[136] felett
Repdes; hitt tettünkel ollyan rendelést tett,

Hogy tégedet vallyunk Anpansancabének,[137]
Urának azon nagy Tartomány népének

Vallunk-is; e’ nép fog tégedet fedezni,
A’ Frantzia Király ellen védelmezni.

Ezen beszéd után karokra fel-vették
A’ Grófot: ’s el-készűlt Trónusra emelték.

Nagyon kiáltoztak, nem hallatott más hang,
Hanem tsak ez: mule! buz mir! Tihang! Tihang![138]

Kérték ezek után, más nap gyűlés lenne,
A’ mellybe maga-is, a’ Gróf hogy bé-menne.

De hogy ne kisérné önnön katonája,
Hanem a’ Nemzettűl állított Gárdája.

Száma ezer két száz főbűl állott ennek,
Gyönyörű szép vala, tetszett minden szemnek.

A’ Gróf itt kedvekre meg-tett mindeneket,
Meg-köszönte az ő nagy tiszteleteket.

Mind a’ négyen erre lábához borúltak,
El-bútsúzván magok úttyokra indúltak.

Tsak alig hogy ezek Gróftúl bútsút vettek,
Ön Tiszttyei közzűl hárman itt termettek.

Ötven katonák-is jöttek még ezekkel,
Mutatták, vólnának hozzá jó szívekkel.

Szólltak: ők jól tudnák, hogy Isle de Frantzba
A’ Grófot kívánnák fogni minő rántzba.

Azért a’ szigetet, mint sem hogy el-hadják,
Inkább életeket minnyájan ők adják.

Lakossokkal vannak ők egy értelembe,
Azért-is ne légyen a’ Gróf félelembe.

Ne-is nézze őket úgy, mint katonákat,
Hanem mint jobbágyit, avagy-is szolgákat.

A’ dolgot ki-verni kivánta fejekbűl,
Nagy rosz következik gyakorta illyekbűl.

De az ő szavára éppen nem hajlottak,
Kérése után-is hozzá így szóllottak:

A’ Ministernek ők jól tudják munkáit;
Isle de Frantznak-is az ő Caballáit.

Lakossokat ezek rá akarták venni,
Hogy ha őt’ meg-ölik, nagy hasznok fog lenni.

Egész Isle Frantzot ők inkább ki-vágják,
Mint sem Madagaskárt, ’s a’ Grófot el-hadják.

Kérte; hogy legyenek egy kevés tűréssel,
Míg az ég hozzájok lészen kedvezéssel.

Vólt tizen-hetedik Augustus napja már,
A’ mellyen tartatott az el-rendelt Kabár.

Pontba, hogy kilentzet el-vere az óra,
Hatvan Fejedelmek ülének-fel lóra.

Jövének felette díszes nagy pompával,
Sok katonasággal, sok tzifra szolgával.

Huszon-öt ágyúkkal a’ Gróf dürögtetett,
Így fogadta őket, így tett tiszteletet.

Azok’ népe egy nagy kereket itt formált,
Minden Fejedelem, Gróf-is ebbe bé-állt.

De lovárúl itten ki ki már le-szált vólt,
Mononganor fel-állt, első vólt, ki így szólltt:

Mi nagy Fejedelmek, kik itt egybe gyűltünk,
Mint népnek fejei, e’ tanátshoz űltünk;

Tégedet illető igaz örökséged,
Mérték nélkűl benned lévő bőltsességed

Kénszerített minket Anpansancabének
Választani téged minnyájunk fejének.

Azért ved-fel, kérünk e’ nagy Méltóságot,
De úgy hogy el-hidjed, bennünk álnokságot

Nem remélsz; mert hozzád igaz a’ mi szívünk,
Felely e’ szavakra mostan arra kérünk.

Felelt a’ Gróf: az én belső érzésemnek,
És hozzátok vonzó nagy szeretetemnek

Nints határa: mivel Anpansancabének
Választottatok Ti, magatok Fejének.

Fogadom; hogy leszek egyedűl hasznára
Az országnak, ’s Tagok boldogítására.

Ajánlom én néktek a’ jó egyességet,
Egymás között való tsendes békességet.

Gazdag országtoknak így hasznát veszítek,
És annak gyümőltsét békével eszítek.

Sok kintsel lesz tele a’ ti Tárházatok,
Ha kereskedésre adjátok magatok.

Meg-mutatom néktek igen könnyen úttyát,
Ki-száradhatatlan forrásos szép kúttyát.

A’ Gróf itt beszédjét mihent el-végzette,
A’ négy Fejedelem mindjárt ki-hírdette:

Anpansancabének hogy ő választatott,
A’ nép közt nagy-öröm, víg szózat hallatott.

Egy fertályig tartott a’ nagy lövőldözés,
Az éllyen kiáltás, és a’ Tihang zengés.

Mihent tsendesség lett, Sanse Fejedelem,
Többibe, mint ebbe, nem vólt olly értelem.

Fel-állott, és szóllott: a’ népnek fejébe,
A’ Grófhoz mivel ő jött ennek képébe:

Frantzia Királynak hogy ő a’ malasztyát
Köszönnye-meg, hadja-el a’ szolgálattyát.

Kik Madagaskárba kivánnak maradni,
Népe közzűl nékik engedne itt lakni.

Mondja-meg aztat-is, hogy mellyik megyébe
Kíván lakni; mert ez álna tetszésébe,

Ott fognának néki várost építeni,
Azt Királyi módon fel-ékesíteni.

A’ két első pontra reá állott mindjárt,
Utolsórúl így szólltt: hogy ne szenvedjen kárt

Az Ország: leg-jobb lesz, hogy ha közepére,
Építi a’ várost, nem pediglen fére.

Mert így egyaránt lesz minden Tartományhoz,
Annyi fáradtsággal megy egyhez mint máshoz.

Szólltt tovább; hogy kiván ollyan törvényeket
Bé-hozni; a’ mellyek a’ lakó népeket

Bóldogságra hozzák, mert az igazságot
Szolgáltatni fogják, és a’ hamisságot

Ki-írtják, mindennek magáét meg-adják,
Az erőszak tételt pedig el-háríttyák.

Bé-kivánnya hozni a’ kereskedést-is,
Hogy nagy hasznok légyen, a’ főld mivelést-is.

Az Országot pedig ellenségek ellen
Oltalmazni fogja, bár mennyi fel-kellyen.

Sokakat emelni fog ő Tisztségekre,
Kik vigyázni fognak nem tsak tengerekre;

Hanem megyékre-is, azok határára,
Így nem jön az Ország semmikép’ kárára.

E’ beszédje tsak a’ sok kérdést okozta,
Minden Fejedelem, mint tesz, tudakozta.

Sokáig kelletett néki magyarázni,
Mint a’ szénát szokás, szavát úgy meg-rázni.

Mert minden szavait ők latra vetették,
Miglen a’ dolgoknak velejét értették.

Meg-értvén mindenik, örüle felette,
Végtére Rasfangúr eztet jelentette

A’ Fejedelmeknek, Grófnak-is kell menni
A’ Pagódba; ’s hitet Láma előtt tenni.[139]

Vér lesz ezen hitnek le-petséltetése,
Kezébe-is vólt már Rasfangúrnak kése.

A’ Pagódba menvén, a’ hitet le-tették,
És a’ Grófot félig meszteleníttették,

Egy kiss sebet vágott bal mellyén Rasfangúr,
Szitt abbúl egy tsep vért itten mindenik Úr.

Nagy átkokat mondtak ollyannak fejére,
Ki közzűlök jutna hite szegésére.

Forró szurkot két Pap, míg átkoztak, kavart,
Illy ájtatossággal végzék-el a’ Kabart.

Gróf ki-ment: Zászlókat főldig le-hajtottak
A’ Truppok, az után a’ főldre le-raktak

A’ Fegyvert; ’s mellyekre tették a’ kezeket,
Mutatták hozzája ezzel hűségeket.

Húsz ökröket nékik a’ Gróf le-vágatott,
Pályinkát tizenkét hordóval adatott.

Tizen egy ezeren vóltak öszveséggel,
A’ Gróf hogy ezt tették, vette szívességgel.

Napnak le-száltával jött hat száz mennyetske,
Nyomokba ezeknek annyi lány szűzetske;

A’ Grófnak érkeztek ők köszöntésére,
Énekeltek, tántzba mennének végtére.

Keszkenőket, gyűrüt, tükröt, pántlikákat,
Osztatott közöttök, ’s bőven pályinkákat.

Fejér személy egy sem vala ezek között,
Mind négernék vóltak, ki ki úgy őltözött;

Hogy mind őrűlteknek kelletett mondani
Azokat; vagy váznak lehetett tartani.

Mert ábrázattyokat tarkára festették,
Mint a’ habos márvány, ollyanokká tették.

Fejekre fel-szúrtak sok színű tollakat,
Meg-fosztottak ettűl sok Publikányokat.

Mert egy sárga vala, más kék, zőld vagy veres,
Ki olly szín, mint mikor zúztúl a’ fű deres,

Nem egy szajkót, herkályt, ők meg-mellyesztettek,
Rigók tollait-is ők fel-bigyesztettek.

Nyakokra kötöztek apró réz tsörgőket,
Tarka Üvegekbűl kaláris fűzőket.

Apró lántz, ’s gyűrű vólt fülökön ált szúrva,
Orrokba karikák, mert ált vóltak fúrva.

Szoknyájok tarka vólt, olly vala kötények;
De mind selyem vala, bár vóltak szegények.

Nem tzipőt; fa tzókót vontak-fel lábokra,
Boríttottak veres tafotát azokra,

Mint a’ kása törő, ha mentek, dobogtak,
Ha nyáj Júh meg-szalad, tántzba úgy kopogtak.

El-szenvedhetetlen vala éneklések,
Sikójtottak, mint ha száz borotva kések

Metélné testeket, vagy bőröket nyúznák,
Vagy-is kínzásokra minnyájokat húznák.

Tántzok pedig állott sok tsúfos hajlásbúl,
Mint kabótza ugrik, olly forma ugrásbúl.

Tsak fejérét akkor szemeknek láttatták,
Görbére vont szájok fogait mutatták.

Álmélkodva nézte e’ tántzot Rontó Pál,
Látta a’ Gróf, hogy ő hozzájok közel áll.

Így szólltt hozzá: Palkó! a’ tántzba mért nem mégy?
Ládd, ma nagy Úr lettem, azért hát vígan légy.

Szólltt: Nagyságos Uram! tsak hadd ordítsanak,
Tántzolni férfival látom nem szoktanak.

Sárkány módra ugyan tudnék ordítani,
De nem öt hat rétre, mind ők, úgy hajlani.

A’ Fejedelmeket Gróf itt szóllította,
Hogy kedves embere vólna, meg-mondotta.

Azért-is szeretné, hogy ha aztat tennék,
Hogy a’ Néger Dámák őtet tántzba vinnék.

Ezekhez mihent a’ Fejedelmek szólltak,
Parantsolattyokat tenni készek vóltak,

Mindjárt-is ki ide, ki oda rántotta,
Hajlongtak körűlte, de egy sem bántotta.

Két fülét bé-dugta, mert majd meg-siketűlt,
Nagy sikójtásokkal hozzája annyi gyűlt.

Végtére maga-is nem tudott mást tenni,
Látván, hogy néki-is a’ tántzba kell menni.

Kegyetlenűl, mint a’ farkas, úgy ordított,
Hajlott, bukfettyet hányt, mint őrűlt visított.

Mind ezeket ő a’ Gróf kedvéért tette,
Nevette-is ezen tántzot ő felette.

Tántz után Rontónak főldre kellett ülni,
Két Néger lány kezdé a’ haját fésülni

Újjával; és aztat nyállal simíttották,
Mert előbb a’ tzopfját ők már ki-bontották.

Más két lány tollakkal meg-tőltött nagy kosárt
Hozott: mi lesz ebből, már Rontó arra várt,

Mindjárt-is a’ haját tollakkal tzifrázták,
Sok-féle színűkkel fejét meg-tarkázták.

Most immár a’ főldről fel-állni kíntetett,
Már mit tesznek vele tétúl tekíngetett.

Látván, egy Néger lány jön egy hegyes árral,
Más pedig valami zsíros büdös sárral,

Fel-gyürközve vala mind kettőjök karok,
Gondolkodott, ugyan mit akarnak azok.

Hogy ált fogják fúrni az orrát, mutatták,
Immár a’ tzimpáját fogni-is akarták;

Szép tsörgös karikát tesznek fúrtt lyukába,
Szint’ úgy két fülének ált’-szúrtt gombájába.

Bíztatták, fájdalma nem fog néki lenni,
Mert a’ büdös sárral sebét fogják kenni.

Azután bé-festik tarkára ortzáját,
Veres miniummal körös körűl száját.

Meg-szeppent, nem tetszett Rontónak a’ dolog,
Mivel sok Néger lány körűlötte forog.

Ki lábát, ki karját, ki nyakát tartotta,
Már az egész testét alig mozdította.

Négernék azt vélték, hogy ők jót munkálnak,
Mivel ő belőlle majd szépet formálnak.

Tudta Rontó, hogy ők azt észre sem veszik,
Hogy ezekkel őtet kész bolonddá teszik.

Vadak lévén, tudta vad a’ természetek,
’S hogy illy vad szépségbe gyönyörködik eszek.

Látván itt, hogy már az operátzióhoz
Hozzá akar fogni, nyúlni kezd orrához:

Illyen teremtette orromat nem fúrod,
Kiáltott; sem pedig fülem’ ált’ nem szúrod.

Egyet jobbra, a’ mást balra taszította,
De mindnyáját ezzel fel-haragította.

Szaladt Rontó, mert itt mást már nem tehetett,
Még jó hogy a’ házhoz életbe érhetett.

Mert melly nagy zúgással esik a’ jég-esső,
Olly zúgással érte a’ hátát a’ sok kő.

Mint fűz-fának pihe, a’ sok toll szint’ úgy szált
Fejéről; a’ merre futott, a’ főld tarkáltt.

Ki a’ Burkusoktól, Kozákoktól sem félt,
Néger lányok előtt most szaladásra kélt.

Néhány kő a’ hátát derekassan érte,
Látván a’ Gróf; a’ négy Fejedelmet kérte,

Hogy a’ Négernéket le-tsillapítanák,
Egész múlatságot végére hajtanák.

Mindjárást-is eztet ők meg-tselekedték,
Mivel már a’ Grófot magát-is féltették.

El-is mentek azok magok tanyájára,
Szintúgy az Urak-is, ki ki szállására.

Rontó fel-őltözött, ’s hogy a’ Gróf vatsorált,
Háta megé állott, tányért tartván, szolgált,

Szólltt hozzá: a’ Bálba magad’ ki-tántzolád,
Hát hová lett az a’ szép tollas frizurád?

Felelt: üsse mennykő az illy átkozott bált,
Kevés híjja vólt, hogy nem szenvedtem halált.

Elől fülem’, orrom’ akarták ált’-fúrni,
Erővel karikát rézből abba szúrni.

Hogy azt nem engedtem, kővel hajigáltak,
Dagadt-is a’ hátam, néhányan találtak.

Soha többé ezen fekete tsókákkal
Nem fogok múlatni, az illyen adtákkal.

Mint a’ kutyák ezek úgy karazéroznak,
Mert szerelmek után fájdalmat okoznak.

Nem láthatta Nagysád, hogy a’ főldön űltem,
Ők belém szerettek, én pedig szédűltem.

A’ nagy szeretetből ki hátam’ harapta,
Ki karomat marta, ki lábamat kapta

Foga közzé; és már tsak alig állottam
A’ nagy szeretet köztt, hogy nem káromkodtam.

Kutya szerelmeknek testemen lesz jegye
Két hétig-is, hogy ő mindnyáját meg-egye.

Szólltt a’ Gróf: ők eztet szeretetből tették,
Nagy indúlattyokat mert el-nem-rejthették.

Ha ált’ hagytad vólna fúrni az orrodat,
Tán nem marták vólna akkor a’ karodat.

Orron fogva húztak vólna úgy magokhoz,
Könnyebben jutottál vólna a’ tsókokhoz.

Az ő tsókok nem más, hanem marakodás,
Övék légyen az illy eb karazérozás.

Nem jó vad marhával embernek jádzani,
Most meg-fogja őtet végre martzongani.

Nagysádnak kívántam tenni múlatságot,
Míg élek, nem teszek több illy bolondságot.

Ki kutyával jádzik, bot légyen kezébe,
Mert máskép’ meg-marja, tartsa azt eszébe.

TIZEN-EGYEDIK TZIKKELY.

A’ mellybe az elébbi tzikkelybe elő-adatott dolgai a’ Grófnak tovább-is folytattatnak. Megint Kabar tartatik. A’ Gróf mint Anpansankabe meg-esküszik, a’ maga hívatallyát leteszi, az Országot jó rendbe hagyván, végképpen Frantzia Országba mégyen. Rontó Pál-is vele mégyen, el-bútsúzik Siberiától, és azon meleg tartományoktól-is, a’ mellyekbe járt, egyszersmind a’ Tengerektől-is.

Más nap’ azt végezték itt a’ Fejedelmek,
Mivel véghez mene már az ő értelmek,

Hogy haza mennyenek a’ magok népekkel,
Sanse Úr maradjon itt három ezrekkel;

A’ Grófnak ezekkel lesz bátorságára,
És figyelmezni fog parantsolattyára.

Hasznos vólt a’ Grófnak Kabárnak e’ tette,
Mert egy kereskedő néki jelentette

Fuilpontból, dolga hogy roszsz karba vólna,
És Isle de Frantzba minden arról szóllna;

Hogy őt’ minden órán árestomba teszik,
Processusa lészen, számodásra veszik.

Ennek a’ mondása hamar valóság lett:
Mert egy baráttyátúl a’ Gróf levelet vett.

Írta ez: Sevrő Úr, ’s vele Bellecombe,
Egy Fregátán, mellynek neve Consolante,

Hogy Isle de Frantzba már bé-érkezének,
Egyedűl a’ Grófot el-vigyék, jövének.

Magokkal bé-viszik őt’ Europába,
Le sem teszik hanem Páris városába.

Nagy hajlandósága a’ Fejedelmeknek,
Szint olly szeretete a’ főldi népeknek,

Mindenképpen szívét meg-bátorította,
De a’ Ministernek bánása bántotta.

El-is tökéllette a’ Gróf azt magába,
Hogy nem marad tovább ő szolgálattyába.

Így baráttyainak több hasznot fog tenni,
Sok Cabaláktúl-is azzal ment fog lenni.

Louisburgba éppen az ablakjába állt,
Mikor Eguillonnál e’ hajó révbe szált.

Egy levelet mindjárt Bellecombe ’s Sevrő;
Mellybe alá-írá a’ nevét e’ kettő;

A’ Grófnak kűldöttek, és adták tudtára,
Hogy ők a’ Királynak parantsolattyára,

Komissáriusok lettek, ’s úgy jöttenek,
És parantsolatot ők ollyat vettenek,

Hogy Párisba kűldjék őt’ ezen Fregátán,
Mivel itten dolga nem lészen ez után.

Az első pontra vólt a’ Gróf mindjárt készen,
De a’ másodiknak ellent állt egészen;

Felelt, ’s kérte őket: szárazra jönnének
Hozzá bátorsággal, ’s éppen ne félnének.

Más nap a’ szárazra ők el-is érkeztek,
Köszöntötték egymást, de mást nem végeztek:

Hanem egy papirost a’ Grófnak nyújtottak,
Huszon öt kérdések a’ mellyen állottak.

Ezekre felellyen szükség, jelentették,
Egyrűl másrúl osztán beszédjeket tették.

Sétáltak azután, az épűleteket
Vizsgálták, a’ várat, ’s több erősségeket;

Az Ispitályokat, és a’ Tárházakat,
Lakosok számára épített házakat.

Számadásait-is mind kettő nézgette,
A’ hadi Státusról végtére itt tette

Gróf relátzióját; azt melly rendbe hozta,
Munkája a’ népnek javát mint okozta.

A’ két Úr a’ Grófnak harmad nap egy írást
Adtak megint, de ez foglalt magába mást,

Mert ebbe mind jóvá hagyták a’ dolgait,
Minden rendelésit, és számodásait,

Száz tizen-öt ezer livrát a’ Tárháznak
Hogy ő kőltsön adott, tartották igaznak.

Obligátziót nyert tőlök e’ summárúl,
Nem félt, hogy ezentúl fejére rosz hárúl.

Bellecombe Úrnak más nap hivatalát
Örömmel állt adta, meg-hajtván itt magát.

Sangliéhez fordúlt, néki a’ Truppokat
Adta által, ’s kérte, visellye gondokat.

Komissáriusok el-mentek itt tűle,
Hogy illy jól ment dolga, ő azon örűle;

De parantsolatot hamar tőlök veve,
Hogy hivatallyát ő ámbár már le-teve,

A’ Coloniára még-is gondja légyen,
De épűleteket, ’s tseréket ne tégyen.

Míg parantsolatot az Udvartúl vesznek,
Akkor majd meg-tudják, hogy mi tévők lesznek.

Felelt a’ Gróf: mivel immár mindeneket
Által adott, többé ő ezen terheket

Magára nem veszi; már más folytathattya,
Leg-kissebbe magát ő nem avathattya.

Írtak megint, hogy ők a’ resignálását
Éppen bé-nem-veszik, míglen az írását

Az Udvarnak arrúl ők nem fogják venni,
Addig ő tartozna szolgálatot tenni.

Látta, Fulpointba hogy viszsza eveznek,
De azt nem tudhatta, hogy ott mi végeznek.

Kevés napok múlva, Truppoktúl követek
Érkeztek a’ Grófhoz, jelentették ezek;

’S általok Sanglie; hogy ő fel nem veszi
A’ Komandót: velek, ha e’ roszszat teszi,

El-pártolni fognak mindjárt a’ Királytúl,
A’ néphez állanak egész ármádástúl.

Hogy ő a’ Királynak illy kárt ne okozzon,
Rebelliót dolgok nép közé ne hozzon.

A’ Komandót megint illy móddal fel-vette,
Hogy magát a’ hittűl ő szabaddá tette.

Mert ennek a’ lántza akkor el-szakadott,
Mikor Sangliének az által adatott.

A’ Fejedelmeknek esvén értésekre,
Hogy a’ Gróf resignált, vala nagy kedvekre.

Mint Anpansancabe, kérték, hitet tégyen,
Tizedik Október napján hogy ez légyen.

Egyebet itt a’ Gróf immár nem tehetett,
Hanem újra megint egy Kabart hírdetett.

Szólltt itt: a’ Királynak hogy ő szolgálattyát
El-hagyta: de tudni ki ki akarattyát

Kivánná: mondják-meg; a’ Coloniákat,
El-hadják-é? vagy-is tesznek több munkákat?

Mert ő a’ Királynak mind meg-jelentené,
És a’ mint jobb lenne, dolgokat végzené.

Kevés tanátskozás után ők fel-keltek,
A’ Gróf szavaira imígyen feleltek:

Ha jót kívánsz te a’ Frantzok Királlyának,
Írj néki; hogy tartson minket baráttyának;

De jobban szeretnénk te alattad élni,
Mert úgy nem kellene senkitűl-is félni.

Te vagy a’ mi Urunk, te vagy a’ mi Atyánk,
Allattad nem hárúl semmi rosz mi reánk.

De ha a’ Frantziák tégedet útálnak,
Mi-is őket, és majd mind mi mellénk állnak.

Sok ellenségeik, ’s rajtok erőt veszünk,
A’ mi lehet, érted mindeneket teszünk.

De kérünk igérd-meg, hogy jobban szeretel,
Mint a’ Frantziákat, soha meg sem vetel.

Szólltt: engedelmesek ha lesznek hozzája,
Kösztök akar élni, itt lészen hazája.

Itt Madagaskárba olly nagy szeretettel,
Grófhoz a’ főldnépe vala, ’s tisztelettel.

Hogy nagyra vihette vólna a’ hatalmát,
Ha kivánta vólna meg-tenni szorgalmát.

De meg-vetette ő emberiség kénnyét,
Nem követte ezen Nemzetnek törvénnyét,

Melly Fejedelmének tsak őt választotta,
Főldi Istenének tsak nem majd tartotta.

Hanem azt magába ő meg-határozta,
Látván e’ szigetet olly formára hozta,

Mint egy Birodalom kíván; ő el-mégyen
Párisba, melly karba ezen sziget légyen,

Meg-jelenti: de itt ő nem fog mulatni,
Szerentse más útat fog néki mutatni.

Talál olly hatalmat, a’ melly Madagaskárt,
Óltalmába veszi, tudja nem szenved kárt.

A’ mint fel-virradott tizedik December,
Mind a’ Fejedelmek, ’s számtalan sok ember

Meg-jelentek, a’ hit ünneplés tartásra,
A’ Gróf-is készen vólt már az el-mondásra.

Mihelyest az ágyúk három Salvét tettek,
Fejedelmek hatan a’ Grófhoz siettek,

Le-kisírték őtet egy tér közepére,
Mellyre harmintz ezer vitéz már el-ére,

A’ kik egy nagy tágas kereket formáltak,
Ebbe egyedűl tsak a’ férfiak áltak.

Hátok meget pedig állott az Aszszony nép,
Az egész rend tartás vala itt igen szép.

Fel-állott, így szóllott itten-is Rasfangúr,
Hallgatta szavait mind szegény, ’s minden Úr:

Áldasson Sananhár! ki maga népéhez
Viszsza tért örökös, és hív seregéhez.

Áldott légyen a’ mi Őseink Törvénnye,
Mert e’ Nemzetünknek Istápja, ’s reménnye.

Ez ád most e’ népnek ingyen Kegyelmébűl
Olly főt melly származik Ramini vérébűl.

Miólta a’ Nemzet illyen fővel nem bírt,
Iga, nyomorgatás alatt szűntelen sírt.

Úgy élt mint vad állat; egymást vesztegette,
Rokon a’ rokonát ölte, vagy kergette.

Tulajdonságok vólt az erkőltstelenség,
Az igazság meg-hólt, élt a’ hitetlenség.

Itten Rasfangúr Úr a’ Grófra mutatott,
Kiáltott: az egész Nemzet itt hallgatott.

Népek! im ez azon hatalmas és Nagy Fő,
Ki Ramini vérbűl való, nem más: ő! ő!

Ramini Atyánk vólt, és Ombiasabé,
Ő-is az lesz, azért ezen nyilat, lád-é?

Majd kezébe adom, mellyel védelmezzen,
Örök békességet köztetek szerezzen.

Esmérjétek őtet Ampansancabének,
És maradékjának Ramini vérének.

Intlek! hogy a’ Törvényt, és őt’ szeressétek,
Így bóldogok lesztek, bizonnyal hidjétek.

Ezeket így szóllván, a’ Grófhoz fordúla,
Hozzája meg így szólltt, a’ nép könyve húla.

Te Ramini vérnek igaz Maradvánnya,
Népünknek záloga, égnek adománnya.

Kérd ama nagy Lámát, légyen erősséged,
A’ ki szent lelkével világosít téged.

Légy igaz; szeressed ezen híveidet,
Úgy tekintsed őket, mint gyermekeidet.

Az ő szerentséjek szerentséd fog lenni,
Dolgod, ’s az ő dolgok, mind jól fognak menni.

Légy ezek paissa, légy erős óltalma,
Így téged meg-nem-ront senkinek hatalma.

Most adta a’ nyilat a’ Grófnak kezébe,
És közelébb álla a’ Gróf ellenébe,

Több Fejedelmekkel borúlt ortzájára,
A’ nép-is azt tette ezek példájára.

Szólltt ezekre a’ Gróf, ’s ezeket mondotta
Fent szóval; a’ mellyet a’ nép jól hallotta.

Soká éllyen amaz Nagy Ramini vére,
Mert ez lészen a’ ti életetek bére;

Sokáig éllyen a’ Madagaskari nép,
Mert ez a’ szívemre fel-rajzoltatott kép.

A’ Fejedelmek-is sokáig éllyenek,
Áldást az Egektűl minnyájan végyenek.

A’ nép teve itten nagy öröm kiáltást,
Tihang! tihang! a’ mint el-hagyák a’ zajgást,

A’ Gróf itt a’ népnek többet-is beszéllett,
Sok Panegyrisnek hogy egyszer vége lett.

Kissebb kerekeket minden megye formált,
És így minden Nemzet egy egy kerékbe állt.

Rasfangúr ezeket sorrúl-sorra járta,
Hogy hitet tegyenek, tőlök azt kivánta.

Rohandriérekhez a’ Grófot vezette,
A’ hol egy ökörnek ő fejét-is vette.

Le-is tette itten az áldozat hitét
Mindenik; meg iván a’ vérnek egy tseppét.

Nagy átkokat mondott a’ maga fejére,
Ha Grófhoz hív nem lesz, szintúgy gyermekére.

Minden kerekekbe őtet el-vezette,
Mind az elsőbe tett, másutt-is azt tette.

Így lett vége ezen Tzeremoniának,
Végre Sanancharnak hálákat adának;

Mivel tőle nyertek ollyan nagy kegyelmet,
Ramini Véribűl adván Fejedelmet.

A’ Fejedelmeknek köszönetét tette
A’ Gróf, és minnyáját meg-is vendéglette.

Három száz Aszszonyi személyek estvére
Grófnéjának jöttek meg-tisztelésére.

Ők mint fejér népek, néki hitet tenni
Kivántak, mellette fegyverbe-is lenni.

De úgy hogy férfiak az ő dolgaikba
Ne ártsák magokat, semmi jussaikba.

A’ hóldnak fénnyénél ők hitet-is tettek,
Hajnalig tántzoltak, vígan éneklettek.

Mind a’ Fejedelmek más nap el-jövének,
Grófnak szép köszöntést minnyájan tevének.

Kezébe nyujtottak ők egy nagy levelet,
Ez bizonyság vólt, hogy Ampansancabé lett.

Minden Fejedelem maga saját nevét
Alá írta, és rá nyomta a’ petséttyét.

Más nap megint gyűlés általok tartatott,
A’ Gróf egy Plánumot nékiek mutatott.

Szólltt: egy nagy tanátsot szükség állíttani,
A’ melly tudjon mindent jó véghez hajtani.

Tagjai Indusi Rohandriérekbűl,
És Európai Anakandriekbűl[140]

Állyanak, és ezek mint Gubernátorok,
És mint a’ népeken való Protektorok,

Kórmányozzák egész Országnak részeit,
És virágoztassák a’ magok népeit.

Ezek vígyázzanak a’ kereskedésre,
A’ Törvény tartásra, és Főldmivelésre.

Az Hadi rendet-is főldön, tengereken,
Szemmel tartsák, légyen hatalmok ezeken.

Kissebb Tanátsoknak e’ nagy alatt lenni
Szükség; kik rendelést ettűl fognak venni.

Anpansancabének fő tanátsa légyen,
Ez mindenkor állyon, és leg-többet tégyen.

Ezen leg-főbb tanáts többire vígyázzon,
Mindenike ehez minden dolgot hozzon.

Végső ítéletet mindenbe ez tégyen,
A’ mellyet ez egyszer hoz, állandó légyen.

A’ Madagascári főkép szabadságot
Tartsa-fel, szolgállyon minden igasságot.

Mihent a’ Gróf ezen beszédgyét végzette,
Öröm kiáltását mindenike tette.

Szólltak, mindeneket ő reája hadják,
Valamiket rendel, azt mind jónak tarttyák,

Eleibe tette megint minnyájának,
Hogy igen jó lenne, ha reá álnának:

Frantzia Királlyal egy jó kötést tenni,
Vagy Aliátusnak más Királlyal lenni.

És Europábúl Mester embereket
Bé-hozni, és velek sok féle szereket.

Mind ezt véghez viszi, magát ajánlotta,
Európába ő ki-mégyen, mondotta.

Reá állt minnyája, de hogy ő ki-mennyen,
Rasfangúr felette állott úttya ellen.

Szólltt; magába érzi, hogy ő ott maradna,
És Europába, nem köztök meg-halna.

De mivel már Úttyát magába fel-tette,
Fejébűl Rasfangúr már ki nem verhette.

Ugyan tsak tovább-is az Ország dolgába
Munkált, és állított itten hamarjába

Védelmekre egy kis álló hadi Testet,
Három Liliomot Zászlóikra festett.

Állott ez tizenkét szép Compániábúl,
Az iffiúságnak szépébűl, ’s javábúl.

Száz ötven ember vólt egy Compániába,
Tisztek nem vétettek ezeknek számába.

Rohandrie Sanse vala a’ vezérek,
Mert ehez leg-inkább buzgott az ő vérek.

A’ midőn már egyszer a’ Gróf el-végzette
Az Ország dolgait, Törvényt rendbe szedte:

A’ nagyokat megint magához hívatta,
És fontos okokkal eleikbe adta;

Hogy Europába ő mért fog ki-menni,
Az Ország hasznára miket nem fog tenni.

Adtak-is már néki ők egész hatalmat,
Tsak bóldogá tegye ő a’ Birodalmat,

És dolgokat bár a’ Frantzok Királlyával,
Bár akár mellyik más erős Monarchával

Folytathassa: mellyel tetszik, kötést tégyen,
Boldogúlásokra tsak a’ dolog légyen.

Kérték, hogy magával hozzon Túdósokat,
Mester embereket, Borbélyt, Orvosokat.

Meg-igérték néki, más fél esztendeig,
Valamiket munkált, egész az ideig,

Meg-tarttyák, és abba változást sem tesznek,
Az Országokba-is idegent nem vesznek.

A’ szabott időre ha itt nem fog lenni,
Minden Frantziáknak tőlök ki kell menni.

E’ fel-tételeket Gróffal együtt tették,
Azokat vérekkel le-is petsétlették.

Ezeket végezvén, minnyája itt síra,
Rasfangúr főképpen magával sem bíra.

Essedezett, kérte, őket el ne hadná,
És veszedelemre személlyét ne adná.

De minden kérését haszontalan tette,
Mert már indúlását ő el-is rendelte.

Végtére ő tőlök azt az edgyet kérte,
Ha már annyit tettek, tegyék ezt-is érte;

Hogy míg ő oda jár, a’ Fő Tanáts feje
Rasfangúr Úr légyen, népnek-is eleje;

Ha pedig Rasfangúr halni meg-találna,
Akkor e’ Fő Tisztség Sansé Úrra szálna.

December havának tizen negyedikén
Bútsút vett ő tőlök a’ Gróf jó idején.

Sírás zokogás közt őt’ sokan követték,
Áldás kívánással a’ révig késérték.

Bel Artúr Brigantin hajóba bé-szállott,
El-ment, és ő elébb még meg sem-is állott,

Tsak jó Reménységnek révébe hogy jutott,
Itten övéivel három nap meg-nyúgott.

Innét a’ Frantzia Király országába
Mene: bé-is ére Páris városába.

Mihent meg-indúltak, szólltt a’ Gróf Rontóhoz:
Úgyé! ez útazás nagy örömöt okoz

Néked; nem-is félsz most a’ Tenger zajátúl,
Nem irtózol szirthez tsapható habjátúl.

Utólsó útunk ez, mellyet hátán teszünk,
De még-is általa mi szabaddá leszünk;

Mert ha a’ Tengerre nem szálhattunk vólna,
Ma-is lántznak hangja fülünk körűl szólna.

Kámtsatkába most-is kutyákon szánkáznánk,
Fekete Rókákat Nyusztokat vadásznánk.

E’ jó Elementum visz Európába,
Oka hogy juthatunk a’ Magyar Hazába.

Nem meg-jövendőltem? hogy még jót tesz velünk,
Bár szélvészsze, habja gyakran vólt ellenünk.

Itt Rontó szemeit az égre vetette,
Mint kárt vallott Tzigány, sohajtott felette.

Fel-ment a’ hajónak leg-magasb orrára,
Térdre esett, így szólltt a’ Gróf mondására:

Ditsőség Istennek a’ nagy magosságba,
A’ ki ottan lakik, fénylő méltóságba.

Hogy ki-szabadított minket sok inségbűl,
Számtalan sok roszbúl, hidegbűl, hévségbűl.

Le-törte testünkrűl a’ békót szent karja,
Mellyért-is dítsérje őt Angyalok karja.

Énekellye, hogy szent, erős, halhatatlan,
Munkállásaiban nagy ’s meg-foghatatlan.

Méltóságos Grófom! kegyes gyámolítóm,
Jól tudom Nagysád vólt mindég bátorítóm.

Ő jól emlékezik bíztató szavára,
Midőn a’ Tenger hányt habjárúl habjára.

Le-tört az árbotz fa, Vitorlák húllottak,
Az hajó óldalt dűlt, szelek ordítottak.

Véltük, hogy tekergős örvénnyébe temet,
Könyvekkel tőltött bé a’ félsz minden szemet.

Nagyságod egyedűl bíztatott bennünket,
Isten után nem más tartá-meg éltünket,

Jól tudom, nem egyszer mondotta mért félek,
Mivel még többször-is a’ tengerre kélek.

Hogy tenger szakaszttya végét rabságunknak,
Segítsége lészen szabadúlásunknak.

Látom Nagysád szava most bé-tellyesedett,
Háborodott szívünk már le-tsendesedett.

Mert látom evezünk mi Europába,
Bé-jutunk reménylem a’ Magyar hazába.

De hogy ha Nagysádat én meg-nem-bántanám,
Ezen kérdésemet eleibe adnám,

Hogy Europába már egyszer bé-jöttünk,
Frantzia országbúl meg viszsza evedztünk.

Ha szabad Nagysádat kérdezni, és kérni,
Vallyon nem fogunk-é megint viszsza térni?

Felelt erre a’ Gróf, ne törjed fejedet,
Soha többé nem hány a’ tenger tégedet.

Mért tértünk-meg akkor, okát meg-mondottam,
De most már dolgunkat végére hajtottam.

Hiddj szavamnak; soha én viszsza nem megyek,
Ideje, Hazánkba békességbe legyek.

Éppen akkor tette a’ Gróf e’ beszédét,
Midőn a’ tengernek érte végső révét.

Ki-szállván hajóbúl ennek a’ parttyára,
Fel-szaladott Rontó egy kis halmotskára,

Ugrált, tántzolt, vélték, hogy talán meg őrűlt;
De tsak hogy a’ tengert el-hadja, most örűlt.

Kiáltott: örömtűl helyem alig lelem,
Méltóságos Grófom, őrző Raphaëlem,

Kisírő Angyalom, és meg-szabadítóm,
Sok inségek között kegyes vídámítóm.

A’ nyugodalomnak jutottunk parttyára,
Tsak Nagysád vezetett minnyájunkat árra.

Engedje-meg Nagysád, bútsúmat vehessem
Azon országoktúl, és meg-köszönhessem.

A’ mellyekbe jártunk, hogy eddig tápláltak,
Afonyával, ’s Kókus dióval kínáltak.

Illő tengernek-is köszönetem tenni,
Hogy nem méltóztatott bennünket el-nyelni.

Nevettek minnyájan, szólltt a’ Gróf: tsak mond-el
Prédikátziódat: egy kar székre álly fel.

Elsőben-is hozzád fordítom szavamat,
Már szabadon vagyok, meg-hajtom magamat:

Tenger! Neptunusnak ditső öröksége,
Kinek ellent nem áll hajók erőssége;

Köszönöm hátodon engem’ meg-szenvedtél,
Bár eleget hánytál, el-nem-merítettél;

Sem ott, hol jeges vagy, jegeid tornyára
Nem vetettél, sem a’ hasadék allyára.

Köszönöm szirtekhez habjaid nem tsaptak,
Sem nyakas vadaid öblödbe nem kaptak.

Köszönöm, hogy végső partodra ki-tettél,
Veszedelmeidtűl engem meg-mentettél.

El-hagylak: habjaid’ többé nem hasítom,
Hajóval hátadat fel-nem-túrosítom.

Zúghatsz én miattam ezentűl kedvedre,
Fordíthatsz hajókat, gállyákat mélyedre.

Mint ördög annyával, úgy velem már nem bánsz,
Jég-halomra, szirtre soha engem nem hánsz.

Szemem’ ha rád vetem, már mindjárt szédűlök,
Hogy tőled meg-váltam, szívemből örűlök.

Kívánom, Syrénid szépen danoljanak,
Benned Najádesek vígan úszkáljanak,

Nem vesznek rá még-is tsalóka hangjai,
Hogy meg-ásztassanak testednek habjai.

Vár nagyságú tzet-hal benned kevélykedjen,
Orrából fújtt vizen égig emelkedjen,

Jádzodjon elibe vettetett tonnával,[141]
Beléd még sem viszen mind ezen példával.

Tojjanak békáid számtalan gyöngyöket,
De belőled még sem hozom-ki ezeket.

Tenger! míg én élek, néked békét hagyok,
Benned nem úszkálok, Stokfis hal nem vagyok.

Most téged’ szóllítlak átkozott Fúria,
Hóval bővölködő, jeges Sibéria.

Ha kitől, te-tőled vég bútsúmat veszem,
Hiddjed! buzgó szívvel hogy én eztet teszem.

Mert te kebeledbe mihent bé-fogadtál,
Egy gőzös tömlötzből a’ másba zárattál,

Hóltakkal azokba mind addig sínledtem,
Míg azok’ dohától meg-nem-betegedtem.

Ezt látván, meg-vallom, ki-vettél közzűlök,
De ha meg-gondolom, még most-is ződűlök.

Mert engem’ kantzáknak tejével itattál,
És rothadt halakat eledelűl adtál.

Te megyéid közzűl a’ leg-fagyossába,
Mint számkivettetett kűld’tél Kámtsatkába,

Súlyos nagy munkákra ott kénszerítettél,
Illyen terhes szakmánt nyakamra vetettél,

Hogy ennyi, meg ennyi nyusztokat, vidrákat,
És szint annyi bíbert, fekete rókákat

Fogjak, és bőreit vigyem Tár-házadba;
Mert ha nem tselekszen, fel-tetted magadba,

Hogy szokásod szerént meg-batoskáztatol,
Vagy-is bányáidnál munkára adatol.

Rendes múlatságot énnékem szerzettél,
Hogy az időm múljon, vadászni késztettél.

Köszönöm velem tett nagy szívességedet,
Szaggassák a’ Knotik velődet, béledet,

Meg-botsáss, ellened ha talán vétettem,
És több Tatáridnak fejeket nem vettem;

El-ütém ugyan tsak néhány Moszkáidnak
Gombokat, talán még több Kozákjaidnak.

Mert gondoltam drágább az embernek bőri,
Mint nyusztnak, rókáknak, bíbereknek szőri.

Ha lehetne, ma-is én ezt véghez vinném,
Te tár-házaidat én gazdaggá tenném,

Mert nagyon szeretlek; mint ördög a’ lelket,
Adjon Országába ő néked egy telket.

Kívánóm, jegeid fel-ne-olvadjanak,
Örökké nagy havak téged’ takarjanak.

Bóreásnak szele soha meg-ne-szűnjön,
Phœbusnak súgára szemedbe ne tűnjön.

Múlasd magad’ kutya fejű Tatáriddal,
Mint vakondok, ollyan szemű Nymfáiddal.

Körűltted hangossan ezek ugassanak,
Lopatkába gerényt, nyusztot foghassanak.

Lakosid már tőlem békével lehetnek,
Ló húst, kantza tejet ihatnak, ehetnek.

Nem űlök kutyákkal bé-fogott szánnyokba,
Ajánlom magamat én grátziájokba.

Szemeim mint Biblis végre könyvezzetek,
Folyót áraszszatok, és viszsza nézzetek

Azon szigetekre, mellyek köztt úszkáltam,
Majd életem’ vesztén, míg beléjek másztam.

Tőlök fogom mostan vég bútsúmat venni,
Mivel nem kívánok soha bennek lenni.

Ha mind meg-nevezném, szívem meg-hasadna,
Mert vélné, közöttök tovább-is maradna.

Tsak az jelesbbekhez tészem bútsúzásom’,
De mindenik vegye magára szóllásom.

Te vagy hát az első, kegyes Uzmeligon,
Míg te benned vóltam, véltem vagyok otthon,

Mert a’ vén Miklós Úr, hogy belém szeretett,
Mindent tett kedvemre, a’ mit tsak tehetett.

Gróffommal Volangtát ő el-jegyzettette,
Velem együtt éjjel nappal vendéglette.

Igaz, részünk vala nékünk számos jóba,
Azért Volangtát itt hagytuk eb adóba.

Másodika te vagy, dús gazdag Makaó,
Sok fű-szerszám terem benned, és Cacaó.

De én mind ezeknek kevés hasznát vettem,
Mivel itt sós halat, Kókus diót ettem.

Harmadik te ragyogsz gyönyörű Formosa,
Virágzik te benned sok Ananás, ’s rózsa;

Drága illattyokkal te örvendeztettél,
De jobban szeretem, hogy jól fel-pénzeltél.

Szigetek’ Királyja! te nagy Madagaskár,
Soha benned esső nem esik nints-is sár.

Sírok, de örömmel te tőled bútsúzom,
Mert örökre lábam’ belőled ki-húzom.

Én Sibériába dederegtem, fáztam,
Benned éjjel nappal izzadástól áztam.

Amabba a’ hideg guta majd meg-ütött;
A’ rákba mászott nap benned majd meg-sütött.

Köszönöm, hogy illyen égő szeretettel
Szerettél; ez után ne szeress, de veszsz-el.

Testemet soha sem fogod többé főzni,
Mert míg élek, téged’ el foglak mellőzni.

Pokol vagy, és nintsen benned maradásom,
Kegyessebb ég alatt választom lakásom’.

Hol kormos kezekkel orrom’ karikázni
Nem fogják Nymfáid, sem tollal tzifrázni

Fejemet: békével lesznek a’ Négerek,
Perzseltt fejű, holló színű vad emberek.

Meg-botsásd vétkeim’, néped-is, agyiő!
Te nagyMadagaskár, üssön a’ malom-kő.

Eddig, és nem tovább vagyon Gróf Móritz Benyovszkinak, azon Németh nyelvre fordított könyvben életének le-írása, de annak folytatásával ezen tsekély munkámba én tovább megyek, mivel minekutánna Párisból Hazánkba érkezett vólna, maga elő-beszéllette nékem, úgy Rontó Pál is Budán, mi történtt vele Párisba; Hazánkba pedig bent lévén, nem tsak én, hanem számtalanok mások-is tudják történeteit, azért-is ezeket-is ki-teszem azzal együtt; hogy Rontó Pál hol vált-el végképpen a’ Gróftól, és hová lett. De itt sem állapodom még meg, hanem ezzel fejezem-bé munkámat, a’ mellyet Richolson Angliai író felőle ki-tett, hogy Hazánkból Londonba, Angliának fő Várossába menvén, onnat megint mért mene Madagaskárba, és ottan mint végezé életét.

TIZEN-KETTŐDIK TZIKKELY.

A’ mellybe ki-tétetődnek Gróf Móritz Benyovszkinak Páris Várossába tett dolgai, Magyar Hazánkba lett meg-térése, abba végzett történetei. Rontó Pálnak a’ Gróftól való elválása. A’ Grófnak Londonba való menetele, onnat megint Madagaskárba lett jövetele, és ottan végzett dolgai után következett halála.

Nem lehet embernek nagyobb ellensége,
Mint egy Fő-Tanátsnak az ő írigysége;

Mert mikor gondolja, hogy a’ fő póltzon áll,
Akkor taszítja-le, Labyrintusba száll.

A’ Grófot-is érte illy fekély, és mirígy,
Fel-támadt ellene Párisba sok írígy;

Sok Minister vélte, hogy majd elsőséget
Nyér a’ Király előtt; ’s így sok ellenséget

Támasztott ellene, a’ kik követ fújtak,
Mint kígyók; ’s a’ Király’ háta megé bújtak.

Súgták a’ fülibe, hogy sok kárt okozna,
Tsupán tsak magának dolga hasznot hozna.

Észre-vévén, hogy itt már elő nem mehet,
Semmit írígyei ellen hogy nem tehet,

Mindjárást fel-tette ő aztat magába,
Hogy Párist el-hagyja, ki-megy Hazájába.

De melly tsudálatos Isten rendelése!
Emberekkel bánó, kegyelmes tetszése!

Mert Második József, Királyunk, Tsászárunk,
Kinek halálával történe nagy kárunk;

Akkor Párisba vólt látogatására,
Frantzia Királyné Húga láttására.

Meg-hallotta, a’ Gróf, hogy melly dolgokat tett,
Hogy Sógra részére sok szigetet el-vett;

És olly útat talált a’ fagyos tengerig,
Mellyt senki fel nem lelt, még mind az ideig.

Azért-is a’ Grófot magához hívatta,
Hozzá nagy Kegyelmét mindenkép mutatta;

Parantsolta néki, mivel vasallussa,
Mennyen Bétsbe, lészen Salvus conductussa.

E’ nagy Kegyelméért lábaihoz borúlt,
A’ Gróf szemeibűl a’ sok öröm könyv húlt.

Mert tudta: hogy egyszer vétkezett ellene,
Lengyel Országába mellyért ki-is mene.

Essedezett, kérte, mutassa Kegyelmét
Rontó Pálhoz-is, és tágíttsa félelmét.

Mert ő egyszer gyilkos, kétszer vólt desertor,
De ezen vétkeit meg-siratta sokszor.

Dolgaiba ő vólt leg-főbb segedelme,
Kérte: hogy járúllyon hozzája Kegyelme.

Leg-ottan-is ezen nagy lelkű Monárcha,
Meg-engedett néki, sőt aztat akarta,

Hogy ő ez után-is a’ Gróf mellet légyen,
És szolgálattyával néki hasznot tégyen.

Mindjárt-is ő néki obsitot íratott,
A’ pardon írás-is kezébe adatott

A’ Grófnak: Rontót itt magához hívatta,
És mind a’ két írást a’ kezébe adta.

El-vette: sohajtott Istenhez az égbe,
Le nem lehet írni, mit nem vitt itt végbe.

Mert hol sírt, hol tántzolt, hol lábát tsókolta,
Hol meg térdre esett, a’ Tsászárt áldotta.

Mit ád a’ Tsászárnak, a’ Grófot kérdette,
Mivel hogy ő vele e’ Kegyelmét tette.

Szólltt: háláadatlan nem akarok lenni,
Ő Felségéhez most mindjárt fogok menni.

Majd bé-nyújtom néki azon szép pipámat,
Mellyt jobban szeretem, mint anyám ’s apámat;

A’ mellyet a’ Grófné adni méltóztatott,
Midőn Bétsbűl el-jött, itt köztünk mulatott.

Katzagva szólltt a’ Gróf, te bahó! a’ Tsászár
Nem dohányzik: néki, ha adnád lenne kár.

Kár! nem kár! mivel szép, tudom hogy el-veszi,
Leg-alább majd Bétsbe Tárházába teszi.

Ha pedig Nagyságod ezt nem javasollya,
Vagyon egy beretva szijam, ha gondollya.

Majd azt adom néki, nagy újság ez, ’s nagy kints,
Egész Bétsbe tudom, hogy ennek párja nints.

Egy meg-ölt nagy kövér Tatárt én meg-nyúztam,
Nyaka tsigájárúl ezen bőrt le-húztam;

A’ beretva ezen igen jól fenődik,
Mert zsíros; a’ sorja szépen ki-vévődik.

Szólltt a’ Gróf nevetve, ezt-is tartsd magadnak:
Illy tsekélységeket Tsászárnak nem adnak.

Ezek után a’ Gróf Béts felé meg-indúlt,
Hogy a’ Tsászár el-ment, már két napja el-múlt.

A’ Gróf harmad napra utánna érkezett
Bétsbe; mert jól menni ő-is igyekezett.

Mária Trésia dolgait tsudálta,
Hogy hamar láthassa, őt nehezen várta.

Maga kívánt mindent ki-venni belőle,
Mert a’ Tsászár sokat beszéllett felőle.

Hamar-is nyert nála ő audientziát,
Térd meg-hajtva vetett mély reverentziát.

El-beszéllte a’ Gróf, súlyos sok rabságát,
Moszkákkal, vadakkal, vólt háborúságát,

Miként szabadúlt-meg számkivetésébűl,
Siberiának nagy havábúl, jegébűl.

Melly titkos útazást a’ tengereken tett,
Melly sok hajó törést azokon szenvedett.

Frantzia Királynak birodalma alá
Mennyi szigeteket hajtott, el-számlálá;

Madagaskárt-is, melly jó, ’s szép rendbe vette,
Vad Fejedelmeit mint szelídítette.

A’ Királynak melly nagy haszon folyt ezekbűl,
Mert a’ jövedelem állott sok ezrekbűl.

A’ Ministerium dolgát írígylette,
Király előtt mindég tsúnyáúl festette.

Látta, el-akarják vég-képpen temetni,
Mert nem akart nékik térdet, fejet vetni.

Azért ki-jött, ’s borúl mostanság lábához,
Járúl Fejedelem örök Aszszonyához,

Méltoztassa őtet Kegyelmébe venni,
Kegyessen valamelly hivatalba tenni.

Ezen Kegyességgel tellyes Fejedelem,
Kiben mérték nélkűl vala a’ Kegyelem;

Nagy érzékenységgel hallgatta szavait,
Szánta szenvedésit, tsudálta dolgait.

Soká beszéllt vele, kegyelmébe vette,
Szólltt: el van felejtve hibás régi tette.

Mostan fel-emelem Grófi Méltóságra,
Hárúllyon ezen dísz Fiú, ’s úgy Lány ágra.

Mennyen mostan a’ Gróf tőlem a’ Tsászárhoz,
E’ menetele-is reménylem, majd jót hoz.

Ezek után kezét a’ Grófnak nyújtotta,
Ő nagy tisztelettel ezt meg-is tsókolta.

Meg-köszönte e’ nagy Kegyelmét, malaszttyát,
Ki ment: ’s a’ Tsászárhoz vette mindjárt úttyát.

Bé-menvén hozzája, térd fő meg-hajtással
Köszöntötte: soká beszélltek egymással;

Végtére a’ Tsászár vállát veregette,
Székely Huszároknál Obesternek tette.

Szóllott: mostan mehett látogatására
Attyafiainak, ’s meg-vizsgálására

Jószáginak: de ott soká ne mulasson,
Szükség a’ Regiment által adattasson

Néki; mert ez hamar Erdélybűl ki-mégyen,
Nagyon szükség tehát, hogy akkor ott légyen.

Meg-köszönte itten ezen nagy Kegyelmét,
Sírt, midőn el-hagyta Kegyes Fejedelmét.

Bétsbűl más nap el-ment, Pozsonyba mint ére,
Itten az arany lúd fogadóba tére.

Kéntelen vólt itten öt napot tölteni,
Mivel ki ki akart vele beszélleni.

Főkép Albert Hertzeg, ’s több nagy Méltóságok;
Kiknek őtet látni vala kívánságok;

Minnyájan szívessen látták őt’ ’s fogadták;
Nagy álmélkodással dolgait hallgatták.

Kristina Hertzegné főkép tsudálkozott,
Mert néki arany szín szép Publikányt hozott.

Ég szín vólt két szárnya, szint olly réfnyi farka,
Tetszett feje görög betűkkel hogy tarka.

Szolgák, szolgálói Négerek valának,
A’ Hertzegné előtt ezek tántzolának,

De visításokra fülöket bé-dugták
Az Urak, ’s azoknak hajlásit katzagták.

A’ hol illett, ottan mindenüt meg-jelent,
Végre el-bútsúzott, ’s a’ fogadóba ment.

Még az nap Rontó Pál vele szembe leve,
És illy beszédeket a’ Grófhoz ő teve.

Méltóságos Uram! Életem védelme,
Érdemimnél több vólt Nagyságod Kegyelme;

Mellyeket árasztott szegény szolgájára,
Úgy vígyázván reám, mint önnön magára.

Én azokat soha meg-nem-hálálhatom,
Annyival-is inkább viszsza nem adhatom.

Azoknak jutalmát égtűl fogja venni,
Én most Nagyságodtúl bútsút jöttem venni.

Engedje-meg, kérem, hogy haza mehessek,
Vándorlásom után békével élhessek.

Nagysádat a’ Tsászár Obesteré tette,
Régen e’ hivatalt meg-is érdemlette.

Hallom, hogy bizonyos immár a’ háború,
Tudom fejére száll borostyán koszorú.

De többé már én nem katonáskodhatom,
Kardomat mint hajdan, úgy nem forgadhatom.

Gyenge vagyok; meg-vont a’ sok nyomorúság,
Öreg-is; ősznek tett rabság, ’s a’ boszszúság.

Bellona iffiat szeret, és erősset,
Nem illyen göthösset, és illy köhögősset.

A’ Gróf beszédjére majd szavakat sem lelt,
Nagy szomorún még-is nékie így felelt.

Fiam! a’ ki vóltam, nem vagyok már én-is,
A’ hol én vajlódtam, ott szenvedtél te-is.

A’ mint látom, el kell háborúba mennem,
Ha Tsászár akarja, nem lehet mást tennem.

Pedig én-is, mint te, olly meg-aggott vagyok,
Szenvedéseim-is vóltak szint olly nagyok.

Ha én el-mehetek, te mért ne jöhetnél,
Királynak, Hazánknak, még hasznot tehetnél.

És te oda haza, mond-meg, mint fogsz élni,
Roszsz következéstűl illő mindég félni.

Sokkal külömbözőbb, szólltt, Nagyságod dolga,
Mert ottan-is Úr lesz, én pedig tsak szolga.

Strapátziám nékem ezerszer több lenne,
Mellyekbűl Nagyságod kevés hasznot venne.

Mert a’ mint mondottam, meg-erőtlenedtem,
Egész Invalidus, és Maródi lettem.

Ott tsak tárgya lennék én a’ nevetségnek,
Keveset árthatnék Burkus ellenségnek.

Ha Atyámrúl reám valami maradott,
E’ kevésbűl élek, mennyit Isten adott.

Ha pedig utánna semmit sem találok,
Falunkba egy könyű szolgálatra álok.

Vagy Egyházfi leszek, vagy pedig dinnye tsősz,
Illy könyű szolgálat annak való, ki ősz.

Templomba gyertyákat még tsak meg-gyújthatom,
Nem nagy a’ harangunk, azt-is meg-vonhatom.

A’ tsengetyűvel-is még körűl mehetek,
Coledálásbúl-is edgyet mást nyerhetek.

Ha pedig tsősz leszek, Filagoriámra
Fel-mászok, jó gondom lesz mindég a’számra,

Javát a’ Dinnyének én fogom meg-enni,
Bár az Uraságé, bár Papé fog lenni.

A’ tolvajt pediglen meg fogom fosztani,
Egy két garast fogok így-is fordítani.

Hogy ha vénségemre kóldulnom kellene,
Fortélyos egy kóldús belőlem tellene,

Mikor Péter Úrnak szamarát vezettem,
Minden Manőverit jól fejembe vettem.

Minden kóldusoknak szája aztat vallya,
Hogy ő minnyájoknak vala Feldt-Marsallya.

Tudta a’ Gróf, hogy ő ezekkel tsak tréfál,
Tudta, pénze vagyon, nem leg-roszszabbúl ál.

De látta aztat-is, hogy már nem szolgálhat,
Lóra nehezen űll, gyalog allyig járhat.

Felelt, de szemébűl köny tsepet húllatott,
És tsak szó szaggatva, hozzá így szóllhatott.

Hív szolgám: leg meg-hitt emberem, ó Rontó!
Hogy lehetsz mostan nyert örömöm el-bontó?

Most akartam élni veled víg napokat,
Mert eddig szenvedtünk sanyarúságokat,

Homállyábúl napunk most jutott fénnyére,
Szerentsének sorsunk, most űlt fő székére.

És éppen most kivánsz el-hadni engemet,
Mikor öröm érte szívedet, ’s szívemet.

Ennyimre el-mented hoz nagy bánatokat,
Nálad nélkűl nem ér többé víg napokat.

Test őrzőm valál te minden veszéllyekbe,
Véddőm, és paisom az ütközetekbe,

Hogy ha meg-gondolom, nékem mint szolgáltál,
Betegségeimbe ágyam mellet áltál;

Az egész testemet a’ fájdalom járja,
Hogy el-mégy, boríttya szívem’ bánat árja.

De hogy meg-gyengűltél, magam meg-esmérem,
Hogy nálam maradgyál, már azt nem-is kérem.

Vezérellyen Isten! többet nem szóllhatott,
Zokogás a’ testét rázta, el-halgatott.

Végtére egy erszényt nyújtott a’ kezébe,[142]
El-ment, el-tűnt, mert nem nézhetett szemébe.

Szobája ajtaját bé-tsukta magára,
Keservesen síra sokak hallottára;

Ugyan tsak Rontónak egy tzédulát íra,
Ez-is nedves vala, mert hogy írta, síra.

Mint írni fiának szokott édes attya,
Ennek-is olly vala egész foglalattya.

Kérte, hogy mennyen-el, hogy őt’ ne láthassa,
Írja-meg, hol áll-meg, hogy aztat tudhassa.

Hogy ha meg-szorúlna, hozzá folyamodjon,
Áldást, és szerentsét Isten néki adjon.

Rontó e’ tzédulát hogy kezébe vette,
Olvasván, kezébűl a’ főldre ejtette.

El-ájúlt, le-rogyjatt, a’ szolgák öntözték,
Vólt-is dolgok vele, míg fel-ébresztették.

Hogy magához tére, szólltt: óh kegyes halál!
Én nékem melly édes nyugodalmat adál.

Óh mért irígylitek barátim sorsomat,
Mért kőltöttetek-fel, rontátok álmomat.

De körűl tekintvén, látta, hogy hol lenne,
Észre vette, hogy tsak üres szókat tenne.

Bár kemény szívű vólt, de most már sírhatott,
Magával ez által jobban-is bírhatott;

Azért-is, mint mikor felyhők tsatornái
Meg-nyílnak, ’s essőtűl ürűlnek aknái,

Rontó szemeibűl olly folyás áradott,
A’ nagy zokogásba már el-is fáradott.

De még-is kiáltott, kedves Grófom, hol vagy?
Felely! mert a’ lélek mostan mindjárt el-hagy.

Óh melly fájdalmak közt válok-meg te tűled,
Életem nem élet, de halál kívűled.

Enged-meg még egyszer személyed láthassam,
Lábadhoz borúlva lelkem ki-adhassam.

Nagy Isten! vétkezem, már eztet nem kérem,
Te szent kegyelmedbűl, még látom, azt érem.

Terjeszd ollyan bőven reá áldásodat,
Melly bőven botsájtod főldre harmatodat.

Tartsd-meg sok időkig ezen árvák attyát,
Te nagy jóvóltodnak érezze malaszttyát.

Szívét háborúba kérlek erősíttsed,
Mint Dávidnak karját, karját úgy segíttsed.

Illyés Prófétának ad tüzes pallosát
Kezébe, hogy ezzel vághassa gyilkosát.

Essedezem; tartsd-meg minden veszélyekbe,
Mikor fog tetszeni, vidd végre Egekbe.

Szépen el-bútsúzott a’ Grófnéjátúl-is,
Egész udvarátúl, a’ köz-szolgáktúl-is.

Más nap egy kalmárnak fel-űlt hajójára,
Dunán ment le Pestre, Medárd vásárára.

Itten egy Miskóltzi Görög szekerére
Fel-űlt, hazájába hamar el-is ére.

A’ hol látta, hogy már szülői meg-hóltak,
Még azok-is, a’ kik esmérői vóltak.

Rég az attya házát Uraság el-vette,
Más paraszt jobbágyát abba helyheztette.

Mert az Uraságnak vala ez fundussa,
Meg-esmérte, hogy nints ehez néki jussa.

Pénze vólt, el-menne Eger városába,
Egy szép házat meg-vett ott a’ Rátz utzába.

Fel-ékesíté ezt szép házi szerekkel,
Nyoszolyákkal, asztal, tükör, karszékekkel.

Két szép szőllőt-is vett, és három réteket,
Főldeket, mellyekbe jó bőven vethetett.

Tíz ezer forintot adott uzsorára,
Jól élt, nem-is szorúlt mások asztalára.

Hogy Grófját láthassa, mindég igyekezett,
De soha már hozzá többé nem érkezett.

Hanem, hogy az Ország gyűle Diætára,
Kilentzvenedikbe fel-jött ő Budára.

Leopold Királynak az ő választását,
Kivánta ott látni koronáztatását.

De mivel Pozsonyba ez által-tétetett,
Hogy olly meszsze mennyen, tőle nem telhetett,

Meg-tudta, hogy én-is a’ Diætán vólnék,
Nem más, ki Majorja vóltam, hogy az lennék.

Pesten szálltt, örömmel ált’ jöve Budára,
Hogy láthatott, vala vígasztalására.

Én őtet kilentz nap magamnál tartottam,
Pozsonyba fel-menvén, haza botsátottam.

El-beszéllte nékem ott egész életét,
Mind maga, mind pedig Grófja történetét.

Írtt három levelet nékem Szakoltzára,
De hogy egy dologról nem írtt utóljára;

Egy jó akarómnak felőle levelet
Írtam, a’ mellyre-is jött illyen felelet:

Hogy immár nem vólna az élők’ számába,
A’ múlt őszön tették sírjának halmába.

Epitáphiumot időm’ tőltésére
Munkáltam felőle, de aztat kövére

Nem metszették; ide még-is bé-iktatom,
Illyekkel magamat gyakran múlatgatom.

E p i t á p h i u m.

Rontó Pál fekszik itt, míg élt sokat rontott,
Mert sok Moszka, Tatár, ’s Néger vért ki-ontott,
Tár-házakat és tár-szekereket bontott,
Ki-emelt azokból ő sok ezüst fontot.

Vitéznek mondhattya, ki őtet esmérte,
Sok ellenség’ nyakát az ő kardja mérte,
Egyed hegye alatt halál utól érte,
Eger lyukba dugta, bár őtet mind kérte.

Borostyánt érdemlett sok vitézségéért,
Hazájáért ki-folytt ártatlan véréért,
Tziprust nyert fejére ennyi sok tettéért,
Imádkozz’ vándorló! szegénynek lelkéért.

* * *

A’ Gróf póstára űlt, el-ment Hazájába,
Meg-szálltt Nagyszombatba, mert vala úttyába;

Az arany korona fogadóba ment-bé,
Ki lenne szomszédja, a’ Kelnertől kérdé.

Én vóltam: a’ Kelner meg-mondá nevemet,
Meg-is látogatott mindjárást engemet.

Meg-öleltük egymást, nagyon örvendettünk,
Hogy illy véletlenűl egymással lehettünk.

Kedvéért én négy nap itten meg-maradtam,
Dolgait beszéllvén, tsudálva hallgattam.

Meg-újúlt közöttünk a’ régi barátság,
Mert máskép’ is vala közttünk atyafiság.

Ötöd’ nap’ el-mentünk mind ketten útunkra,
Szükség vólt tekíntni kevés jószágunkra.

Ő a’ magáéba nem soká múlatott,
Mivel a’ Tsászártól vett parantsolatot,

Hogy ne késsen, vegye-ált’ a’ Regimentet,
Mert a’ környűl-állás háborút jelentett.

Kevés idő múlva el-indúlt Erdélybe,
De úttyába majd hogy nem esett veszélybe.

Mert Hóra, az Oláh latroknak Mársalja,
Tudta hogy jön, vélte, hogy őtet fel-falja.

Obristlaidinántja eztet meg-hallotta,
Osztályát feléje mindjárt indította.

Tordán szerentsésen ez hozzá-is jöve,
Le-esett szívéről a’ félelem’ köve.

Bátran ez osztállyal Székelyek főldére,
Leg-kissebb kár nélkűl Quártéllyára ére.

Levelébe adta e’ dolgot tudtomra,
Örűltem, nem jutott mindene potomra.

Alig hogy ált’-vette ő a’ Regimentet,
Bellikumtól mindjárt parantsolatot vett:

Hogy indúljon azzal Mársnak piattzára,
Mert az ellenség-is meg-indúlt már árra.

Ő a’ Regimenttel mindjárt meg-is-indúlt,
Hallván a’ háborút, a’ szíve meg-vídúlt.

Fel-tette, a’ Burkust hogy majd meg-próbálja,
Tudta, hogy a’ Székely a’ sarat meg-állja.

Ezer hét száz hetven és nyóltzadikába
Szerentséssen bé-ért ő Silésiába;

De hamar meg-tsökkent minden reménysége,
Mert a’ háborúnak hamar leve vége.

Minden Regimentek viszsza maséroztak,
Igazság, békesség együtt tsókolkoztak.

A’ nyúgodalomhoz ő hozzá nem szokott,
Most mi tévő légyen, arról gondolkodott.

A’ Fejedelemnek kívánt ő hasznára
Lenni, fel-is méne Bétsbe utóllyára.

Kérte Székelyekhez más Obestert tégyen,
És ha meg-engedi, Fiúmébe mégyen.

Egy nagy kereskedést fog ott állítani,
Mellyel nagy hasznot fog nékie hajtani.

Plánumát a’ Tsászár’ kezeibe adta,
Valamiket ki-tett, ő mind jóvá hagyta.

Más Obestert nyere mindjárt a’ Regiment,
Gróf-is Fiúmébe sietséggel el-ment.

A’ szerentse itt-is nékie nem szolgált,
Mint Madagaskárba mindég ellene állt.

Szomorodott szívvel el-ment Angliába,
A’ mint bé-érkezett London Városába,

Audientziát nyert menni a’ Királyhoz,
És e’ képpen szóllott ő önnön magához:

Hogy hatalma alá veti Madagaskárt,
A’ mellyből nagy hasznot fog venni, és nem kárt.

A’ belső dologba magát nem avattya,
A’ Ministérium ezeket hajthattya.

És ha Indiába háborúja lészen,
Öt ezer katonát segitségűl vészen

Ő tőle a’ Király: Matrózt két ezeret,
Flottáját ki-tarttya, ád ennek kenyeret.

Soha más portékát bé sem-is fog hozni,
Hanem Angliait: és ajándékozni

Fog bizonnyos summát edjik Hertzegének,
Minden esztendőbe, akár mellyikének.

Ellenbe ezeket kérte a’ Királytól,
Mind a’ felső, mind az all Parlamentumtól:

Hogy ha Madagaskár ellen ki támadna,
Akkor segitséget néki illyet adna.

Hajókat, úgy fegyvert, más hadi szereket,
Nem többet tsak két száz Mester embereket.

Előre illy hajót mostan hármat nyerjen,
Kettőt fegyver, élés, edjet meg-terhellyen.

Öttven ezer Sterling font légyen az ára,
Mert nagy szüksége lesz eleintén árra.

De e’ summát ő négy esztendők folytával,
Ki fogja fizetni egész uzsorával.

Mind ezekre a’ két Parlamentum nem állt,
Azért-is fejébe illyen gondolat szálltt,

Angliát el-hagyta, ment Amerikába,
Bé ére Mariland ékes Városába,

Szorgalmatosaknak Lakossait látta,
Azért a’ nyereség reménnye táplálta;

Hogy rá-veszi őket a’ kereskedésre,
A’ Madagaskári néppel egy értésre.

Indúlása előtt ment Baltimorébe,
Irlandiának, a’ szélső szigetébe.

Nagy kereskedővel tett itt barátságot,
Tett-is ez ő vele ollyan nagy jóságot,

Hogy mindjárt egy hajót, számos portékával
Meg-rakott; ’s fegyveres negyven katonával.

Húsz szép ágyúk vóltak e’ hajóra téve,
Szükséges golyóbis, és por meg vólt véve.

E’ hajón evezett ő bé Marilandba,
Éppen nem mulatott sokáig ő abba.

Hanem el-ment innét Ágostony révébe,
Madagaskár sziget’ nap kőlte részébe.

Itt vélte, hogy majd nagy nyeresége lészen,
Mert esmeretséget főld népével tészen.

Marilandba hagyta Grófnéját azomba,
Mert tudta, hogy lészen ott nyugodalomba.

Ezen Sæculum írtt nyóltzvan öt esztendőt,
Julius hetedik napján, a’ nap fel-kőlt.

Hogy ért Antegare szép tágas révébe,
Szent Sebestyén hegynek, vala ez végébe.

Antongil révébe innét el-indúla,
A’ mint ebbe ére, kevés idő múla,

Hogy a’ Madagaskár éjtszaki részének
Királlya, Lambuing, ’s Szeklaver népének

Királlya-is jöttek látogatására,
Hit-kötéssel állott mind kettő pártyára.

Főld népe közzűl-is sok melléje állott,
És fel-fegyverkezve hajójára szállott.

Tíz napok multával ezekkel meg-indúlt,
Angoucit érvén, itten keménnyen dúlt.

Frantziáké vólt ez, a’ kikre neheztelt,
Itten most először ezek ellen fel-kelt.

El-is vette mindjárt egy nagy Tárházokat,
Főldig le-rontatta az itt állt sántzokat.

Egy új Várost akart itten állíttani,
Frantziáknak kívánt mindenkép ártani;

Azért népe részét hajókra szállítá,
És Fulpoint felé azokat indítá.

Hogy a’ Frantziáknak ottan Faktoráját,[143]
Vegyék-el, hozzák-el minden portékáját.

De ez előtt állott fegyveres Fregátta,
Hogy el-nem-vehetik, mindenike látta.

Leg-kissebbet ők itt nem-is tehetének,
Úgy viszsza-is tértek, mint ide jövének.

Az Isle de Frantzba lakó Gubernátor,
Ki nagy elméjű vólt, ’s mindenképpen bátor,

Meg-hallván a’ Grófnak ellenkeskedését,
Leg-ottan meg-tette ezen rendelését,

Egy hajót mindjárást fel-fegyverkeztetett:
Hatvan katonákat reá helyheztetett,

Ezer hét száz nyóltzvan hatodik esztendő
Írattatott, vólt ez a’ Grófnak keserő;

Mert huszon harmadik Májusnak napjára,
El-jött azon hajó, a’ Gróf nagy bajára.

Egy Redutát ugyan ő fel-építtetett,
A’ mellybe két ágyút, bé-is helyheztetett.

Ez igen kevés vólt védelmezésére,
De még-is ő bátran várt ellenségére.

Mihent a’ hajórúl az ágyúk süttettek
Négerek szaladtak, erdőkbe siettek.

Nyóltzvan ágyú a’ sok golyóbist okádta,
Egyjike jobb részét mellyének találta.

Mindjárt hanyat-is dűlt, fetrengett vérébe,
El-este mihent tűnt Frantziák szemébe,

Haján fogva húzták őtet ki sántzábúl,
Senki sem vehette-ki ezek markábúl.

Nehány minuta vólt, a’ lelkét ki-adta,
Gyászos özvegységbe, a’ Grófnéját hagyta.

Ki hallván fátumát, a’ Magyar hazába
Ki-jött, példásan él ma-is jószágába.

Ímé így húnya-el e’ nagy Magyar vitéz,
A’ kibe bátor szív lakott, ’s különös ész.

Nagyra születtetett, nagy próbákat-is tett,
Kár hogy az írígység ellenségévé lett.

Senki más, egyedűl ő vala Pajtássa
A’ főld fel-lelésben, Kolumbusnak mássa.

Egész Európa dolgait tsudállya,
Tsak a’ Kaján ember azokat ótsállya.

Sokszor fogja a’ nap Hazánkat kerűlni,
Míg egy Magyar Anya illy fiat fog szűlni.

Mondj áldást hamvára, ditső Magyar Nemzet,
Annyának-is, a’ ki illy remeket nemzett.

Én-is azt kiáltom, nagy lelked az égbe
Örvendjen! és Munkám ezzel mennyen

V É G B E.

Jegyzetek

[1] Az all-főldön magasra hányattatik a’ gyanéj, és a’ tetején mintegy két szarvakra rakattatik, azért-is neveztetik az így rakatott ganéj halom, szarvasnak.

[2] A’ Kalupáda tántzot nyegédes, de felette ostoba emberek gondolták-ki, mivel eztet tántznak sem lehet mondani, mert a’ Szálának egy végétől a’ másikig vágtatnak, azért is inkább futás ez, nem tántz.

[3] Hazánknak némelly Vármegyeibe a’ Paraszt nép, a’ Keresztelőt Posztriknak szokta nevezni.

[4] Miskoltz várossa felett, egy nagy hegy óldal vagyon, melly Avasnak neveztetik, ezen felette sok épűlt pintzék vannak.

[5] Egy szőllő hegy Miskóltzhoz kőzel, Tapótzának hívattatik, ezen hegy igaz jeles borokat terem.

[6] Kortsolyázás olly jégen való veszedelmes paraszti mulatság; hogy lábok alá marha óldal bordáit teszik, egy vastag bot végin szeg vagyon, ezen botot lábok közzé teszik, és azzal igen sebessen hajttyák tsúszszásokat a’ jégen.

[7] Miskóltz városa mellet azon hegy; mellyen a’ Nemes Vármegye akasztó fája áll, Tetű várnak neveztetik.

[8] Dochesznek Zsidó nyelven az ember testének hátúlsó része neveztetik.

[9] Némelly részén a’ Magyar Hazának, a’ szarvas marhákkal kereskedő embernek Tősér a’ neve.

[10] Kontár mester-embernek neveztetik az, a’ ki vagy Tzéhbe nints, vagy mesterségét nem érti, és tsak alattomba dolgozik.

[11] Aequalis divisio non conturbat fratres.

[12] Tartarus Emeticus. Erős vomitivum, vagy-is hányásra kénszerítő orvosság.

[13] Magisterium Jalappa. Ez-is hasonló erős laxativum, a’ melly hamar, és sokszor operál.

[14] Trópusok. A’ Rhetórica, vagy ékessen szólló Tudományba olly Figúrák, mellyek az ékes szóllást ékesítik. Eztet a’ szép Nemnek magyarázom.

[15] Szinyva kis folyó víz melly Miskóltz Városán foly keresztűl.

[16] Testimonium, vagy-is Testimoniális a’ Deákok ollyan bizonyság levele, melly nélkűl másutt oskolába bé-nem-vétetnek. Ezt-is Dámák’ tudásáért.

[17] A’ Tsurgó Eger Városának egy kis szeglet része, a’ mellyben a’ Páter Serviták laknak, ollyan híre vagyon ennek, mint Pozsonyba a’ Tzukker-Mándlinak.

[18] Tihamer: ez tsak egy kortsma, a’ melly Egren alól mintegy fél órányira az út mellett áll.

[19] Kis-tállya: az Egri káptalan faluja, Egren alól egy órányira fekszik.

[20] A’ Tarna vize nemes Heves Vármegyébe vagyon, sok rák vagyon benne.

[21] A’ Tótok, ha veszedelembe vannak Retát kiáltanak, ezen szó szabadító óltalmat tészen.

[22] A’ Debretzeniek magok vásárokat szabadságnak nevezik.

[23] A’ katonák a’ Pantallért és Lódingot Angyal bőrnek szokták nevezni.

[24] Itt a’ sz. Biblián értetődik azon Lajstrom, a’ mellybe az új katonáknak nevei írattatnak-bé.

[25] Crédón értettetik itt, az eskűvés, mikor az új katonák ő Felsége hívségére hitet tesznek-le.

[26] Bábona falutól foly-le egy kis patakotska a’ Sajóba, melly Bábon pataknak neveztetik: ettől némellyek azon vőlgyet Bábon vőlgyének-is nevezik.

[27] Kaden: Németh Tseh Országba, azÉger vize partján feküvő szép város.

[28] Ezen Rontó Pálnak nagy Annya, az ő édes Annyának Annya vólt, ki őtet nagyon szerette.

[29] Frajberg, Saxonia Országába fő Bánya város, az úgy ottan neveztetni szokott Ertzgebirg hegyei között fekszik.

[30] Ki ki tudja mostan, minémű Truppok legyenek az Ulánerek, még akkor ugyan ő Felségének nem vóltak Ulánerei; a’ mellyekrűl itten szó vagyon, azok Lengyel Ulánerek vóltak, kik vélünk szolgáltak.

[31] Kleist egy jeles Prussus Huszár Generális vólt, nagy portázó; békesség elein himlőbe hólt-meg.

[32] Ágyúkat demondírozni, annyit tészen, mint azokat hallgatásra hozni, az az: ha a’ mi ágyúink úgy dolgoznak, hogy vagy az ellenség pattantyúsai agyon lövettetnek, vagy az ágyúi megrontatnak, ’s nem lőhetnek, vagy a’ más fél az ágyúk sokaságátúl fél, és hallgat, tudni illik nem bátórkodik lőni.

[33] Haupt Quartély: Fő Hadi-szállást tészen, mivel itten lakik a’ komandírozó Generális, itten vannak a’ sok Traktérek, Kávét-főzők, itt áll minden-féle játék, tántz, ’s más múlatságok.

[34] Ferhér, Krigsz-Recht: Hadi ítélő széket tészen.

[35] Marienberg Saxóniai bánya város, az Érzgebirgbe, Tseh Ország szélin.

[36] A’ Prussus Huszárjai ő Felsége magyar lovasságát Labantznak nevezik.

[37] Potzdám, és Szanszuszi a’ Prussus Király mulató helyei.

[38] Torgau Saxoniai Város, közzel fekszik Magdeburgiai Hertzegséghez.

[39] Tzítten nagy és híres Generálissa vólt Második Fridrik Prussiai Királynak.

[40] Drezda, a’ Saxoniai választó Hertzegnek lak-városa.

[41] Stokhauz, Hadi nevezeten fog-házat, vagy-is tömlötzöt tészen.

[42] Ruff: Midőn a’ Trombitás bizonyos darabot trombitál, mellyel a’ katonaság, vagy más nép öszve hivattatik valamelly dolog ki-hírdetésére.

[43] Brix, Németh Tseh Országi rendes város, közel Szaxóniának határához.

[44] Srank nem egyebet tészen, hanem tizen hat ember egy kis Quarét, az az: négy szegletet formál, minden szeg áll négy emberbűl, kik karabéllyokat, meddig a’ kezek le-nyúl, le-eresztik, és azoknak végeit tarttyák, ebbe négy szegbe mégyen a’ Delinquens a’ Páterrel, vezeti pedig eztet egy Strázsa-mester.

[45] Frajter Vitze-káplárt tészen.

[46] Hubertsburg a’ Saxóniai Választó Hertzegnek múlató vára vadászat alkalmatosságával.

[47] Akna annyit tészen, mint Bánya; és így só Akna, só Bányát tészen.

[48] Marmarosba a’ juhászt Pekorárénak nevezik; ez másként Oláh szó.

[49] Ugyan ott a’ savanyú vizet, vagy-is Tsevitzét Bor-kútnak nevezik; a’ Szaplontzai víz bizonnyal jobb mind a’ Spái, Szeltzeri, mind a’ Rojtsi savanyú vizeknél, de nem esméretes meszszesége miatt a’ Világba.

[50] Verchovina a’ Tátrának azon része, melly ezen Vármegyét el-határozza Lengyel Országtól.

[51] Marmaros Vármegyének nagyobb része Kamara jószágból áll, és ezen jószágba öt mező-városok vagynak, ugymint: Sziget, Hoszszú-mező, Tétső, Huszt, és Visk, eztet Szászok lakják, és szép lent termesztenek.

[52] Pánye Tsászni annyit tészen, mint nagy Úr, vagy leg-alább tekíntetes Uram.

[53] Urda, lágy tehén, vagy juh édes túrót tészen.

[54] Vompir, a’ balgatag nép között: néminémű kisírtetet, vagy-is boszorkányos lelket tészen, a’ melly sokat árt, főképpen a’ tehenek tejét ronttya-meg, sokan aztat tarttyák, hogy feje nélkűl jár.

[55] Kandalló olasz kementze forma tüzellő helyet tészen.

[56] Azon barna szőr kankót, vagy szőr dolmányt, mellyet viselnek Mármarosba az Oroszok és Oláhok, szukmánynak nevezik.

[57] A’ Marmarosi Oroszok és Oláhok leg-nagyobb tiszteletnek tartják, ha kinek keze fejét magok homlokaihoz szoríthattyák.

[58] A’ mint Szigetről Mármarosba a’ felső járásba megyen az út, a’ hegyek között vagyon egy szűk út, melly Tzigányok’ síralmának neveztetik azért, mivel itt valamelly Forgáts sok rebellis és rabló Tzigányokat le-vágatott vólna.

[59] Mármarosba a’ szálakat Bokroknak-is nevezik, de ezen Synonimumot honnét nyerték, nem tudható.

[60] Pulavski Casimirus, egy vólt a’ Konfederátusoknak Vezérjei közzűl, jeles vitéz fiatal ember vólt, kár hogy valamelly nagy Monárcha szolgálattyába nem vólt, mert nagy Vezér vált vólna belőle, a’ Lengyel háborúnak vége lévén, az Amerikánusokhoz ment, és ott az Ánglusok agyon lőtték.

[61] A’ Konfederátusokat a’ Lengyel parasztok konfederátnak, a’ Mosquák pedig Conrádnak nevezték.

[62] A’ Konfederátzió alkalmatosságával nagyobb része a’ Nemességnek a’ Konfederátusokkal tartottak, valami kevesen a’ Királlyal-is, és ezeket kell itten Pártosoknak érteni.

[63] A’ Kozákok ellenséget űzvén Koli kiáltanak, az az: szúrjad, mivel tsidájok vagyon.

[64] Ha a’ Lengyel így szóll, annyit tészen, mint ha mondaná: Ennye, ugyan pofon tsapta; vagy-is: Óh be meg-ütötte, vagy le-ütötte a’ fejét.

[65] Ezen két Lengyel szó annyit tészen, mint átkozott, vagy-is ördöngős Magyar.

[66] Hultaj korhely díb dáb embert tészen; kep németh etceterát tészen lengyel nyelven.

[67] Zgoda, alkút vagy-is eggyezést tészen Lengyel nyelven.

[68] Kamtsatka egy szigeth, mellyet 1706-ba a’ Moszkák magokévá tették, ez Sibériával öszve-kaptsolódik, Japántól pedig egy 20 mért-főldnyi szélességű vízi tsatorna által választatik-el, egy tüzet okádó hegy-is vagyon benne, Szopka a’ neve.

[69] Azon lengyel szavak magyarúl eztet tészik: Ennye! ez ám az igaz katona.

[70] Magam-is vóltam Podhajczébe, a’ hol a’ Konfederátusok’ veszedelme vala, meg-mutattattam magamnak a’ helyt. Egy régi várba állott Veismon Moszka Oberst-Laidinant (ki azután mint Generális Silistria alatt el-esett,) 200 Kozákokkal, és annyi Draganyosokkal, ezekkel ütött ebéd alatt a’ Lengyelekre, kik 6000-ren valának, és azt mondották, hogy nem kardjokkal, hanem tsak sipkájokkal fogják a’ Moszkákat ölni, de ők verettettek-meg, mindeneket el-vesztették. Gróf Potoczkinak minden ezüstjét el-nyerték a’ Moszkák.

[71] Stambul török szó, Konstantzinápolyt teszi.

[72] Batoskázni: Ez a’ Moszkáknál bűntetésnek neme. Két rövid kis újnyi vastagságú páltzákat, vesz egy dobos, vagy más-is a’ két kezébe, a’ bűnös hanyat fordíttatik, és mint mikor a’ szakáts két vagdaló’ késsel valamit vagdal, úgy verik eztet-is, a’ torkánál kezdvén, a’ hasát sem kimélvén, lába fejéig, így forgattyák mind a’ négy részire testének, kap öt, hat száz ütést-is, sőt némellyike ezeret-is.

[73] Kiov a’ Dnípper víz partyán épűlt város, Ukrainához tartozandó vólt, de 1689-be a’ Moszkák elvették a’ Lengyelektűl, most a’ Tzárné bírja.

[74] Hogy ki ki meg-érthesse, a’ midőn Rontó Pál ezeket szóllotta, ő itten nem mást értett, hanem értésére kivánta a’ Grófnak adni, hogy mind ezen kemény rabságnak, sanyarú életnek, egyedül a’ Krakói Várbúl való ki-szökés vólna oka, mert a’ mint a’ második tzikkelybe ki ki fel-talállya, a’ Grófot Lublinba el-fogták, és Feltmarsal Apraxinhoz Krakóba hozták, a’ honnan-is ki-szökött: már pedig egy Fő-Tisztnek, annyival inkább egy Generálisnak illyet tselekedni nem szabad, mert illyenek Reversálist adnak magokrúl, azért-is el-fogattatván harmadszor a’ Moszkáktúl, reá esmértek, és nem-is bántak azután úgy véle, mint egy Generálissal, hanem tsak mint egy ollyan alá való emberrel, a’ melly illy alá való dolgot tészen, könyű-is vólt nékiek, reája esmérni, mivel nagyon sánta vólt.

[75] Kázán nagy tartomány, a’ mellyet a’ Moszkák 1552-be foglalták-el. Kázán Várossa Metropolissa, a’ melly építve vagyon, a’ hol az Kazána vize bé-foly a’ Volga vizébe, bőrökkel nagy kereskedő város ez.

[76] Ezen a’ néven Belgrád, nem Belegrádot, az az Nándor fejér várat kell érteni, hanem egy illy nevezetű megyét, a’ melly a’ Moszka Birodalomba vagyon, hasonló-képpen ezen szón Moskau, nem értetődik az egész Ország, hanem tsak egy illy nevezetű megye, a’ mellybe Moskau Városa vagyon, annak előtte ez vólt az egész Birodalom fő Városa, már ma Pétersburg, vagy-is Pétervára.

[77] Podruzsna tészen posta Assignátziót, melly nélkűl Moszka Országba senki posta lovakat nem kap. Én eztet helyes rendelésnek tartom.

[78] Hága; Holandiának Amsterodam fő Városa után első Városa, itt vannak minden Táblák, és a’ Tartományt kormányozó Hertzeg-is itten lakik.

[79] Knoti, a’ Moszkáknál egy rettenetes neme büntetéseik között, de ez két féle, száraz, és nedves; kinek ez az utólsó adatik, annak meg-kell halni, ezeket nem más adja, hanem a’ Hóhér serhája, és ebbűl állanak. Az Knoti egy három újnyi szélességű szíj, melly hoszszú, és egy ostor nyélre vagyon kötve, a’ száraz Knotinak végin kemény szíj tsomók vannak, a’ nedvesen pedig igen éles, és hegyes vas horgok. A’ bűnös félig mezítelen testtel egy oszlophoz köttetik, a’ mellyik szárazat nyér, annyi tsapást kap, a’ mennyire ítéltetett, de minden tsapásra meg-hasad a’ bőre. A’ ki nedves Knotit kap, ha egy tsapásra kell néki meg-halni, mindjárt ki-vágja az agya velejét; ha kettőre, elől a’ bélit, úgy velejét; ha háromra, elől óldalát vágja-ki; azután a’ bélit, utóllyára az agya velejét.

[80] Lazsnye a’ Moszkáknál száraz förödőt tészen, bé-szoktak ők fűtetni keménnyen egy nagy szobát, bé-dugattyák az ablakokat, setét-is vagyon abba, padokon szűz anya mezítelen izzadnak, és mikor már eleget izzadtak, tsak egy hoszszú ümögbe, ki-futnak télbe a’ jég alá, nyárba a’ leg-hidegebb vízbe förödni. Próbállya eztet más nemzet.

[81] Tudva vagyon azon Traditio Romulus és Rémusrúl, hogy őket egy nyőstyén farkas szoptatta, azért-is őket nem valóságos farkas fiainak, tsak fattyának tettem itt ki.

[82] Afonya valóságos Magyar neve azon havasi gyümőlcsnek, melly ollyan, mint a’ még meg-nem-hervadott fenyű mag, ollyan forma apró fátskán terem, mint a’ pukzpám. A’ Tóthoknál Tsitsurithi a’ neve, kedves gyümőltsök-is, más nincsen, valamint a’ Moszkáknak.

[83] Szotnik egy ollyan Tiszt, ki a’ Kozákokra gondot visel, de koránt sem tartatik ollyan tiszteletbe, mint egy hadi Tiszt.

[84] Bizonyos az, hogy a’ Tatároknak leg-kedvesebb ételek a’ ló-hús, és italok a’ Kantzák’ teje, és ha valaki Murszához mégyen, első tiszteletet mindjárt portzelán, vagy ezüst tsészébe illyen téjjel tészen, és nem kávéval.

[85] Mursza: Tatár Urat, vagy-is fő nemest tészen.

[86] Nógai: Tatár Országnak eggyik tartománnya, a’ mellyben leg-jobb, és leg-szebb Tatár kantsugák, vagy-is korbátsok munkáltatnak.

[87] Valamennyen vagynak Tatárok e’ Világon, mindnyájának apró és kis szeme vagyon, ellenbe a’ pofájok felett való csontok kinn állanak, erősek, és mintegy dombokat formálnak.

[88] Admirál a’ flottának, vagy hadi hajóknak Fő-Vezére, Feld-Marsalja.

[89] Taránd szarvasnak tészem itt ki egy állatnak nevét, a’ melly Németh nyelven Rennthier neveztetik. Sok Lexikonokba, az az: Dictionariumokba kerestem ezen állatnak Magyar nevezetét, de sohol, még Calepinusba sem találhattam-fel. Mólnár Albert ugyan deák nevét így tészi ki: Rangifer, tsudálkoztam, hogy ezen másképpen jó Author, magyarúl mi légyen az, ki nem tette, hanem csak Németűl Rennthier, holott ő Magyar Lexikont inkább írni igyekezett, mint más nyelven valót. Nem tehettem már itt mást, hanem Linneust, és Hübner Jánosnak természetrűl írattatott jeles Lexikonnyait forgattam-fel, ezen két nevezetes Authorok a’ Rennthiert nevezik Cervellus Tarandusnak, azért én-is ezen Epitetumot Tarandus meg-hagytam, és Tarandnak tészem, ezen szót pedig Cervellus szarvasnak írom. Szolgálattyára fog kötelezni engemet azon hazafi, ki valóságossabb nevét értésemre fogja adni, mert ősz hajjal sem szégyenlem a’ tanúlást, ő pedig dítséretet méltán fog érdemleni tsak azért leg-inkább, hogy anyai nyelvünknek érdemes ki-pallérozójává fogja magát tenni. Nagyon fog az hibázni, a’ ki ezen állatot Bőlény vadnak ki fogja tenni, megvallom, én-is ezen szóval akartam élni, de nagyon külömbözik a’ Bőlény vad ettűl, németűl a’ Bőlény Elendthier, deákul pedig Alces. Ez sokkal nagyobb a’ szarvasnál, amaz pedig kissebb ennél, szarva, szőri, bőri, hússa, mindenkép külömbözők. A’ Németek-is jól nevezik, mert rennen: Németűl aztat tészi, futni, és így mivel azon állat nagyon futó, szaladó, mert a’ mellyek meg-jamboríttatnak, egy nap harmintz Németh mért főldeket-is hátra tesznek, azért nevezik őket Rennthiernek, sokat lehetne nékem ezekrűl írnom, kik azoknak természetét, tulajdonságait kívánnyák vóltaképpen tudni, útasítom azokat a’ fent említett Authorokra. De még-is ki-tészem aztat itt, hogy ezen állatok a’ világnak éjszaki részen leginkább, úgymint Norvégiába, Lapponiába, Kámtsatkába teremnek, a’ hol-is a’ lakosok nagy hasznokat veszik, mert béfogják szánba, tejét, húsát eszik, bőrit viselik, szőrit fonnyák, inaibúl köteleket, még vásznat-is munkálnak, mindenek felett pedig, hogy tartások könnyű, mert fa-mohot esznek.

[90] Kajutok: az hajós Tiszteknek szobái, mellyek az hajó hátrúlsó részin vannak, ezek minden-féle színű selyem kitákkal vannak ki-kárpitozva.

[91] Matrószok: az hadi hajókon szolgáló Legények’ nevei.

[92] Bizonyos dolognak tészem itt, hogy az világnak éjtszaki részén, főképpen az fagyos Tenger táján, Norvegiába Laplandiába-is, a’ kutyák bé-fogattatnak szánakba, kettő, négy, sőt hat-is, és éppen akkor enni nem adnak nékik, hanem az út el-végzése után, hogy restek ne legyenek.

[93] Rontó Pált adta itt bé a’ Gróf mint régi szolgáját Vasilinek a’ többi pártosok előtt, de okát által nem látom, mért.

[94] Rontó Pált kérdeztem, hogy igaz vólna-é? Hogy ezen játékkal olly sokat nyert vólna a’ Gróf, erre az vala felelete, hogy aztat nem látta, de pénze mindég lett vólna, de mivel a’ Németh fordításba így vagyon ki-téve, én-is aztat követtem.

[95] Afanásia moszka nyelven vagyon mondva, annyit tészen mint Anastasia.

[96] Pontonír a’ hajóknál, és hídaknál lévő katonáknak neve.

[97] Fúrvézen tészi, a’ midőn számos hadi Tár, és bagázsiás szekerek eggyütt vannak: mellyeknek Comendánsa a’ fő szekér-mester.

[98] Demetri Kamtsátkai paraszt sclávus vólt, a’ ki a’ Gróf Konyhájába szolgált.

[99] Minden tengeri hajónak az orrán vagyon Mágnestő, melly Compasznak-is neveztetik, ennek mutatása által tudják az hajón lévők, melly részin vannak e’ világnak, és merre kell menni.

[100] Péter Tzár több helyes törvénnyei szerént, minden számkivetett, a’ ki méreg keverőt, vagy-is Párt ütőt bé-mond, szabaddá tétettetik.

[101] Lopatka: Kámtsátka’ tartománnyának szélin, délre fekvő vadon egy puszta, China felé Ázsiába.

[102] Petárda egy olly hadi eszköz, mellynek formája egy hoszszas golyobist mutat, meg-tőltetik ez puska porral, mint a’ bombi, egy asztal forma deszkára tétetődvén, el-süttetik, és ez fel-veri a’ várak kapuit.

[103] Kazamáta, a’ várakba, és erősségbe, főld alatt épűlt Kamarák, mellyek úgy meg-vannak fedve főlddel, hogy azokba a’ bombik bé nem ronthatnak, és így ezek igen bátorságos menedék, vagy rejtő helyek.

[104] Dulcia non meruit, qui non gustavit amara.

[105] Pomlaz Chinai szó, orvost tészen, ezek fűveket szoktak keresni, talán Bottanikusok.

[106] Bizonyos dolog az: hogy az éjtszaki tengereken, főkép’ Norvégiába, Grönlandiába, a’ jegek egész hegyeket formálnak, mellyek úsznak-is, és ezek között Tengeri lovak-is vannak, és kutyák. Lásd Kóknak, Magellánnak, és több tengereken útazóknak írásait.

[107] Tajón Királyt tészen Japoniai nyelven, és sok illyen Tajónak, vagy-is Királyok vannak Japóniába, de ezek minnyájan adóznak az ott való Tsászárnak. Európába sok Hertzegek vannak, kiknek több jószágok vagyon, mint a’ mennyibűl áll azok birodalma.

[108] Kókus dió: Amerikai gyümőlts, ugyan tsak Diónak a’ neme, igen jó ízű, nagyon olajos, és némellyike olly nagy szokott lenni, mint egy közép szerű tök, lásd errűl az útazók írássait, és Hübner természet Lexiconnyát.

[109] Szófa, avagy Kanapé egyet tészen.

[110] Paraszol Frantzia szó, annyit tészen mind verőfény ellen való, azért-is ez olly eszköz, mellynek vékony vas peczke vagyon, melly ha fel-taszíttatik, a’ teteje kereket formál, bé-vagyon viaszkos vászonnyal vagy tafotával fedve. Essős időbe paraplűnek neveztetik.

[111] Bontzok: Ázsiai Papok, különössen Chinába, és Japoniába.

[112] Audár Japoniai nyelven, Generálist tészen.

[113] Jele Japoniai szó, és hajó neve, a’ mellyet ők fák-héjából munkálnak, némellyikbe nyóltz ember-is bé-fér, még-is ollyan könyű, hogy edjet egy ember a’ fejére tévén, futva mehett azzal.

[114] Tunkin Chinai Város, és feküszik Ázsiába.

[115] Piaster, Spanyiol pénznek neve, régenten két forintot ért, mostanában mint egy 34, leg-fellyebb 35 garast tészen.

[116] Makaó Chinába egy nagy kereskedő város, a’ Cantoni megyébe, mellyet: a’ Portugallusok bírnak.

[117] Mandarin annyi Chinába, mint Hazánkba egy Fő Ispány, illyenrűl van itt a’ szó, mert alatsonyabb Mandarinak-is vannak, mivel közöttök kilentz rang vagyon, de a’ mint ki-tettem, Fő Ispányt, vagy-is egészen tartománynak Gubernátorát teszi.

[118] Gviné: Angliai pénznek neve, egy Gviné tészen kilentz forintokat huszon-négy krajtzárt.

[119] Egy Frantzia liver, vagy-is font, nyóltz garast tészen.

[120] Kanton nagy és gazdag kereskedő Város China Országába, a’ kerűleti öt Németh mért főldeket foglal magába, igen szép tengeri rév van itt.

[121] Isle de Frantz: Ez itten nem tészi azon kerűletet, avagy-is megyét, a’ melly Frantzia Országba vagyon, és a’ mellybe Páris Városa-is áll, hanem ezen sziget Afrikába vagyon, erre leg-először a’ Portugallusok akadtak, tőlök el-vették az Holandusok, ezektűl a’ Frantziák, és most-is bírják; ők adták ezen nevet ennek, azon kerűletrűl, a’ mellybe Páris áll.

[122] Madagaskar: Ez a’ világon egy a’ leg-nagyobb szigetek közzűl, az Aethiopiai tenger mellett Afrika szélin fekszik. Az hoszsza 220, a’ szélessége 70 mért főldeket tészen, a’ természetnek gazdag adományaival bővelkedik. Igen heves, sok Fejedelmek bírják, vad emberek-is találtatnak itten. A’ Frantzia Király ide kűldötte Gróf Benyovszkit, a’ mint alább ki-fogom tenni.

[123] Postillon hajó; jelent egy könyű hajót, melly a’ tengeren posta szolgálatot tészen.

[124] A’ szürő kövön itten azon kő értetik, a’ melly Németh nyelven Filtrix Steinnak neveztetik.

[125] A’ Néger néven a’ fekete emberek, vagy-is szeretsenyek értetődnek.

[126] Váltó levélen értetődik olly levél, a’ mellyet a’ Németh Wechselbriefnek nevez.

[127] Ezen vétkérűl tettem én egy kis homályos emlékezetet, elő járó beszédembe.

[128] A’ nyóltzadik Tzikkelybe NB. jegyzésbe ki-tettem, hogy sok szigetbe Gróf Benyovszki ki-tétette a’ Frantzia Király tzímjét, ezen hasznok értetődnek itt.

[129] Gen. Lib. I. cap: 29.

[130] Midőn a’ Fraimaurerek gyűlést tartanak, aztat ők Lózsinak nevezik.

[131] Gvilotin: azon eszköz, mellyel Frantzia Országba fejet vesznek.

[132] Asper; pénz neme, melly-is egy kis pénzetskét és még annak negyed’ részét tészi.

[133] Valóságos dolog az, hogy a’ szeretsenyek bőrei olly gyengék, és puhák, valamint a’ bársony, nem egynek ábrázattyát és kezeit magam-is meg-tapogattam.

[134] A’ publikány madaraknak Afrika ’s Amérikába vagyon lakások; igen szépek, ki zőld, ki kék, ki veres, ki hamu színű, a’ természet sokra taníttya őket, beszéllenek, süvőltenek, minden állatokat majmozzák, ellenbe mérgesek, a’ hol sok vagyon, az embert meg-támadják, és meg-is-ölik.

[135] Nagy szokás Angliába, hogy a’ Gavalérok kakasokat setét kamarákba záratnak, és ottan hizlaltattyák, sarkantyút, vagy-is lántzétát köttetnek homlokokra, egy Gavalér a’ másnak kakassával nap fényen verekedteti maga kakassát, sok száz Gvinékbe fogadnak magok kakassai mellett, hogy ezé hamarébb meg-öli a’ másikét. Nagyon mérgesek ezek világosságra jővén, és sok sebeket ejtenek egymáson, míglen egyik a’ platzon marad.

[136] Kabar: ezen szó a’ Madagaskári lakosok között annyit tészen, mindha mondanák: Nagy tanátskozó gyűlés.

[137] Anpansancabe: annyit tészen, mint minden Fejedelmeknek Fejedelme.

[138] Mule, Buzmir, Tihang: ítéletem szerént ezen szavak ollyak lesznek, a’ mellyeket valamelly öröm napján szokott kiáltani azon nép, mint mi Európáiak: Vivat! éllyen! szoktuk kiáltani.

[139] Pagód a’ Chinai, Japoniai, és Madagascári Pogányoknál-is Templomot tészen, Láma pediglen az ő bálvány Istenek, mellyrűl az én Nótariusom bővebb meg-világosítással szóll.

[140] A’ Madagascari nagy sziget több kerűletekbűl állott, valamint Hazánk több Vármegyékbűl, mellyeknek nevei valának, az első ugyan tsak Rohandrie vólt.

[141] Lásd azon Németh könyvetskét: mellynek tzímje: Mährchen von der Tonne.

[142] Rontó Budán azt mondotta nékem, hogy azon erszénybe 500 holandiai aranyak vóltak. De ezen felűl-is vólt néki bővetskén pénze, mert Madagascárba, és a’ több szigetekbe el-nem-felejtette magát.

[143] A’ Tengereken kereskedő Nemzeteknek ollyatén Tárok, a’ mellyekbe portékájok vagyon, ez annál lévő Cancelláriával eggyütt Faktorájnak neveztetik, a’ melly személy ennél a’ fő, az Faktornak hívattatik.