Adj Ideákat az időnek!

Kerényi Károly és Gulyás Pál 
barátságának dokumentumai

Közzéteszi, az előszót és a jegyzeteket írta
Lisztóczky László

TARTALOM
ELŐSZÓ
VERSEK
GULYÁS PÁL: A MYTHOSOK HATÁRÁN
GULYÁS PÁL: ÜZENETEK SZIGET-DEBRECENBŐL
LEVELEK

“Legbenső bensőd az Örök Forrással érintkező. És beszéld e forrás tisztán buzgó nyelvét - a népek nyelvét, amelyeket magadban hordasz. A nép nyelve helyett a népek nyelve: ma csak ez a nagy kaland ment meg. Ha erre nem ébredsz, szegény ‘népednek’ is elveszel.”
/Kerényi Károly/

Előszó
Ez a dokumentumgyűjtemény a két világháború közötti magyar művelődés két kiválóságának baráti és eszmetársi kapcsolatait tárja föl, adalékokat szolgáltatva a történelmi kor szorításában élő humán értelmiség útkereséséhez.
A barátság intenzitására és fontosságára először Hubay Miklós hívta föl figyelmemet, aki az 1957-ben megjelent Gulyás-kötet bevezető esszéjében fölidézte annak a délutánnak az emlékét, amelyet 1944 kora tavaszán töltött el a Kerényi-család svájci otthonában. A házigazda megmutatta vendégének Gulyás Pál frissen érkezett levelezőlapját, “halálos ágyáról” küldött verses üzenetét, majd elővette, föllapozta Az Alföld csendjében című kötetet, s egymás után olvasta föl “kedvelt nagy verseit”: “Hogy ma csak elfogultan tudok írni Gulyásról, annak részint ez az emlék is oka. Verseinek akkor felém csapó heve azóta sem hűlt ki.”
Kerényi Károly az 1920-as évek végétől a hazai ókortudomány és vallástörténet kiemelkedő jelentőségű, nemzetközi rangú művelője volt. Tudományos munkássága különösen a harmincas évtizedben gyakorolt gyümölcsöző hatást a magyar kultúrára: a fasizmus európai térhódítása, a “Minden Egész eltörött” tragikus korélménye lázadó humanistává, a szellemi ellenállás egyik irányadó, eszmeteremtő egyéniségévé formálta a klasszika-filológust. Szembefordult a Klebelsberg-féle kultúrpolitika “hungarocentrikus” szemléletével, a klasszikus tudományok “magyarcélú” korlátozásával, s azzal a konzervatív felfogással is, amely az ókorkutatást a múlt önelvű megismerése, a meddő filologizálás eszközének tekintette. 1934-ben Budapestről a pécsi egyetem Ókortudományi Intézetébe száműzték. Ezzel elvesztette korábbi szerepét az “akadémikus” tudomány alakításában, a tudományos közélet perifériájára szorult. Annál szorosabb és termékenyebb kapcsolatokat épített ki - a tanítványok hozzá mindvégig hűséges, kis létszámú táborán túl - a fasizmussal pörben álló, európai műveltségű és látókörű fiatal értelmiség egy jelentős csoportjával, többek között Fülep Lajossal, Németh Lászlóval, Szerb Antallal, Szabolcsi Bencével, Szondi Lipóttal és az itt közölt levelek címzettjével is.
Kerényi Károly és újhellenista köre, az általa elindított Sziget-mozgalom az 1930-as évek válságára az antik örökségben keresett megoldást, az európai öntudat reneszánszát a gyökerekhez, a forrásokhoz való visszatéréstől, a görög-római hagyományok fölelevenítésétől és megújításától remélte. Az antik mítoszok teljes és rendezett világképe egy korszerű harmónia megteremtésének mintájává és mércéjévé válhat, az európai szellemiséget eredeti céljára és küldetésére figyelmeztetheti. A Hitler hatalomra jutását követő években, 1934-ben és 1935-ben jelentek meg Kerényi aktualizáló, “visszavezető” ókortudományi írásai. Nem a múlt iránti nosztalgia adta a kezébe a tollat, az antikvitáshoz nem a menekülés, a kivonulás eszméje vonzotta: az ókortudományt a jelen megértésének kulcsává, megváltoztatásának közvetett eszközévé kívánta tenni. Kultúra és élet, tudomány és társadalom egységét, elválaszthatatlan összefonódását feltételezte, az “antik érzéki hagyomány” “életszerű” megszólaltatására vállalkozott. Aktuális kérdésekre várt választ az ókori élet paradigmáiban, az “antik emberi lét tudományá”-ban “az emberiségtől egyszer már megvalósított lehetőség” századok múltán is időszerű üzenete foglalkoztatta. Frobeniusi megragadottsággal kutatta az európai kultúra prototípusát, változásaiban potenciálisan mindig jelenlévő, konstans tényezőit, kedvenc szavát idézve: a mítoszokban kifejeződő, már-már az időfölöttiség tartományába emelt, az egészet involváló görög “lényeg”-et. A méltóságára döbbenő, önmagában és világában mámorosan gyönyörködő ókori ember jelképes értelmű rendszerbe foglalta természeti és társadalmi kapcsolatait, a létezés alapvető viszonylatait tükröző, modellértékű istenalakokkal népesítette be mítoszainak birodalmát. Az antik humanizmus ideáljának a jelen összefüggéseibe ágyazott, de szigorúan tudományos igényű felmutatása is hozzájárulhat ahhoz, hogy a kor kaotikus irracionalizmusát megélő, az elidegenedés útvesztőiben botorkáló modern ember fölismerje valóságos helyzetét: a társadalomszervező ideológiák tényleges értéke - túl a szólamokon, a megtévesztő látszatokon, a manipuláció valamennyi formáján - az emberi magatartás, az emberi kapcsolatok minőségén méretik meg. A “sziget” Kerényi szándékaiban “nem a visszavonulás pontja volt, hanem a betörésé”: a szellemi és erkölcsi integritás, a humanista tradíciók megőrzésének és megvédésének magaslata. A Horatius és Stefan George nyomán elképzelt példatársadalomban, tudományos műhelyben a nemesebb élet eszményei formálódtak azzal a céllal, hogy a hétköznapok tartalmává oldódjanak. Gulyás Pál A Hortobágytól Ida-mezejéig című, kiadatlan tanulmányában ezekkel a szavakkal jellemezte Kerényi tanításait, melyeknek számára is releváns mondanivalójuk volt: “A tiszta lét - így fejezi ki Prof. K. Kerényi, a kiváló magyar antikkutató - a hellénben jelent meg legmaradéktalanabbul. Az antik forma irányadó a népek összes jövendő formái számára. Nem okvetlenül utánzandó, de a benne rejlő dinamizmus még eddig minden kultúrformára jótékonyan hatott.”
A klasszikus európai kultúra értékeit megsemmisítéssel fenyegető világerők Gulyás Pált is Kerényi Károlyéval egyirányú metamorfózisra késztették a harmincas években. Lírája a Nyugat vonzásában bontakozott ki, első két kötete ehhez az irodalmi örökséghez sorolható. A Nyugat-mozgalomhoz fűzte az 1927-ben megalakult debreceni Ady Társaság is, amelynek egyik életre keltője és vezető tisztségviselője volt. Az évtized fordulóját követően azonban fokozatosan eltávolodott addigi mestereitől, szembeszállt a Nyugat esztétizmusával és individualizmusával. Olyan irodalom vágya munkált benne, amely a népiség, a kollektivitás és a természetélmény hármas elvén alapul. Az író veszély idején nem menekülhet elefántcsonttoronyba, nem elégedhet meg csupán esztétikai értékek megteremtésével: a megmaradás ügyét, társadalmi és nemzeti hivatást kell szolgálnia. Eszméinek valóra váltásához az 1930-as évek elejétől közös arcvonalat alkotó új népi írónemzedékben talált szövetségesekre. Kezdeményező szerepet játszott a népi írók egyik legkorábbi nyilvános föllépésének, az 1931-es debreceni találkozónak a megszervezésében, a Válasz című folyóirat megindításában. Ez idő tájt mélyült el barátsága Németh Lászlóval, aki 1934 második felében Kerényi Károlynak is eszmetársává szegődött.
Gulyás Pál intenzíven átélte a XX. század Spengler által ösztönzött kultúrpesszimizmusát, az őt körülvevő valóságban a bomlás tüneteit, “az individualizmus fáraó-rendszerét, az egyén hisztériáját” észlelte. Fölismerte, hogy a kor embere elvesztette biztonságérzetét, otthonosságát a társadalomban, uralkodó élménye a kiszolgáltatottság, a lényegtelenség, a jelentéktelenség. A régi ember lényegessége és megragadottsága, a hajdanvolt egység és teljesség, az elenyészett összhang után sóvárgott. Azonosult azzal a herderiánus fikcióval, hogy egy kultúra integráns elemei annál tisztább, érintetlenebb és hiánytalanabb formában jelennek meg előttünk, minél távolabbra tekintünk vissza a történelemben. Szenvedélyesen hitt abban, hogy a nagy művek és eszmék érvénye nem foszlik szét az időben, a múlt eredményei, igazságai szembesíthetők és egyensúlyba állíthatók a mindig új igényeket támasztó élettel. Az eszményi költői magatartás jelképét a Kalevala főhősében, Vejnemöjnenben találta meg, aki a csónaképítéshez hiányzó varázsszavakért bebarangolta Vipunen, a földbe süllyedt, a természettel egybeölelkező “holt-eleven táltos” testét. Hozzá hasonlatosan szerette volna felszínre hozni a föld mélyéből, az idő méhéből az elásott szót, megfejteni az eltemetett kultúrák üzenetét, az elődök sírba vitt tudományát, a létezés ősi titkát:
Nem ezt akartam, óh nem ezt a szót!
A szónak az apját, ükapját!
Hátra akartam futni, messze hátra...
De a szavaknak őse el van ásva.
                           /Az utolsó ige/
Az elásott szó, az ősi forrás után kutatva, ő is az archaikus mítoszokhoz fordult vigaszért és útmutatásért. “A Mindenség álma - olvashatjuk idézett tanulmányában - a népek mythosaiból csap fel; itt válik valósággá a kultúrák legvégső célja: az Isteni megjelenése az Emberin át. S itt lesz egyenlővé kis nép és nagy nép. Ez volt a mindenkori mythosok üzenete (hacsak nem fajultak olcsó és tetszetős humanista stílus-játékká): Népek, haladjatok a lét tiszta terében egy szellemi-szociális világmegvalósulás felé!” Figyelme a szóbeliség és az írásbeliség határzónáján keletkezett “alapdokumentumokra”, a műveltség eljövendő sorsát meghatározó “kultúrpillanatokra” koncentrálódott. Azok az “összefoglaló” és egyben “kultúrakezdő” alkotások - például a homéroszi eposzok és a Kalevala - ragadták magukkal, amelyek kikristályosításán nemzedékek munkálkodtak, messze évszázadok emberi és költői tapasztalatait csiszolva legvégső tökélyére. Ezek az ún. “kollektív művek” tanúskodnak a leghitelesebben a nemzetenkénti eredetiség herderi eszméjéről, a “sajátosság méltóságá”-ról, ugyanakkor a “tiszta lét”-ről, a “népek összefüggései”-ről, közös élményeiről és ideáljairól, a nemzeti és az internacionális korrektív egységéről is ékesszólóan beszélnek.
Költészetét is áthatotta a mítoszteremtés invenciója. Életrajzi fogantatású, közvetlen élményt megszólaltató verseiben is ki-kitört a szubjektum, az egyediség és alkalmiság korlátai közül, a rajta átrezgő történelmi idő gondolatvetületeit, az egyetemes mitológia totális jelentésűvé és érvényűvé fokozott jelképrendszerét idézte. József Attilával rokonítja, Juhász Ferenc elődjévé avatja egyetemességigénye, a művészet, a tudomány, a vallás képleteit összebékítő, kozmikus szemlélete. Az orfikus lírára emlékeztető, az antropomorfizmus mágikus szuggesztivitását, a “primitív” ember démonos észjárását fölelevenítő költői dikciójával, dinamikus fantáziájával nem csupán az élet, hanem az egész létezés titkaiba hatolt, a valóság teljes körét átfogta: modern sámánként a mindenség kapuján kopogtatta ritmusát. A kicsit naggyá, a végest végtelenné tágító révület, a világon átsüvöltő zúgás, a kozmikussá fejlesztett hatás atmoszférája árad verseiből. Az ezerarcú létezés egységének és oszthatatlanságának totális élményét fejezte ki, az embert körülvevő, megbonthatatlan varázsgyűrű legeltérőbb alakzatait is egyértékű szavazati joggal ruházta föl. Teremtő képzelete mitikusan személyes lénnyé változtatta az eleven realitásokat. Tárgy, növény, állat, ember, gondolat: minden egylényegű és egyenrangú volt számára, egy magasabb egység és értelem kijelentője. A mérhetőn mérte a mérhetetlent, a láthatón a láthatatlant, a csonka részek délibábjai mögött az egész összefüggő rendjét, látszatokkal álcázott törvényeit próbálta megragadni. A tér és az idő sorompóit ledöntve, az egyetemesség, a tagolatlan végtelenség szféráiba, a metafizika egébe, a misztika mágneses terébe emelkedett, panteista mindenhatósággal, óvó szeretettel ölelte magához a teljes valóságot, a létezés valamennyi változatát:
Szeress mindenkit! Minden: e g y !
Mindenkiből  e g y  vér szivárog,
e g y  ritmus táncára remeg
ország, világ, tenger és város.
                        /A Kánon közeleg/
* * *
Kevesen értették és becsülték úgy Gulyás Pál lírájának mítoszi aspirációját, mint Kerényi Károly. A dokumentumok sokatmondóan illusztrálják hajlamaik egymásra találását, szellemi törekvéseik rokonságát és kölcsönösségét.
Barátságuk és együttműködésük 1938 legvégén kezdődött. Személyesen ez év november 30-a és december 4-e között ismerték meg egymást, amikor Gulyás Pál Németh Lászlóék budapesti otthonában vendégeskedett. A Debrecenbe hazatérő költő csakhamar levélben kereste föl Kerényit. Az arra kapott válasz nyitja meg itt közreadott levelezésük Gulyás Pál haláláig meg nem szakadó folyamatát.
Találkozásuk közvetlen előzménye, hogy Gulyást 1938 áprilisában az Ady Társaság ügyvezető elnökévé választották. Ehhez kapcsolódó műhelyszervező munkájában mindenekelőtt Németh László és Kerényi Károly - a népi írók és a Sziget-mozgalom - támogatására számított.
Többszörös határhelyzetben szövődött ez a barátság. Hátterében ott zajlott a második világháború, Kerényiben ekkor érlelődött meg az emigrálás gondolata, Gulyás Pál pedig már a halál partszegélyein járt. A levelek kálváriájukról éppen úgy beszámolnak, mint példamutató emberi helytállásukról: a közösen épített és védelmezett “sziget” - Kerényi szavaival - a “süllyedő lét szép és tiszta emléke”.
A Kerényi-leveleket a Petőfi Irodalmi Múzeum Gulyás-hagyatékában őrzik. Ugyanott található az összes többi dokumentum, amelyekre a jegyzetekben hivatkozom. A néhány megmaradt - itt mindig külön megjelölt - Gulyás-levél lelőhelyéről, a legszükségesebb - az előszót is érintő - összefüggésekről a jegyzetek informálnak.
A levelek keltezését egységesítettem, szövegüket - az idegen nevek írásmódján kívül - mai helyesírásunk szerint közlöm. Itt köszönöm meg Kerényi Magdának és a Gulyás-családnak a munkámhoz nyújtott segítséget, a publikálás engedélyezését. Gulyás Klárának azt is, hogy betekinthettem a Gulyás-Németh levelezés sajtó alá rendezett kéziratába és az ahhoz Merva Máriával együtt készített jegyzetekbe.
Lisztóczky László

VERSEK
Gulyás Pál
A MYTHOSOK HATÁRÁN
                 Kerényinek, az antik-idézőnek
Eressz most messze engemet,
a vérnek nem szabad pihenni,
te ismered a holtakat,
Orpheust és Pythagorast
s az etruszk sírok könyveit,
menni kell, mindig menni, menni,
árnyak között, a Nap alatt,
mindig csak az árnyak, az árnyak,
Hélios elszáll nyomtalan,
a Hórák vissza nem találnak...
Hiába ment le Orpheus
a földbe, hiába kísérte
Hermés, a szárnyas vesszejű,
hiába szállt lanttal az éjbe, -
menni kell, mindig menni kell,
a lét ellen nincsen ígéret,
te ismered Itáliát,
ahol az angyalok ígéznek
Szent Péter oszlopa fölött,
mert Krisztus ott lakik örökké,
láttad az apostolokat,
akik ott nem válnak ködökké,
Giotto megőrzi szellemük
alakját, őrzi Leonardo...
Eressz most messze engemet,
töltsd ki a bort a szent pohárból,
a katakombák kelyheit
te magaddal hoztad, ereszd el
a légen át a kezedet,
hadd beszélgessek a szemeddel,
repüljön át égő szemed
a dértakarta Hortobágyon,
a dermedt állatok fölött,
mert nekem álom kell most, álom!
Rázza meg Daedalus szava
ezt a várost és ezt a pusztát,
küldd ide a halottakat,
küldd fel a földből Zarathusztrát,
halottakat küldj, akiket
a föld alatt a fák cserélnek,
felszállnak a fák csövein
s belátnak titkába az égnek.
Te jártál Kréta szigetén,
Sziciliában volt lakásod,
a tenger mosta válladat,
vittek a szent alakulások, -
szavaimnak nincs gyepleje,
látod, hogy hullnak, arra dőlnek,
amerre a perc kergeti...
Adj Ideákat az időnek!
Keresd fel Észak isteneit,
az Ázokat, szállj a sötétbe,
ott fénylenek a föld alatt
nehéz aranytáblákra vésve!
Az utolsó alkony után
a szent mezőkön megtalálod,
ha elszáll a hó csillaga
és visszaérkeznek a lángok.
A hónak el kell múlnia,
oldja fel csillogó alakját,
az Eszme fénye a világ,
ő hívja fel a zúgó nagy fát,
ő alszik benne, ágait
ő terjeszti némán az égre...
Fel kell az Eszmét oldani:
Antigonét szórd szét a szélbe,
Prometheus titán-dacát
rejtsd el a sziklákba s keresd fel
a Nornákat... Alkonyodik,
zörög az éj a szekerekkel...
Nem hallod? Már a dák hegyek
mögött zuhan a megfagyott Nap, -
most szállnak le a völgy felé
szekérrel a fehér halottak
a halál nagy háza felé,
most érte el ökrük a révet,
viszik az alvó életet
s viszik a párolgó ebédet,
a pálinkát és kenyeret,
bort és kalácsot garmadába,
fáklyák lobognak útjukon...
Így mennek lassan a halálba.
Óh mennyi formában rohan
a lét a Föld gömbjén át, formák
műhelye a mély tenger is,
számukra a halál sem korlát, -
a Jelenések kürtjei
átfénylenek Heimdallr halálán,
Karjalát hívja India
a mythosok nyíló határán.
Nem lett porrá a cumaei
Sibylla, a szellemek élnek
és nincsenek a szellemek...
Egy utca szegletén eléd megy
Karthágó fénye, Hannibál...
A katakombák zára enged...
Bagdad fölött repül a ló...
Az Ideák mindennél szebbek!
Eressz most messze engemet,
nekem most a tér kell, a tenger,
felhozom a földből Adyt
Ős Kajánnal és Vipunennel,
a Védák terhes álmait,
Konfúcsét és Buddhát, a bálványt,
s az első vértanút, kinek
a Szent Hal fénylik koponyáján...
Bontson fel hát mindent az éj,
a csillagok közt vár a Mérték,
hadd repüljek a Tűz felé, -
ő méri a világok léptét,
ő méri a füvek lépteit,
ő méri a színek halálát,
ha süllyed a Nap csónaka
s a tengerből szállnak a párák...
Vezessen ő már, lépteim
mögött a lég omoljon össze,
menni kell, mindig menni kell
új határok felé örökre,
az első lehellet után...
Óh hozz egy könyvet, szent imádság
oldja fel a csontjaimat,
míg elvész bennük a szilárdság!

Gulyás Pál
ÜZENETEK
SZIGET-DEBRECENBŐL
1
Kerényi, hol vagy, merre bujkálsz?
Tán Szegeden a híd alatt?
Mint a halál, úgy megnémultál.
Tán elnyeltek a nagy halak?
Vagy tán a sík jegen halászol?
Töröd a szörnyű, vad jeget?
Csak törd, csak törd... A régi jászolt
a jég alatt majd megleled.

2
Szigeten élek Debrecenben.
Ez nem “Debrecen”, ez “Sziget”:
Apolló lantja zeng kezemben
és bámulom a szent vizet.
Az Ókeánosz itt morajlik:
ablakom alatt lenge fák
ködkoronájára lehajlik
az éj, hullatva harmatát.

3
Én nem leszek soha professzor!
Hozzám a végzet mostoha.
De nem! Én vagyok az imposztor
inasok főprofesszora.
Katedrám az Egyetemesség.
Csak úgy zúg rólam a talár,
bolygván a januári esték
ködét én, hádeszi tanár.

4
Mondok egy tanácsot, hallgass csak:
csapj fel professzorkám, inasnak!
Inas volt Zeusz is, a vállas
antik Isten, villámszakállas.
Inas volt, amidőn szent Hérét
megcsalta, isteni Testvérét:
a Haláltól kért zálogot
s aranyesővé változott,
esze inasként csavarult...
Légy inas te is - magyarul!

5
Légy szörnyű, mint Jánusz, az Isten:
északra és délre meredj!
A szent tavasz fénye derítsen
és hozd a vad téli szelet.
Az álmokat ásd ki a Holdból,
amelynek bolygása örök.
Állj meg az éjben, mint egy bolygó,
a néppel és a nép fölött!

LEVELEK

1.
Bp., 1938. XII. 19.
Kedves Barátom,
köszönöm soraidat. Amit Te Források címen kívánsz, az folytatódik a Kétnyelvű Klasszikusoknak a Horatius Noster-ral és Hérakleitosszal megindult sorozatában. Hogy valóban Források is legyenek, az már nem a kiadóktól függ: ahhoz olyan olvasók is kellenek, mint Te. Intézkedtem, hogy a Sziget két kötetét is megkapd: biztos vagyok benne, hogy segítesz folytatni. Laci a “Mítosz emlőin” címen óhajt írni - írjunk mi is arról, amire épp most a mítosszal való érintkezés inspirál s 1940-et kezdjük e mitikus magyar kötettel! Kérlek arra is, ha van kedved, írj levelet, minél hosszabban és gyakrabban: a komoly levelezésnek, de csakis annak, nagy barátja vagyok. (Talán az új Sziget is állhatna csupa levelekből.) Apollon-om (Laci példánya) elkerült-e Debrecenbe? Budai címem: Kútvölgyi út 42/B, ide írnod a legbiztosabb. De most jan. 8-ig: Siófok, Halászat, a tartózkodási helyem, oda várom legközelebbi soraidat. Versköteteid nincsenek meg nekem.
Tudj barátodnak.
Kerényi Károly

2.
Siófok, 1939.1. 8.
Kedves Barátom,
ezen a napos vasárnapon, amellyel siófoki vakációfélém zárul, megköszönöm Neked azt a jót, amit körülbelül úgy, mint a mai napfény, okoztál benne: verseiddel és fordításoddal. A Kalevala-tanulmányt is köszönöm, örülök, hogy most már külön is megvan nekem, de jól ismerem, s kétségtelenül a legjobb, amit magyarul a Kalevaláról írtak. Az I1. XXIII 99 értelme helyesen az, hogy Achilles Patroklos felé ölelésre nyújtja a két kezét, amely azután természetesen és önkéntelenül, ellenállás híján - összecsapódik. Lényegben azonban éppen ott teljesen igazad van. Verseid közül különösen tetszett a Máguszi éj s az Utolsó látogatás. Ez utóbbiból ütközik ki igaz rokonságod a román Halottas ének szellemével, ezzel nagyon sokat mondtam, mert az a Halottas ének ízlésedet és a mítoszhoz való érzékedet egyébként is hatalmasan igazolja. Egészen kolosszális. Hálás vagyok Neked, hogy megismerhettem. A fenyőfa a török-székely kopjafáknál eredetibb módon világfa, s a virágzó gyümölcsfa sem keresztény-misztikus életérzés alapján a Szent Isten ott, hanem szintén egészen eredeti mitikus módon. És nem csodálkozom, hogy ilyen dolgok teremnek ott. Kérlek, olvasd el a Válasz valamelyik füzetében rejlő “Romániai levelem”-et: ott van az az emberi létforma jellemezve, amely ilyen ősanyagot fenntartani képes. Jó lenne mindezekről beszélgetni. Kedden Pécsett leszek s szerdától kezdve Budapesten, I. Kútvölgyi út 42/B.
Szeretettel barátod
Kerényi Károly

3.
Portofino Vetta, 1939. II. 17.
Kedves Barátom,
ide Olaszországba írták meg nekem, hogy levelem van Tőled, szép és súlyos levél, amelyet nem mertek az idegen postára bízni. Sajnálom, mert ez a hely valóban arra való lett volna, hogy szépet és kongeniálisat olvassak. A Tirréni-tengerbe ugró fok, magában rejti az antik Portus Delphini-t (innen a neve) s az antikon kívül (Apollon Delphinios. Arion!) modern mítosza is van: Nietzsche Zarathustra-hegye ez, akár akarta ő maga, akár nem (kétszer is itt lakott Rutában, ugyanezen a hegyen, a faluban, mert akkor még ez a magaslati hotel nem volt). Rómából jutottam ide, ahol előadást tartottam, s itt zártam le a “Linee fondamentali della religione antica”, olasz könyvem, szövegének végleges alakítását. Az elejéből már korrektúrám van. S amin még dolgozom, olyasmi, amiben találkozásunknak része van: “Mi a mitológia?” A hónap végére leszek otthon, s csak egy dolog miatt örülök neki: leveled miatt.
Magdi is üdvözöl.
Szeretettel ölel
Károly

4.
Pécs, 1939. III. 14.
Kedves Barátom,
ne vedd komolyan a levélpapirost biológiai szigorlat közben, hivatalos keretből írok - és üdülök fel azon, hogy Neked írhatok. A leveledre keveset válaszolhatok. Amit Te Debrecenben csinálsz, azzal, úgy érzem, együtt lehetek, számíthatsz rám. De azt is látom, hogy nálunk valóban a szellemi élet feltétele az elkülönülés. Legyünk elegek magunknak (magamnak és igazi barátaimnak), minden azontúl szétforgácsol, szétszórja és feloldja az eszmét - de aligha a Te értelmedben. Nem lehet magunkat attól függővé tenni, ami a legjobb esetben idegen, legtöbbször ellenséges velünk szemben.
Lacival most, szerencsére, jót tett az ellenséges külvilág. Mert talán már tudod: újra ír és publikál. Egy valamirevaló embernek sohasem az Énjében van a hiba. Az Én ugyanúgy lehet kozmikus, mint a Kozmosz maga. Micsoda kút az Én: έδιζησάμην έμαντόν.
A Féjához írt dolgodat még nem hoztam el Lacitól, mert még ő is foglalkozott vele, s ott nála nem tudtam elolvasni. De a “Mythosok határán”-t elhoztam, s azóta többször elmélkedtem rajta.
Nagy általánosságban T. S. Eliot-ra emlékeztet ez az ömlő és mégis súlyosan magvas líra. (Eliot kitűnő esszéista is, az “Antik költőben” idézem.) Már magában véve, mint jelenséget - függetlenül attól, hogy mennyit értettem meg belőle - üdvözlöm a magyar irodalomban. “Adj Ideákat az időnek” - ennél szebb felszólítást alig hallottam még: magyarul biztosan nem is volt még. Ez egyénileg is mélyen érint.
“Fel kell az eszmét oldani” - ezt bőven ki kellene fejtened, éspedig nemcsak versben, hanem igazi feloldó prózában is, nem romantikus (bár azt is élvezem), hanem klasszikus esszében. Erre is vágyom Tőled - talán éppen a készülő Sziget számára.
Tudom, hogy a kettő egyszerre nehéz - s én nem szívesen mondanék le (Berzsenyivel szólva) “ömledésedről” sem. Nézd meg, mint “csinálja” ezt Hölderlin. Nem mintha én nem szeretném és élvezném Gulyás Pált úgy, ahogy van. (“Az Ideákat fel kell oldani” kezdetű töredék a leveledben mily szép!)
Ölel
Kerényi Károly

5.
Bp., 1939. IV. 22.
Kedves Barátom,
nagyon sajnálom, hogy a húsvéti szünetben nem találkozhattunk. Lett volna beszélgetnivalónk. A Sziget összeállításával foglalkozom. Van-e tanulmányod (nem nagyon hosszú) vagy költeményed, “mitológiai”, hozzá? Sürgős volna megtudnom. “Mitológia”, “vallás”, “ideálok” lesznek a tárgy.
Ölel
K. K.

6.
Pécs, 1939. V. 2.
Kedves Barátom,
köszönöm készségedet. “A mythosok határán” közlése a “Szigetben” megfordult az én fejemben is, de ellenargumentumnak éreztem azt, hogy túlságosan összefonódik a személyemmel. Az se segítene, ha az ajánlást elhagynók. De ha volna olyan későbbi fogalmazásod róla, amelyben ez a személyes vonatkozás jobban a háttérbe szorult s az “eszme” még jobban az előtérbe... Te szoktad fejleszteni a verseidet! S remélem, nem fogsz félreérteni: a vers úgy, ahogy van, a személyes vonatkozás miatt is kedves nekem, s másutt szívesen látnám így. Csak a Szigetben kell, érzésem szerint, személytelenebbnek lenni. (Levélformát, amely tiszta tárgyi és eszmei tartalmat irányít egy “Te”-hez, egyébként el tudnék képzelni.)
Tárgyi szempontból e kötetbe elsősorban “mitológiai” gondolatmenet illik. Laci is a “Mítosz emlőin”-t ígérte. A május 13-ával végződő héten kellene a kéziratot megkapnom.
Pünkösdkor Budapesten leszek, de akkorra már korrektúrákat szeretnék produkálni. A Sziget további életterve, azt hiszem, nagyon a kedved szerint lesz. A tágabb keret - így gondolom - a “Kétnyelvű Klasszikusok”. Ennek két sorozata: A. Szövegek Sorozata. Ebből most, a Szigettel együtt, készül a Homérosi Hermés- és Dionysos-himnusz. B. Tanulmányok Sorozata. Ennek lenne az egyik kötete Sziget III, de el tudok képzelni a jövőben egész kötetre menő tanulmányt is ebben a sorozatban. Minél több antik és mitológiai szöveget “feloldani!”
Nagyon várom írásodat, s baráti kritikát nyújtok is, el is fogadok. Legjobb mindig pesti címemre írnod.
Szeretettel üdvözöl
Kerényi Károly

7.
Gulyás Pál Budapestre címzett levele:
Debrecen, 1939. V. 12.
Kedves Barátom,
egész hetem s azelőtti napjaim is folytonos töprengések közt teltek el. Persze közben egy kissé szégyenletes* iskolai vergődés, hatalmas óra-kvantummal... Te, aki Európát járod hétről hétre, talán nem is sejted, mit jelent ilyen bányász-munka... Ez mentse, hogy csak a jövő hét folyamán küldöm el - ha közbe nem vág egy megalázó* iskola-látogatás - Antik élmények c. tanulmányomat, amely már három éve itt hever a fiókomban, de nincs kedvem lemásolni. Kiéltem egy processzust, - elég! Magamnak írtam. Nem is küldöm el nagy remények között, - inkább készségem jelét akarom vele megmutatni. Különben mind erősebben felújul bennem az Evangélium vágya: tökéletesen ennek az Abszolútumnak adni át magamat. “Költők sorsa Debrecenben” c. tanulmányom ezt az utat jelzi. Az antikot azért nem temetem el; de úgy fogom szerepeltetni, ahogy a Dies Irae a Sibyllát: Dávid mellé kombinálva...
“A mythosok határán” c. versem sajtó alatt. Az elemek kavarodása fölött győzzön - a Hal!
Fenti címmel egyszer írok tanulmányt is s megmagyarázom benne a verset, - mint Keresztes Szent János a magáét.
Szeretettel köszönt s elnézést kér késedelméért:
Gulyás Pál
* Ti. Apollón szempontjából, - de Krisztuséból nem. Ezért menekülök hozzá. Ő a koldusok Istene...

8.
Kútvölgy, 1939. V. 28.
Kedves Pali,
leveledre csak azért nem válaszoltam rögtön, mert Lacit vártam, hogy megtudjam, mit tehetnénk közös erővel elhatározásod megváltoztatására. Tegnap volt itt Laci, elhozta a “Mítosz emlőin” c. páratlan kis ars poeticáját, s neki írt lapodat is. Abból látom, hogy Te csak azért nem akarsz a Szigetnek valamit elküldeni - elküldeni a magyar földből nézett Aischylost például -, mert nem érzed, hogy én is érzem ennek a nézésnek a szükségességét. Minden érvelés nélkül erre kérlek: hidd el nekem, fontos nekem és fontos - nézetem szerint - a magyar “Sziget” számára (Laci “Kisebbségnek” nevezi egy más szempontból) ez a nézésmód. Nekem fontos, mert ha Ti (Te meg Laci), akik két lábbal álltok a magyar földön, nem jelenítitek meg számomra újra meg újra ezt a világhelyzetet, ha nem vagytok létgömbömben a magyar hemiszféra, hidegfényű magányos bolygóvá dobódom el, valahová nyugat felé, de sajnos, azt hiszem, csak bukdácsoló fél-bolygóvá, mert egész, az csak mindazzal együtt lehetek, amit szeretek.
Nem tudom, emlékezel rá, a Gellérthegy lábánál vártunk valami autóbuszra, amikor elkezdtünk Aischylosról beszélni, s akkor eszméltem rá először, hogy mi vagy: egy magyar a mitológia oldaláról, sőt annak aischylosi oldaláról (Laci a sophoklesi oldalról való), onnan, ahonnan a Prometheus puhaszívű természeti lényei (Néreus leányai), de csodaszörnyei is valók. Hattyúformájú Gráják! Emlékszel erre? Nem találkoztál velük Debrecenben, Te utolsó sámán? (Utolsó főképp, ha nem kapom meg, amit kérek.)
S Te nem akarnád nekem interpretálni, mondjuk, Aischylost? S interpretálni mindazoknak, akik a Te interpretációdra jobban rezonálnak, mint az enyémre? Azt hiszed, ha már Sziget, legyen egyhangú? Mert föltétlenül a magas színvonalat akarom, vissza kell-e utasítanom a színpompát?
Hidd el tehát, hogy nem csak azért kértem Tőled tanulmányt, mert valaki vagy (többek között Laci kevés barátja közül egy), hanem mert valami vagy, számomra fontos ténye magyar létünknek, s fontos tény a lét számára is. S ha annyira becsülsz, engedd meg nekem, hogy nyíltan megmondjam majd, ha valamilyen okból mégsem a Szigetbe valónak találnám azt, amit írtál (mindnyájunknak vannak hullámvölgyei, de ritkán tudja az ember maga megítélni, hogy a völgy valóban völgy-e, vagy olyan mély-e, mint amilyennek érzi).
De ezt csak azért írom, hogy megnyugtassalak: nem fogsz zavarba hozni, ha ez az eset állana be. S becsülésem sem volna kisebb irányodban: ami vagy, vagy ontológiailag, megváltozhatatlanul, és felismertelek.
Amit külső akadályokról írsz, jobban megértem. Nekem talán még undokabb dolgaim voltak az utóbbi idődben: egy egész egyetemi tanáccsal veszekedni, támadásokat visszaverni, halálraítélt értékeket menteni. Az egész Sziget eltolódott két héttel. Ha ezalatt mégis (mondjuk jún. 15-ig) kész lennél valamivel, amiből - akaratod ellenére is - kiderülne Aischylos és a Kalevala rokonsága, küldd el: várok rá.
Kár, hogy pünkösdre nem jöhettél fel. Nyáron okvetlenül találkoznunk kell. Elfogadnál-e a Keszthelyi Nyári Egyetemtől, amelyet vezetnem kell, előadásra meghívást? Augusztus 2. vagy 3. hetében lenne. Beszélhetnél (vagy felolvashatnál) akár a Kalevaláról, akár a magyar költőről Debrecenben. Talán még Laci is elfogadna most hívást (más évben nem fogadta el, de újra szólok majd neki). Mellékesen: a VII. Gergely komoly siker.
Várom sürgős válaszodat (Pécsre csütörtökig, azután Pestre).
Ölel
Károly

9.
Pécs, 1939. VI. 17.
Kedves Barátom,
e pillanatban nem tudhatom, hogy Antik tanulmányaid megérkeztek-e a Kútvölgyi útra, mert 3 nap óta távol vagyok. Ha még nem küldted volna őket, kérlek, tedd most már sürgősen.
Keszthelyről talán már írt Neked Laci is. Nem lesz belőle az idén semmi. Túlságos nagy árat kellett volna érte fizetnem - az időmből és a szellemi tisztaságérzésemből. Isten mentse meg az embert egyetemi kollégáitól - főképp mint együttműködő barátoktól. Mert mint ellenségek még kitüntetők lennének, ha egyáltalán volna valami jelentőségük.
Ha a vakációban itthon maradnék, vagy valamilyen okból (háború) vissza kellene jönnöm Itáliából, ahová jún. utolsó napjaiban utazom, jó volna valahol, magyar vidéken, esetleg Debrecenben, egymással összejönnünk (Lacit is gondolom), s egész intern kis nyári akadémiát csinálnunk.
Majd életjelt adok magamról, s Te is, kérlek, írj csak a Kútvölgyi útra.
Ölel
Károly

10.
Bp., 1939. VI. 17.
Kedves Barátom,
Antik-élményeidet rögtön és egyhuzamban elolvastam. A Szigetnek ebbe a kötetébe különösen beleillik (terjedelem szerint is), amit “A homérosi alap megnyílik” címen és azután tovább Aischylosról írsz. Engedd meg, hogy ezt kiemeljem “Aischylos-élmény” címmel. Nem csalatkoztam, mikor Aischylosszal való kongenialitásodat felismertem. A többi a most készülő Sziget-összefüggésből több tekintetben (tartalomban és hangnemben) kiesne (főképp az egyébként nagyon helyes és finom Csengery és Kempf bírálatok).
Mindezeknek inkább műhely-tanulmány jellegük van, s így értékesek is. Ha később publikálod őket, s velük együtt az Aischylos-részletet is akarnád, ennek nem lesz akadálya: csak később legyen mint a Sziget! Néhány apró megjegyzéssel is rendelkezésedre állhatok Neked majd akkor, ha óhajtod. Most megmaradnék a csúcson: Aischylos-élményednél, kérlek tehát, ezt engedd át külön (az alcímekre így nem is volna szükség). Korrektúrát idejében küldök. Ha nem kapok rögtön választ, igen-nek veszem, s máris nagyon köszönöm. Jöjjön később egy nagyobb Aischylos-tanulmány is!
Ölel
Károly

11.
Bp., 1939. VII. 1.
Kedves Barátom,
holnap utazom Olaszországba. Majd megírom címemet. Ha valami kellemetlen szükségszerűség vissza nem hoz, ott kinn maradok aug. végéig. Az “Aischylos-élményt” nyomdába adtam. Pár apró részt el kellett belőle hagynom: azokat a mondatokat, amelyek az eredeti nagy dolgozat összefüggését szolgálták. Így az egész jobban lekerekedett, anélkül, hogy a Gulyás Pál-féle és -ízű Aischylos-élményből bármi elveszett vagy meghamisult volna. A korrektúra utaztatásával, még nem tudom, hogy leszünk, de júl. végére a kötetnek kész kell lennie. Ha visszatértem, az egész kéziratot visszaküldöm, megjegyzéseimmel együtt. Jegyzetes Aischylos-kiadásokból a legkönnyebben használhatók a Teubner’s Schulausgaben (Leipzig). Agamemnonhoz: Enger-Gilbert-Plüss, Perzer: Teuffel-Wechlein; Prometheus: Schmidt, 7 gegen Theben, Die Schutzflehenden és Die Eumeniden: Wechlein. A Choephoroi legjobb kiadása Wilamowitztól való, s Berlinben, Weidmann-nál jelent meg. Ha elfogyott volna, az is van Teubnernél Wechleintől. Ezek átlagban 3 márkás könyvek (inkább olcsóbbak).
Egyelőre tehát csak ezt a lapot küldöm. Talán ez után a démoni nyár után (ahogy a dél is démonjárta óra!!) eljön a nagy nyugalom számunkra (ó, az asklépiosi kétértelműség) s együtt lehetünk.
Addig is üdvözöl szeretettel
Károly

12.
Bp., 1939. IX. 20.
Kedves Barátom,
ma kaptam meg az első kötött Sziget-példányt a nyomdától, mintának. A jövő héten már útjára kelhet. Természetesen rögtön küldök példányt Neked. De arra kérlek, küldd el azoknak az ismerőseidnek a címét, akiknek előfizetési áron (2,50 P-ért, a bolti 3,50 helyett) adhatnók a kötetet. Olvastam két dolgozatodat is, amit Laciról írtál. Nagyon helyeslem. Mid jelent meg még ezenkívül? Tudd, hogy mindent szívesen olvasok Tőled. De legszívesebben ismét együtt lennék Veled. Nem jössz fel mostanában? Nem érzed-e összeverődésünk szükségét jobban, mint valaha? Egész nyáron Itáliában voltam, - szigeten, csak két igazán szigeti tanítványommal, a Brelich fiúkkal elmélkedve együtt.
Írj, ha röviden is.
Szeretettel üdvözöl
Kerényi Károly

13.
Pécs, 1939. X. 3.
Kedves Barátom,
itt küldöm vissza tanulmányodat, amelyből az Aischylos-részt - kissé talán önkényesen, (elnézésedet kérem utólag is) - kiemeltem a Sziget számára. Most még egyszer elolvastam az egészet s tanulmányaid kötetében okvetlenül kiadandónak tartom, különösen a homérosi részt. Ahol tárgyi kifogásom volt, oda jegyeztem felismerhető és kiradírozható módon. Megint más az, ha esetleg a felfogásban nem értünk egyet, mint például a tragikusok esetében itt-ott. De ezt hosszasan kellene kibeszélnünk. Éppúgy azt is, amit Te a Sziget- és Tanú-elv ellentétességének nevezel. Én kiegészítést, nem ellentétességet érzek itt, s a legmélyebben közös alapot, mert közös komolyságot. A Tanú-elv extenziót akar, a Sziget intenzitást, de az intenzitás nem kizárólag centripetális valami: ellenkezőleg, a legnagyobb kisugárzásra képes, vagy legalábbis - intenzív kisugárzásra.
Mindenesetre: nem szabad lemondanunk sem az egyikről, sem a másikról.
Sziget-kötetek a napokban lesznek a kezemben, akkor rögtön küldök Neked is, és Reád való hivatkozással azoknak is, akiknek a címét megírtad. Ezek úgy fogják kapni a Szigetet, mintha régi előfizetők volnának, nem a bolti áron (úgy csak a Tőled is megjelölt intézmények). Tervezek új kötetet is, s elvben a vers sincs kizárva belőle. Ha lesz valamid, esetleg ennek a Sziget kötetnek, vagy a vele együtt (pár nappal később) megjelenő Homérosi himnusz kötetnek apropójából (ezt a kötetet is küldöm majd), ne feledkezz meg rólam.
S főképp: jöjj fel minél előbb Pestre, ha már én nem mehetek Debrecenbe. Ma már olyan nagy a katasztrofális feszültség körülöttünk, hogy csak a szellemnek lehet élni, a Plótínos-töredék értelmében (Sziget III zárószava). Lássuk tehát a vers- és a tanulmány-kötetet!
Szeretettel köszönt
Kerényi Károly

14.
Pécs, 1939. X. 10.
Kedves Barátom,
ezen a napos reggelen tettyei lakásomban (ilyenek látták a Kétnyelvű Klasszikusok megindulását is) elhatároztam a következő lépés megtételét azon az úton, amelyet előbbi lapom jelzett. Holnap adom nyomdába azt a Berzsenyi-tanulmányomat, amelyet Laci is használt és említ könyvében: az “Ismeretlen Berzsenyi”-t. Ez filológiaibb természetű, mint pl. Laci Berzsenyije vagy a Sziget-beli tanulmányok. De ugyanilyen “filológiaibb” természetű a Te Homéros-od is. Miért ne induljon meg most egy ilyen természetű sorozatunk is - Magyar Éjszakák címmel? Valami kockázat volna (anyagi), de nem több, mint amennyi már 50 vevő esetén busásan bejönne. Homéros-tanulmányod előkelő kiállítása 500 példányban talán 60 P-be kerülne, ára 1,50 P lehetne (boltban 2 P). A többit kiszámíthatod. De az is meglehet, hogy a szedés költségét biztosítani tudom valami úton. Mindez most kevésbé fontos, mint ez egyszerűen: működésbe jönni.
Sziget, Kétnyelvű Klasszikusok, Magyar Éjszakák azzal együtt, amit Laci megindít meg abbahagy (de nem hagyná abba, ha mi ketten sodornók), a magyar szellem platóni Akadémiáját jelentené. Nem kell hozzá több, csak három egész ember!
Hívnak a reggelimhez, s azután le kell mennem a hegyről órára. Tehát most csak ennyit.
Szeretettel
K.
A tanulmányod kinyomtatásának (ill. a “Magyar Éjszakák” számára: a szedés előállításának) máris megvan a módja: a pécsi filológiai folyóiratban, a Műhelyben (az “Ismeretlen Berzsenyi”-t is az szedeti ki); Koszó János kollégám itt egészen rendelkezésünkre áll, éspedig rögtön. Küldd el nekem Pestre a tanulmányt, nyomdakész formában, s valami tárgyiasabb címmel, pl. “Homéros-élmény”, de a Te hangodon, úgy, ahogy volt!

15.
Bp., 1939. X. 13.
Kedves Barátom,
nagyon örültem lapodnak, mert kérlelhetetlen kritikusnak ismerlek, akinek érzéke van lényeghez és színvonalhoz. Készítsük tehát a Sziget IV-et! Sziget III-t szántszándékkal hidegebbre temperáltam, Sziget IV lehet melegebb, líraibb. Ciklusod abba még jobban fog illeni. Mindazt, amit írsz, teljesen magamévá teszem, sőt tettem, még mielőtt írtad volna. Amit meg kellene alakítani, ez: a Kétnyelvű Klasszikusok Pártolóköre. Ebben - önmaga feladása nélkül - bármely irodalmi társaság részt vehetne, elsősorban az Ady T. Ha csak 100 emberünk volna, aki egy évben 12 P áron (de sokkal magasabb értékű) könyvet biztosan átvesz, adhatnánk egy Catullus-vastagságú kétnyelvű, s legalább 2 szigetnyi tanulmány- és költeményes kötetet, kötve, a mostani ízlésnevelő formában. S ha e kör szilárd és széles, felvenne biztosan ilyen formátumú és szellemű egyéni köteteket is: Gulyás Pál- és Németh László-könyveket. Laci maga jött hasonló gondolatra. Hárman új, szellemi magyar irodalom lehetőségét teremthetnők meg. Az első lépések megtételére máris itt van az én pécsi organizációm, amely a Szigetet adminisztrálja. De adjon Debrecen talajt!
Írj, és nagyon várom, hogy beszélgessünk erről s másról.
Szeretettel ölel
K. K.

16.
Bp., 1939. X. 25.
I., Zalai út 5/C
Kedves Barátom,
új lakásomban első, ünnepi olvasmányom “Tékozló”-d volt. Köszönöm, hogy elküldötted. A Homéros-tanulmány, nézetem szerint, így jöhet, ahogy van, az új alcímmel. De a főcím! Nem lehetne a II. rész eddigi címe: “Homéros 1936-ban” a főcím, s mellette természetesen minden többi alcím megmaradna? Kellene ilyen, tárgyiasabb és jobban körülhatárolt főcím, s ez volna a legpontosabb. Azután: az Ady- és Dante-tanulmány miért nem jöhetne később a “Magyar Éjszakák” sorában (“éjtszaka” érzésem szerint csak “mikor?” kérdésre)? Erről beszélnénk, ha fent lennél. S remélem, leszel. Némethékkel úgy beszéltük meg, hogy Laci premierje előtt pénteken du. és este mindnyájan nálam lesztek. Ella is üzeni, hogy jöjj fel eszerint. Szombaton is együtt leszünk, s így tovább: nálam éppúgy otthon vagy, mint Lacinál. Köszönöm felajánlott stiláris segítségedet, s élni fogok vele újabb dolgaimmal kapcsolatban. “Berzsenyi” 18 éve kész, ezen egy betűt sem akarok változtatni, hanem úgy adom ki, mint okmányt. Debreceni tanulmányodat sajnos nem olvastam.
Várom lapodat és szeretettel köszöntelek
K.K.

17.
Bp., 1939. X. 30.
Kedves Pali,
jó lenne, ha most jönnél, éspedig úgy, ahogy már Ella is bizonyára megírta: pénteken délben egyenesen hozzánk (Zalai út 5, a 81-es - zugligeti - villamos Zalai út megállójánál). Ez legyen biztos megállapodásunk, akár elkészül Laci, akár nem, és bármit is ír ezentúl Ella. Ha ez Neked jó, írd meg rögtön, s rögtön írj erről is: akarsz-e velünk együtt páholyt venni a premierre? Laciék ezt tartották a legalkalmasabbnak, s rendelkezésre bocsátották a szerzői kedvezményüket ebből a célból, úgyhogy egy személyre kb. 3,50 P jutna. Tehát erre vonatkozó válaszodat is kérem mindjárt, hogy a jegyet szerdán megvehessük.
Debrecen-tanulmányodban - sejtheted - különösen ehhez a mondathoz tapsolok: “Mindenség nélkül nincs magyarság!”
Mennyivel mélyebb, igazabb ez, mint az egész Illyés! S mennyire örülök, hogy Hölderlin megérintett: már adventjében nagy, ha nem is karácsonyában.
Magditól is üdvözlet
szeretettel
Károly

18.
Bp., 1939. XI. 12.
Kedves Pali,
most csak a technikai dologra felelek sietve. A “Költők Debr.”-ben jó volna a “Magyar Éjszakákba”, ha az egységes fedőlappal el lehetne látni. De ez a fedőlap csak most terveződik, s azonkívül Rozsnyóról Bpestre kellene felküldeni a fedéltelen különnyomatokat. Inkább azt ajánlom, maradjon a lenyomat külön, de mint az Ady Társ. kiadványa, amelyet majd jegyzékeinkbe felveszünk. De most jelenjék csak meg minél előbb. Az Ady Társ. “Debreceni” megjelölése - ha megfolyamodjátok a belügyben - talán elmaradhat. Szélesebb, univerzálisabb lenne, ha elmaradna...
Német barátom még itt van, s nem tudom magam eléggé koncentrálni. De mihelyt mindent átgondoltam és Lacival is beszéltem, újra írok.
Szeretettel,
a feleségednek ismeretlenül is kézcsókkal
Károly

19.
Bp., 1939, XI. 17.
Kedves Pali,
tegnap du. végre sikerült Lacival beszélni. Neki 27-én kell katonának jelentkeznie, tehát ebben a hónapban nem mehet Debrecenbe. Nekem is nagyon nehéz volna ez most (Altheim még mindig itt van). De köszönjük a meghívást és én a magam részéről okvetlenül eleget is teszek neki, valamelyik későbbi, alkalmas időpontban, esetleg még ezen a télen. A Földessy-könyveket köszönöm, főképp “A. értékelését” olvasgattam, egyetérzéssel. Szeretném megköszönni és viszonozni egy Hom. himn. kötettel. Írd meg kérlek, ebből a célból, F. címét nekem, s egyúttal azt is, hogy kinek küldhetnénk Debrecenben 4,80 helyett 3,60-ért kötött, vagy 2,60-ért kötetlen himnusz-kötetet? S kinek felszólítást az erre s a Szigetre való előfizetésre? Megkaphatnám esetleg az Ady Társaság tagnévsorát?
Ha az “Ady Társ.” valamilyen okból a “Debreceni” jelző használatához ragaszkodnék, az sem volna baj, de az erre vonatkozó állásfoglalást szeretném minél előbb megtudni. A himnusz-kötetről való kritikádat is nélkülözöm, s általában továbbfejtegetését terveinknek.
A pécsi dékáni szózat nyomtatott formája csak kivonata annak, amit mondtam.
Szeretettel
Károly

20.
Pécs, 1939. XI. 28.
Kedves Barátom!
Leveledre, amely az Ady Társaság s vele az új magyar idealizmus izenete is volt, jobban kellett volna sietnem a válasszal, ha a válasz nem volna annyira magától értetődő, annyira természetes. Nemcsak előzetes budapesti megbeszéléseink miatt, hanem az Utaknak tőlünk alapjában véve független találkozása következtében. Ez a találkozás megtörtént, mielőtt külső jelét, azt az épületet, mely e találkozás értelme kell legyen, építeni kezdtük volna. Hát építsük.
Azt már előbb megírtuk - Németh Laci is, magam is -, hogy egyelőre nem tudunk Debrecenbe utazni. Laci testileg különben is nehezen mozgatható, de mindent megteszek, hogy a legközelebbi alkalomra már mehessünk. Ami engem illet: örömmel és minél előbb.
Egyelőre a Te Homéros-tanulmányod s az én Ismeretlen Berzsenyim van sajtó alatt, a “Magyar Éjszakák” c. sorozat két első füzete, amely - megbeszélésünk szerint - már az Ady Társaság kiadványaként jelenhetik meg.
A Homérosi Himnuszok kiadását folytatjuk s eddig megjelent kétnyelvű klasszikusainkat is szívesen bocsátom a Társaság tagjainak rendelkezésére, ha névsorukat megkapom. Intézetem benne van a terjesztés munkájában s a mitológiát és antikvitást méltányló új magyar idealizmus jegyében szívesen áll rendelkezéstekre. Talán még karácsony előtt sikerül az eddigi kiadványokról teljes jegyzéket szétküldeni.
Fontosnak azonban nem a sietséget tartom, hanem a csendes, mély tüzet. A “kiégett sámánok” (nem így mondtad?) lassú felmelegítését.
Mihelyt előterjesztenivalóm lesz, akár eszmei, akár anyagi, meg fogom tenni. Egyelőre csak arról kérek felvilágosítást, hogy kisebb, különnyomatszerű nyomtatványok nyomtatási (nem szedési) költségére - a Homéros 1936-ban-ra gondolok - van-e valami fedezet? S általában mennyi pénze van ilyen célokra a Társaságnak? A Homérosi Himnuszok folytatására - amennyire emberileg lehet - már biztos a fedezet.
Köszönöm tehát szíves bizalmatokat s a magam bizalmáról is biztosíthatlak Benneteket. Onnan ismerjük egymást, hogy azok vagyunk, amiket írunk. És ez elég.
Baráti tisztelettel híved és hívetek
Kerényi Károly

21.
Pécs, 1939. XI. 29.
Kedves Pali,
küldöm a korrektúrát. Légy szíves kijavítva sürgősen (s a kézirattal együtt) visszaküldeni, dr. Koszó János kollégám címére (Pécs, Mecsek u. 17.), aki viszont majd nekem küldi. Sok hiba lesz, mert a nyomda belső korrektúrát még nem végzett, hanem sürgetésemre rögtön ide küldte az anyagot.
Feleségem írja, hogy írtál. Látatlanban is köszönöm. Tegnapi “hivatalosabb” levelemet bizonyára megkaptad, azóta semmi újság.
Ölel
K.

22.
Pécs, 1939. XII. 13.
Kedves Pali,
köszönöm mindazt, amit legutóbbi levelem óta küldtél, különösen leveledet s a Domby-tanulmányt. Ez valóban sorozatunkba való volna, s formátuma is csak a Magyar Éjszakákba nem engedi be. De egyébként! Legyen csak Ady Társaság-kiadvány, s nyisson meg egy speciálisabban debreceni alsorozatot. Visszaküldöm a korrektúrát, mert talán szükséged van rá. A Hom.-korrektúra megérkezett ide, holnap beszélem meg a nyomdával Pesten.
Nagyon érdekelt, amit a mitológia-tanulmányom kritikájául írtál. Idegenkedésedet azzal szemben, amit te módszeremnek s az elemek csoportosításának nevezel, megértem. A filológus lelkiismeretében ugyanis mindig ott vannak azok, akik a tárgyáról már írtak. Számontartja az előrehaladást és visszaesést, felhasználja, amit már kidolgoztak és segítségül hív még figyelembe nem vett dolgozatokat. Könyvtárban vagy könyvtárral felérő memóriával dolgozik, esetleg könyvtárnyi cédulával. S nemcsak tulajdonképpeni tárgyát, hanem a reá vonatkozó irodalmat is újraéleszti - ha talán csak azért is, hogy még mélyebbre sújtsa vissza a feledésbe.
Te? Csodálkozol: ki lehetett az a Domby Márton? “Később egy lexikon (Szinnyei) elárulta”... stb. Miért nem nyúltál legelőször ehhez a “lexikon”-hoz? - zúdul fel bennem a filológus. Nem kellett volna legelőször is Szinnyeitől tanácsot kérned, mielőtt még egyáltalán Dombyról írni óhajtottál? S nem oly természetes és kötelességszerű volt-e ez a tájékozódás, hogy ezzel kár az érdemleges írásra való papirost terhelni? Ha kifogásolod, hogy én ide-oda rángatom az olvasót a könyvtáramban, hol ehhez a tekintélyhez, hol ahhoz, vitás és szubtilis kérdésekben, mit szóljon a filológus ahhoz, hogy Te meg azzal kezded, mint vettek Neked ábécéskönyvet s hogy ismerkedtél meg a nagybetűkkel?
Túlzok, hogy a módszerkülönbséget élesen kihozzam, s nem tagadom írói művészetedet, amellyel még a lexikonforgatást is élvezetes megtudnivalóvá emeled fel. De kétségtelen, hogy egyik véglet sem helyes. Téged éppen istenadta írásművészeted csábít el, hogy a legköznapibbat is bearanyozzad, én pedig azt mondom: ezért kár. Dombyval megismerkedni, vagy Sir George Grey-vel - azért nem.
Nem tudom, megírtam-e már, mennyire élveztem klasszikus Németh László-tanulmányodat, s most - minden csonkítás ellenére - a Pester Lloyd-béli cikket. Nagyon szeretném, ha megírnád az Összefüggések c. cikket is, mert csak tanulni fogok belőle. És nálunk sok felvilágosításra van még szükség. Láttad talán, hogy én is milyen “válaszolgatásra” voltam kénytelen a Magyar Nemzet dec. 8-i számában! Szellemi életünk széttöredezettsége olyan, hogy szinte rossz szigetek halmozásáról lehetne beszélni. Ezért is meg kell csinálnunk az egymás mellett laposuló szigetek fölé a magas szigetet.
Olyasmit hallok, hogy jan. első napjaiban feljössz Pestre. Nálunk bármikor otthon vagy, de teljesen szabad is vagy. Írj minél előbb. Ha a színházjegy gyötör, fordulj kérdéssel Laciékhoz, én már nem tudom, hogy volt.
Ölel
Károly
Ilyen körlevelek mennek szét, mint az itt mellékelt, egyelőre a Sziget-olvasók és a Parthenon-egyesület tagjai körében, kb. 600.
A debreceni címeket még várjuk, s a tervezett felhívást is bármikor hozzá lehet ehhez csatolni, vagy fordítva: a felhíváshoz ezt.
Ezzel főképp azért indulok már most, hogy az indulás meglegyen.
Várom tehát a felhívási tervezetet!
K.

23.
Bp., 1939. XII. 23.
Kedves Pali,
ma igen jó napom volt, megjött kedves leveled, s előzőleg Laci is váratlanul betoppant. Most csak köszönet a levélért és teljes egyetértésem kifejezése azzal is és a kiáltvánnyal is. Minden egyébről személyesen. Írd meg pontosan, mikor érkezel és Laciéknál vagy nálunk szállsz-e meg. Ha az idő ilyen szép marad, tehetünk - éjszakázások helyett - nagy sétákat.
Kellemes karácsonyünnepet Neked is, kedves családodnak is.
Kullervo! Kullervo!
Ölel
Károly
Kalevala-tanulmányodat éppen visszaadtam Lacinak !

24.
Magyar Nemzet jan. 3., 5. és 9.
Bp., 1940. 1. 14.
Kedves Pali,
Lacival beszéltem s ezt kérjük együtt: az előadás legyen Debrecenben 3-án, ha a kassaiak nem óhajtják okvetlenül a 3-i dátumot. Ha ők ezt feltétlenül kívánják, írjanak mind a kettőnknek rögtön. Ebben az esetben lehet Debrecenben 2-án, Kassán 3-án. Laci előadásának címe: Hűség és kultúra; az enyém: Szellem és költészet. 45-45 perc kellene. Nem lehetne egészen estére tenni, ˝8-10-ig az egészet? Ez csak kérdés. Kassáról várjuk a meghívást, anélkül nem mehetünk.
Ölel
Károly

25.
Gulyás Pál levele Kerényi Károlyhoz és Németh Lászlóhoz:
Kedves Károly és Laci,
feladtam a részetekre címzett leveleket. Ide küldték, nem tudván a pontos címet. Nem akartam felbontani, belehelyezve a kakukk-üzenetet. Féltem, Laci séma-korrektsége bíró kezére juttat. Ezért ezt a külön levelet paralel futtatom. A kassaiak febr. 4-ét, vasárnapot kérik. Este 6, ˝7 körül. Ti gyertek febr. 2-re Debr.-be, délre. Este ˝6-kor előadtok a Déri M.-ban. Másnapra már le van foglalva mások számára a Múzeum. Csak a Kollégium v. a Zeneiskola áll rendelkezésre legfeljebb - febr. 3-án. De sietni kell! Legjobb lenne itt Debr.-ben febr. 2. Másnap déli 11 ó. 53-kor elindulnánk Kassa felé. Odaérnénk este ˝6-ra. Kipihennénk magunkat a Hotel Palace-ban. Kitűnő szálloda! Abszolút modern! Másnap este kényelmesen megtartanánk az előadást. Tehát lenne közben egy pihenő és társalgó nap.
Rettentő sürgős, expressz-választ! Mert rendőrség, műsor etc.!
Nem lehetne így rendezni a címet:
Kerényi Károly: Szellem és költészet (A Sziget-gondolat)
Németh László: Hűség és kultúra (A Tanú-gondolat)
Ti. Debrecen kapui előtt-höz szeretném, ha explikációt is szolgáltatnátok!
S a sorrend? Te elöl? S Laci utoljára? Sokan itt Lacit óhajtják utóbbinak, - csattanónak. De tudsz Te is csattanni! Ezt is írd meg expressz-lapon.
Egy ötlet
A Költők sorsa Debrecenben Kassán az ünnepünk tiszteletére különlenyomatban megjelenik. Dedikációja:
A Sziget-, Tanú-, a Kassai és Debreceni Gondolat testvéri találkozásának emlékére
Kassa, 1940. február 4-én
                            az Új Élet és a Kazinczy Társaság.
Laci nem írna-e néhány sor előszót hozzá? A találkozást méltatni?
Kassa ott őrködik két nép határán. S a Kárpátok lábai alatt van a magyar katlan. Az ott olvadó, forrongó gondolatot - a humán, újszerű, nagy, szintetikus magyarság-gondolatot - Kassa frissíti a maga Géniuszán át. Kassa népe zárkózott. Arisztokratikus a kassai magyar. De sokáig őrzi a hatást. Sokáig melengeti.
A Sziget-, Tanú- és a Debr.-i Gondolat is sokáig érlel, - a tartós kalóriára rendezkedik be. Együtt indulunk neki egy városok kulturális szövetsége szervezésének, - legyen Magyarország ismét nagy és szabad, a tájak Géniuszain át!
Debrecen kapui előtt-höz kapcsolnád a szót.
Kassa kapui előtt. - Lehetne ez is a cím.
Egy meglepetést tartogatok Számotokra a műsornál. Egyet már most leszögezek: a Sziget- és a Tanú-gondolat aromája lengje körül nyelveteket!
Az est épp ez lesz:
A Sziget-, Tanú- és a Debreceni Gondolat testvéri találkozása Kassán át!
Kassa a végső állomás, - ott ez a gondolat-szintézis a Felvidék számára lecsapódik és a magasabb magyarság strázsája, Kassa így hirdeti tovább, két nép összefolyó, kétes határán, - a Szigeten átszűrt mély magyarságot, amely a Gondolat hangtalanságával húz magához, nem provokál, nem henceg, de vonz, vonz és asszimilál...
Kassa tele van magyarkodó parvenüvel, - szükséges neki egy nagy kultúr-magyarság-eszencia. S Kassa zugában, a visszahúzódó nemesek, a régi, Sarlós-gárda fiataljai, - megértenek bennünket. Várnak a mi testvéri szónkra. Ezért legyetek Sziget és Tanú!
Kassa kapui előtt: ez lesz az én ottani bevezetőm. A Debr. kapui előtt-tel kezdem s néhány sorral kiegészítem, - a kassai problémák felvetésével. Ahogy itt hirtelen kapkodva írom.
Ha szerdára kapok választ, nekem elmaradhat az expressz. De Kassára inkább!
Gulyás Pál

26.
Pécs, 1940. I. 31.
Kedves Pali,
előreláthatóan pénteken reggel 8.25-kor indulunk Budapestről, s amikorra a hó megengedi, oda is érünk. Azt hiszem, Laci is így fogja jónak látni. Az előadást nem a zsebemben hozom, a keret tág, beszélhetek, amiről óhajtod. Te vagy a mester ott is, Kassán is.
Dantéd nagy élvezet.
Ölel
Károly

27.
Zugliget, 1940. II. 7.
Kedves Pali,
zavartalan jóérzéssel gondolok vissza Debrecenre, olyan kizárólagos jóérzéssel, hogy emellett Kassára, mint valami hiányra, gondolni nem is tudok. A Debrecenbe való “hazajövés” még az előadásom bevezető-vallomásán túl is valóra vált. Talán meg sem értenél, ha felsorolnám azokat az apróságokat, amelyek e hatás kialakulásában döntők voltak: apróságok s együtt mégis kiteszik azt, amit mindennél többre becsülök, s amit Magyarországon mindennél jobban nélkülözök - kiteszik a stílust. A stílus pedig elsősorban és alapvetően életstílus. Amit az életetekből (bocsáss meg, hogy erről írok) akaratlanul megmutattatok, az változtatta át bennem egyébként fékezhetetlen kritikámat ilyen jóérzéssé. S ezután - a köszöneten kívül - én Neked mást nem írhatok, mint amit kitűnő német barátom, Altheim szokott nekem ajánlani, valahányszor megfordul nálunk: megenyhülést, bölcs elnézést azok iránt, akik körülötted vannak s bölcs koncentrációt önmagadban, koncentrációt azon a magas ponton, amelyet elértél (önmagadban), s ahonnan mosolyogva, világosságot és derűt árasztva nézhetsz le csak iskolai jelentőségű dolgokra (hogy a fiad, az a tisztelettudó, helyes kis Gulyásfi jó latinista-e avagy nem) vagy társadalmiakra, sőt irodalmiakra is (kollégáidra, papkárolyokra, kardosokra...).
Az élet, amely Tied és Tieidé, olyan irányban folyik már, hogy nyugodt nemtörődömséggel adhatod magad művednek - a szelleminek s az Ady Társaság-beli emberinek.
Ebben - nem kell külön is megírnom - mennyire szeretnék segítségedre lenni. A debreceni előadásnak az a rossz utóhatása megvan bennem, hogy nehezen tudnék egyelőre másutt is olyan kedvvel beszélni, mint ott. Pedig előadásomkor még nem is tudtam azt rólatok, debreceniekről, amit most tudok, s az az előadás nem is volt még az igazi: igazi kapcsolatom a hallgatóimmal rendszerint csak a második alkalommal alakul ki. Remélem, ez még Debrecenben is megtörténhetik. Legszívesebben egész előadás-sorozatot tartanék Nektek - mondjuk a “Görög titokról”, s elmondanám mindazt, amit csak legbizalmasabb körben tudnék elmondani, amit csak ilyen kör, mint a Tietek, evokálhatna belőlem.
Kérlek, add át üdvözletemet mindazoknak, akikkel együtt voltam: elsősorban kedves feleségednek, a női “mélymagyarság” csodálatos típusának, vele együtt kisleányodnak és fiadnak, Juhászéknak - mindenkinek a családban, a nagyleánynak külön is - és mindazoknak, akikkel náluk találkoztam. Ez az első sor - azután jönnek a többiek, akik mind felüdülést jelentettek nekem, főképpen Pécs, az annyira kevéssé magyar és kevéssé emberi (a kettő Debrecenben egy) Pécs után.
Ölel
Károly

28.
Bp., 1940. III. 13.
Kedves Pali,
ma jutott a Magyar Éjszakák 2 füzete annyira, hogy intézkedhettem a szétküldésről. Csak az ügyészségi hozzájárulásra vár még a nyomda. Kapsz egyelőre: 40 Gulyást, 10 Kerényit (én 10 G.-t, 40 K.-t). Ezt elajándékozhatod, de még jobban teszed, ha eladod, s tiszteletpéldány csak nagyon kevés lesz. 200-200 példány Ranschburg G. Könyvkereskedőnél van bizományban egyelőre. G. ára 1,60 P, K.-é 1,90 P. Ebből a bizományos 40%-ot kap. Aki tőlünk közvetlenül vesz, G.-t megkaphatja 1 P-ért, K.-t 1,50 P-ért. A tiszta bevétel az illető füzet szerzőjéé, ezért kezdettől fogva pontos elszámolást vezetünk az eladottakról s a tiszteletpéldányokat is feljegyezzük. Hor. Noster 2. kiadása megjelenik. Mi van a debreceni előfizetőkkel? S az Ady Társ. névsorával? Holnap 3 hétre Rómába utazom (címem: Via Gulia 1.), de április elején szeretnék a terjesztési eszközök birtokában lenni.
Kellemes emlékekkel Kassára
ölel
Károly

29.
Pécs, 1940. IV. 30.
Kedves Pali,
sok mindent kell röstelleni az embernek, ami létének szövevényével együtt jár. Röstellem ezt a késedelmet s még jobban a sajtóhibákat, amelyek most egészen ördögi módon fölénk kerekedtek s bosszút álltak mindazért, amit évtizedek óta irtottunk belőlük. Eredménytelen küzdelem ez, ha kis magyar nyomdákkal kell dolgozni. A Berzsenyimben is szörnyűk maradtak (pl. a jegyzetek elején). Valami jó korrektort kellene magam mellé nevelnem, de a fiatalság még nálam is gondatlanabb.
Nagy András fordításával van tervem - nem a Magyar Éjszakákban, oda nem való -, hanem a Kétnyelvű Klasszikusok most meginduló közép- és újkori sorozatában. Erről beszélek majd a kiadóval (Officina) s megírom az eredményt.
Olasz könyvem megjelent, most készítem sajtó alá a német kiadást, máj. 1-jére kellene kész lennem vele, de máris lehetetlen. Rómában a Gyermekistenek párja készült el zömében: Koré: az isteni Leány mitologémája. Irigyellek, hogy olvashatsz is: nekem állandóan írnom és előadnom kell.
Mikor láthatjuk egymást? Jólesne elbeszélgetni. Egyetlen vigasztalás, hogy a sajtóhibáknál különb bajok is vannak a világban.
τέτλαϑι δή κραδίη...
Károly
(A boríték hátoldalán:) Megjelenik e héten Horatius Noster 2. kiadás. Aláírók?

30.
Pécs, 1940. V. 7.
Kedves Palim,
Nagy András dolgában beszéltem az Officina nyomda és kiadó irányítójával, Löbl Ödön dr.-ral, aki a Hor. Nostert most II. kiadásban hozta, s Villon-nal megindította a Kétnyelvű Klasszikusok középkori sorozatát. Elvben hajlandó az újkori klasszikusokat is megindítani, talán éppen a Tengeri Temetővel (franciául és magyarul). Nagy András keresse fel (Nagymező u. 26.), s hivatkozzék rám, hogy ő az, akinek a Valéry-fordítását ajánlottam. (Nagy András túl gyakori név, semhogy megjegyezhették volna.)
Eszembe jut, amit Hamvas Hyperionjáról írtál. Ismerem, nálam is van másolata, s én már tudom, mennyire énes (én...én... én) és épp ezért (az eldugott s mégis ordító én miatt) mennyire hamis. Van benne igaz kétségbeesés is. (Ezt mind csak én tudom igazán megítélni.) De ez az igaz kétségbeesés nem jár igaz úton. Igaz úton (ha néha eltévesztett úton is talán) jár a Laci kétségbeesése. Ő nekem kevésbé énes (a Te Én versed értelmében), mint Hamvas. Laci csak az embereket szokta eltéveszteni. De ezeket megint Hamvas is.
Egyébként hírt vár felőled és ölel
Károly

31.
Pécs, 1940. V. 22.
Kedves Pali,
ne csodálkozz, hogy rendszerint csak Pécsről írok. Itt akad csak előadásoktól, hallgatók dolgozataitól és ügyeitől elforgácsolt időmben olykor mégis egy-egy szabad félórám, s ezt szívesen fordítanám emberekkel való érintkezésre, ha ilyenek itt volnának. Nem marad más hátra, mint írásban érintkezni azokkal, akiket becsülök és akik barátaim, de sajnos, távol vannak. Milyen kár, hogy sorsom nem Debrecenbe vetett! Tudd, hogy ott pályázatot hirdettek klassz, fil. tanszékre. Kövendi Dénes érdemelné meg, hogy odakerüljön, de alig hiszem, hogy sikerülni fog neki. Nagyon örülök, hogy Buddhához jutottál hozzá - ilyesmit gondoltam abban a levelemben, amelyet debreceni látogatásom után írtam Neked. Ha azt kérded, hogy amit Buddha tanít, nem görög-e? azt felelem, nem. De ez nem akadály arra, hogy ne legyen az emberiség kincse. Nem feltűnő, hogy magyar műveltségünkben annyira hiányzik a Kelettel való komoly érintkezés? Mekkora gondolati szűk-ség, ínség! Mennyire szükség van itt az olyan tágító és táguló szellemekre, mint a Tied! “A költők sorsá”-nak megírása bizonyos tekintetben már annak a sorsnak a felülmúlása volt. A Kassa kapui előtt olvasva talán még jobban tetszett, mint először hallva - ami a nagy költészetnek nem hibája, mert mélyebbre szól, mint pusztán füleknek és füleseknek.
Mi újság van az Ady Társaság körül? Tudod, hogy az érdeklődésem csakis az ügynek szól, s minden magyar ügy napról napra drágább lesz. Lacit ismét sok minden igazolja. Firenzéből egyszer írt lapot, én feleltem, de újabbat nem tudok róla.
Kedves feleségednek kézcsókom.
Ölel
Károly
Előadsz-e a nyári egyetemen, s miről?

32.
Bp., 1940. VIII. 20.
XII., Zalai út 5.
Kedves Pali,
hallgatásom oka a túl sok gyermekágy. Júniusban megszületett Lucia Magdolna Niké, júliusban “Labyrinthos” c. tanulmányom, augusztusban “Das Aegäische Fest” (Komm. Goethe: Faust II 2 tengeri jelenetéhez). A “Költők sorsa”, jó volna, ha ősszel (itt van már!) Laci Bethlen Katájával együtt jelenhetne meg a Magyar Éjszakákban. Kár volna tovább aprózódnunk s másvalamit indítanunk. S nincs okunk a Sziget- s Tanú-ideát módosítani. Ellenkezőleg. De valósítani mindkettőt csak alkotó élettel lehet. Most egy “szakkérdés” még. Úgy tudom, van egy szép román ballada három szarvasfiúról, Erdélyi fordította le. Jó-e a fordítás? Tudnád-e ellenőrizni és esetleg egy “kritikai kiadásban” leírva (Erdélyi szövegét) elküldeni nekem? Vagy Te hívebben lefordítanád, s többi ilyen fordításremekeiddel együtt, mitológiai bevezetéssel, amit szívesen írnék hozzá, kiadnók? A szarvas most tárgyi okokból sürgős nekem, kérem segítségedet.
Kézcsók Feleségednek.
Szeretettel ölel
Károly

33.
Virányos, 1940. IX. 9.
Kedves Palim,
köszönöm leveledet és a fordításokat. Erre a témára legközelebb visszatérek. Ugyanígy a Magyar Éjszakákra, főképp ha a Költőket Debrecenben megkapom. Most egy másik, új lehetőségről akarlak előzetesen és bizalmasan tájékoztatni. Pécsett a filozófiai kar, úgy látszik, megszűnik. A tanárok részben Kolozsvárra, részben Szegedre kerülnek. Sorsomat még nem tudom, de minden szál Erdély felé húz. Ha Kolozsvárra kerülnék (ez komoly lehetőség), az Ady Társaság működése számára új terület nyílna, hasonló, de talán még termékenyebb a felvidékinél. Erre kell most felkészülni.
Arról is szó van, hogy Debrecenből a természettudós professzorok kerülnek Kolozsvárra. Kérdezd meg Soót, szó van-e róla is, és írd meg minél előbb. Földessyvel is fogok beszélni, mihelyt ezekben a személyi dolgokban tisztán látok. Laciéknak a napokban hiába telefonáltam, még mindig felfordulás van náluk, de remélem, hogy most már ők jelentkeznek. Laci Bethlen Katája kapóra jönne (a Te debreceni Költőiddel együtt) a Magyar Éjszakák kolozsvári megindulásának. Esetleg én is összeállítanék egy füzetet, szövetségünk dokumentálására. Gyönyörű, amit róla írsz. S én természetesnek és magától értetődőnek tartom, hogy a magunkfajta emberek találkozása komoly, egykönnyen meg nem ingó “szigetet” jelent. Amilyen természetes az is, hogy új barátságot nehezen kötünk. Azonban az is tapasztalatom, hogy nehezebb két magyar írót együtt és egy terv vonalán tartani, mint egy marék bolhát.
Kövendi ügyében nem vagyok optimista, bár eddig meglepően sokat értünk el. Most az erdélyi fejlemények is talán kívánni fogják, hogy tanácskozzunk. Ha érdekel, előadhatok Goethe Faustjának Tengeri Ünnepéről.
Magdi és Lucia is köszöni az üdvözlést.
Ölel
Károly
Kikből áll most pontosan az Ady Társaság vezetősége?

34.
Virányos, 1940. IX. 23.
Kedves Pali,
nagyon sajnálnám, ha “A költők sorsa” a felvidéki nyomdász száraz kútjába esne. Ha mégis megtörténne, volna másik terv. A Népfőiskola, úgy látszik, megint kútba esik (mennyi kút van ebben az országban!), s Laci az oda felajánlott pénzből “kiadni” óhajt. Elsősorban a Te esszéidet. (Mellesleg: lapod elhányódott. ) Ha kitart gondolata s megbeszélésünk mellett, ez lehetne a Magyar Éjszakák egyik következő kötete (nem kell, hogy füzet legyen!), Laci Bethlen Katájával együtt (ennek “Sziget Erdélyben” volna a címe). Csak kitartson. Legalább a Magyar Éjszakák fonalát igyekezzünk - az eszmei mellett - szakítatlanul tartani. Kérlek, fogd Te is erősen a markodban! S ha már szigetiekről van szó: Kövendi valóban az. Nagy nyereség volna (nem az egyetemről beszélek: az azt érdemli, akit akar) melletted ott, segítőtársul. Kérlek, bármit megtudsz a katedra ügye körül, írd meg rögtön, még látszólag jelentéktelen dolgot is. Debrecen őrangyala, Csokonai Debrecenéé, őrködj! Sorsomat még nem tudom.
Szeretettel ölel
Károly

35.
Virányos, 1940. X. 21.
Kedves Pali,
Ella telefonált valamit “Tékozló” és a “Mythos határain” c. verseidről. Elvigyem vagy elküldjem Zilahynak? Csak akkor, ha Te előzőleg írsz róluk neki. Oly kevés kilátás van arra, hogy ily hosszú költeményeket közölhetnek! Attól tartok, hogy ezek az értékes példányok elvesznek ott.
Az új debreceni kinevezések még súlyosabbá teszik a gúlát Csokonai sírja felett. K. megbuktatása egyenest Csokonai sorsára emlékeztet. Nagyon elszomorít. Annak, hogy a kolozsvári tömegből kimaradtam, örülök és könnyű szívvel indulok el Juhász Gyula nyomdokain Szegedre. Lássam, mivé lesznek a görög istenek a Tisza-parton? S mivé leszek én? Bujdosásomnak újabb korszaka ez, meglesz a súlya és mélysége - minden értelemben. Egyedüllétem aligha lesz nagyobb, mint itt, ami a barátokat illeti. Laci hallatlanul egyedül hagyja az embert - a barátságán bévül. Fülep Lajos hasonlóképpen. Téged, úgy hallom, nem-szellemi küszködés köt. Tolnay Károly hangja üdítő a tengerentúlról. De az eljut Szegedre is - ameddig eljut. Az események után a debreceni rektorral együtt nem adok elő. Különben sem érzek időszerűnek debreceni előadást. Majd máskor.
Ölel
Károly

36.
Bp., 1940. XI. 8.
Kedves Pali,
csakugyan azért nem írtam még, mert költözködéssel voltam elfoglalva: intézetem költöztetésével. Tegnap késő este jöttem meg Pécsről, vasárnap du. utazom Szegedre. A füzet címlapjára Szegedet ráteheted. De ha Pécs maradt volna, az sem baj, hiszen e száma a M. É.-nak még “Pécs idejében” keletkezett. Sorszám is mindegy: lehet 4, vagy - mert Laci késik a 3-mal - 3, s akkor Laci lesz 4. Nagyon jó lesz, ha feljössz, tedd minél előbb. Hét végén mindig Pesten vagyok. Akkor majd megbeszéljük, mit lehet tenni debreceni előadás tekintetében. Ott most egy nagy “igazolási” komédiát játszottak meg - felsőbb utasításra - egy tipikus “korunk fiatalja” érdekében. Szellemi életünk szennye kezd apokaliptikus méreteket ölteni, a Sziget szigetebb kell, hogy legyen, mint valaha. Kövendinek is, nekem is nagyon jólesett lapod: igazi “Sziget! Sziget!” az undorban fuldoklóknak. Nagyon szeretném újabb művedet olvasni, én is elküldöm korrektúrában az enyémet (Prótogonos Koré) stiláris okból is. Mihelyt meglesz.
Szeretettel ölel
Károly

37.
Bp., 1940. XII. 15.
Kedves Pali,
sok mindennel vagyok adós Neked. Köszönettel a Magyar Éjszakák folytatásáért. Külsőben is sikerült közel maradni az első kettőhöz. A tartalomra vonatkozó véleményemet ismered. Ez az újabb olvasásra sem változott. Azt hiszem, Neked van mai íróink-költőink között a legmélyebbről fakadó és erővel legtelibb lelki energiaforrásod. Ezért lehetsz ma Te a leghívebb a szellemhez. De ezért kell tiszta-tűz lírává lenned, a salakot (a prózát) teljesen kidobnod. Mert Révész- vagy Schütz-idézeteket, de még egy Juhász Péter-címlapot sem fogsz soha nemes tartalommá izzítani, s kevesen sejtik úgy a vulkán mélységét a hamuköpködés mögött, mint én. Minden tiszteletem heved igaz-ságáé.
Ezért is sajnálom, hogy a magyar Hölderlinen való együttmunkálkodásra mindeddig nem volt meg az ünnepi időm. Egyelőre még Pécsett is van dolgom, nemcsak Szegeden. Hölderlinnel közben egy másik szempontból is kellett foglalkoznom: Otto reá építi “Ursprung von Mythos und Kultus”-át. Ennek a tételnek részletei komoly és mély vitát igényelnek. A vége majd ismét német mű lesz (nem mai német: goethei-hölderlini), további lépés bujdosásom útján a kibujdosás felé. Fülep itthon, Tolnay Károly Princetonban az útjelző előttem. Ami itt szellemi életnek látszik, mindinkább egy most temetett halott agyának foszforfénye, amely hízó kukacokra világít rá. Förtelmünk határtalan.
De felszólításodat köszönöm, s mihelyt lehet, megfelelek neki. Az Ale mortului és a Szarvasének kommentálását sem adtam fel. Sőt, úgy érzem, ez fog előbb bekövetkezni. Maradjunk hívek, minél hívebbek a tiszta nagy témákhoz, a “mítosz magányához”. (Mekkora paradoxia van ebben, s milyen megrázó valóság!)
A legjobb volna, ha a vakációban, mondjuk január első hetében fel tudnál rándulni Pestre. Sok beszélnivalónk lenne. Látod, én rossz levélíró vagyok, s a levél azonkívül is mindig csak egy aspektust mutat. Ebből például könnyen azt olvashatod ki, hogy apátiába menekszem. Pedig az Albae Vigiliae IX-X. füzeténél tartunk s az “Antik vallás” német kiadása is kint lesz januárban. Az olasz megvolt. A magyar meglesz-e? Érdemes-e szót vesztegetni a - hogy mondja túlságos bőbeszédűséggel Berzsenyi? - szarmatákra?
Még nem mindenki szarmata nálunk. De a jövő sötét s az éjszaka már itt van. A világtörténelem e télen, úgy látszik, a tavalyi hősi epopoea után macabre tragikomédiáról és grand-guignolokról gondoskodik. Jaj azoknak, akik bedőltek, és jaj azoknak, akik nem dőltek be. S végül még talán jaj lesz a bedöntőknek is. Nem akarod megírni Szent Aristophanes Apokalipszisét?
Látod, Aristophanes is kitűnő közös téma! Csak egy kissé jobban össze kellene hangolni életünk ritmusát. S ez nálunk a legnehezebb. Nincs más hátra, mint bízni egymásban. Részemről is fokozódó ragaszkodással, karácsonyi üdvözlettel egész, kedves családodnak, Magditól is.
Szeretettel ölel
Károly

38.
Bp. 1941. IV. 21.
Kedves Palim,
megrendült leveledet a két költeménnyel megrendülten olvastam. A költő sok mindent előrelát. Én csak azt láttam és látom, ami a szemem előtt volt és van, s tudod, hogy hogyan láttam. Redves fák sem egyszerre roskadnak össze, hanem töredeznek, porhanyósodnak. Néha még él itt-ott a kérgük. Nem folytatom. De talán a kéregélethez tartozik ez is: a Kétnyelvű Klasszikusok iránt meglepően érdeklődik a könyvkereskedelem is. Igaz, hogy a vidéki terjesztés elég sokba kerül: 50%-ba. Egy győri könyvkereskedő most a Magyar Éjszakák III. füzetét kéri. Címe: Wolf Gyula, Győr. Légy szíves, küldj neki 1 példányt, a szegedi Ókortudományi Intézet (Bölcsészetkar) címére pedig 10-et. Mindezzel azután majd elszámolunk. Tegyünk úgy, mintha biztos jövőre számítanánk. Szigetünk e süllyedő lét szép és tiszta emléke marad.
Ölel
Károly

39.
Szeged, 1941. V. 14.
Kedves Pali,
legutóbbi soraim vételét semmi jel nem mutatja. Küldtél-e Magy. Éjsz. III-at legalább a győri könyvkereskedőnek? Ide semmi sem érkezett.
Ranschburg elszámolt a Magy. Éjsz. I-ből eladott 7 füzetről. Eszerint 10 P 50 fill. vagyonod van nálam. Fizessem valahová Budapesten, vagy küldjem el neked?
Mibe süllyedtél? Mit szólnál hozzá, ha előadnánk itt egy Aischylos-tragédiát - mondjuk a Prométheust - a Te fordításodban? Tudnál-e ilyesvalamit a nyáron megszülni?
Hozzáteszem, hogy mint magyar íróhoz csak félve fordulok Hozzád valami pozitívumért. De ezenkívül emberi embernek is ismerlek s ezért merem - Laci gondolata szerint is - feltenni a kérdést. A válasz sürgős.
Szeretettel
Károly

40.
Szeged, 1941. V. 20.
Kedves Pali,
a M. É. III. 10 példánya megérkezett, úgyszintén lapod. Köszönöm. A hom. himn.-ok szokásos végsora, αὐτάρ έγώ...stb. Devecseri fordításában pontos és szerencsés. Hogy Sziget-kiadásra mikor kerül sor, nem tudom. Az anyagot még nem látom. Hamvas ellen semmi elvi kifogásom nincs. Az egyes művekről külön kellene beszélni. A sors engem Hamvas-szakértővé tett. De Hamvas fél ettől a szakértelemtől. Laci Bethlen Katája az ő ígérete. Én már annyit sürgettem a múlt nyáron, hogy most röstellem. Hálás volnék Neked, ha kicsikarnád belőle.
A Prométheus-szal kapcsolatban máris rossz újság van. A szegediek szerint az itteni színpad technikai eszközei elégtelenek hozzá. Tehát nem merlek tovább bátorítani.
Egyáltalán nincs meg az az érzésem, hogy biztos terveket lehetne kovácsolni az őszre. Mi biztos akkor, ha még a M. É. IV-et sem tudjuk, eredeti tervünk szerint, kihozni? Kire számíthat az ember?
Őszre valószínűleg leköltözöm ide s élek a tudományos munka alkalmával, amíg élhetek. De azon túl vagyok, hogy az “öt (?) géniusz földjén” bármit idealizáljak.
Addig még Pestre írhatsz. Isten Veled.
Szeretettel
Károly

41.
Szeged, 1941. X. 27.
Kedves Palim,
levelezőlapod a Szegedre való készülődés közben jött meg, azóta főképp a költözködés foglalt el: ezért a késő felelet. Budapesti kisebb, toronylakásommal - ugyanabban a villában, amelyben eddig laktam - most sem vagyok kész. Címem itt: Kárász u. 8.
Szombaton pesti szabadegyetemi előadásomon - tárgya: a lélek sorsa az antik vallástörténelemben - felolvastam román halottasének-fordításodat óriási hatással. Az Officina-kiadó rögtön érdeklődött utána, de nagy sajnálattal azt hallom, hogy Te újabb lenyomatát valami más helyen gondolod. Nagyon sajnálnám, mert ha külön kiadhatnók, érdekes mitológiai kommentárt tudnék írni hozzá. Ha még nem késő, gondold meg és írj ide minél előbb.
Ne feledkezz meg róla, hogy rám és minden ígéretemre biztosan számíthatsz: a Halottas ének újabb kommentáros kiadása régi tervünk volt! Talán most sikerül. Karácsonyra is olyasvalamit adok ki, aminek mint magyar költő örülni fogsz.
Szeretettel üdvözöl
Károly

42.
Szeged, 1941. XI. 16.
Kárász u. 8.
Kedves Pali,
sikerült Pesten teljesen dűlőre vinnem román népballada-kötetünk tervét. Még a télen megjelenhet. Nem kétnyelvű lesz, hanem az Officina-könyvtár egy kis csillagos kötete, azt hiszem, ismered őket. (Ott jelent meg nemrég Platón “Lakomája” csak magyarul, Columbus, Montaigne, Chamisso stb.). Fődarabok természetesen az Ale mortului és a Szarvasok. Ez utóbbinak nálam levő fordítását egy régibb leveledből itt küldöm. Nekem így is nagyon tetszik, de talán még akarsz változtatni rajta. (A “sugár-szarvak” helyesek lesznek: mitológiailag így nagyon érthetők!) Két kis mitológiai tanulmányt fűznék hozzájuk magyarázatul: a halottak útjáról és a mitikus szarvasról. A bevezetésnek rövidnek és teljesen tárgyilagosnak kellene lenni. Azt elmondhatnád jórészt, amit a Kelet Népében elmondottál, de az elsőszemélyes hang és vonatkozások nélkül. A két fődarab között hozhatnánk még másokat is, amiket már lefordítottál vagy még lefordítasz. A Bárányt nem akarod?
A kiadó az Officina, amelynek a nevében írok most. A kötetecskék ára eddig 1 P 90 volt s azt hiszem, 10%-os honoráriumot a szolgáltatott lapszámok arányában el lehetne érni. Ha ez megfelelne Neked, íratok az Officinával közvetlenül is.
A M. Cs.-beli pamflet tudatosan rosszindulatú és hazug. A rosszindulat a szerkesztőt, a - részben beteges - hazugságok és ferdítések a szerzőt terhelik.
Várom leveledet és örülök az együttes munkának.
Szeretettel ölel
Károly

43.
Szeged, 1941. XII. 11.
Kedves Palim,
itt küldöm - mintául, főképp a verssorszámítás szempontjából - az Énekek Énekének egyszerűbb kiadását. A mi kötetünk lehet terjedelmesebb (kb. 64 oldal). Azonkívül mi nem közlünk idegen szöveget.
Küldöm Bartók saját fordítását is a szarvas-balladáról: a magyart és Bartók saját német fordítását. Nem tudom megállapítani, mi az alap. Ugyanaz a román szöveg-e, amelyet Te fordítottál? Ebben az esetben Bartók maga bővített. Bartók műve, a Cantata profana, amelynek ez a szövege, kétségtelenül a legnagyobb magyar szellemi alkotás Ady óta. Sem zenében, sem irodalomban, sem más művészetben nem mérkőzik vele semmi: Babits egész életműve sem. Egyedül a Te költészeted van azon az úton, amely hasonló magasságok felé vezet.
Ezért úgy gondolom, kötetünk bevezetésében erre a nagy alkotásra is ki kell térni. Sajnos, én sem vagyok muzsikus, de az egészet már átvettem és még egyszer át fogom venni egyik legjobb muzsikusunkkal, aki Bartókkal együtt dolgozott. Hálás volnék, ha az Ottó-féle dolgozatot kölcsönadnád nekem. Nyomtatványként küldheted.
Itt a diáksággal máris sokat beszélünk Rólad, interpretálni is foglak nekik. Az “Én”-ellenes versed kellene nekem s nem találom.
Készül-e a Magyar Éjszakák? A meghívókat köszönöm, megörvendeztetett a magas emberi stílus.
Ölel
Károly

44.
Kedves Pali,
van Pesten valami református tanári vagy diákszálló. Kövendi Dénes (Kunszentmiklós) szokott ott megszállni. Olcsó és tűrhető. Kérdezősködj utána, Debrecenben biztos ismerik. Ha nem: kérdezd meg Kövenditől. A fordítás nem sürgős, február előtt nem kerülhet rá a sor.
Jó karácsonyt és újévet!
Ölel
Károly

45.
Bp., 1942. II. 3.
Kedves Pali,
a kiadó visszaküldi Neked az Edda-fordítást. Még nem adtam fel minden reményt, hogy megjelenhessen, de mert ez most nem lehetséges, nem akartam, hogy idegenben feküdjön. Csodálkozva láttam, hogy verseid jelentek meg a M. Cs.-ban. Az én jogi formájú levelem hozzájuk nem hagyhatott kétségbe senkit afelől, hogy azt a folyóiratot szellemi, irodalmi, erkölcsi fórumnak nem tartom. Laci is beszüntette most már a tőlük kezdeményezett kapcsolatot velük. Szomorú baráti nevet látni azokon a papírokon. Szomorú az is, hogy az Énekek Énekére, különösen a bevezetésére semmi visszhangot nem kaptam. Úgy látszik, nálunk valóban minden húr spárgából van. Hogy rezonáljon? Vagy az általános helyzeten kívül (“kiégett sámánok vagyunk”) más ok is van?
A mythosok határán-t azért nem lehet Szigetben közölni, mert nekem dedikáltad. Hamvas Poéta sacer-ja ismeretlen előttem, Demény egészen. A Sziget-kötetnek együttesen kell nőnie.
Most még pár napig Pesten vagyok (Budafoki út 55.), azután ismét Szegeden. Remélem, hogy egyszer majd ott láthatunk. A fordítást most már várom.
Szeretettel
Károly

46.
Bp., 1942. II. 9.
Kedves Pali,
“hűtlenségre” Részedről sohasem gondoltam, most sem gondolok. Egyszerűen méltatlannak tartottam tiszta költői nevedhez olyan papirost, amelyet egy amúgy sem szellemi szerkesztő a maga s egy “kritikus” alacsony indulatainak szétfröcskölésével beszennyezett. Arról, hogy a “Mítoszok határán” előhanggal “Magyar Éjszakák”-füzet készül, éspedig Debrecenben, még akkor volt szó, amikor Pesten voltál. Miért nem lett ebből semmi? Helyzetedet minden tekintetben, mélyen megértem, egy inas-tanárt már magában véve is többre tartok ma, mint egy egyetemi tanárt. Nálad azonban ezt még ilyen pozitív értelemben sem veszem figyelembe. Szomorú volna, ha a szellem embereit bármi, ami sorsukban nem tisztán szellemi, szétválasztaná: ha az “osztályharc” vagy akárcsak az “emuláció” lehetősége felmerülne közöttük. Ilyen lehetőségnek nem tudott ellenállni Hamvas, ez volt a tragédiája. A leveledben küldött versekért a “köszönet” szó kevés, mégis köszönöm őket, különösen a “Távozás”-t. (Miért “Távozás”?) Jeligéül választottam.
Ennyi arról, ami kettőnket illet.
Tárgyi szempontból kell figyelmedet felhívnom arra, hogy Pfisterer Mozart-cikke alapjában hamis. Mozart nem goethei jelenség, mint ott beállítják. Ő az isteni gyermek, a földre csöppent tökéletes Putto, akinek még belé kell nőnie a világba, harmóniába hozni azt a világot, amit belül hoz, a külsővel. S milyen nagyszerűen történik ez, fokról fokra, a gyermekkor, ifjúkor, férfikor műveiben, főképp az operákban, a “Requiem”-ig! Erről Pf.-nek fogalma sincs. S még “birkózzam” ilyen Dummer Augusttal! Pali, Pali!
Ölel
Károly

47.
Szeged, 1942. II. 18.
Kedves Pali,
köszönöm küldeményedet. A kötetecske összeállítását eredetileg februárra terveztem, mert úgy volt, hogy januárban utazom el Svájcba előadásokat tartani és februárban jövök vissza. Mivel azonban egész januárban hiába vártam bizonyos átutazási engedélyre, s azt csak most kaptam meg, február utolsó napjaiban utazom el s nem biztos, hogy húsvét előtt visszatérhetek. Addig még lefordíthatsz néhány darabot, ha kedved jön rá. Azt is köszönöm, hogy a szöveg prózai részét és elrendezését rám bízod. Van már valami elképzelésem, amelybe a Te eredeti előszavad majdnem teljesen beleillik.
Illyés eljárása Bojtoddal a felháborító ellenpélda: mit nem szabad tenni. Mikor költeményedet a M. Cs.-ban elolvastam - meg akarván tudni, hogy csakugyan Te vagy-e az a Gulyás Pál -, azt hittem, a szerkesztő, felbátorodva a Nemzeti igazgatójának példáján Laci esetében - szántszándékkal választotta ki egy véletlenül sikerületlen versedet, hogy így mutasson meg kritikusaidnak. A versnek ugyanis nem volt értelme. Hogyhogy? Te Bojtot nem ismered s mégis kiderül, hogy jártál ott, élményeddé lett? Ez nem költői csapongás - ez szunyókálás, és egy rövid költeményben nem is homérosi. Nem értettelek s a fejem csóváltam. Mások bizonyára nem voltak ennyire kíméletesek. (...)
Tehát Biharbojtodat most már értem és ízlelem, jó íznek, Pali. De a magatartásodat Illyéshez és a többi népi “költőhöz” - a hűség vagy hűtlenség szempontjától egészen függetlenül, mert itt nem erről van szó - nem értem, éppúgy nem, mint ahogy négerek vagy eszkimók bizonyos viselkedését nem. Előfordulhat-e Petőfi után még 90 évvel is költeményben ilyesvalami:
                  - gondolám,
ez már aztán beszéd!...?
Hagyj, Pali, hagyj engem az “angyalok nyelvénél”, amelyet III. osztályon is beszélnek, de csak akkor, ha ott éppen egy igazi, nagy költő utazik. III. osztályon utazni s a “népből jönni” mindenkinek lehet, sőt mindenki onnan jön: lényegest mondani - ez a kiválasztottak tulajdona, eredetit, “örök emberit”, -“istenit”. Minden egyéb szempont mellékes, mellébeszélés - a jobbik esetben: félrebeszélés. Ez lenne nálunk az egyetlen életjel még, hogy vannak legalább “félrebeszélők”? Pali, ébredj! Antaeusodat magadban hordod, azok folytatásában, akik benned folytatódnak. Legbenső bensőd az Örök Forrással érintkező. És beszéld e forrás tisztán buzgó nyelvét - a népek nyelvét, amelyeket magadban hordasz. A nép nyelve helyett a népek nyelve: ma csak ez a nagy kaland ment meg. Ha erre nem ébredsz, szegény “népednek” is elveszel. Gondolkozz ezen s szíveld meg.
Ölel
Károly

48.
Szeged, 1942. IV. 22.
Kedves Pali,
lapod röviddel azután érkezett, hogy Svájcból megjöttem. Mit műveltem? Előadásaimat tartottam, emberek közt s természetben voltam. Felüdülésre is rászorultam ez után a tél után. Főfájásaim kezdtek szörnyűek és kiállhatatlanul gyakoriak lenni.
Hazatértem után rögtön közös kötetünkhöz akartam fogni, de a nyomda most már, hogy télre nem lettünk kész, őszre halasztja. Van tehát időd további fordításokra.
De mindenek felett az egészség. Sok vitamint: citromot és zöldséget ajánlok. A sarkutazók is citrommal védekeznek a legyengülés ellen. És sok napot! Orientálódj a Nap felé - sok jó ezen a földön úgysem terem. A Nap a “vitamin”!
Ölel
Károly

49.
Bp., 1942. VI. 7.
Kedves Pali,
köszönöm leveledet s korszerű mellékletét. A családi üdvözletet hasonlóval viszonzom: most már eggyel több leányom, a tegnap született Kornélia Zsófia Antigoné részéről is. A román-kiadványt kiadónk őszre halasztotta, addig van időd kiegészíteni, amivel akarod. Most én sem tudnék foglalkozni vele, mert ismét svájci előadásokra készülök (“népek hazája”, “nagyvilág”...)
Ölel
Károly

50.
Gulyás Pál Szegedre címzett levele:
Debrecen, 1942. X. 29.
Kedves Károly,
talán már el is felejtetted, hogy vagyok a világon. Hiába, Te Svájcba röpülsz, én csak a Gyilkos-tó fatönkjeit bámulom. De azért mégse futhattál el egészen az Alföldről: híredet hozták derék tanítványaid. A Háború orkánjai közt se süppedtél a föveny alá. Szellem vagy. Magam is erőlködöm fentmaradni. Sikerül? “Minden a Sorsé...” - Az Officinára is gondoltam, amikor kezembe került az őszi könyvkatalógus. A román balladák tavaszra maradnak? Sebaj. A versnek várnia kell. S addig tán sikerül kiegészítenem: újév után fordításaimra vetem magamat. Most a verseim jönnek, tavasszal a tanulmányok, jövő ősszel a fordítások. Egyéves terv, akinek - millió esztendő... A Kassán megjelenő Új M. Museum most hozta szlovákul a Kassa k. előtt c. versemet. Egy nagyobb cikkem is jön. dec.-ben: “Isten békéje a magy. irod. felett” Jó lenne mint Magyar Éjsz. IV-t kiadni: 300 db = 40 P körül. Szegeden átvennék az ifjak? S a “Költők sorsa D.”-t is Rozsnyóról, a raktár homályából? (300 db = alku szerint, Potocsny József nyomdatulajdonostól, - Kristó Nagy ajánlkozott is rá, - beszélj vele, ha van rá kedved és időd.) Írj, minden érdekel!
Kézcsók! Szeretettel:
G. Pál
A Szegedi Híd kérte a Neked dedikált versemet (A mythosok határán). Nálad megvan a K. Kalendáriumban is. Ha jónak látod, add nekik oda.

51.
Szeged, 1942. XI. 19.
Kedves Pali,
rég kellett volna lapodra válaszolnom, de én csak vártam, hogy mondhassak valami kézzelfoghatót is. Hiába. A szegedi diákok, jóllehet egyébbel felkerestek, azokról a dolgokról, amelyeket levelezőlapodon megpendítesz, nem tárgyaltak velem. Írj talán Kristó Nagynak a SzEI-be s szögezd le pontosan terveidet és kívánságaidat, vele Szegeden is, Pesten is találkozom, megbeszélhetjük a dolgokat.
Az Officina a román dolgot nem adta fel, de határidőt maga sem mer mondani. A dolognak van egy kényes pontja is, mint jól tudod, s bár én mindent vállalok egy igaz európaiság szellemében, nem mindenki teszi ezt. Tavaszra talán tisztul a helyzet ebben is, másban is.
A nálam levő verseidből szívesen adok bármit a Szegedi Hídnak - mihelyt kérik. Utánuk nem dobhatom.
Írod, igyekszel Te is felülmaradni a fövenyen. Jó, jó: felülmarad az ember a pöcegödör levén is, ha muszáj - de a szag közben! S ez inkább az, mint egészséges, száraz föveny.
Hát jó orrot, Pali, továbbra is!
Baráti üdvözlettel
Károly

52.
Szeged, 1943. I. 15.
Kedves Pali,
sajnálom, hogy már csak kötetlen Epiktétost tudok küldeni Neked. Az első két hét alatt az egész első kiadást (1000 pld.) elkapkodták a nyomdából, alig tudtam néhányat barátaim számára megmenteni. Ezek közül egy ez is. Fogadd jó szívvel.
Nagyon kedves a téma-ötleted, de a János-evangélium eszmevilágától e pillanatban meglehetősen távol élek, s mindinkább mitológus leszek, semmint teológus. Helyesebben: annak születtem és nem emennek. Talán írok nemsokára olyat, ami a magyar mitológiát is közelebbről érinti. Nagy elmerülésben élek, de minden hír kedves nekem, ami Rólad jön. Neked is és minden szeretteidnek is a legjobbakat az új s a következő esztendőkben!
Ölel
Károly

53.
Szeged, 1943. IV. 4.
Kedves Pali,
nem azért küldöm itt vissza a román balladagyűjteményt, mintha kiadásukról végképp lemondtam volna. De mert a pillanat kiadói-politikai szempontból még mindig nem alkalmas, én pedig egy évre külföldre, Svájcba távozom (családommal együtt), nem akarom, hogy Te időközben valami alkalmat itthon elszalassz. Odakint svájci meghívásra előadásokat, szemináriumokat tartok, forma szerint berni követségünkhöz tartozom (oda irányított levelet megkapok), s természetesen szegedi katedrámat is tartom. Mással, mint tisztán szellemiekkel - elsősorban mitológiával - nem foglalkozom, de talán épp azzal fogok tudni használni.
A viszontlátásig ölel változatlanul
Károly

54.
Ascona, “Sogno”, 1943. VII. 17.
Kedves Pali,
régóta nem hallottam hírt felőled. Remélem, nem azért, mintha legutóbbi levelemet rossz néven vetted volna. De tudom, hogy onnan hazulról Svájcot nagyobb távolságban érzik az emberek maguktól, mint én Magyarországot s azokat, akiket otthon barátaimnak tartok, innen. S úgy látszik, Bázel is közelebb van Debrecenhez, mint Debrecen Bázelhez. Legalábbis úgy tűnt nekem, hogy Bázelben többet beszéltek a Debrecenből odavárt magyar lektorról, mint amennyit ezzel Debrecenben törődtek. Ismered-e azt a Némedit, akiről szó van? S milyennek tartod?
De most fontosabb ügyben írok. Egy neves bázeli könyvkiadó, Benno Schwabe, “Europäische Reihe” címen sorozatot indított, amelybe európai jelentőségű új magyar klasszikust is felvenne. Amikor legutóbbi bázeli előadásom alkalmával erre vonatkozó kéréssel hozzám fordult, Adyt ajánlottam. Nem pusztán költeményekről van szó, hanem legfőképp olyan prózáról, amely eszmélkedésre indít és a jövőbe világít. Ilyen prózája Adynak tudtommal eddig még össze nem gyűjtött újságcikkei között van. Révész néhány megdöbbentő részletet idéz.
A könyv eszméje azóta a kiadónál tovább fejlődött s a sajtó alá rendezésről egy Zürichben élő magyar pszichológus-hölggyel, dr. Jacobi Jolánnal tárgyaltak, ő viszont segítségért hozzám fordult. Neki itt anyag nem áll rendelkezésére, azt tehát össze kellene gyűjteni. A németre való fordításról ő gondoskodna, de természetesen már az összegyűjtés is kellőképp honorálódna. Úgy gondoltam, hogy ez az Ady emlékét és hatását, s egyúttal a magyar szellem megismerését szolgáló feladat olyan, amelyre - ítéleted szerint - vagy Magadnak, vagy az Ady Társaságnak kellene vállalkozni. Jacobinénak mindenesetre a Te címedet adom meg és arra kérlek, ha Hozzád fordul, méltasd gyors válaszodra. Az anyag mennyiségéről s minden egyébről ő majd részletesen ír.
Ha költeményt is felvesztek, csak a von Hoch-féle fordítások állják meg a külföldi mértéket. Őt tulajdonképpen Turcsányi Tivadarnak hívják s levéllel vagy személyesen Lauffer könyvkereskedésében található a Váci utcában.
Azt remélem, hogy ez a levelem a Bocskay-telepen talál meg, Németh Laci közelében. Róla sincs semmi hírem elutazásom óta. Az utolsó előtti napon telefonon beszéltem vele. Legutóbb, amikor Magdi írt Ellának, pár sort fűztem a levélhez és legújabb munkái iránt érdeklődtem. Nem jelent volna meg semmi tőle a könyvnapon? Egy könyvet, amelyet akkor elkapkodtak, szerzője már elküldött nekem. Noszogasd meg egy kissé Lacit, ha szükség volna rá. Még mindig azok közé a kevés számú írók közé tartozik, akiket olvasok.
És másik még olvasott auktorom, Gulyás Pál? Tőle sem jelent meg semmi? Ha a levélen hivatali állásomat megadjátok (Kulturberater der Königl. Ungarischen Gesandtschaft in Bern), bármit simán és gyorsan küldhettek.
A szellem állása odahaza? Nem óhajtasz jól bevált pesszimizmusom ellen küzdeni? Lacinak a debreceni egyetemmel szemben kezdettől fogva nagyobb tartózkodást ajánlottam volna, ha kifejezetten is tudni akarta volna azt, amit úgyis sejtett: hogy mit jelent hallgatásom.
A magam helyzetét idekint úgy képzelem: engem mércének állítottak ide, hogy ami van még az emberi Európából, lemérje rajtam a magyar szellem magasságát. Ehhez elég itt alkotnom s hallgatnom hazafelé. Itt a legszínvonalasabb napilapban s a vezető folyóiratban kérnek cikket tőlem (s kapnak persze) s megértem azt, amit Szegeden nem: a zürichi diákság kérésére az egyetem auditórium maximumában kellett előadást tartanom. Téma: A szellem. A szellemi élet lesz a tárgya azoknak az előadásoknak is, amelyeket augusztus végén a leysini szanatóriumban üdülő diákoknak tartok. Egy zürichi diáktól indult ki a gondolata. A dolgom, amit mind a derék svájciak adnak s mind a magam közvetlen alkotási igényének is megfelel, több mint amennyi otthon - kivéve még talán a nagy természettudósokat - magyar egyetemi tanárnak valaha volt.
S még a Dél és az Alpesek atmoszférájánál is többet jelent az embereké. Nem is a magas szellemi színvonal a fontos, hanem az a méregtelenség, amelyben - kivéve itt - régóta nem volt részem. Sokat írhatnék erről s a nagy cédrusról a kertben, a magnóliákról és a cryptomeriákról, amelyek az óriás fenyőkkel itt találkoznak. Szőlővirágzás s a szentjánosbogarak nászának idején érkeztünk ide, s azóta a második teliholdat bámuljuk az Itáliába nyúló tó felett. Talán majd írok még mindezekről. Mindig virágzik valami - s köztük hölgyeim virágzanak. Magdival együtt üdvözlünk Benneteket s üdvözöljük Laciékat is -
szeretettel
Károly

55.
Gulyás Pál Asconába küldött levele:
Debrecen, 1943. IX. 10.
Kedves Károly,
még a múlt hónap elején egy nagy levelet írtam Hozzád Ditróról - próza és vers. Közben beteg lettem, az vagyok már másfél éve. Állandó vérzés, - gyengülés. Most bemegyek a klinikára, vizsgálatra. A levelet még nem fejezhettem be, - elvi levél. Üzenet a porból. Bocskay-kert és Debrecen közt összevissza keringvén, a levél valami iratcsomóba belekeveredett. ˝9-re a klinikán kell lennem, most 8 óra, reggel. Talán néhány nap múlva kiderül vérem állandó “centrifugációja”...
Szeretettel köszönt:
Pali
Dedikálva küldeni fogom “Az Alföld csendjében” c. verskötetemet! Itt még csend van...

56.
Ascona, 1943. XII. 11.
Kedves Pali,
abban a jókívánságos reménységben küldöm ezt a karácsonyi és újévi üdvözletet mindkettőnk részéről édes mindnyájatoknak, hogy már egészséges vagy s nemsokára ismét hallhatunk Rólad.
Szeretettel
Károly
Abs.: Prof. Kerényi, Ascona, Villa Sogno

57.
Gulyás Pál levele:
Debrecen, 1944. I. 21.
Kedves Károly,
egyszerű lélektani törvény, hogy a nagyon nagy válasz sokszor nagy - csendbe is fúl. Már hónapok óta hever egy nagy megkezdett levelem. Ditrón kezdtem a nyáron, Debrecenben folytattam. - Febr. 1-jén Rimaszombatra megyek, az állami kórházba. Rettenetes extázis élne bennem, rettenetes véznasággal. - S extázis kint, kint - a Történelem extázisa. A Makropsiche és a Makrohistoria ütközése...
No majd a levélben!
...
csak imádkozz a Mindenségért.
Ölel
Pali
Rohanok az iskolába. Reggel ˝8. Febr. 1-jétől 3 hónapi betegszabadság.
                                             Árkádia-Debrecen 1943...
                             K. Károlynak, a nagy hegyeken túl...
Úgy rohanok, minthogyha Léthe
vizét kaptam volna emlékbe.
Rohanok a téli napon,
viszem hulló gondolatom,
nincs itt Eszme, nincs itt Való,
csak hull a hó, csak hull a hó...
(In flagranti scripta
Faveat mihi crypta)

58.
Ascona, “Sogno”, 1944. III. 8.
Kedves Palim,
tegnap jött a köteted, máig olvastam, elülről, hátulról, de ki nem olvastam, ebben mindig benne marad, ki nem iható, illadozó-el-nem-illanó és meg nem unható az az eszencia, amely csak a Tied, senki másé a magyar irodalomban, új és egyetlen, a Te egyszeri, még-nem-volt-s-újra-ilyen-nem-lesz költői temperamentumod. Abban az értelemben is, amit temperamentum szó szerint jelent: elegyülés. Ilyet nem kever még egyszer a természet, mint amivé Téged temperált. S költői temperamentum, ami azt jelenti, hogy bár ilyen a magyar költészetben még nem volt s talán más irodalomban sem, de azért azok közé a ritka és a maguk nemében külön családot alkotó vegyületek közé tartozik, amelyek költőt és csakis költőt szülnek, ők a költő különböző lehetőségei, megvalósulása. Azt mondod: olyan temperamentum sem volt még, mint..., a magyar költészetben, utóvégre mindenki “ritka” vegyülék! Jó. De a telekkönyvi hivatalban, a vármegyeházán, bankvezér vagy miniszter titkári szobájában, mit tudom, hol még, előfordult az a temperamentum. Ezért könnyebb neki az életben és sokkal nehezebb a költészetben. Neki és a hasonlóknak külön gonddal kell eminenskedniök, szakmányba írni jeles dolgozatokat a gyakorlati verstanból, Te meg csak foghegyről odacsettinted a legnagyobbat:
A vers legyen szálló pehely és zuhanó parittya!
Akkor “szép” a vers, ha egy szellő rezgeti és a
                                                    halál hajítja.
És sikerül Neked ez, amit talán még csak Ady tudott nálunk ilyen világosan, egy köteten, több mint egy köteten át (mert sajnálok minden sort, ami nem került belé, különösen az utóbbi évekből, a kötetbe)! Regényben Sterne-nek, Jean Paul-nak, “epikus” versben Byron-nak van még talán ilyen abszolút temperamentuma, temperamentum, amely elég, hogy odabillentsen, mint egy Aristophanést Homéros mellé, nálunk az egész régi (Arany János-) akadémiai és új (Babits-) akadémikus költészet elé.
Az eszenciád, Pali, marad s az egészen kevés dolog közé tartozik, aminek maradnia a legáltalánosabb szempontból is érdemes. Legalább azok számára, akik magyarul még tudni fognak. Komolyan elgondolkoztam azon, amit nekem üzensz. Végiginterpretáltam a verset, mint egykor Veled, a Zalai úton Hölderlin Brot und Wein-jét. Jól értettem-e? Csapjak fel inasnak, mondod. Az “inas” Nálad ott “imposztor”, Zeusz volt ilyen “inas”, mikor aranyesőként beszivárgott - “esze inasként csavarult”. Legyek én is ez: javíthatatlan lurkóként, csavaros ésszel a merev falakon áthatoló, de magyarul? Azt hiszem, Palikám, megvalósítottam valamit ebből az inasos csavargásból - idegen országokon s egyelőre idegen nyelveken keresztül is csak csavargok. S nem imposztorság, azoknak, akik a falakat olyan merevre építették, “kövér” kollégáimnak az eszén így túljárni? Inaskodom, az biztos, de így gondoltad-e? S hogy a végén mi lesz otthon, “magyarul” is hatásos abból, amit itt “kiáltok”, az nem csak tőlem függ, tőlem szinte a legkevésbé. Nagyon is a szférák zenéje...
“Már egy esztendeje kiáltasz” - írod nekem a dedikációban. Mondhatnám: már régebben is. Egynehány esztendeje inkább azt éreztem azonban már, amit Te most mondasz magadról: “nincs szavam”. Te voltál talán az egyetlen, akinek írtam is arról, amit világosan láttam. Mellettem élő barátaim ugyanazt hallhatták tőlem. A többieknek legfeljebb csak hallgatásom kiálthatott. De amikor annyian voltak, akik azzal foglalkoztak, hogy a füleket betömjék! Jaj, csak a Kerényitől egy szót se! Még ha az Énekek Éneke szavával szólna, akkor se! Mit gondolsz, miért kell a legmélyebbről jövő dolgaimat is legalább utólag lefordítanom idegen nyelvre? S nem jobb akkor mindjárt más nyelven írnom? Miért kellett a zürichi (nem magyarországi!) diákok meghívását elfogadnom, hogy az ő egyetemük auditórium maximumában beszéljek a “Szellemről”? Mert Magyarországon legfeljebb Gulyás Pál óhajtotta, hogy a diákság ilyesmit halljon, s Gulyás Pál hatalma nem terjedt odáig.
Lapod azzal a másik kis könnyeden súlyos versikével valamivel előbb jött. Helyes a cím: “Árkádia-Debrecen 1943”? Nem 1944? A Baumgarten-díj alkalmából egy képedet is sikerült kivágnunk. Kívánjuk, hogy egészségesen, minél előbb Rimaszombatról is - kivágjanak! És írjál!
Ölelünk
Károly
Ui. Kötetedből még máma du. lesz odalent, Signorelli kávéházában felolvasás (mi itt Asconában magasan fent, a Monte Verità csúcsa felé élünk, előttünk a Lago Maggiore, és ez más “ország”, vagy legalábbis “állam”, mint Bern, ez Tessin, Ticino-kanton, független olasz földdarab) s biztos vagyok benne, hogy kiragadják a kezemből s elviszik Brissagóba (ez az utolsó svájci falu az olasz határ felé) s ott fogják olvasni, ahol Babits is írt néhány verset. Emlékszel a hortenziákra, amelyek bűnbánatra inspirálták szegényt? Azok ott virágzottak be a télbe, Brissagóban, nemrég nyesték meg őket. De a mimózák virágoznak már jó filozófusunk, Szilasi Vilmos könyvtárszobája előtt, a túlsó partról átragyog az örök Itália s méltó atmoszférával fog elvegyülni eszenciád...
Nagyon örülnénk, ha a halottas-ének s a többi román balladák fordításának egy másolatát is el tudnád küldeni. (Ha teljes hivatalos címzésemet ráírod a borítékra, a cenzúra nem babrál vele!) Még azt is megírom Neked, hogy legutóbbi zürichi előadásomat a Ges. der Freunde Ostasiatischer Kultur-ban a sámánizmusról tartottam, s Reád különösen gondoltam, mert úgy emlékeztem, hogy egy hasonló témájú előadásomon a pesti egyetemen Te is és Laci is ott voltatok. Nem akkorról és nem Tetőled származik-e a “kiégett sámánok vagyunk”? Egyébként görög mitológiáról, Héliosról és leányairól, Medeiáról és Ariadnéról, Héráról és Aphroditéről volt szó szép számú előadásaimban, és arról, amit a görögök “psychének” tudtak és éltek - és haltak. A Napleányokról szóló könyvecske, amely egészen itt született “Ad somnum”, ahogy latinul hívnák ezt a villát, Zürichben már nyomdában van. Lacinak nemrég elég részletesen írtam ezekről a dolgokról.
Érdekes különben, hogy a magyar szellemi osztály elfelejtett levelezni. Mennyivel kevesebbet írnak nekünk a barátaink, mint Katónak, akit a gyermekekkel együtt hoztunk ki, az ismerősei! Szegeden volt a piacon egy kofanéni, aki a legutolsó időkben, míg ott voltunk, kiszolgált tejfellel a “pultja” alól, a derék Rózsa Sándorné: ő a legelső levélírók közé tartozik. S Szegeden biztosan ő a fő forrása a rólunk szóló hiteles híreknek és nem ám a dékáni hivatal, hogy az “irodalmi” társaságról ne is beszéljek...
Második ui. (Később.) Közben odalent voltunk, Szilasiékkal, akik biciklin jöttek át Brissagóból s ez alkalommal nem volt idejük idáig feljönni, hozzánk. A költemények hatása az volt, amit vártam. Sőt talán még mélyebb. Ezt a tiszta, nyílt és teljes odaadással való befogadását magyar műalkotásoknak már évek óta csak a külföldön tapasztaltam, szellemi embereknél, akik évtizedek óta hazulról távol élnek s szellemi méreteikben az otthoniak fölött magasan állnak (mint Tolnay Károly a műtörténészek, Szilasi a filozófusok között). Boldogság volt ilyen nemes rezonancia számára megcsendítenem a költeményeidet. Persze hogy elvitték, és falni fogják odahaza.
És most, hogy üres nem maradjon még ez a falat papiros (híreket nem írok, ezeket körülbelül otthon is tudjátok, vagy végül, ha a vesztes fél közben takargat is, elég jókor megtudjátok) megírom e levél másik megszakítását is. Egy fiatalos öreg képviselőbácsi volt itt nálunk ma ebéden, Bázel város-állam egyik képviselője a svájci “országgyűlésen”, brissagói szomszéd ő is, s Szondi barátom, a legjelentékenyebb magyar lélek-kutató könyvét a megjelenése napján kapta véletlenül a kezébe Bázelben, közös barátainknál. Szondi sorsanalitikus módszeréről volt szó egész ebéd alatt és utána, semmi másról. S közben még ő csodál minket: ezek a magyarok, itt is, Szilasiéknál is, mindig csak tudományról, soha politikáról nem beszélnek! Így üdülünk egymással magyarok és svájciak - a szellemi oldalunkkal egymás felé. Próbáltam volna meg otthon, egy magyar politikussal - vagy magyar íróval! (Vendégem író is.) Most már elég, a holnapi futárral Kövendinek is jár levél, és Ferdinandynak Lisszabonba, aki magyar lektorként ott inaskodik.
Áldjanak meg, Pali, az istenek, az a Három is, meg a többi mind, családoddal egyetemben.
Salve atque vale! Légy egészséges!
K.
Jegyzetek