A SZAMÁRBŐR

IRTA
Honoré Balzac

FORDITOTTA
Harsányi Kálmán

Eredeti kiadvány: A szamárbőr / Honoré Balzac ; ford. Harsányi Kálmán

Budapest : Athenaeum, 1912

Mobil könyvoldal: http://mek.oszk.hu/mobil/konyvoldal.phtml?id=10035

Ez a könyv a Magyar Elektronikus Könyvtárból

származik: http://mek.oszk.hu”

Országos Széchényi Könyvtár - http://www.oszk.hu

Tartalom

ELSŐ RÉSZ
A TALIZMÁN

MÁSODIK RÉSZ
A SZIVTELEN ASSZONY

HARMADIK RÉSZ
A HALDOKLÁS

EPILÓGUS

ELSŐ RÉSZ
A TALIZMÁN

I.

Október vége felé lehetett, mikor egyszer a Palais-Royalbeli játékházak estvéli megnyitásának törvényszabta órájában egy fiatal ember sietett a bőségesen adózó, tehát a törvény által kellőképpen pártfogolt kártyabarlang felé s minden habozás nélkül haladt föl a lépcsőn, hogy a 36. szám alatt tanyát ütött játékbankba térjen.

– A kalapját, tisztelt ur, a kalapját! – kiáltott rá rekedtesen rikácsoló hangon a folyosó homályos zugából egy kis összetöpörödött emberke, nem éppen bizalomgerjesztő fakó ábrázatával a rács mögül előbukkanva.

Ha az ember játékházba teszi a lábát, a törvény első gondja a kalap, melynek a fejről le kell kerülnie. Talán valami evangéliumi példabeszéd értelmében? Vagy talán inkább annak a pokoli szerződésnek a biztositékaképpen, mit vele hallgatagon megkötöttünk? Vagy arra való csupán az egész, hogy kellő tisztelettel ácsorogjunk azok előtt, kik besöprik elnyert pénzünket? Avagy talán a rendőrségnek, ki még a legutolsó füstös lebujba is befészkelődik: érdekében áll megtudnia a kalapos, helyesebben a kalap tulajdonosának a nevét, mit a mitsem sejtő játékos netalán belefirkantott a bélés selymébe? Vagy végre csupán csak egy kis ártatlan, de fölöttébb tanulságos statisztikai táblázat összeállitásáról van szó, mely a különböző koponyaméretek egybevetésével a játékosok agy-alakulását fürkészi?

Maga az intézőség természetesen mind e dolgokra mélységes hallgatással felel. Hanem annyi bizonyos, hogy aki csak egyetlen lépést is tett a zöldposztós asztal felé, éppen oly kevéssé ura többé a kalapjának, mint önmagának, mert az után az egyetlen lépés után, bot és köpenyeg, no meg a pénzestárca és tetejébe az egész ember a kártyáé már.

Kifelé jövet azután valóra válik a kesernyés epigramma s a mindenéből kifosztott ember arra a tudatra ébred, hogy mégis csak maradt még valamije. Egyébiránt, ha valakinek vadonatuj volt a kalapja, megtanulja a maga kárán, hogy a játékosnak nagyon tanácsos külön e célra tartogatott öltözetben megjelennie.

A fiatal ember olyan csodálkozó képet vágott a szerencsére már erősen viseltes karimáju kalapért a markába nyomott számozott cédula megpillantásakor, mely nyilvánvalóvá tette járatlanságát e helyen.

A kis vén ember, ki minden valószinüség szerint zsenge ifjuságától a kártyabarlangok levegőjét szivta, fénytelen, fakó szemével ráhunyorgott és egy bölcsésznek a vesékig ható éles pillantása meglátta volna benne a kórház nyomorultjait, a tönkrement urhatnámok elzüllését, egy sereg vizbefult öngyilkost, örökös kényszermunkára itélteket és a Guazacoalcóba toloncoltakat…

Ez a fakó, megnyultképü vénség, kiben már csak Darcet huskivonatai tartották a lelket, valóságos megelevenedett képe volt a játékszenvedély netovábbjának. Arcának mély barázdáiból ki lehetett olvasni egykori kegyetlen gyötrelmeit. Sohasem tudta megállni, hogy sovány napi bérét még aznap el ne játszsza. Most már olyan volt ő is, mint az igába vénült gebe, mikor oda se hederit többé a suhogó ostornak; és közömbös maradt a kifosztott, tönkrejutott kártyások keserves kifakadásaira, néma elszántságára, mikor révedező, üres tekintettel, kitámolyogtak a játékteremből. Maga volt már a megtestesült játék.

Ha a fiatal ember egy kissé jobban megnézte volna ezt a komorképü cerberust, alighanem ilyenformát gondolt volna magában:

– Ennek az embernek a szive helyén már csak egy játék kártya van!

Hanem a mi emberünk nem értette meg e némán is ékesszóló, eleven tanácsot, mit kétségkivül a gondviselés helyezett ide, mint ahogy minden gonosz helyre vezető ajtó küszöbére az undort szokta helyezni… Nem értette meg. Gondolkozás nélkül lépett a terembe, hová az aranypengés csábitó muzsikája csalogatta… Minden valószinüség szerint Jean-Jacques Rousseau gyönyörü mondásainak leglogikusabbja volt a sarkantyuja, melynek veleje ebben volna kifejezhető: Nincsen azon megütközni való, ha valaki kártyához folyamodik, de csupán akkor nincsen, ha önmaga és a halál között nem lát már egyebet az utolsó tallérjánál…

II.

E kártyabarlangok nem nyujtanak este valami poétikus látványt, hanem a látásuk azért versenyre kelhetne a legizgatóbb, véres kimenetelü drámával. A termek végtől-végig csak ugy nyüzsögnek a játszók és szemlélők seregétől és a sok nekihevült arc között nem egy aggastyánt is lehet találni, ki már csak itt tud felmelegedni. Azután megkezdődik a tivornya, hogy a bortól mámorosokkal a Szajna hullámai között fejeződjék be. A szenvedély urrá lesz a szivek fölött és a nyugalmas szemlélőt éppen a résztvevők nagy tömege gátolja meg abban, hogy farkasszemet nézzen a játék démonával. Az egésznek olyan képe van, mintha minden egyes résztvevő kivenné a maga részét az általános zsibongásban és minden kis hangszer a maga módja szerint igyekeznék teljesebbé tenni a furcsa zenekar összjátékát.

Akadnak azonban e helyen igen tiszteletreméltó férfiak is, kik csupán unalmukat elűzni tévedtek ide és akik éppen ugy megfizetik ezt a gyönyörüséget mint a szinházi belépőjegyet és akik ugy jöttek e helyre, mint máskor talán egy kis padlásszobába, hol aránylag olcsón vásároltak meg háromhavi lelkifurdalást.

De föl lehet-e fogni egész valójában annak az embernek az őrületes lelkiállapotát, ki mohón lesi a játékház megnyitását?… A reggeli és az estvéli játékosok között olyan a különbség, mint az érzelmeiben már egy kissé megülepedett férj és a szive választottjának ablaka alatt epekedő szerelmes ifju között. Csak reggel felé lángol föl igazán a lobogó szenvedély s csak akkor ölt ijesztő arányokat a szörnyü nyomoruság. Csak akkor tárul szemeink elé az igazi játékos, ki nem evett, nem aludt, nem élt, nem gondolkozott egy egész éjszakán által, annyira megviselték lelkének felkorbácsolt indulatai, annyit szenvedett és annyit szorongott a trente et quarante minden kártyájának felvetésekor. Csak akkor tárul szemünk elé a sok hátborzongatóan nyugalmas szem, megragadó kifejezésü arc és az a sok sóvár tekintet, melyek valósággal elnyelik a fölvetett kártyalapot.

Igen, ilyenkor szokták megtenni az utolsó kisérletet azok, akik kudarc esetén nem haboznak agyukba golyót röpiteni. Nyolc óra mulva már csak a puszta vakeset, a kártyák véletlen, esetleges összetalálkozásától függ minden. A rouge vagy a noire tizszer nyert egymásután.

A játékházak csak a bank megnyitásakor mutatnak valami nagyobbszerüt. Ha Spanyolországnak megvannak a maga bikaviadalai, mint ahogy Rómának megvoltak a gladiátorai, ugy Páris büszkén hivalkodhatik a Palais-Royalával, melyben a kis csábitóan pergő roulette-ek nyomán szintén patakokban folyik a vér, bár nem kell attól tartanunk, hogy a termek sima padolatán belegázolva megcsuszamlunk a vértócsákban. Vessünk csak egy futó pillantást ebbe az arénába; tessék belépni!… Minő kopárság!… A falakon embermagasságnyira körülfutó fakószürke papirszőnyeg egyhanguságát egyetlen kép sem szakasztja meg, hogy legalább annak szemléletében nyerhetnénk némi üdülést; mi több, még egy árva szög sem akad e kopár falakon, mely hamarosabban végrehajthatóvá tenné az öngyilkosságot. A padolat kopott és piszkos. A hosszukás nagy asztal a terem közepén van. Ide-oda görgetett aranyaktól megkopott zöld posztója és a körös-körül elhelyezett szalmafonatu székek elég furcsán azt látszanak bizonyitani, hogy azok az emberek, kik éppen a fényüzés vágya és a pénzsóvárság miatt rohannak vesztükbe e helyen, legalább itt édes-keveset törődnek a ragyogással. Ez a valósággal emberi ellentét a tehetetlenségükben vergődő lelkekben szokott fölmerülni. A szerelmes selyembe-bársonyba szeretné öltöztetni kedvesét és rárakná a Kelet legdrágább patyolatát, bár legtöbbnyire csak valami nyomorultul rozzant nyoszolyán hál vele. A nagyravágyó mindenhatóságról álmodik, bár a megalázkodás pocsolyasarában fetreng. A kalmár sötét, nyirkos boltjában nyomorog, bár nagyszerü palotát épittet, ahonnan azután fiát, az időelőtti örököst az árverésen testvér-megpörditette dob üzi ki. Van-e a konyhai látványosságokon és a büzös csapszéken kivül visszataszitóbb valami, mint a kártyabarlang? Különös probléma!… Szakadatlan küzdelmet folytatva önmagával, megcsalva reményeit a jelen gyötrelmeivel, kecsegtetve magát a jövővel, mely nem az övé többé: az ember minden cselekedetére rányomja a következetlenség és gyengeség bélyegét. Nincs is egyéb tökéletes ezen a világon, mint maga a szenvedés… Mikor a fiatal ember a terembe lépett, már voltak néhányan az asztal körül.

Három tarkóig kopasz öreg ember ült közömbösen a zöld posztótakaró mellett. Hideg, érzéketlen arcuk merev volt, mint a diplomatáké és elárulta, hogy ez a három összezsugorodott, megkérgesedett sziv réges-régen eltanult már hevesebben dobogni és akkor sem verne lázasabban, ha az asszony féltve dugdosott pénzecskéje volna feltéve az utolsó kártyára.

Az asztalvégre könyökölve egy olajbarnaképü, feketefürtü fiatal olasz várta azt a bizonyos sugallatot, mely olykor-olykor olyan végzetes tanácsot ad a habozó játékosnak: »Igen! – Nem!« Az a délvidéki arc csak ugy lángolt a sóvárgástól.

Hét-nyolc bámész szemlélődő leste a látványosságot, mit majd a vakeset, a résztvevők arca és az ide-oda gereblyézett aranyhalmok fognak nyujtani nekik. Ez a renyhe népség még lélegzetét is visszafojtva, némán, mozdulatlanul ugy állott az asztal körül, mint kivégzéskor a csőcselék a Grève-téren, mikor a hóhér már munkára készül.

Egy viseltes ruhába öltözött hórihorgas, szikár férfiu egyik kezében rovátkolt papirlapot, másikban pedig valami gombostüfélét tartott, hogy a rouge és noire tételeit jegyezze. Egyike volt Tantalus modern ivadékainak, kik tőszomszédjában élnek e század minden élveinek anélkül, hogy valójában belemerülhetnének, egyike ama zsugoriknak, kiknek egy garasuk sincsen, kik képzelt tételekre játszanak és minden dőreségük mellett is valóságos vigaszt találnak nagy nyomoruságuk közepette bohó agyrémeikkel való kacérkodásaikban s végre is olyanformán fogják föl a bünt és veszedelmet, mint a fiatal, még ki nem ábrándult papocskák az urvacsorát, mikor misét mondanak.

Egy-két vén tapasztalt kártyás ácsorgott még az asztal közelében, kik járatosak lévén dus tapasztalataiknak utána a szerencse forgandóságában, olyan rettenthetetlen arccal készültek a játékhoz, mint a börtönviselt rabok, kiket nem rémit el már a gálya sem és három tételt szándékoztak megkockáztatni, azzal az erős elhatározással, hogy a valószinü nyereség esetére tüstént odább állanak, az lévén a kenyérrevaló.

A két öreg pincér összefont karral, közönyösen sétálgatott föl-alá a teremben; csak olykor-olykor léptek közelebb a kertre nyiló ablakok valamelyikéhez, hogy fakó arcaikkal cégérül szolgáljanak az alant járókelőknek.

A kártyaosztó és a bankár rideg, fagyos tekintete végigsiklott a játékosokon és a szavuk nyersen hangzott, mikor azt mondták:

– Faites le jeu!

A fiatal ember benyitott a terembe.

Odabenn még mélyebb lett a csönd és valamennyien kiváncsi érdeklődéssel fordultak a belépő felé.

Szinte hihetetlen!… Azok az eltompult, érzéketlen vén emberek, az eleven géppé vált hivatalnokok, a nézelődők, de még a hevesvérü olasz is valami különös megdöbbenést éreztek megpillantásakor.

Nagyon szerencsétlennek kell lennie, hogy szánalmat, és nagyon gyengének, hogy részvétet gerjesszen valaki e fonnyadt szivekben, s mindenekfölött gyászosan komor legyen az az arc, mely meg tudja döbbenteni a lelkeket e teremben, hol minden bánat, minden fájdalom elnémul, hol csak a züllöttség akasztófahumora nevet. És azokat a kérges sziveket mégis elfogta valami megindultság, mikor a fiatal ember a terembe lépett. De hiszen még a bakó arcán is végiggördült olykor-olykor egy-egy nehéz könnycsepp, mikor a rémuralom intésére bájos szőke leányfejecskék hullottak a nyakvágó véres kosarába!…

A játékbarlang valamennyi alakja első szempillantásra észrevette, ami a belépő arcára volt irva.

Nemes vonásait némi időelőtti hervadtság fátyolozta s tekintete sok csalódásról, kudarcról és füstbement reménységről tanuskodott. Az öngyilkosság gondolatának komor elszántsága fakó halványsággal tükröződött homlokán s mély barázdát vont szája szögletére. Egész arcának keserü lemondással teljes kifejezése leverő hatással volt minden szemlélőre.

Mintha bágyadt, talán élvhajhász gyönyörökben kimerült szeméből fel-feltört volna néha az elburkolt lángész egy-egy sugara. Talán a mértéktelen tobzódás ütötte piszkos pecsétjét e hajdan tiszta, ragyogó nemes vonásokra és az vetkőztette ki eredeti formájából? A szemét övező sárgás gyürüket és az orcáin égő két lázas piros foltot az orvosok bizonyára lappangó szivbajnak vagy tüdőgyengeségnek tulajdonitották volna, a költők pedig a sóvár tudományszomj és a könyvek fölött való virrasztás eredményét igyekeztek volna magyarázni belőle. Hanem ez arcot a betegségnél is halálosabb szenvedély dulta föl és a tudományszomjnál és minden elmebeli erőfeszitésnél emésztőbb kórság ernyeszté el ez erősnek alkotott idegeket, melyeket a tivornyák, testi betegség és tanulás csak nagyon kevéssé viseltek meg.

Mint mikor valami hirhedt gonosztevő kerül a bagnóba, kit a másodrendü cinkosok valóságos tisztelettel fogadnak, ugy fogadták most ez emberi bőrbe bujt, minden gyötrelem látására megedzett szivü démonok ezt a komorképü jövevényt, az arcára kövült néma gunyorosság felsőbbségéről és ruháinak előkelő nyomoruságáról egyszeriben felismerve benne természetes fejedelmüket.

Frakkjának finomsága és kitünő szabása ellen nem eshetett kifogás, hanem a nyakkendője megkötésének módja, mely nagy gonddal töltött be minden hézagot, mely a mellény kivágásában üresen is maradhatott volna, azt látszott elárulni, hogy inge, legalább frissen váltott inge nincsen. Gyöngéd formáju, nőies kezének gondozottsága is kétes volt kissé. Két nap óta nem hordott már keztyüt. Ez a diagnózis mindent megfejtett.

Ha még a kártyaosztó és a két öreg pincér is megdöbbentek láttára, csakis az ártatlanság mindenkit megbüvölő bája lehetett rájuk ilyetén hatással, mely e sugár, deli alakról és a természetes csigákba göndörült szőke fürtös szép fejről tükröződött. Alig volt huszonöt esztendős s merő véletlenség vezethette csupán a feslettség utjára. Ifju életereje még meg tudott küzdeni az érzékiség romboló hatalmával. A sötétség és a fény, az enyészet és az életerő tusakodtak ez arcon, a kellem és az iszony érzését keltve föl a szemlélőben egyazon pillanatban. Olyan volt, mint egy tévutra lépett angyal a dicsfénye nélkül; és ez elvetemült gézenguzok – mint a vén, fogatlan szipirtyó a bün ösvényére lépő viruló leánynak, ha megesett rajta a szive – szerettek volna odakiáltani neki: »Menjen innen!«

Egyenesen az asztal felé tartott. Megállt előtte, tanakodás nélkül vetette az asztalra a kezében szorongatott aranyat, mely egyenesen a feketére gurult; azután utálva minden huzavonát, mint az erős lelkek általában, a kártyavetőre emelte lázas és mégis nyugodt tekintetét.

Oly érdekesnek igérkezett a következő jelenet, hogy a kopasztarkóju aggastyánok bele sem elegyedtek a játékba; hanem az olasz, kit a szenvedély hevében meglepett az a bizonyos biztató sugallat, az előtte heverő egész aranyhalmot az ellenkező szinre tette.

A bankár el is felejtette a mondókáját, mely különben az örökös egyformaság mellett már csak a beavatottak előtt érthető rekedt hadarássá vált:

– Faites le jeu! – Le jeu est fait! – Rien ne va plus!

A kártyaosztó felvetette a lapokat és látszott rajta, hogy az ujon érkezettnek kiván szerencsét, nem törődve a többiek veszteségével vagy nyereségével. Minden szem a végzetes kártyalapokra volt szegezve, mert valamennyien fölismerték, hogy a fiatal élet és ez aranydarab között valami mély drámai összefüggés van; a kártyalapokból koronkint az ifju arcára tévedt tekintetek, ki nyugodtan, szemhunyoritás nélkül állotta ki a fürkésző pillantásokat.

– Rouge, pair, passe! – mondta hivatalos hangon a kártyaosztó.

Valami tompa hörgésféle szakadt föl az olasz elszorult melléből, mikor a bankár egyenkint elébe olvasta az összegyürt bankjegyeket. A mi fiatal emberünk csak akkor érte föl észszel a veszteségét, mikor végignyult az asztalon a gereblye, hogy elkotorja előle utolsó Napoleon d’orját. Az aranydarab megpendült, mikor az elefántcsontszerszám hozzáütődött, majd nyilsebesen ragadta magával a bankár előtt heverő aranyhalomhoz. Az ismeretlen szempillái lecsukódtak és ajka elfehéredett, majd ujra felpillantott, szép metszésü szája visszanyerte korallpiros szinét s angolosan hidegvérü arcot öltve, mint aki előtt az életnek nincsen többé ugysem már becse, eltávozott, anélkül, hogy fölsirt volna szemében az a szivszakitó, kétségbeesett pillantás, mit visszavonhatatlanul tönkrement játékosok szoktak a közönségre vetni. Mennyi esemény egy rövidke másodpercben, mennyi minden egy kártyavetésben!

– Alighanem az utolsó töltést puffantotta el, – mondta mosolyogva a croupier némi beállott csend után, miközben hüvelyk- és mutatóujja közé fogva felmutatta az aranydarabot.

Valami elkeseredett hóbortos fickó lehet, aki tüstént nekimegy a viznek, – jegyezte meg valamelyik törzsvendég a játszók felé fordulva, kik mindannyian ismerték már egymást.

– Mi gondunk rá! – mondta az egyik pincér, csippentve egyet a tubákos szelencéből.

– Ha ugy véletlenül mink is ugy cselekedtünk volna, mint az ottan, ni?… – dünnyögte az egyik vénség a másik kettőnek, az olasz felé bökve a hüvelykével.

Kaján szemekkel méregették valamennyien a szerencsés nyerőt, kinek reszkettek a kezei, mikor a pénzét olvasgatta.

Sietett magyarázattal szolgálni:

– Valami belső sugallat azt mondta, hogy a szerencse nem fog kedvezni ennek a kétségbeesett teremtésnek.

– Aki különben sem lehet valódi kártyás, – vélekedett a bankár, különben háromszorra tette volna föl a pénzét, hogy valószinübb legyen a reménysége.

III.

A fiatal ember meg sem állott volna, hogy kiváltsa a kalapját, ha a vén házsártos molochnak meg nem esik rajta a szive és szó nélkül át nem nyujtja neki, cserébe a gépiesen odavetett céduláért. A lépcsőn lefelé támolyogva a Di tanti palpiti-t fütyörészte, de oly halkan, hogy még ő maga is alig hallhatott valamit e bájos szép hangokból; azután leért a Palais-Royal oszlopos tornácára. Odalenn valami uj gondolattól megkapatva elment a Saint-Honoré utcáig, majd a Tuileriák felé tartva, lassu, támolygó léptekkel haladt át a kerten. Ugy lépdelt, mintha sivatagban járkált volna s észre sem vette, hogy a járókelők lépten-nyomon félretaszigálják; nem látott és nem hallott semmit, még a hangos utcai zsibongást sem, mert mindent túldörgött lelkében a halál kérlelhetetlen szava; olyan tompa lelki zsibbadtság fogta el, mint a halálra itélt bünösöket, kiket az igazságügyi palotából kordélyon visznek a Grčve-tér vérpadára, mit annyi kiontott vér festett vörösre 1793 óta.

Van valami nagy, valami megrázó az öngyilkosságban. Egy tömeg ember bukása nem veszedelmes, mert mint a gyermekek, azok sem zuhannak le olyan magasról, hogy belepusztuljanak; de mikor egy bukik, annak már ugyancsak magasról kell hanyatt-homlok lezuhannia, hol talán meg is pillantotta már az elérhetetlen üdvösséget. Szörnyü kegyetlen háboruságnak kell dulnia keblünkben, ha lelki nyugalmunk egyedüli biztositékát már csak egy végső pisztolydurranásban véljük feltalálni.

Jó barát, vagy vigasztaló női sziv hiányában hány kiváló ifju tehetség megy tönkre és pusztul el millió és millió embertársának közepette az aranytól megcsömörlött, elfásult gazdagok szemeláttára!… Erre a gondolatra azután még nagyobb arányokat ölt az öngyilkolás.

Egyedül Isten a megmondhatója, mennyi lelki küzdelem, mennyi kiábrándulás, mennyi kétségbeesett könny és keserü kifakadás, füstbement terv és félbemaradt remekmű esik közbül az uton, mely a bizakodó szivvel Párisba ösztökélt ifjut végre is az önkéntes halál fagyos révébe vezeti. Minden öngyilkosság felségesen szép költemény a maga sötét buskomorságával. Van-e az irodalomnak rengeteg oceánjában a legfölül uszó könyvek között is egyetlenegy, mely megmérkőzhetne e rövidke hir megdöbbentő költészetével:

Tegnap, négy óra tájban a Pont des Arts párkányáról egy fiatal asszony vetette magát a Szajna hullámaiba.

(Ez a rövidke mondat különben rendszerint valami uj látnivalóról szóló hir és az inségben szükölködők javára rendezett pazar és előkelő ünnepély beszámolója közé szokott ékelve lenni a hirlapokban… Mivelhogy mi szörnyen irgalmas szivüek volnánk.)

E párisi lakonizmus mellett regény, dráma, minden elhalványul, még az a hajdani hires-nevezetes könyveim is, mely ekképpen szól: Kaërnavan dicső királyának siralmai, ki önnön édes gyermekei által tömlöcre vetteték vala, egyedüli ránkmaradt töredéke a végképp elkallódott könyvnek, de még mindig elegendő arra, hogy Sterne-t, ki feleségét, gyermekeit kitaszitotta a világba, a könnyekig meginditsa…

Ilyen és ezer hasonló gondolat gyötörte az ismeretlent s mint csata hevében a megtépett zászló, ugy lebegett most lelke előtt a sok összekuszált gondolatfoszlány. Mikor levetette egy pillanatra a lelkére nehezedő sulyos terhet és kinos emlékeket, hogy néhány mosolygó virágfejecskére tévedjen tekintete, melyek a sürü lombok árnyában hajtogatták lágyan ide-oda fejecskéiket, az élethez való ragaszkodás tusára kelt benne még egyszer az öngyilkosság kérlelhetetlen, rideg gondolatával és ég felé emelte esdő tekintetét, de az ólomszürke fellegek, a szélhajtotta komor, sötét gomolyagok odafenn is csak a meghalást tanácsolták neki…

A Pont Royal felé tartott és arról elmélkedett, minő gondolatok foglalkoztathatták ilyenkor az elődeit… Elmosolyodott, mikor eszébe jutott, hogy lord Castlereagh legalábbvaló emberi szükségét végezte el, mielőtt torkát elmetszette volna és Auger, az akadémikus szelencéjét keresgélte, hogy még egy csipet tubákot szippanthasson az utolsó utra.

Elemezte e furcsaságokat és elemezte önmagát, mert hiszen az imént ő is egészen odaszorult a kőpárkányhoz, hogy valamiképpen be ne piszkitsa a mellette elhaladó teherhordó, s mikor mégis csak rátapadt egy kis fehér por a kabátja ujjához ért lisztes zsákról, a legnagyobb gonddal porolta le. Mikor a hid nagy bolthajtásának kellős közepére ért, komoran bámult az alatta hömpölygő sötét habokba:

– Förtelmes idő, ilyenkor még vizbefulni sem érdemes! – mondta neki nevetve egy rongyokba burkolt vén asszony. – Szennyes ma nagyon a szőke Szajna és ugyancsak hideg lehet!

Ártatlan képpel, mosolyogva válaszolt valamit, ami leginkább tanusitotta őrülettel határos elszántságát, hanem azért mégis végigfutott a hátán a hideg, mikor hirtelen a Tuileriáknak errefelé szolgáló kapuja közelében megpillantotta a mentők bódéját, melynek deszkafalára lábnyi betükkel volt felirva:

SEGEDELEM A VIZBEFULÓKNAK.

Szinte maga előtt látta a derék Dacheuxt, ki utólagos emberbaráti elveinek hódolva, csak akkor siet a kétségbeesettek segedelmére, mikor már evezőre van szükség, ami különben nagy buzgalommal kezeltetvén, vajmi könnyen bezuzhatja a szegény öngyilkos koponyáját, ha netalán még egyszer felbukik a viz szinére; szinte látta már, hogyan tereli el az odatolakodó kiváncsiakat, hogyan szalajtat el hamarosan az orvosért és hogyan rakosgat mindent, hogy az orvos kezeügyében találja szerszámait; előtte volt a lapok holnapi száma, melyben majd valami kis ujságiró fogja elparentálni, cikkét minden valószinüség szerint vidám feketézés közben, vagy valami kis táncosnővel az ölében irván; s hallotta a tallérok pengését, mikor a prefet az érte járó dijat le fogja olvasni a derék csónakosoknak. A kifogott holttest ugyanis ötven frankot ér; eleven állapotában a társadalomnak kisebb gondja is nagyobb annál, mint hogy vele törődjék, nem lévén egyéb tehetséges embernél, kinek se pártfogója, se barátja nincsen; szóval: senki sem akad, aki nagyságát kürtölné s megpörditené mellette a dobot; az államra nézve tehát egyszerüen nulla.

Méltatlannak tartotta volna magához fényes nappal a vizbe ölni magát, azért elhatározta, hogy éjszaka fogja megcselekedni, ha egyébért nem, hát azért, hogy felismerhetetlen tetemet szolgáltasson át annak a társadalomnak, mely életét nem értékelte kellőképpen. Folytatta tehát az utját, a Voltaire-kőpart felé tartva s igyekezett a lehető legközönyösebb arcot ölteni, mintha csupán azért ődöngött volna ezen a tájon, hogy elölje valamivel az időt. Mikor lefelé haladt azon a néhány lépcsőfokon, mely a hid gyalogjárójáról a kőpart fokához vezet, megragadta a figyelmét egy csomó, a kőpárkány tetején szétteregetett ócska könyv; nem sok hiányzott hozzá, hogy ki ne válogasson belőle néhányat.

Elmosolyodott, azután bölcsészre valló nyugalommal ujra zsebébe mélyesztve kezeit, gondtalan arcot öltött, mely alól azonban átverődött mégis belső nagy felindulása. Egyszerre, legnagyobb meglepetésére, néhány pénzdarabot hallott megcsördülni a zsebe fenekén…

A remény örömsugara villant át az arcán, megremegtette ajkát, elsimitotta homlokán a mély barázdákat, felderitette halvány orcáit és meleg sugárral égett csillogó szemében. Az örömnek ez a hirtelen felvillanása hasonlatos volt ahhoz a szikrához, mely végigcikázik még egyszer a már pernyévé senyvedt elégett papiron; elhunyt hamar és arca, osztakozva a fekete hamvak sorsában, sötéten borult el ujra, mikor kezét elővonva, észrevette, hogy csak három vaskos rézgarast szorongatott a markában.

– Segitsen meg valamivel, könyörgöm. Csak egy árva sou-t kérek, hogy kenyérrevalóm legyen…

És egy dagadt, feketeképü, koromtól szutykos rongyokba burkolt suhanc kéményseprőinas tartotta elébe a markát, hogy megfoszsza utolsó garasától.

Két lépésnyire a kis savoyardtól, egy köhécselő, beteges öreg ember ácsorgott, valami elnyütt pokrócot viselve köpönyeg helyett. Az is megszólitotta nyöszörgő, siránkozó hangon:

– Az Isten is megáldja, uram, adjon, amennyit akar, imádkozni fogok a jóvoltáért…

A kis suhanc elhallgatott, mikor ennek az öregnek felhangzott a nyöszörgése; talán elismerte magában, hogy ez a végtelenül siralmasképü aggastyán keservesebben nyomorog, mint ő, és inkább van szüksége gyámolitásra.

– Legyen irgalmas, könyörüljön rajtam!

Az ismeretlen odavetette nekik a pénzét, azután elhagyta a gyalogjárót, hogy a házak közé jusson… Nem tudta elviselni tovább a Szajna nyomasztó közelségét.

– Kérni fogjuk az Istent: nyujtsa hosszura életét! – hangzott a koldusok ajkairól.

Megállapodva egy fametszetekkel teleaggatott boltablak előtt, a halálra szánt ember szembekerült egy fiatal hölgygyel, ki éppen akkor szállott ki pazarul fényes hintajából. Gyönyörködve szemlélte a bájos teremtést, kinek hófehér arcbőre üdén ragyogott elő kifogástalan kalapja selyempereméből. Sugár, hajlékony termete és könnyed mozdulatai valósággal elbájolták. Lefelé jövet a kocsihágón, felfogta kissé a szoknyáját s finom körvonalu, hófehér harisnyába burkolt formás lábacskája kilátszott alóla egy pillanatra. A hölgyecske belépett a boltba és összevásárolt egy csomó albumot s néhány sorozat litográfiát; mikor kifizette, csillogva-csengve hullottak aranyai a fizetőasztal márványlapjára.

A fiatal ember, látszólag a boltablak metszeteit szemlélve, lángoló pillantásokat vetett a küszöbről szép ismeretlenére, ki tüzes pillantásait azzal a bizonyos lanyha pillantással viszonozta, melylyel az utjába kerültekét szokta fogadni. Az ifjunak ez volt bucsupillantása a szerelemtől, az asszonytól, hanem a nő nem értette meg, kacér szive nem remegett meg tőle, nem pirult el és nem sütötte le a szemeit. Mi volt neki ez az ember? Egy hódolóval több, kivánatos voltának legujabb bizonysága és az eleven meggyőződés, hogy estére ismét elmondhatja magáról: »Ma elbájoló voltam«.

A fiatal ember hirtelen a másik boltablak felé fordult s még csak vissza sem nézett, mikor a szép hölgy ismét kocsijába szállott. A lovak eliramodtak vele és az előkelő fényüzésnek ez az utolsó képe is eltünt előle, mint ahogy nemsokára az élet gyönyöreinek is el kell majd tünniök.

Lassu léptekkel bandukolt tovább, minden érdeklődés nélkül nézegetve a különféle boltok tarkabarka kirakatait. Mikor kifogyott a boltablakok hosszu sorából, előbb a Louvre-t, azután az Institut-t, a Notre-Dame és az igazságügyi palota tornyait, végre a Pont des Arts-t tanulmányozta végig. Mintha e hatalmas épületek valamennyien komorabb képet öltöttek volna a fakó égbolt szürkén borongó hátterében, mely itt-ott foszladozó felhőivel rideg külsőt kölcsönzött Párisnak, mely – mint valami szeszélyes menyecske – hangulata szerint hol bájoló, hol szinte rut tud lenni. Maga a természet is ellene esküdött a halálba indulónak, borongós képével még jobban fokozva buskomorságát. Zsákmányául esve e gonosz hatalomnak, melynek emésztő ereje közvetitőt talál az idegeinkben szétfutó fluidumban, ugy érezte, mintha oszlófélben volna már egész szervezete. A szétmállásnak ez a hagymázos képzelete nem hagyta nyugton és vergődő lelke előtt ködös zürzavarban folyt össze minden s a házakat és az embereket csak mintegy ködfátyolon keresztül látta már. Szabadulni akart a lelkét elbénitó testi zsibbadtságtól és azzal a szándékkal, hogy érzékeit valamivel elbóditsa, egy ritkaságokkal kereskedő kalmár boltja felé tartott, hogy éj leszálltáig müvészi csecsebecsékre és ódon holmikra való alkudozással töltse az időt. Olyanformán okoskodott, mint az elitéltek, mikor nem bizva erejükben, egy kis sziverősitőt kérnek, mielőtt elindulnának a vérpad felé vezető uton.

IV.

Közeli halálának tudata egy pillanatra olyan biztosságot kölcsönzött arcának, mint a két imádóval büszkélkedő hercegi hölgynek és elfogulatlan ábrázattal lépte át a bolt küszöbét; csak ajkai dermedtek meg abban a merev mosolygásban, mely az ittasok szája körül szokott feltünni. Az is volt valóban. Mámoros az élettől vagy még inkább a haláltól. Majd ismét elfogta az iménti bódulás és káprázó szemekkel, szédülő agygyal látta tarka-barka zürzavarban maga körül kerengeni-forogni a tárgyakat, nyilván szabálytalanná lett vérkeringése következtében, mely hol zugó áradatként tódult a fejébe, hol szeliden csörgedező patakocskákká satnyult ereiben.

Beléptekor kijelentette, hogy csak ugy találomra szándékozik körültekinteni a boltban, hátha akad esetleg valami megfelelő vásárolni való ritkaság benne. A vidrasapkás, vöröshaju, pirospozsgás, pufókképü boltoslegény rábizta a boltot egy vén szipirtyóra, a ki bátran a nénje lehetett volna Calibannak és aki valami csodálatosan szép, Bernard-Palissy szellemére valló kandalló cifraságait porolgatta, azután szives ábrázattal fordult a látogató felé:

– Csak méltóztassék körültekinteni, kérem szivesen. Idelenn ugyan csak a közönségesebb portékáinkat tartjuk, de ha nem restellene fölfáradni az első emeletre, igen jó állapotban maradt kairói mumiákat, berakott falu kőkorsókat mutathatnék uraságodnak, nemkülönben néhány feltünően szép metszésü valódi renaissance ébenfafaragványt, melyek mostanában érkeztek s egyszerüen – tökéletesek.

Iszonyu lelkiállapotában ez a ciceronei bőbeszédüség, ez az ostoba kalmárfecsegés ugy hatott rá, mint az ügyefogyott emberek kicsinyes akadékoskodása, melylyel halálra tudják gyötörni a kiváló szellemeket. Elhatározta, hogy fenékig üriti a poharat és hagyta darálni a buzgó magyarázót, egy-egy mozdulattal vagy rövidke szóval jelezve, hogy figyel; végre azt is elhagyva, teljesen elnémult és átadta magát egészen annak a hangulatnak, mely elfogta e helyen s mely kétségtelenül az utolsó volt életében. Költő volt s lelke tömérdek táplálékot nyert e hatalmas lomtárban: husz korszak teteme hevert előtte. Szinte megzavarodott az emberi és isteni müvek e kusza egymásra halmozásán. Kitömött krokodilok, majmok és óriáskigyók leskelődtek a festett üvegü templomablakok mögött, mintha bele akarnának harapni a polcon álló márvány mellszobrokba, vagy föl akarnának kuszni a csillárok rézkarjain, hogy ledöntsék az egymás fölébe rakott japáni lakkszekrénykéket. Egy sčvres-i porcellánváza, melyre Madame Jacotot festette Napoleont, egy Sesostris dicsőségére faragott kőszfinksz közelében pompázott. Az őskor és a tegnap kötöttek frigyet ebben a furcsa szomszédságban. Pecsenyeforgató nyárs és tüzbakok hevertek az oltári szentségtartón és a rövid római meztelen kardpenge keresztben feküdt a középkori szakállas kovapuskán. A Latour kezéből kikerült pasztell, mely Du Barry asszonyt ábrázolta meztelenül, csillaggal homlokán, buja szemeivel azon látszott tünődni, mire való szerszám lehet az a furcsaalaku indiai nargyila, melynek rugalmas, hosszu csöve csigavonalba fonódva mered föl hozzá.

A halál ezerféle gyilkos szerszáma, tőrök, cifra agyu pisztolyok, csodálatos alaku fegyverek voltak össze-visszakeverve az élet mosolygósabb szerszámaival, hatalmas porcellántálakkal, szászföldi tányérokkal, átlátszó kinai edényekkel, antik sótartókkal és hübérkorbeli csemegetálakkal. Egy elefántcsontból faragott gálya duzzadt vitorlákkal ringott egy mozdulatlan teknősbéka hátán. Valami légszivattyu meg Augusztus császárt rabolta meg a szabad szemléléstől, ki mindamellett mitsem veszitett fölséges arcának cézári közömbösségéből.

Fakó aranykereteikből francia városi urak és hollandi polgármesterek bámultak alá a ritkaságok e csodálatos tömegére, szakasztott olyan közömbös, érzéketlen arccal, unott és hideg tekintettel, mint életükben tették volna.

A földkerekség valamennyi népe bekukkantott ebbe a boltba és valamennyi hozott mutatványképpen valami csekély töredéket a tudományából, vagy a müvészetéből. Mintha valami nagyon tanulságos, bölcs szándékkal összehordott szemétdomb lett volna, hol nem hiányzik még az indián békepipa, szerálybeli aranyhimes, kampós orru zöld papucs, mór jatagán és tatár bálvány sem. Ott volt minden, a cifra sallangos pipaszurkálós paraszt-kostöktől a papi áldoztatókehelyig, a trón biborvánkosáig. Ezek a fonákul együvéhalmozott csoportozatok, a különböző fényvetődés és a tarka-barka zürzavarban ezerféleképpen változó reflexsugarak hatása alatt szüntelenül más-más képet öltve, valósággal éltek. A hallucináló fül mintha elfojtott kiáltásokat, az elfogult lélek befejezetlen drámákat, a szem pedig az élet még ki nem lobbant sugarait vélte volna észrevenni.

A mindenüvé befészkelődő porréteg végre, mely könnyü fátyolát az egész lomtáron végigteregette, még festőibb külsőt kölcsönzött a végnélküli, egymásba kuszálódó körvonalaknak.

Az ismeretlen e három, az emberi müvelődés, különböző vallások és istenségek emlékeivel, királyian nagy és királyian hitvány alkotásokkal, nagyszerü és őrült dolgokkal tulzsufolt termet eleinte metszett kristálytükörhöz hasonlitotta, melynek még a legparányibb keskeny oldallapocskája is egy egész világot tükröz vissza. Ez első, homályos benyomás után kénye-kedvére akart gyönyörködni az elébe tárult nagyszerü látványosságban, de a szemlélődés, az agyát megrohanó gondolatok és tulcsigázott képzelete olyannyira elbágyasztották, hogy az éhezéstől már amugy is benne lappangó láz erőt vett rajta.

Ennyi nemzeti és egyéni lét mindent tulélő zálogainak tömeges megpillantása végképp elhóditotta érzékeit; betelt a vágya, mely e boltba lépni ösztökélte: tulemelkedett a mindennapi élet szük határain és képzelődését fokról-fokra feljebb csigázva, elérte az eszményi álomvilág büvös légvárait. Az egész mindenség szikrázó tüzörvényként kavargott előtte, mint hajdanán Pathmos szigetén Szent János előtt a jövendő lánggal lobogó jelenségei. Szenvedő, ledér és rettenetes, ragyogó és torz, rég elmult és ujabbkorbeli emberi alakok merültek fel előtte roppant tömegekben, miriádnyi nemzedékek véget nem érő sorozatában.

Egy foszladozó fekete pólyába csavargatott fonnyadtképü mumia megelevenitette lelki szemei előtt a titokzatos, gőgös Egyiptomot a sivatag homokján és látta a fáraókat, amint halálra gyötrik a nép százezreit, mig felépitik az őket megillető királyi gulasirt. Majd felmerült előtte Mózes és a kietlen pusztán bolyongó zsidók képe. Elvillant szeme előtt annak az őskori rideg világnak egész története.

Egy csonka oszlopon ülő hófehér, ragyogó márványszobor gyönyörü formáival hivalkodva, Ionia és Hellász kéjes hitregéit sugdosta felé. Ah!… és ki ne mosolyodna el az édes gyönyörüségtől, mikor a finom etruszk agyagvázára esik tekintete, melyen vörös háttérből barna körvonalakkal élesen válik ki a Priapus isten előtt lebegve táncoló kecses leányalak, ajkán legigézőbb mosolyával!… Szemben vele egy latiumi királyné enyelgett szerelmesen valami mesebeli szörnyeteggel. A császárkori Róma is képviselve volt az ő csiklandósabb fölfogásu képeivel és leplezetlenül mutatta be valami Tibullusa után epekedő szerelmes Julia fürdővételét, ágyraheveredését és toilette-je apró-cseprő titkait.

Az arab talizmánok büvös erejénél fogva elég volt megpillantania Cicero fejét, hogy eszébe jusson a szabad Róma és felgöngyölődjenek előtte Titus Livius tekercsei. Felmerült lelki szemei előtt a Senatus populusque romanus: a konzul, a liktorok, a biborral körülszegett tógák, a Forum küzdelmei és a lázongó néptömeg s valamennyi ott hömpölygött előtte, mint az álom ködből szőtt, köddé foszló alakjai.

Végre azután a keresztény Róma kerekedett felül. Egy szenttárgyu festmény megnyitotta előtte az eget s meglátta benne Szüz Máriát, amint angyaloktól körülövezetten ragyogó aranyfelhőkön pihen, elhomályositva tündöklő glóriájával a sugárszóró napot és a hozzá esdők panaszait hallgatja, második Éva anyánkként édes-szeliden mosolyogva mellé. Megérintve véletlenül egy a Vesuvio és az Aetna különböző árnyalatu lávaköveiből formált mozaikképet, lelke egyszerre a pezsgővérü nép-lakta forró Itáliában termett: együtt dőzsölt a tobzódókkal a Borgiák szertelen tivornyáin, majd az Abruzzók szurdokaiban bujkált, majd szerelmi lángra gyulva, sóvár epekedéssel gondolt a hófehér arcocskákban égő mandolavágásu bársonyos fekete szemekre. És megborzongott az éji kalandot gyászosan megoldó férj vasának suhanására… mikor hirtelen egy a falon lógó háromélü középkori tőrre esett a tekintete, melynek markolatán a csipkénél finomabban faragott cifrázat sem tudta jobban lebilincselni, mint a vérnyomokhoz hasonlatos rőt rozsdafoltok.

India ősi vallása is életre kelt előtte egy cifragerezdes, csengettyükkel teleaggatott, kupsüveget viselő, aranynyal áttört selyembe öltöztetett bálvány képében. Valami kitömött apró török majom előtt finomszövésü gyékény volt kiteregetve a földön; olyan lenge, olyan könnyed, mint az a bajadér, a ki valamikor táncot lejtett rajta. Mintha még most is annak az apró szandálnak az illata áradna ki belőle. Ezután egy kajlaszemü, ferdeszáju, minden tagjában kificamitott kinai szörnyeteg bilincselte le, s megbámulta azt a találékonyságot, melylyel ez a nép a már csömörletes széptől elfordulva, a torzalakok képtelen rutságához menekült kimondhatatlan gyönyörüséggel.

Egy Benvenuto Cellini ötvösmühelyéből kikerült sótartó egyszeriben a renaissance kellős közepébe ragadta és elvonult előtte az a kor, mely szabad tért nyitott a müvészeteknek, de ugyanazon időben a féktelen egyéni szabadosságnak is, és látta az apró, de hatalmas kényurakat, amint áldozataik kinzatásában gyönyörködnek, valamint a nagytiszteletü egyházatyákat is, amint zsinatra gyülve, szeretőikkel ölükben hozzák meg a papi nőtlenségről szóló jeles törvényt. Egy kaméán Nagy Sándor diadalmas csatájában gyönyörködött, egy kanócos kovapuska agyán pedig Pizarro mészárlásait pillantotta meg, s nagy érdeklődéssel szemlélte valami sisak taraján a kegyetlen, véres vallásháboruk gyönyörüen faragott jeleneteit. Majd a lovagkor ábrándos világa mosolygott rá egy damaszkká edzett, müvészileg csiszolt milanói vasöltözetből; a sisakellenző mögül még mintha most is fenyegetően villogott volna elő a harcvágyó levente szeme.

A butoroknak, mindenféle csodálatos holmiknak, viseleteknek, remekmüveknek és omló-porló romoknak ez a valóságos oceánja olyan volt előtte, mint egy végtelenbe nyuló költemény. Szinek, idomok és gondolatok nagy bőségben keltek életre e helyen, de nem volt semmi, ami magában véve a teljesség érzését keltette volna fel a lelkében. Költő kellett hozzá, hogy kidolgozza a vázlatot, mit a festő az emberi élet jelenségeinek megszámlálhatatlan szineivel oly busásan megrakott palettájáról csak ugy hevenyében vetett ide.

Röptében végigpillantva a világot, sorra szemlélve annyi országot, kort és birodalmat, csakhamar eltelt velük és az egyéni élet kezdte érdekelni inkább. Belemerült a részletekbe és elvetve magától a nemzetek élete iránt való érdeklődést, mint nagyságában nagyon is nyomasztót egy magányos szemlélőre nézve: az egyéni élet egyes jeleneteibe igyekezett magát beleképzelni.

A Ruysch műterméből idekerült, viaszból formált, mosolyogva alvó kisded fölött merengve, eszébe jutottak zsenge gyermekkorának minden apró örömei. Egy tahitii félvad leány piciny köténykéjének megpillantásakor meg ragyogó szinekkel festette maga elé nekihevült képzeletével az egyszerü, természetes élet kellemeit, a valódi szemérem szüzies meztelenségét és az emberileg sokszor oly kivánatos semmittevését, mely ott, a lágyan csörgedező patak gyepes partján élvezhető csak igazán, hol a vadon tenyésző óriás banán hullatja ölükbe kéretlenül is a legizletesebb mannát. Hirtelen másfelé ragadta lázas lelkét néhány gyöngyházcsillámu tengeri kagyló megpillantása, s mig a néhány szál hinárral partra vetődött tengeri csillagot és moszatokat szemlélte, eszébe jutottak az oceán tomboló viharai s kalózként látta hányódni magát a habokon, Lara rettentő költészetének bübájával övezetten.

Megkapatva a hajszálnyi pontossággal pecsmegelt miniature-ök és égszinkék-arany arabeszkekkel ékes, pazarságában elragadó kéziratos misekönyv naiv szépségétől, egyszeriben odaröppent lelke a tengert szántó vihar kellős közepéből. Beleringatva lelkét a békességes élet gondolatába, a szemlélődés és a tudományok vágya lopódzott belé és sóvárogva gondolt a középkori barátok gyönyörtelen bár, de gondtalan életére és képzeletben ott látta magát a kolostori cellában, amint a csucsives ablak mögül elmereng a monostor körül fekvő rétek, ligetek és szőlőhegyek holdfényes tájain. Teniers képei előtt megállva, magára öltötte a zsoldos katonák bő lebernyegét; de még a kézmüvesek nyomoruságos életét is megkivánta; szinte szerette volna fejébe csapni azoknak a csapszékekben tivornyázó hollandi semmiháziaknak a pipafüsttől büdös és zsirtól szutykos sipkáját, hogy velük ihassa versenyt a habzó sört, velük játszszék a piszkos kártyával és velük röhögjön a fölötte gömbölyü parasztmenyecske terjedelmes bájain.

Mieris hófuvásos képei előtt dideregve állt meg, Salvator Rosa csataképei meg harcos kedvre hangolták. Megsimogatta egy illinoisi tomahawk bárdját s szinte nyakán érezte az irokéz skalpolókést, mely tarkójától a homlokáig kört kanyarit, hogy a feje bőrét lerántsa. Annál jobban elbájolta azután egy középkori háromhuros hegedü, mit esdő bókkal nyujtott át a lovagvár ifju nagyasszonyának, s az édeskés hangok lágy melódiája mellett szerelmet vallott neki a pupos kandalló homályos árnyékában, hol sejtelmesen mosódott el az igent rebegő hölgy szemérmes megadása.

Megkapta lelkét minden gyönyör, minden fájdalom, mohón kapott a lét minden megnyilvánulása után, pazarul szórva érzéseit e holtakra, melyeknek rég elhangzott lépései ugy kongottak vissza lelkében, mint Páris zaja a Notre-Dame tornyainak falán.

Fölfelé haladóban a lépcsőn, mely az első emelet termeibe vezetett, lépten-nyomon, minden lépcsőfokon valami fogadalmi paizs, fegyverzet, templomi ötvösmunka, vagy fából faragott szobormü ötlött a szemébe. E csodálatos formák, a nagyszerü alkotások meghóditották a halál és az élet mesgyéjére jutott lelkét, s ugy haladt közöttük, mint az alvajáró. Ugy érezte, hogy ő is olyasvalami, mint ezek a kuriózus holmik, nem egészen halott, de valóban elevennek sem mondható.

Az uj tárházakba beléptekor a nap már hanyatlóban volt; de mintha itt még a fény is fölösleges lett volna, a ragyogó arany és ezüst portékák roppant tömegében. Az emberi hóbort e nagyszerü vásárján ott hevertek a tékozlók kincset érő dibdábjai, kik milliókat dobálva ki az ablakon, végül is valami padlásszobában haltak el. Egy százezer frankért vásárolt és száz souért elkótyavetyélt écritoire ott gunnyasztott valami furfangos lakatmű mellett, mely valamikor fölérhetett egy király váltságdijával.

Itt látszott meg csak igazán az emberi nem az ő nyomoruságának minden pompájában, szédületes kicsinységének minden dicsőségében. Ime ott ama ébenfaasztal, a vésőfaragó müvészet tökéletes remeke, melynek Jean Goujon rajzai nyomán adtak alakot, s mely esztendők verejtékes munkájába került. Potomságért vesztegették el, mint a tüzelőfát. S egymás hegyin-hátán, a zugban, mennyi értékes butornemü hever.

– Milliók hevernek itt! – kiáltott föl a fiatal ember, mikor végére jártak a termek hosszu sorozatának, melyeknek stukkóit a mult század müvészei faragták, aranyozták.

– Milliárdok inkább, – toldotta meg a pufókképü fiu. – De még ez nem minden; fönn, a harmadik emeleten, ott van csak sok látnivaló!

Az ismeretlen követte vezetőjét, s a negyedik csarnokban, hol egy Poussin-kép ragadta meg a tekintetét, hol Michelangelónak valamely remek szobormüve, hol Claude Lorrain elragadó tájképei, hol valami Gérard Dow, mely olyan volt, mint egy kiszakasztott oldal Sternéből, hol Rembrandtok, Murillók, byronian sötét szinezésü Velasquezek; majd antik dombormüvek, metszett agátkövek, csodaszép onixok!… A munka csömöréig sok munka, a müvészet megutálásáig sok remekmű. Elhaladt egy Rafael Madonna mellett, de eltelt már Rafaellel. Correggiónak egy képét még csak tekintetre sem méltatta. S alighogy elmosolyodott egy megbecsülhetetlen értékü antik porfirvázán, melynek körülfutó faragványai a lehető leggroteszkebb szabadossággal, valami Corinna mulatságára, Priapus isten római ünnepét ábrázolták.

Ötven eltünt század romja sulyosodott a lelkére; beteggé tette ez a sok emberi gondolat; elbénitotta e roppant fényüzés, meg ez a töméntelen remekmű, s elszoritotta a szivét, hogy egyre megujhodva, egymásból születve, minden lépte nyomán ugy meggyötrik, mintha valami gonosz szellem szülöttei lennének.

A modern kémiához szeszélyeiben olyannyira hasonlatos emberi lélek nem kever-e vajjon önmagának rettentő mérgeket gyönyöreinek, erőinek és gondolatainak hirtelen összeelegyitéséből? Nem vész-e el sok ember, mintha villám sujtotta volna, valami erkölcsi marósav erejétől, mely belső világán hirtelen elömlik?

– Mi van abban a szekrényben? – kérdezte, ujjával egy hatalmas, acajoufából faragott, ezüstláncon függő faliszekrényre mutatva, mikor más terembe, a dicsőség, emberi erőfeszités, eredetiség és gazdagság egy uj tárházába léptek.

– Kulcsa az urnál van, – mondta titokzatos ábrázattal a tömzsi legényke. – Ha óhajtja megtekinteni a képet, készséggel elébe járulok az urnak.

– Elébe járul! Tán bizony fejedelem a maga ura?

– Azt már magam sem tudom, – válaszolt a suhanc.

Egymásra tekintettek. Mindkettő meglepetten. A legényke a hallgatást óhajnak magyarázván, kisietett a teremből.

V.

Belévetették-e már magukat valaha a tér és idő végtelenségébe, Cuvier geológiai müveit olvasván? Lángeszének nyomán lebegtek-e már a mult feneketlen örvénye fölött, mint valami varázsló vasmarkában? Mélyebbről-mélyebbre, rétegről-rétegre haladva, a Montmartre kőbányái alatt, vagy az Ural palái közt, az antidiluviális állatok megkövült maradványainak szemlélésekor elrémül a lélek, mert esztendők milliárdjai nyilnak meg előtte. És elébe tárulnak a letünt népek és fajok milliói, melyeket a fogyatékos emberi emlékezet rég kivetett magából, de amelyeknek hamvaiból tellett ki az a glóbust boritó kétlábnyi föld, mely kenyeret és virágot terem nekünk.

Nem Cuvier-e a század legnagyobb poétája? Lord Byron is jól végezte a maga dolgát; de a mi halhatatlan természetkutatónk porló csontokból világokat rekonstruált, Cadmusként fogakból városokat épitett meg ujra, néhány kőszéntörmelékből erdőket népesitett be a zoológia csodáival, s egy mammuth lábszárcsontjában megtalálta az ősvilág óriásait. Költő még a számjaival is, és fölséges tud lenni még akkor is, mikor csak egy zérust illeszt a hetes mellé. Bübájos igék mormolása nélkül kelti életre az enyészetet; föltur egy kőzetet, s lenyomatot véve észre rajta, csak annyit mond: »Nézzétek!«

A márvány életre kél, a halál megelevenedik, a világ szemünk elé tárul! Számtalan gigászi szörnydinasztia után megjelenik végezetül az ember, degenerált származéka egy roppant arányu tipusnak, melyet talán maga a Teremtő sujtott le. E retrospektiv szemlélődésben föllelkesülve, e vézna emberfajta, e tegnapi sarj, áthatolhat a káoszon, s megpillanthatja a világegyetem multját egész forrongó mivoltában, mint valami retrográd Apokalypsist.

Mikor ez ember szavára fölmerül előttünk e megdöbbentő föltámadás, mily nyomorult semmiségnek tünik föl előttünk az arasznyi lét, ez a kenyérmorzsa, melyet koncul vetettek nekünk a minden szférákkal közös, névvel nem nevezhető végtelen valamiből, amit mi, emberi nyelven, Időnek mondunk! Ennyi világ romjainak szemléletétől lesujtva, eszünkbe ötlik, mire is való hát a dicsőség, a gyülölet, a szeretet, s érdemes-e az élet kinját magunkra vennünk egy felfoghatatlan, soha meg nem érthető jövendőért? Holtak közt járva, holttá leszünk mi is, s csak akkor ocsudunk föl a jelenre, mikor benyit az inasunk és jelenti: »A grófné azt üzeni, hogy szivesen látja a nagyságos urat«.

A nagyszerüségeknek e szemlélete, mely lelki szeme elé varázsolta az egész mindenséget, nagyon leverte a fiatal embert; inkább kivánta a halált, mint valaha. Leroskadt egy curulisi székre s tétován jártatta tekintetét a multak panorámájának e fantazmagóriáin. A képek kibontakoztak előtte, a Madonnák rámosolyogtak, s a szobrok az élet szineit öltötték magukra. Agya lázas volt már s a homály csalóka árnyaiban táncra kerekedett előtte minden. A kis porcellán torzfigurák nyelvüket öltögették rá, s a festett alakok sürün pislogattak felé. Valahány csak volt abban a teremben, az mind lábrakelt, sétára indult, ficánkolt, bokázott, kecsesen bókolt vagy nagyképüsködött, ahogy éppen uri magához illett. Valóságos blocksbergi éjszaka volt, méltó ama szellemi gyülekezethez, melyet hajdanán Faust látogatott meg, a doktor.

Hanem azért ezek a jelenségek, kétségtelenül a kimerültség, a szemidegek tulfeszitésének szülöttei, nem borzasztották meg az ismeretlent. Az élet borzalmai tehetetlenek az olyan lélekkel szemben, mely már a halál borzalmaival enyeleg. Inkább még részesévé szegődött e lelkiállapot felidézőinek s mosolyogva nógatta őket mennél bizarrabb kavarodásra. Összekuszálódtak előtte, de ébren tartották benne az élet tudatát.

Oly mélységes csend volt körülötte, hogy ábrándozásba merült, mely fokozatosan az egyre növekvő homálylyal, mind sötétebbé, komorabbá lett. Egy bucsuzó alkonyi sugár vörösen derengve küzdött még a leszálló éjszakával. Hirtelen fölkapta a fejét és sejtelmesen, alig-alig megvilágitott csontvázat pillantott meg, mely mintha jobbra-balra ingatta volna koponyáját:

»Nem kellesz te még a halottaknak!«

Végigsimitotta a homlokát, hogy elüzze magától az álmot, s hirtelen valami hüs szellő csapta meg. Olyasvalamit érzett, mintha valami bozontos test suhant volna el arca mellett. Megborzongott. A tüstént rákövetkező tompa koppanás az ablaktáblán meggyőzte róla, hogy ez a fagyos simogatás, ez a sirra emlékeztető hüvösség valami szálló denevértől származhatott.

Az alkony utolsó derengésében még egy pillanatra meglátta a körülötte nyüzsgő fantomok bizonytalan körvonalait, azután elmerült minden a fekete éjszakába. Az éjszaka, a halál órája elérkezett.

Jó darab idő telt el ezután, mely alatt nem volt egyetlen világos fogalma sem a földi dolgokról, már akár azért, mert mély álmodozásba merült, akár azért, mert urrá lett fölötte az álom, s elnyomta annyi fáradalom és annyi szivethasogató gondolat után.

Egyszerre mintha valami rettentő hang szólitotta volna néven. Ugy fölriadt, mint ahogy lidércnyomásos álmunkból riadunk föl, mikor hanyatt-homlok zuhanunk a feneketlen mélységbe. Lehunyta szemét: elkápráztatta a hirtelen rátüző élénk világosság. Vöröses fénykör sugárzott rá a homályból, s a fénykör középpontjában egy összetöpörödött öreg embert látott állani, aki egyenesen felé irányozta a lámpavilágot. Nem hallotta belépni, meg se szólalt, meg se rezzent.

Volt valami boszorkányos ebben a jelenségben. Még a legrettenthetetlenebb férfi is megremegett volna, hogyha álmából fölriadva hirtelen maga előtt pillantja meg. Mintha valamelyik idevetett szarkofágból kelt volna ki.

Hanem a szeme, a mozdulatlan jelenség szeme oly csodálatosan fiatalos lobogással tekintett rá, hogy nem látott benne többé természetfölötti rendkivüliséget. Abban az elsuhanó, rövidke időközben azonban, mely teljes felocsudásáig tartott, mégis csak élt benne a Descartes ajánlotta bölcs kételkedés, s legjobb szándéka mellett sem tudott fölibe kerekedni ama megfejthetetlen érzéki csalódások egyikének, melyeknek titkait nagybüszkén még csak fürkészni is átalljuk, vagy tehetetlen tudásunkkal egyenesen képtelenek vagyunk elemezni.

VI.

Képzeljenek el egy szikár, ösztövér aggastyánt, fekete bársonyköntösben, derekán vastag selyemzsinórral övezetten. A feje bubján ugyanolyan fekete bársonyból való kis sapkát viselt, mely mögül hosszu fehér hajfürtök kandikáltak elő, homloka körül szabályos keretet képezvén. Köntöse ugy elburkolta testét, mint valami hatalmas szemfedő. Emberi formáiból nem is tünt ki alóla egyéb, mint keskeny, halovány arca. Ha nem látszott volna a fiatal ember arcába világitó lámpát tartó csontig aszott karja, mely inkább valami szövettel lebontott karónak tetszett, olyan lett volna ez a halovány arc, mintha csak ugy testetlenül függene a levegőben. Hosszu, hegyben végződő szürke szakáll boritotta e bizarr jelenség állát, hasonlatossá téve ezáltal ahhoz a tipushoz, melyet müvészeink Mózes ábrázolásában annyira szeretnek követni.

Ajka oly szinefakult, annyira keskeny volt, hogy vonalát csak a legtüzetesebb vizsgálódás után lehetett fakó ábrázatában észrevenni. Széles, fölbarázdolt homloka, sápadt, beesett arca, apró, szigoru tekintetü zöld szeme, a pillák és szemöldök teljes hijával, olyanféle benyomást tett az ismeretlenre, mintha Gérard Dow Aranyfontoló-ja lépett volna ki a keretéből. Arcának egész redőzete, s a halántékáig futó barázdák szinte képére irták, hogy e furfangos inkvizitor előtt nincsen az életnek titka. Ezt az embert nem lehetett rászedni; megvolt az a nagy adománya, hogy belelásson még a legrejtettebb vesékbe is. A föld minden nemzetének tudása, bölcsessége éppen ugy oda volt irva a hideg homlokára, mint ahogy porlepett raktáraiban föl volt halmozva a világ mindennemü alkotása. Le lehetett róla olvasni egy Isten fölséges nyugalmát, aki mindent lát, vagy gőggé kövült erejét egy embernek, aki már mindent látott.

Valami festő, két merőben ellentétes kifejezés hatása alatt, két ecsetvonással tetszése szerint alakithatta volna át képét az Örökkévaló képmásává, vagy Mefisztófelesz vigyorgó ábrázatává, mert egyaránt föllelhette volna homloka körül a mindenhatóságot, a maró gunyt pedig a szája szögletében. Szédületes hatalmával megőrölve minden emberi szenvedést, mintha kiölte volna a föld minden örömét is a szivéből. A halálraszánt megremegett arra a gondolatra, hogy e vénség magasabb szférát lakott e világban, s egyedül lakta; örömök nélkül, mert nem voltak többé illuziói és fájdalom nélkül, mert nem ismerte többé az élveket. Az agg mozdulatlanul, szilárdan állott, mint valami csillag a sugárzó ködgomoly közepén. Valami kifejezhetetlen szelid csufondárossággal ragyogó zöld szeme mintha a szellemi világot járta volna be sugaraival, mint ahogy lámpájának sugarai e rejtelmes kincsesházat járták be.

Ilyen volt az a rendkivüli jelenség, mely a fiatal embert a halál sötét gondolataiból, s fantasztikus rémlátásaiból rezzentette föl. Ha megdöbbent, s egy pillanatra holmi dajkamesék villantak át az agyán, csupán a rásulyosodó komor gondolatoknak, fölzaklatott idegeinek tulajdonitható; bódult volt és mámoros, és olyanféle kinos gyönyörüség fogta el, mintha ópiumtól részegült volna meg.

Ez a vizió Párisban, a Quai Voltaire-en, a XIX. században lepte meg, olyan helyen és időben, hogy boszorkányságról szó sem lehetett. Szomszédjában annak a háznak, melyben a francia hitetlenség atyauristene halt meg, ő, Gay-Lussac és Arago tanitványa, ki fitymálva nézte a szemfényvesztők hókuszpókuszait, bizonyára csupán csak valami poétikus önámitásba merült, ami olyannyira kedves nekünk, mikor a kétségbeejtő valóság elől akarunk menekülni. Megremegett e világosság és ez aggastyán láttára, csodálatosan nagy hatalomnak a sejtelme kapta meg a lelkét; hanem azért ez az érzés a maga valóságában mégsem volt egyéb, mint ami Napoleonnal szemtől-szemben mindannyiunkat elfogott, s valamely dicsőséggel övezett ragyogó lángelme jelenlétében bármikor elfog.

VII.

– Rafael Krisztus-képét óhajtja látni, uram? – kérdezte udvariasan az aggastyán. Mintha érc csendült volna meg, olyan átható, olyan tiszta volt a hangja.

Lámpáját egy csonka oszlop tönkjére helyezte, ugy hogy egész világossága a faliszekrényre essék.

Krisztus és Rafael, e szent nevek hallatára a fiatal ember arcán hirtelen őszinte érdeklődés mutatkozott, amit kétségkivül el is várt tőle a kalmár, ki tüstént megnyomott egy rugót. Az acajou fedőlap zajtalanul eresztékébe siklott és rejtett vászna az ismeretlen elébe tárult. E halhatatlan alkotás megpillantásakor elfeledte rémlátásait, káprázatait, egészen fölocsudott emberi mivoltára, eszébe sem jutott többé természetfölötti lényt látni az öreg emberben, visszavetődött a valóságos világba. Az isteni arcról sugárzó gyöngéd szeretet és végtelen szelidség csodálatosan hatott rá. Valami mennyből áradó illatos balzsam elüzte pokoli gyötrelmeit, melyek a csontja velejéig hasogatták. Mintha a fekete háttérből, a Sötétségből, kilebbent volna a Megváltó feje; haja körül fénykoszoru sugárzott, egyenesen onnan ragyogva ki; homloka mögül, arcából, arcának minden redőjéből a meggyőződés rendithetetlensége áradt.

Tekintetét a szóra nyiló ajkakra függesztve, a szemlélő szorongva leste, miféle magasztos szózat csendül fel rajta, s áhitattal várt valami gyönyörü parabolára. Maga az Evangélium tükröződött e szerető szem tiszta fényében, melyhez a megbomlott léleknek oly jól esik menekülnie. Végre a kereszténység legszebb parancsolata is ott tündöklött csodálatosan szelid mosolyában: Szeressétek egymást! Ez a festmény imára késztett, irgalmat igért, elfojtotta az önzést és életre keltett minden szunnyadó erényt. Ez a festmény elérte azt, amit csak a zene megbüvölő hatalma tud elérni, fölidézte az elmult élet legszebb emlékeit s elfeledtette a müvészt. A lámpafény még fokozta a csodaszerüséget; egy-egy pillanatra olyan volt, mintha a Krisztus-fej valami távoli felhő meghasadt öléből mosolygott volna le.

– Az egész vásznat végesvégig raktam aranyakkal – jegyezte meg közönyösen a kalmár.

– Ejh, meg kell halni! – kiáltott föl hirtelen a fiatal ember, ki hosszu merengésében végül is végzetes balsorsára gondolt.

– No lám, hát mégis csak jó, hogy éltem a gyanupörrel! – hangzott az öreg ajakáról, ki megragadva a fiatal ember mindkét kezét, ugy fogta át egyik markával, mint a vascsapó.

Az ismeretlen szomoruan mosolygott e méltatlan bántalomra és szelid hangon mondotta:

– Ejh, uram, nincs mitől tartania, a magam életéről van szó, nem az önéről!… Miért ne vallanám be ártatlan csalásomat? – folytatta, tekintetét a nyugtalan öregre függesztve. – Be akartam várni az éj leszálltát, hogy elkerüljem a föltünést, mikor a vizbe vetem magam, s csak időtöltésül jöttem az ön dus kincseit megtekinteni. Ki ne bocsátana meg a tudomány, a költészet emberének ez utolsó gyönyörüségét?

A gyanakvó kalmár éles tekintettel vizsgálgatta beszédközben az álvásárló komor arcát. Megnyugodva talán e fájdalmasan remegő hang hallatára, vagy kegyetlen balsorsot olvasva ki e szinevesztett, fakó arc vonásaiból, melyek az imént még a játékosokat is megremegtették, elbocsátotta kezét; hanem azért közel évszázados tapasztalata nem engedte a gyanut csak ugy egyszeriben elfojtania, s a lehető legtermészetesebb mozdulattal, mintha csak hozzá akarna támaszkodni, a szomszédos pohárszék felé nyult, hirtelen megragadván a rajta heverő tőrt.

– Mondja csak, ugy-e már vagy három esztendeje számfölötti a kincstár szolgálatában, s nincsen fizetése?

Az ismeretlen nem állotta meg, hogy el ne mosolyodjék, de tagadó mozdulattal válaszolt.

– Az apja talán nagyon rossz néven találta venni, hogy a világra jönni merészkedett? Vagy valami becstelenséget követett el?

– Ha becstelenné tudnék lenni, életben maradnék.

– Kifütyülték a Funambulesben? Vagy lárilettókat kellene komponálnia, hogy szeretőjének a temetési költségeit kifizethesse? Vagy talán a sóvár aranykór lepte meg? Vagy csak az unalmat akarja lerázni a nyakáról?…. Mondja, miféle tévedés készti halálra?

– Ne keresse titkát közönséges okokban, mint a minők legtöbbnyire öngyilkosságra vezetnek. Részint hogy megkiméljem magam hallatlan szenvedéseim föltárásától, részint azért, mivel emberi nyelven ilyesmi alig is mondható el, csak annyit mondok önnek, hogy a legnagyobb, legmegalázóbb, legelviselhetetlenebb nyomoruságban vagyok. És – folytatta szilaj büszkeséggel, ami meghazudtolta előbbi szavait – nem akarok koldulni, sem alamizsnát, sem vigasztalást.

– Eh! eh!

Elsőben csak ez a két szótag hangzott válaszul az aggastyán ajakáról, az is olyanféle rekedtes hangon, mint a kereplőé. Azután megszólalt:

– Anélkül, hogy kérnie kellessék, anélkül, hogy elpiritanám, anélkül, hogy egy francia centime-ot, levantei parát, olasz soldót, német hellert, orosz kopejkát, skót farthingot, az ó világ egyetlen sestertiusát, obolosát, vagy az ujnak egyetlen piaszterét adnám önnek, anélkül, hogy bármi néven nevezendő arany, ezüst, kongó vagy papirpénzt ajánlanék fel: – gazdagabbá, hatalmasabbá, tiszteltebbé teszem, mint aminő a legalkotmányosabb király lehet.

A fiatal ember meg volt győződve róla, hogy az agg második gyermekkorát éli, s most feljött a hava. Fásultan nézett rá és nem válaszolt.

– Forduljon hátra, – szólalt meg ismét a kalmár, hirtelen fölkapva a lámpát, hogy világát a képpel szemközti falra vetitse, – és vegye szemügyre ezt a szamárbőrt.

VIII.

A fiatalember felszökött ültéből, s kissé meglepődve vette észre, hogy széke fölött, a falon, róka bőrénél alig nagyobbacska szamárbőr van kifeszitve és csodálatos, első megpillantáskor szinte megfejthetetlen módon oly ragyogó fényességet sugároz ki a körös-körül mindent beburkoló homályba, mint valami fiók-üstökös. Az ifju hirtelen közelebb lépett az állitólagos talizmánhoz, mely föltartóztathatná balsorsában és gondolatban megmosolyogta. Majd a nagyon is érthető kiváncsiságtól sarkalva, egészen közel férkőzött hozzá, s mindenfelől gondosan körülvizsgálva, nemsokára tisztában volt e különös sugárzás természetes okával. A szamárbőr szemcséi oly gonddal voltak kisimitva, szinte kicsiszolva, s szeszélyes mintázata minden izében oly tiszta, oly ragyogóan tiszta volt, hogy e keleti irha kidudorodó szemecskéi, mint megannyi csiszolt gránát, apró, tükörsima lapocskáikkal verték vissza a fényt. Matematikai következetességgel fejtette ki e jelenség okát az aggastyánnak, ki felelet helyett csufondárosan mosolygott. A felsőbbségnek ez a mosolya olyanféle gondolatokat ébresztett a fiatal emberben, mintha valami szélhámos csalafintáskodnék vele. Nem volt kedve még egy rejtelemmel többet vinni magával a sirba, azért hirtelen mozdulattal megforditotta a bőrt, mint gyermek az uj játékszerét, melynek még nem sikerült titkát kifürkésznie.

– Ah! ah! – kiáltott fel – itt van a lenyomat, melyet Keleten Salamon pecsétjének neveznek.

– Ismeri hát? – tudakolta a kereskedő és orrcimpái minden beszédnél többet kifejezően remegtek meg.

– Akadhat-e a világon olyan együgyü ember, aki hinni tudna még efféle agyrémben? – vágta oda kissé ingerülten a fiatal ember, kit bosszantott az agg néma, de keserüen gunyos s nagyon csufondáros nevetése. – Nem tudja, – folytatta – hogy csupán a Kelet babonássága tulajdonit e jelképnek a misztikus forma és hazug külső mögött meseszerü hatalmat? Alig hinném, hogy balgábbnak tünném föl, ha komolyan szólnék a sphynxről, vagy a griffmadárról, mely utóvégre is, legalább mithológiai értelemben, elfogadott valami.

– Mivel ugy látom, orientalista, – válaszolt az öreg – talán elolvasná a szövegét!

Közeledett lámpájával a talizmánhoz, melyet a fiatal ember a fonákjáról szemlélt és a csodálatos irha sejtes szövedékén láthatóvá lettek a mélyen belényomult betük, melyek mintha még amaz állat életében keletkeztek volna, mely viselte valaha.

– Bevallom, – mondotta az ismeretlen, – egyáltalán nem vagyok tisztában azzal, minő módszerrel mélyithették be ennyire az irást egy vadszamár irhájába.

És fürkésző szemmel a mindennemü kuriózus holmival megrakott asztal felé fordult, mintha keresett volna rajta valamit.

– Mi kellene? – kérdezte az öreg ember.

– Valami szerszám, amivel metszést tehetnék a bőrön, hogy meggyőződjem, egyszerüen benyomták-e a betüket, vagy beleedzették.

Az agg feléje nyujtotta a tőrét, melylyel megkisérelt egy metszést ott, hol a szöveg a szemébe tünt. Lemetszett valamit a hámjából, de mintha meg sem érintette volna, a betük alatta is éppen olyan világosan, éppen oly tökéletes formában mutatkoztak, mint a felületen.

– A Levante iparának megvannak a maga sajátságos titkai, – mondotta, némi nyugtalansággal szemlélve a keleti irást.

– Igen, – válaszolt az aggastyán, – bármit is jobban esik az embereknek tulajdonitanunk, mint az Istennek!

A titokzatos szöveg ilyenformán rajzolódott a bőrre:

A mi nyelvünkre forditva ekképpen hangzik:

Minden tiéd, ha én a tiéd vagyok.
De életed enyém. Isten akarja igy.
Kivánj, s kivánságaid mind betelnek.
De vess számot velök,
Mert életedre mennek.
Ez a te életed. Minden kivánságodra
Megfogy, mint élted napjai.
Akarsz-e hát? Végy.
Isten irgalmas.
Teljék be!

– Ah, hiszen ön folyékonyan olvas e nyelven, – mondta az öreg. – Járt talán a Keleten?

– Nem, nem jártam, – válaszolt a fiatal ember, kiváncsian tapogatva e jelképes bőrdarabot, mely merevségével hasonlatos volt valami érclemezhez.

Az agg kalmár visszahelyezte a lámpát az oszlopára, amelyen állott és valami olyan hideg, gunyos tekintettel méregette végig a fiatal embert, mintha azt mondta volna: »Már nem gondol a halálra többé«.

IX.

– Bohóskodás ez? Vagy misztérium? – kérdezte az ifju ismeretlen.

Az agg csak a fejét rázta. Azután nagyon komolyan mondta:

– Nem tudok felelni. Fölajánlottam e rettentő hatalmat adó talizmánt olyan embereknek, kikbe kétségtelenül több erő szorult, mint amennyi magából kiérzik, s bár megmosolyogták a problematikus befolyást, melylyel jövendő sorsukra lehet, egyikük sem merte megkötni a szerződést, amit csak a jó ég tudja miféle hatalom ajánl föl benne. Magam is ugy vagyok vele, kételkedtem, latolgattam és…

– És még csak meg sem is kisérelte?

– Megkisérleni! Vajjon ha a Vendôme-tér oszlopán állana, megkisérelné-e levetni magát róla? Megállithatjuk az élet folyamát? Végére járt-e már valaha ember a halálnak? Mielőtt ide belépett volna, eltökélt szándéka volt elpusztitania magát; most azonban egyszerre lebilincseli e titok s eltereli gondolatait a halálról. Gyermek! Nem nyujt-e ennél érdekesebb talányt életének bármelyik napja? Hallgasson meg. Én láttam a szabados régens-udvart. Akkoriban én is nyomorogtam, mint ön; koldultam a kenyeremet; és mégis százkét esztendős kort értem meg és milliomossá lettem. A nyomoruságból bővelkedés lett, a tudatlanságból tudás. Néhány rövidke szóban összefoglalom önnek az emberi élet nagy misztériumát. Az ember két ösztönszerüleg végbemenő cselekedetben merül ki, melyek létének forrásait kiapasztják. Két ige fejez ki minden formát, amelyet a halál e két oka felölthet: akarni és birni. Az emberi cselekvés e két megnyilvánulásán tul van még egy harmadik is, a bölcseké. Ennek köszönhetem én boldogságomat és hosszu életemet. Az akarás fölemészt bennünket, a birás megront; hanem a tudás törékeny szervezetünket meg nem szünő békés nyugalomban tartja.

– A vágy, vagyis az akarat meghalt bennem, megölték gondolataim; a birással járó nyughatatlanság pedig eltünt szervezetem természetes módosultával. Röviden, belső életem folyását én nem a szivemre tereltem, mely nagyon is törékeny portéka, sem idegeimre, melyek könnyen elernyedhetnek, hanem az agyamba, mely nem egykönnyen mondja föl a szolgálatot s mindeneket tulél. Nincs olyan szertelen rendkivüliség, mely testem-lelkem nyugalmát fölzaklatta volna. Pedig láttam, bejártam az egész világot. Fölhágtam Ázsia és Amerika legmagasabb csucsaira, megtanultam minden emberi nyelvet és éltem minden országban. Kölcsönöztem pénzt kinainak, apja testét véve zálogul érte; háltam arab sátor alatt, pusztán a becsületszó oltalmában; kötöttem mindennemü alkut Európa valamennyi fővárosában; minden félelem nélkül halmoztam föl aranyaimat a vadak wigwamjában; szóval mindent mertem, mindent elértem, mert mindent meg tudtam vetni. Egyedüli törekvésem az volt, hogy lássak. Látni nem egyértelmü-e a tudással?… És tudni nem egyértelmü-e a legtökéletesebb gyönyörüséggel? A dolgok mélyére látni, s megérteni a velejét mindennek? Mi az, ami minden anyagi javunkból megmarad? A gondolat. Föléri-e észszel, mily szép lehet egy ember élete, ki minden látottat agyába tudott vésni, s lelkében hordja a boldogság minden forrását, ezernyi ezer szellemi gyönyörüség extraktumát, amit földi mocsok be nem fertőzhet? Minden kincsesláda kulcsa a gondolat, mely a sóvár zsugori elé csak gyönyörüséget tár anélkül, hogy szorongó aggodalmakkal csökkentené meg élvezetét. Igy állok én magasan a világ fölött, mert örömeim mindenkor intellektuális gyönyörüségek voltak. A legnagyobb tobzódás nálam csak annyi volt, hogy elmerültem a tenger, a népek, az őserdők, a roppant csucsok szemléletébe! Mindent láttam, de nyugodtan, hajsza nélkül; semmi után sem emésztődtem a sóvárgásban, csak bevártam mindent. Ugy sétálgattam a világban, mintha a magam kertjében sétálgattam volna. Amit az emberek szenvedésnek, szerelemnek, nagyratörésnek, balsorsnak, csüggedésnek neveznek, az számomra mind csak gondolat, mely bennem álomképpé változik; ahelyett, hogy érezném, kifejezem, leforditom őket; ahelyett, hogy rászabaditanám koncul odavetett életemre, dramatizálom, megjelenitem őket; olyasféle gyönyörüséget érzek, mintha lelki szememmel nagyszerü regényt olvasgatnék. Nem élvén vissza sohasem érzékeimmel, egészséges vagyok, mint a makk. Már eredettől nagyokra képes lelkemet nem fogtam igába soha, azért e koponyában még több mindenféle van fölhalmozva, mint raktáraimban. Itt, itt vannak a valóságos milliók – mondotta, homlokára ütögetve. – Gyönyörüséges napokat élek, egy-egy átható pillantást vetvén a multba, magam elé idézvén országokat, birodalmakat, szokásokat, a népek tengerét, a történelem legmegragadóbb alakjait! Képzeletbeli szerályomban enyémek a föld legszebb hölgyei. Bármikor szemem előtt láthatom lefolyni háboruitokat, forradalmaitokat és itélkezhetem. Ó, hogyan is lehet többre becsülnötök azt az átfutó kis megborzongást, amit valamely többé-kevésbbé rózsás-hamvas, többé-kevésbbé gömbölyded test látása fölidéz, hogyan lehet jobban ragaszkodnotok a ti veszedelmes utakon járó akaratotokhoz, melyet annyi kudarc érhet, mikor kinálva-kinálkozik a legnagyobb gyönyörüség: önmagatokban jeleniteni meg a világot, a tér és idő korlátait lerombolva, béklyóit összezuzva, szabadon csapongani, mindent látni, végigszáguldani a világon, kifürkészni más csillagzatok titkát, s meghallgatni magának az Istennek szavát? Ez itten – folytatta élesen csengő hangon a szamárbőrre mutatva – egyesiti magában az akarat és a birás hatalmát. Itt vannak a ti társadalmi eszméitek, szertelen vágyaitok, féktelenségetek, gyilkoló élveitek s nagyon is éltető fájdalmaitok: mert hiszen a fájdalom sem egyéb talán, mint tulságosan heves gyönyörüség. Ki tudná megvonni azt a határvonalat, amelyen a kéj már-már fájdalom s a fájdalom még kéjnek mondható? Nem jóleső érzés-e a szemnek a szellemi világ legkápráztatóbb fényessége is, holott a fizikai világ legszelidebb sötétje már erejét veszti? A bölcsesség nem a tudásból származik-e? És mi egyéb a balgaság, ha nem az akarat vagy a birás vágyának szertelensége?

– Ez az, ami nekem kell; szertelen élet! – szólalt meg az ismeretlen, a szamárbőrt megragadva.

– Vigyázzon, fiatal ember! – kiáltott fel csodálatos élénkséggel az öreg.

– Tanulmányokban, gondolkozásban emésztődött föl egész életem, – válaszolt az ismeretlen, – de még csak betevő falat kenyeremet sem tudtam megkeresni általok. Nincsen olyan Swedenborgra méltó prédikáció, ami engem ebben a világban visszatarthatna, hol képtelenség élnem tovább. Nem tarthat tehát vissza ez a keleti büvös ereklye sem, az ön irgalmas rábeszélése sem… igy nem élhetek tovább… De lássuk hát! – folytatta a talizmánt görcsösen megmarkolva s merőn az aggastyánra tekintve. – Királyian pazar ebédet akarok, valami olyan bacchanáliát, mely méltó legyen e századhoz, mely mindent tökéletesitett, mint mondják. Akarom, hogy társaim, ifjak, szellemtől sziporkázók, előitéletek nélkül valók legyenek, s vidámak a hóbortig, az eszeveszettségig! Az egyre-másra következő borok mindenike tüzesebb, mámoritóbb legyen s három napra részegitsen meg valamennyiünket! Forró vérü nők édesitsék meg ezt az éjszakát! Akarom, hogy e tivornya a delirium négylovas szekerén a világ végéig ragadjon s ott ismeretlen, soha nem látott tájakra vessen! Magasztosuljanak fel a lelkek a mennyekig, vagy fetrengjenek a föld sarában, mit tudom én! De parancsolom e sötét hatalomnak, hogy minden gyönyört egyetlen gyönyörüségemre egyesitsen! Igen, igen, az kell nekem, hogy az ég és a föld minden üdvösségét magamba öleljem egy utolsó ölelésben, hogy belehaljak. És a torkigivás után jöjjön a priapia, holtakat föltámasztó énekekkel, vad, végtelen csókok özönével, melyeknek csattanása ugy járja be Párist, mint a tüzvész ropogása és rázza föl a férjeket és lopjon idegeikbe annyi tüzet, hogy megifjodjék tőle még a hetvenesztendős aggastyán is!

Harsogó kacagás csendült föl az öreg keskeny ajakán; olyan hatalmas, hogy pokoli harsogására elállt az eszeveszett fiatal ember szava.

– Azt hiszi, kedvesem, hogy most iziben megnyilnak e falak, hogy kaput nyissanak fölséges pazarsággal teritett asztaloknak, más világból való vendégek seregének? Nem ugy van ám az, ifju szeleburdi! Aláirta az egyezséget. Ennyi az, ami most történt. De bizonyos, hogy élete rovására minden kivánsága az utolsó pontig teljesülni fog. Hátralevő napjai, e darab bőrben jelképezve, egyre zsugorodni fognak, kivánságainak gyakorisága és nagysága szerint, s aszerint, amint csekélységet vagy szertelenül nagyot kivánt. Az a bramin, akitől én ezt a talizmánt megszereztem, megmagyarázta nekem, minő csodálatos összefüggés van a végzet és annak kivánsága között, ki ennek a darab bőrnek az ura. Első kivánsága közönséges dolog, magam is megvalósithatnám; de uj életének folyására nincsen többé gondom. Egyébiránt meg akart halni; öngyilkossága csupán elhalasztódott.

Az ismeretlen meglepődve, sőt kissé föl is háborodva azon a hangon, melyen e félig emberségesnek mutatkozó aggastyán különösen ez utolsó néhány szót mondta, bosszusan kiáltott föl:

– Meglátom, történik-e valami változás sorsomban, mig a rakodópartot átszelve, a folyamig jutok. Ha csupán csak gunyolódott volna velem s csufot üzött volna szerencsétlenségemből, bosszulja meg a sors kijátszásomat azzal, hogy tegye szerelmessé valami táncosnőbe. Majd akkor megtudja, mi jó van a tivornyázásban s ugy lehet, pazar kézzel fogja szétszórni, amit oly bölcs gonddal halmozott össze.

Elment.

Az öreg nagy sóhajtását már nem is hallotta meg. Áthaladt a termeken s lement a lépcsőn, háta mögött a pufókképü sihederrel, ki hasztalanul igyekezett neki világitani. Ugy loholt, mint valami tettenért tolvaj. Belső lázától elbódultan észre sem vette, hogy a bőr bámulatosan hajlékonynyá lett kezében. Idegesen gyürögette ujjai között, mint keztyüt szokás, azután gépies mozdulattal zsebébe gyömöszölte.

X.

Az áruház kapujából kiiramlóban három fiatal emberbe ütődött, kik karonfogva sétálgattak.

– Barom!

– Hülye!

Ilyen nyájas megszólitásokkal tisztelték meg egymást.

– Ej no, hiszen ez Raphael!

– Nagyszerü! Éppen téged keresünk!

– Nini, ti vagytok?

A sértésekre tüstént barátságos szavak következtek, mihelyt a szélben ingó utcai lámpás világa a meglepődöttek arcára esett.

– Édes öregem, velünk kell jönnöd, – mondta neki az a fiatal ember, akit az imént csaknem fellökött.

– Miről van szó?

– Ne kérdezősködj, csak gyere, utközben majd rendre kitálalok mindent.

Raphaelt körülvették barátai s karjába kapaszkodva, kénytelen-kelletlen magukkal vonszolták a Pont des Arts felé.

– Édes öregem, – folytatta a szóvivő, – már vagy egy hete ütjük bottal a nyomodat. Tiszteletreméltó szállódban, a Saint-Quentin-ben, melynek, megkövetem, a cégérén még most is ugyanazok a váltakozó piros és fekete betük diszelegnek, mint Jean-Jacques Rousseau idejében, Leonardád azt mondta nekünk, hogy falura mentél. Már pedig alig hinném, hogy belőlünk valami pénzes-zsákot, törvényszolgát, hitelezőt, vagy uzsorást nézhetne ki valaki. Na, sebaj, Rastignac vett észre tegnap este a Bouffons-ban. Erre ujra nekiláttunk a hajszának és megfogadtuk, hogy nem nyugszunk addig, mig ki nem deritjük, melyik fától kértél szállást a Champs-Élysées-n, vagy ha nem, hát melyik filantropikus intézet priccsén alszol éjjelenkint két souért a koldusok között. Még az is eszünkbe jutott, hogy megkerülgetett a szerencse s valami szépséges boudoirban ütöttél tanyát. Tüvé tettük érted a várost, de nem találtunk nyomodra sem a Sainte-Pélagie rablajstromában, sem a Force-éban. Sorra jártunk s tüzetesen átkutattunk minden minisztériumot, az operát, a szalónokat, a kávéházakat, a könyvtárakat, a rendőrséget, a szerkesztőségeket, a vendéglőket, a szinházak előcsarnokait, szóval Párisnak minden valamirevaló tisztességes és nem tisztességes helyét, s már kétségbe voltunk esve, hogy olyan embert kellett elvesztenünk, ki után nem kevesebb reménységgel kutathattunk az udvari körökben, mint a tömlöcökben. Már szinte megegyeztünk abban, hogy a juliusi hősökhöz hasonlóan, téged is másvilágra ágyuztak s bizony mondom neked, megsirattunk.

Ebben a pillanatban haladtak át a hidon. Raphael oda se fülelt a sok baráti locsogásra, csak a vizet nézte, a fodrozó, örvénylő vizet, melyen táncot járt a párisi lámpák világa. Itt, e fölött a folyam fölött, melybe még az imént magát akarta vetni, valóra vált az aggastyán szava; halála elhalasztódott.

– Nagyon sajnáltunk téged, öregem, – folytatta barátja, követvén a beszéd fonalát. – Valami nagy dologról volna szó, amelyben számitottunk a te felsőbb emberi mivoltodra, arra, amivel fölibe tudsz kerekedni mindennek. Az alkotmány golyóbisának a királyi büvös süveg alá való sinkófálása nagyobbképü szemfényvesztéssel folyik, mint valaha. Az az átkozott monarchia, melyet a föltámadt nép hősiessége döntött meg, csak afféle kikapós nőszemély volt, akivel el lehetett mulatni, dáridózni; hanem a Haza házsártos és fölöttébb erényes feleség; akarjuk, nem akarjuk, el kell türnünk kimért enyelgéseit. A hatalom, mint tudod, átszármazott a Tuileriákból az ujságirókhoz, mint ahogy a budget is áttelepült a Chaussée d’Antinre a Faubourg Saint-Germainből.

– Hanem ezt már aligha fogod tudni. A kormány, más szóval a bankár- és fiskálisnépség arisztokráciája, mely manapság éppen ugy támasza és talpköve a hazának, mint valamikor a királyságnak volt a papság, szükségesnek vélte ez ország jóravaló népét uj szavakkal és ócska ideákkal, bármely iskolához tartozó filozófusok és minden idők keménylegényeinek módjára, elárasztani. Arról van tehát szó, hogy a fejünkbe verjünk valami olyas meggyőződést, melynek segedelmével a napnál világosabban be lehet bizonyitani, hogy boldogabb lesz e nép, ha ezerkétszázmillió és harminchárom centime-ot fizet az ilyen meg amolyan nevü urak képviselte hazának, mint ha ezernégyszázmillió és kilenc centime-ot fizetne egy királynak, aki mi helyett azt mondja én. Röviden, ujság alapul két-háromszáz darab ezresbankóval avégből, hogy olyan ellenzéket teremtsen, mely kielégiti az elégedetleneket anélkül, hogy a polgár-király nemzeti kormányának csak a legkevésbbé is ártana.

– Mivel pedig mi éppen ugy fittyet hányunk a szabadságra, mint a kényuralomra, a vallásra, mint a hitetlenségre, s a tisztelt hazát egynek látjuk a fővárossal, hol eszméinket sorszámra váltjuk pénzzé; hol jó ebéd és sok látnivaló kinálkozik; hol csak ugy hemzseg a sok prostituált; hol a vacsorák másnapig tartanak, s a szerelem hajnalban ébred, mint a polgárasszonyok; mivelhogy Páris marad mindenkor a hazák legimádnivalóbbja, a gyönyör hazája, a szabadságé, a szellemé, a szép asszonyoké, a gézenguz korhelyeké, a jó itókáé, hol még a hatalom vesszőcsapása sem fáj annyira, mert közel van a kéz, mely suhogtatja… mi, Mephistopheles isten vérbeli követői, vállalkozunk rá, hogy megfoltozzuk a közvéleményt, uj köntösbe bujtassuk szóvivőit, a kormány bódéjára uj deszkát szegezzünk, kura alá fogjuk a doktrinereket, feltüzeljük a vén republikánusokat, kifényezzük a bonapartistákat és fegyvereket játszszunk a központ kezébe, föltéve, hogy in petto szabadjára nevethetünk népen és királyon, nem kell ragaszkodnunk este a reggeli véleményünkhöz s vigan élhetjük világunkat ŕ la Panurge, vagy more orientali puha vánkosokon heverészve. Neked szántuk e furcsa makaróni-birodalom kormányzógyeplőjét. Azért cipelünk most iziben arra az ebédre, amelyet lapunk alapitója ád. Valami visszavonult bankár, ki nem tudván már, mit kezdjen a pénzével, elhatározta, hogy szellemességekre váltja. Testvérükként fognak fogadni, mi pedig fejedelmét üdvözöljük benned e frondeur-szellemeknek, kiknek éleslátása fölfedezi Ausztria, Anglia és Oroszország legrejtettebb szándékait, még mielőtt Ausztriának, Angliának, Oroszországnak egyáltalán bárminemü szándékai lennének! Igen, urává teszünk téged ama szellemi hatalmaknak, melyek Mirabeaukat, Talleyrandokat, Fitteket, Metternicheket, szóval egész sereg olyan ügyes Crispint adtak a világnak, kik éppen ugy játszottak egymás között birodalmakkal, mint ahogy a Kirschenwassert pityizáló burgerek dominóval játszanak. Ugy festettünk le téged, mint aki rettenthetetlen bajtárs a tivornyában, s mint minden erős szellem, szembeszáll a dinom-dánom mosolygó szörnyetegével; még azt is megkockáztattuk, hogy nem vert le a lábadról soha. Remélem, nem fogod meghazudtolni áradozásainkat. Taillefer, vendéglátó gazdánk, megigérte, hogy le fogja pipálni a mi modern Lucullusaink kisded szaturnáliáit. Elég gazdag hozzá, hogy nagyszerüséget vigyen a kicsinyességekbe, eleganciát és bájt a bünbe… De idehallgatsz-e, hé? – kérdezte a szónok, hirtelen félbeszakitva mondókáját.

– Igen, – válaszolta a fiatal ember, kevésbbé lepődvén meg kivánsága teljesültén, mint azon a természetes módon, amelylyel az események egybekapcsolódtak.

Bár képtelenség volt büvös befolyásban hinnie, elbámult az emberi sors esetlegességein.

– Ugy mondtad ezt az igent, mintha boldogult nagyapádon járna az eszed, – jegyezte meg egyik szomszédja.

– Ah, – válaszolt Raphael, szavában valami különös naivsággal, mely megmosolyogtatta iró barátait, – barátaim, az ifju Franciaország reménysége, ugy vélem, nagyon közel járunk hozzá, hogy himpellérekké legyünk! Mindezideig csak borközi állapotban komiszkodtunk, részegen mérlegeltük az életet, s dolgokról, emberekről emésztés közben diskuráltunk. Szüzen a cselekedettől, merészek voltunk szavainkban; most azonban, ha a politika ránksütötte bélyegzővasát, elvesztjük illuziónkat, mihelyt belépünk ama roppant bagnóba. Mikor nem hiszünk már csak az ördögben, még mindig szabad vissza-visszasóhajtanunk a zsenge ifjukor paradicsomát, amaz ártatlan időket, mikor még áhitattal vártuk jó papunk kezéből az Ur Jézus testét. Ah, édes jó barátaim, ha olyan nagy örömünket leltük első vétkezéseinkben, csupán azért volt, mert megszépitették őket lelkifurdalásaink, s csupán ez tette kivánatossá, ez volt a sava; most azonban…

– Most – vágott szavába az, ki elsőül szólalt meg, – nincs számunkra más hátra…

– Mint?

– A bün.

– Ebben a szóban benne van a hatalom szédületes magassága és a Szajna egész mélysége, – válaszolt Raphael.

– Nem értesz engem… Én politikai bünökről beszélek. Ma reggel óta nem irigylek senkit, csak az összeesküvőket. Azt már nem tudom, hogy holnap is ez lesz-e a rigolyám. De most utálattal tölt el civilizációnk fakó képe. Izgat, lelkesit a moszkvai futás minden veszedelme, a Corsaire rouge izgalmai, a csempészek életmódja. Mivelhogy Franciaországban nincsenek már kartuziánusok, szeretném, ha egy afféle Botany-Bayt emelnénk, ahová, mint valami kórházba, elvonulhatnának kisded Byronkáink, kiknek, miután rongygyá tépdesték életüket, mint ebéd után az asztalkendőt, nem lenne ott egyéb dolguk, mint tüzes csóvákat hajigálni a hazájukra, összeesküvéseket szőni, háborut sürgetni, vagy golyót röpiteni az agyukba…

– Émile, – szólott most hévvel Raphael szomszédja a beszélőhöz, – szavamra mondom, ha nincsen a juliusi forradalom, pappá lettem volna, s most valami faluban éldegélnék…

– És a breviáriumot olvasgattad volna?

– Igen.

– Tökfilkó vagy.

– Mi talán szörnyen faljuk az ujságokat!

– Nem rossz egy ujságirótól! De fogd be a szád, egész sereg előfizető közt járunk. Az ujságirás a modern társadalmak vallása, és nagy jövője van.

– Hogyan?

– A pontifexnek nem kell hinnie benne, s a népnek sem…

A három fiatal ember, mintha mindannyian betéve tudta volna a De Viris illustribus-t, ilyen csevegés közben érkezett a Joubert-utcai palotához.

XI.

Émile, az ujságiró, több dicsőséget aratott már ölbetett kézzel, mint más a sikereivel. Merész birálat, csupa tüz, csupa maró guny volt minden szava, s megvolt benne minden képesség, mely hibáit elviselhetőkké tette. Mint afféle élesszavu csufolódó, ezer epigrammával csipkedte meg egy-egy barátját, kit távollétében körmeszakadtáig védelmezett. Mindent tréfára vett, még a jövőjét is. Mindenkor szükiben a pénznek, teljes nemtörődömséggel henyélt, egyetlen szavával könyveket vagdosván fejéhez annak, aki egyetlen szónyi tartalmat sem tudott a könyveibe szoritani. Tervezgetéseinek vége-hossza nem volt, de meg nem valósithatott belőlük semmit. Dicsőségét puha vánkosnak tekintette, melyen édesen szunyókálhat, azzal a kilátással, hogy vénségére a kórházban fog fölébredni rajta. Hüséges barát volt a vérpadig; cinikus, nagyszáju és egyszerü, mint a gyermek. Csak szeszélye, vagy a végső szükség késztette munkára.

– Hogy Alcofribas mester szavával éljek, nagyszerü tronçon de chiere lie-t fogunk csinálni – mondta Raphaelnek, a virágvázákra mutatva, melyek balzsamos illatot terjesztve, pompáztak a lépcsőházban.

– Szeretem a szőnyegekkel boritott, jól kifutott csarnokokat, – felelte Raphael. – A peristylumok óta meggyérült a fényüzés Franciaországban. Mintha ujjászületnék itten.

– Odafönt meg nagyokat iszunk és nagyokat kacagunk majd, lelkem Raphaelkém. Remélem is, hogy mi leszünk a győztesek, s vigan gázolunk majd a koponyákon.

Azután, mikor beléptek az aranyozástól, lámpavilágtól ragyogó terembe, mosolyogva mutatott a már egybegyült vendégekre. Páris ifjuságának szine-virága fogadta őket. Az egyik ujdonsült tehetség, már első képével mérkőzni készült a császárkorabeli festők szinejavával. Egy másik, zöldségekben bővelkedő könyvet tálalt ki nemrég a nyilvánosság elé, s becsmérlő hangon szólván az addigi irodalomról, uj csapást vágott a modern iskolának. Arrébb egy vad zsenit hirdető torzonborz ábrázatu szobrász csevegett valami hüvös elménccel, ki alkalomadtán, aszerint amint, hol senkiben sem ismerte el a felsőbbséget, hol akárkiben. Legszellemesebb karikaturistáink egyike itt hunyorog sunyi szemével és ötletprédára les, hogy rajzónja nyelvére fordithassa. Ott pedig egy mindentmerő ifju titán, a politikai tudományok kvintesszenciájának felülmulhatatlan leszürője, merül élénk társalgásba egy poétával, kinek irásai izzé-porrá zuztak volna már minden korunkbeli irodalmi alkotást, ha tehetségének sulya egyenlő lett volna gyülöletével. Mindketten óvakodtak igazat mondani s tartózkodtak a hazugságtól; beérték kölcsönös hizelkedéssel. Valami jónevü muzsikus bé moll-ban igyekezett megvigasztalni egy fiatal politikust, kinek a napokban rosszul sült el a szüzbeszéde. Stilus nélkül való fiatal szerzők gondolatokban szükölködő irókkal, lapos prózában verselő költői szárnyalásu prózairókkal vitatkoztak. Ha betéved ide valami kóbor saint-simonista, ki eléggé együgyü hinni a doktrinájában, irgalomból összepárositja őket, kétségkivül azért, hogy barátokká tegye valamennyit a maga rendjében.

Akadt még ezeken kivül néhány tudós is a társaságban, hogy legyen aki a társalgás savát-borsát megadja, s néhány vaudevillista, kinek sziporkái nagyon hasonlóak voltak a gyémántéihoz, sem meleget, sem világosságot nem terjesztvén.

Néhány élő paradoxon, ki markába nevetett, ha olyasvalakivel került szembe, aki állást foglalt dolgok és emberek mellett vagy ellen, már nagyban üzte a kétkulacsos politikát, amelylyel minden rendszer ellen összeesküdött, egyikhez sem szitva. Az elevenek és holtak fölött itélkező dorong, kinek már semmi sem ujság, ki orrát fujja a Bouffons cavatinájának kellős közepén és bravo-t kiált, még mielőtt valaki összeverte volna a tenyerét, s kész megcáfolni azt is, ki az ő véleményét mondja szemébe, a dorong szintén itt volt, s leste, honnan tulajdonithatna el egy-két szellemes ötletet. A vendégek között akadhatott vagy öt, akire szép jövő várt s vagy tiz, aki megérhetett esetleg egy kis muló dicsőséget; a többi, mint minden középszerüség, bizvást elmondhatta XVIII. Lajos hirhedt hazugságát: Union et oubli. Az amphitryo mérsékelt örömmel az arcán járkált közöttük, mint akinek mindez kétezer tallérjába kerül. Koronkint türelmetlenül pillantgatott a szalón ajtaja felé, lesve valamelyik vendégét, ki még váratott magára. Nemsokára tömzsi kis emberke lépett be, kit hizelgő moraj fogadott. Ez volt a jegyző, ki ma reggel elhatározta, hogy lapot alapit.

Feketébe öltözött lakáj tárta föl a hatalmas ebédlő ajtaját, hová minden teketória nélkül be is vonultak, hogy kiki megkeresse a maga helyét a roppant asztal körül. Mielőtt átment volna a szalónból, Raphael még egy bucsupillantást vetett rá. Kivánsága teljes mértékben megvalósult. Selyem és arany volt a falak kárpitja. Számtalan gyertyával megrakott pazar kandeláberek csillogtatták meg az aranyos frizek legfinomabb részleteit, a gyönyörüen cizelált bronzholmit és a butorzat remek szinekben pompázó szövetét. A bambuszból müvészi izléssel font virágkosarak, ritka fajokkal megrakva, édes illatot árasztottak széjjel. Kifogástalan eleganciát árult el az utolsó csecsebecséig minden. S volt az egészben valami poétikus báj, mely kétszeres erővel hatott arra, akinek semmije sem volt.

– Százezer livres évi jövedelem csinos kis kommentár a katekizmushoz s csodálatosan könnyebbé teszi gyakorolnunk az erényt! – mondotta fölsóhajtva – Az én erényem nem arravaló, hogy kutyagoljon. És nincs nagyobb bün előttem, mint a padlás-szoba, a kopott ruha, a nyári kalap télen, meg az apró adósságok a házmesternél… Ah, egy évig, félévig, mit bánom én meddig, de élni akarok ebben a fényben, azután – veszszek! De csak akkor!

– Egy váltóügynök vacka a vágyaid netovábbja? – szólt hozzá Émile, ki meghallotta szavait. – Ugyan menj, hamarosan megunnád te ezt a dicsőséget, mihelyt belátnád, hogy meggátol felsőbb emberré lenned. Habozott-e valaha müvész, mikor a gazdagság szegénysége meg a szegénység gazdagsága között kellett választania? Hát nem kell-e nekünk a küzdelem, nekünk, kik különbek vagyunk a többieknél? Azért hát csak készitsd elő a gyomrodat, – folytatta hőstenori mozdulattal a tőkepénzes nagyszerü szentek-szentjére, szivetderitően dus éttermére mutatva. – Hidd el nekem, ez az ember csak miérettünk fáradozott, mig pénzét összeharácsolta. A természettudósok kifeledtek a szivacsok rendjéből egy fajt, amelyből különös gyönyörüséggel facsar levet az ember, mielőtt a mohó örökösök nekiesnének. Nem találod stilszerünek a falburkolat dombormüveit? Meg a csillárokat, a képeket? Micsoda fényüzés! És ha hitelt érdemelnek az irigyek, a más multját firtatók, hát ez az ember a Forradalom alatt megölt egy németet, meg még másokat is, akik, ugy mondják, legjobb barátja s ennek anyja lett volna. El tudod képzelni, hogy ekkora bünök fogamzottak meg annak az érdemes Taillefernek a léc-szög sörtéi alatt? Olyan jó képe van. Nézd csak, hogyan csillog-villog az ezüstnemü. Vajjon minden villanása egy-egy villogó tőr neki?… Ej no, higyje a tatár! Ha igaz, amit rebesgetnek, akkor most itten harminc derék, tehetséges ember készül meginni egy egész család vérét s megenni a beleit… és mi, mi ketten, a jámbor, lelkes fickók, bünrészesekké leszünk a gonosztettben! Kedvem volna vallatóra fogni ezt a pénzes zsákot, hogy ha van benne egy szemernyi tisztesség…

– Ne még! – kiáltott föl Raphael, – majd ha már elázott; majd ha már megebédeltünk.

XII.

A két barát nevetve ült asztal mellé. Elsőben is, szónál gyorsabb tekintettel, minden vendég lerótta a csodálat adóját a pazarul teritett asztal megpillantásakor, melynek teritője fehérebb volt a frissen esett hónál, s melyen szimmetrikusan elosztva diszelegtek a pompás teritékek, apró, ropogós cipócskákkal övezetten. A metszett üvegnemü sokszorosan megtörve verte vissza az irisz szineit, a csillárok kristálydisze százszorosra fokozta a ragyogást s az ezüst gyümölcstartók alá helyezett tálak étvágygerjesztően mosolyogtak a kiváncsiakra. Szó még csak elvétve hangzott. A szomszédok egymásra tekintgettek. Madeirai járt körbe. Végre megjelent a dicső első fogás, mely becsületére vált volna a megboldogult Cambaceresnek is, és Brillat-Savarint egyenesen hozsannára késztette volna. A bordeauxi és bourgognei bort, a fehéret meg a pirosat, királyi bőséggel szolgálták föl. Az ünnepség első szakasza minden tekintetben hasonló volt valamely klasszikus tragédia expoziciójához. A második felvonás már kissé élénkebb volt.

Valamennyi vendég jócskán felhörpintett, váltakozva kóstolgatván ezt vagy amazt a termést, ugy hogy mikor a nagyszerü első fogás maradványait kihordták, viharos vitázó kedvvel eredt meg a társalgás. A halovány orcák kigyurtak, néhány orron fölpiroslott a borvirág s minden szem fölragyogott. A részegség e hajnalán még a vita hevében sem lépték át az illendőség korlátait; de tréfa, ötlet bőven lebbent el minden ajakról. Nagyszerényen azután föl-fölütögette a rágalom is kicsiny kigyófejét s fülbemászó fuvolahangon szólalt meg. Egy-két alamuszi nem győzte füleit hegyezni s mindig résen volt, hogy semmit el ne szalaszszon. A második fogás már ugyancsak nekihevülve találta valamennyit. Mindenki evett beszédközben, beszélt evésközben s észre sem vette, hogy egyre töltöget. A példa ragadós s mindenki pityókos volt már. Taillefer egyre noszogatta vendégeit s fölrakatta a rettentő rajnait, a tüzes tokajit s a tüstént fejbeszálló nehéz óborokat. A türelmetlenül várt, de végre nagy bőséggel omló champagnei tüzétől felkorbácsolt vérrel azután vége-hossza nem volt az okoskodásoknak, melyekre egy lélek sem figyelt, a hosszu históriáknak, melyeknek nem akadt hallgatójuk és az unos-untalan föltett kérdéseknek, melyek még századszorra is válasz nélkül maradtak.

Száz hangnak e zürzavaros össze-visszaságából csak magának az orgiának bontakozott ki hatalmas szava, egyre erősbülve, mint Rossini crescendói. Azután a nagyképü, hivalkodó és kihivó pohárköszöntőkre került a sor. Mintha mindenkinek két hangja lett volna. Megesett, hogy valamennyi vendég egyszerre beszélt. A lakájok röhögtek. E zenebonás össze-visszaságban kétes élü paradoxonok, esetlenül burkolt igazságok puffantak össze rikoltásokkal, nagyhangu szavakkal, tréfával, handabandával, mint csatamezőn a golyók, bombák és kartácslövedékek. Bármely filozófust vagy politikust megkaptak volna a gondolatok furcsaságánál, a fölfogás sajátosságánál fogva. Mindez könyvvé vagy képpé válhatott volna egyaránt. A filozófiák, a vallások, a minden földterületen olyannyira más és más erkölcsök, a kormányformák, szóval az emberi elme minden nagyszerü megnyilatkozása mintha valami roppant kasza suhintása alá került volna, mely nagyságában vetélkedhetett volna az Időével, s melyről bajos lett volna meghatározni, hogy a mámorossá lett Bölcsesség vagy a bölcscsé lett Mámor vág-e bele oly hatalmas rendeket.

Mintha vihar korbácsolta volna föl e szellemeket, a partját ostromló tengerhez hasonlóan, kikezdtek minden törvényt, mely határt szabott a civilizáció haladásának, tudtukon kivül Isten akaratát töltvén be vele, ki jót, rosszat egyaránt megtür a természetben, de örökös küzdelmük titkát megőrzi. Ez az egész dühös és mégis mókáskedvü csatározás beillett volna az elmék boszorkányszombatának. A Forradalom e gyermekeinek szomoru tréfái és a csecsemő Gargantuát felköszöntő vidám borisszák között egész mélységében tárult föl az az örvény, mely a XIX. századot a XVI. századtól elválasztja. Amaz nevetve készült rombolásra, a miénk romokon kacag.

– Hogy hivják azt a fiatalembert ott az asztalvégen? – kérdezte a jegyző, Raphaelre mutatva. – Mintha Valentinnek hallottam volna nevezni.

– Mit kotyog itt csak ugy per Valentin? – förmedt rá nagyot kacagva Émile. – Raphael de Valentin, kérem szivesen! A cimerünk sik mezőben ezüstkoronás aranysas, csőrrel, karmokkal s ezzel a jeligével: »Non cecidit animus!« Nem vagyunk ám mi holmi zabigyerek, hanem igenis egyenes leszármazottja Valens császárnak, a Valentinois-k törzsökéből, s megalapitója a franciaországi Valence és a spanyolországbeli Valencia városának, egyébiránt pedig törvényes örököse a török birodalomnak. Hogy meghagyjuk trónján szegény Mahmudot, az puszta irgalom, azaz hogy fölöttébb való szükölködésünk pénzben és katonákban.

Villájával még koronát is kanyaritott a levegőben Raphael feje körül. A jegyző föleszmélt egy pillanatra s ujra pohár után nyulva, ékesenszóló mozdulattal igyekezett kifejezni, hogy kiváló ügyfelének még ő sem tudná visszaszerezni Valence-t, Valencia-t, Konstantinápolyt, Mahmudot, Valens császárt meg a Valentinois-familiát.

– Nem valami csufolkodó hatalom intelme volt-e, mikor Babylon, Tyros, Carthago meg Velence, mint megannyi hangyaboly az óriás lába nyomán, semmivé lett? – mondta Claude Vignon, afféle megvásárolt rabszolga, ki tiz soujával mérte a Bossuet-ből lopott sorokat.

– Lehet, hogy Mózes, Sylla, XI. Lajos, Richelieu, Robespierre és Napoleon egy és ugyanaz az ember volt, s ugy vonult végig a civilizáción, mint üstökös az égen, – válaszolt neki valamelyik.

– Mire való a Gondviselés utjait fürkészni? – szólalt meg Canalis, a balladagyártó.

– Na, itt volnánk már a Gondviselésnél! – kiáltott fel a dorong. – Ennél tágabb fogalom nincs a földkerekségen.

– XIV. Lajos több embert veszejtett el, mig Maintenon asszonyság vizvezetékét megásatta, mint a Convention, hogy igazságosan vettessék ki az adó, egység legyen a törvényben, nemzetibb alapokra fektesse Franciaországot és hogy egyenlően osztassanak föl az örökségek, – mondotta Massol, egy fiatal ember, ki nevének egy betünyi hijja miatt lett republikánussá.

– Mondja csak, uram, – fordult felé Moreau (de l’Oise), jókora földbirtok ura, – ön, akinek vér és bor ugyszólván egyre megy, meghagyná-e mindenikünk vállán a fejét?

– Már aszerint, amint! A társadalmi rend principiumai nem érnek föl némi áldozattal?

– Bixiou, hé, – bökte meg szomszédját az egyik fiatalember, – ez a republikánus micsoda itten, azt állitja, hogy Moreau fejének veszte áldozat volna!

– Emberek, események, mind csak semmiség; – folytatta elméletét gyakori csuklások közepette a republikánus, – a politikában és filozófiában csupán principiumok és eszmék vannak.

– Szörnyüség! És ön nem habozna megölni barátait egy ha-ért?…

– Ejh, uram, az az igazán dibdáb ember, akinek lelkifurdalásai vannak, mert van némi fogalma az erényről. Nagy Péter, Alba herceg azonban rendszerek voltak, a kalóz Monbard pedig szervezet.

– De nem szabadithatja-e meg magát a társadalom az ön rendszereitől, szervezeteitől? – kérdezte Canalis.

– Miért ne!

– Ejh, torkig vagyok már a maguk köztársaságával; az ember még csak egy kappant se szeletelhet föl nyugodtan, anélkül, hogy bele ne botlanék az agrárius törvénybe.

– Nagyszerüek a principiumaid, szarvasgombával töltött Brutus-fiókám, te! Hanem azért nagyon hasonlitasz az inasomhoz, akinek ugy belekámpult már a feje a tulajdonjogba, hogy ha egyszer véletlenül rábiznám a ruháim kikefélését, hát akkor pucéron járhatnék.

– Ostobák vagytok! Fogpiszkálókkal akartok tisztára söpörni egy nemzetet, – replikázott a republikánus. – Szerintetek az igazságszolgáltatás még veszedelmesebb, mint a banditák.

– Eh! eh! – köhécselte Desroches, az ügyvivő.

– Ugyan hagyjátok már abba azt az unalmas politizálást! – mondta Cardot, a jegyző. – Elég legyen már. Nincsen az a tudomány, meg az az erény, amelyik felérne csak egy cseppecske vérrel is. Ha végeladást rendezünk az erényből, ugy vélem, hamarosan csődbe kerülünk vele.

– Mindenesetre jobban jártunk volna, ha valami gonoszságon mulatunk, mint ha civódunk a jóért. Részemről szivesen odaadnék minden beszédet, ami negyven év óta elhangzott a szószékről: egy pisztrángért, Perrault-nak egy meséjéért vagy Charlet-nek egy vázlatáért.

– És igaza is volna!… Legyen szives, adja csak errébb a spárgát!… Mert utóvégre is, a szabadság anarchiát szül, az anarchia despotizmusra vezet, s a despotizmus ismét csak a szabadság utja. Milliók estek áldozatul, anélkül, hogy e rendszerek bármelyikét is diadalra tudták volna vinni. Nem ez-e hát az a circulus vitiosus, amelyben az erkölcsi világ forog? Mikor az ember szentül meg van győződve, hogy tökéletesebbé lett, tulajdonképpen csak a dolgok rendjét változtatta meg.

– Akkor hát engedjék meg, uraim, – kiáltott fel Cursy, a vaudevillista, – hogy poharamat X. Károly, a szabadság atyjának egészségére üritsem!

– Miért ne? – mondta Émile. – Mikor despotizmus uralkodik a törvényekben, akkor az erkölcsökben van a szabadság és vice versa.

– Igyunk hát az oktondi hatalom jóvoltáért, mely nekünk akkora hatalmat ad az oktondiak felett! – mondta a bankár.

– Napoleon legalább dicsőséget hagyott ránk! – szólalt meg egy tengerésztiszt, ki soha életében nem járt Bresten tul.

– Ah, a dicsőség szomoru portéka. Nagyon drága, s bajos megőrizni. Vajjon nem csupán a nagy emberek önzésén mulik-e, mint a boldogság az ostobákén?

– Mily boldog lehet ön…

– Bizonyára valami gyönge legény volt, aki a határmesgyét kitalálta, mert a társadalom csak ezeknek veszi hasznát. A szellemi világ két sarkpontján, a vadember és a gondolkozó egyaránt iszonyodik a birtokjogtól.

– Szép! – kiáltott fel Cardot. – Ha nem volna birtokjog, hogyan csinálnánk az aktáinkat?

– Nagyszerüen fantasztikus borsószemek!

– És a papot másnap halva találták ágyában…

– Ki beszél itt halálról?… Ne tréfáljon!… Nagybátyám van.

– Kétségkivül iszonyuan aggódik, hogy elvesztheti?

– Már hogy lehet ilyesmit kérdezni?

– Hallgassanak rám, uraim!… Módszerem nagybátyák irtására. Csend! (Halljuk! Halljuk!) Mindenekelőtt ajánlatos, hogy nagybátyjuk pohos legyen és kövér; ugy hetvenes körülbelül, ezek a legjobbak. (Szenzáció.) Valami ürügy alatt etessenek meg vele jó adag kövér májpástétomot.

– Csakhogy az én nagybátyám szikár, csontos ember, fukar és mértékletes.

– Az efféle bácsik már egyenesen szörnyetegek, akik visszaélnek az élettel.

– Azután, – folytatta a módszeres férfiu, – emésztése folyamán tudassák vele, hogy bankárja csődöt mondott.

– S ha kibirja?

– Akkor már csak valami szép leány segit.

– De ha már?… – jegyezte meg a másik tagadó kézmozdulattal.

– Akkor az egyáltalán nem nagybácsi… A nagybácsinak legjellemzőbb tulajdonsága, hogy kikapós.

– Malibran már veszteni kezdi hangját.

– Nem!

– De igen!

– Ó! ó! Igen és nem! Nem ez a két szó-e minden vallási, politikai meg irodalmi értekezés története? Az ember bohóc, aki örvény födött táncol.

– Ha jól értem, ostoba vagyok.

– Ellenkezőleg, inkább azért, mert nem értette jól.

– A tanultság, megesik bele! Heineffettermach uraság összehord egy milliárd nyomtatott kötetet, de egy emberélet nem elegendő, hogy százötvenezret el lehessen olvasni. Hát fejtsék ki, kérem, mit jelent tulajdonképpen az a szó, hogy tanultság? Vannak, akiknél ez egyértelmü azzal, hogy meg tudják mondani Nagy Sándor lovának a nevét, tudják, hogy miféle dogg volt az a Berecillo, kik voltak Izé és Hogyishivják urak, de fogalmuk sincsen arról, kinek köszönhetjük a fametszést, a porcellánt. Vannak, akiknél a tanultság egyértelmü valamely végrendelet ügyes elsikkasztásával, ugy hogy tisztelt, becsült életet biztositson nekik, ahelyett, hogy ismételten óratolvajláson kapatva, az öt sulyosbitó körülmény tekintetbevételével gazul, becstelenül haljanak meg a Grčve-téren.

– Nathan megmarad?

– Ah, a munkatársai egy szálig szellemes fickók.

– És Canalis?

– Az egyszerüen nagy ember, jobb róla nem is beszélni.

– Részegek vagytok!

– Az alkotmányosságnak közvetlen következése a szellemi világ ellaposodása. A megveszekedett önzés, ez a mi járványos lépfenénk, megemészt mindent, ami müvészet, tudomány vagy emlék. A ti háromszáz polgártok ott azokban a padokban, egyeben sem töri a fejét, mint hogy nyárfákat ültessen. A despotizmus törvénytelenül nagy dolgokat müvel, a szabadságnak meg kisebb gondja is nagyobb annál, mint hogy törvényesen csak valamirevaló dolgot is müveljen.

– A ti kölcsönös oktatástok száz sous tallérokat ver emberi husból, – vágott közbe egy abszolutista. – Az egyéniségek eltünnek, mihelyt egyenlő oktatással nivellálunk valamely népet.

– Mégis, mi hát a társadalom célja, ha nem az, hogy jólétet biztositson valamennyi tagjának? – kérdezte a saint-simonista.

– Volna csak ötvenezer livre évi járadéka, ennyit se törődne a néppel! Elfogta a nagy emberszeretet? Menjen Madagaszkárba, Van ott egy nép, amely még vadonatujonnan saintsimonizálható, osztályozható, befőttes üvegekbe rakható. Itt azonban mindenkinek megvan a maga sejtje, mint szögnek lyuka a falban. A házmesterek és a nyámándiak ostobák maradnak, semmi szükségük a Szent Atyák kollégiumára.

– Ön karlista!

– Miért ne lennék? Szeretem a despotizmust, mert bizonyos foku megvetést tanusit az egész emberi faj iránt. Nem gyülölöm a királyokat. Olyan mulatságosak! Trónuson ülni egy szobában, harminc millió mértföldnyire a naptól; nem mulatságos ez?

– De összegezzük a civilizációnak e roppant folyamát, – mondta a tudós, ki az oda se fülelő szobrász épülésére nagy értekezésbe kezdett a társadalmak eredetéről és az ős népekről. – Kezdetben az erő mindenekfölött materialisztikus, nyers, durva volt; csak később, a már nagyobbfoku tömörülésekor bomlasztották meg az őseredeti egységes hatalmat az uralkodó elemek. Igy például a legrégibb időkben a teokráciáé volt az erő; a pap kezében volt a pallos és a füstölő. Később megoszlott már a hatalom a főpap és a király között. Ma, a mi társadalmunkban, az emberi müvelődésnek e magaslatán, a hatalom már annyifelé oszlott, hogy a másként és másként megnyilatkozó erőt hol iparnak, hol gondolatnak, hol pénznek vagy szónak nevezzük. A hatalom, nem lévén meg többé egységessége, társadalmi bomlás felé vezet, mit egyedül érdekek korlátoznak. Ezért ne támaszkodjunk többé sem a hitre, sem a materiális erőre, hanem az értelemre. Fölér-e a könyv a pallossal? Fölér-e a vita a cselekedettel? Ez a probléma.

– Az értelem mindent megölt! – fordult feléjük a karlista. – Ugyan hagyjátok, a korlátlan szabadság öngyilkosságra késztette a népeket, belecsömörlöttek a diadalukba, mint valami angol milliomos.

– Azt hiszed, ujat mondtál vele? Ma nevetségessé tesztek minden hatalmat, s ez nem kevésbbé közönséges dolog, mint tagadni az Istent. Nincs hitetek többé. Olyan ez a század, mint valami vén szultán, aki beleful a dinom-dánomba. Ott van a ti lord Byrontok; a költészet végső kétségbeesésében megénekelte a bün szenvedelmét.

– Tudja-e, – válaszolta a már tökéletesen berugott Bianchoh, – hogy egy szemernyivel több vagy kevesebb foszforon mulik, hogy lángész lesz-e valakiből vagy gonosztevő; épeszü ember-e, vagy hülye; erényes vagy vétkező?

– Hát szabad igy beszélni az erényről? – kiáltott fel Cursy, – az erényről, minden szindarab tárgyáról, minden dráma tanulságáról, minden birói szék alapjáról?…

– Ej, hallgass, barom! A te erényed Achilles, a sarka nélkül, – mondta Bixiou.

– Igyunk!

– Fogadsz velem, hogy kortyantás nélkül megiszom egy egész palack champagneit?

– Nagy szellemedre vall! – dörmögte Bixiou.

– Eláztak, mint a kefekötők, – mondta egyik fiatal ember, ki nagykomolyan kinálgatta borral a mellényét.

– Igenis, a jelenlegi kormány valóságos müvészettel tudja uralomra juttatni a közvéleményt.

– Mi? Közvélemény? Az a prostituáltak legalávalóbbja! Ha rátok, moralistákra meg politikusokra hallgatna az ember, kénytelen lenne törvényeitek alá hódoltatni a természet törvényeit, s a közvélemény alá a lelkiismeretet. Ejh, minden igaz, minden hamis! Ha pelyhes vánkosunkat a társadalomnak köszönhetjük, mindenesetre ő maga az, ki ellensulyozza e jótéteményét a köszvénynyel, mint ahogyan az igazságszolgáltatás nagyszerüségét pörnyujtással mérsékli, s a kasmir-sálokat huruttal fizetteti meg.

– Szörnyeteg, – vágott Émile az embergyülölő szavába, – hogyan merészled a civilizációt ócsárolni most, mikor remek borok vannak körülötted, s a fulladásig potyázhatsz e remek fogásokból! Harapj bele ennek az aranyozott körmü, agancsu őzbaknak a husába, de ne harapdáld az anyádat…

– Hát az én hibám-e, hogy a katolicizmus már egy millió istent gyömöszölt az iszákjába, hogy minden köztársaság valami Napoleonba lyukad ki, hogy a királyság IV. Henrik meggyilkoltatása és XVI. Lajos elitéltetése közé esik és hogy a liberalizmusból La Fayette lett?

– Mellette voltál juliusban?

– Nem.

– Akkor a te neved: hallgass, szkeptikus!

– A szkeptikusok a világ leglelkiismeretesebb emberei.

– Nincsen is lelkiismeretük.

– Dehogy is nincsen; legalább is kettő.

– Uraim, felszámolást csinálni az éggel, ez volna csak a nagyszerü. Az ókor vallásai egyebek sem voltak a fizikai gyönyörüségek szerencsés magyarázatánál. Mi többre vittük; mi már a lelket, a reménységet feszegetjük; ez haladás.

– Ejh, cimborák, ugyan mit is várhatnátok ettől a századtól, mely nyakig belemászott a politikába? – szólalt meg Nathan. – Minő sorsra jutott a Histoire du roi de Bohęme et de ses sept châteaux, ez az elragadó kis munka?

– Az? – kiáltott át az asztal tulsó végéről a dorong. – Hiszen az nem egyéb, mint vaktában előráncigált frázisok gyüjteménye, mintha csak a charentoni őrültekháza számára irták volna!

– Ostoba!

– Maga meg tökfilkó!

– Ó! Ó!

– Ah! ah!

– Meg fognak verekedni.

– Nem.

– Holnap, tisztelt ur!

– Tüstént, – válaszolt Nathan.

– Ugy beszéltek, mint két brávó.

– Magad is az vagy! – rivalt rá az izgága férfiu.

– Meg se tudnának állani a maguk lábán.

– Talán bizony nem tartom magam egyenesen! – feleselt a harcias Nathan, feltápászkodtában ugy ingadozva, mint valami papirsárkány.

Tétova tekintete végigfutott az asztalon s mintha ez a nagy erőfeszités végképp kimentette volna, visszarogyott székébe, a feje félrebillent és elbóbiskolt.

– Pompás kis tréfa lett volna, – sugta szomszédja fülébe a dorong, – ha megverekszem olyan munka miatt, amit nemcsak hogy nem olvastam, de még szinét sem láttam soha.

– Émile, vigyázz a ruhádra; szomszédod igen-igen halvány, – mondta Bixiou.

– Kant? Ismét csak afféle lapda a gyöngék mulatságára! A materializmus meg a spiritualizmus igen alkalmas két rakéta, hogy ugyanazt a tollas lapdát verjék velük egymásnak a frakkos világbolonditók. Boldogok az együgyüek! Kinyitni vagy becsukni az ajtót nem ugyanazzal a mozdulattal jár-e? A tojás ered-e a tyukból vagy a tyuk a tojásból?… Adja csak errébb azt a kacsasültet!… Ez az egész tudomány.

– Mamlasz! – förmedt rá a tudós. – Azt a kérdést, amit te feszegetsz, megoldották már: tettel.

– Mennyiben?

– Hogy nem a katedrát csinálták a filozófia kedvéért, hanem a filozófiát a katedráért? Tedd föl a pápaszemed és olvasd el a költségvetést.

– Tolvajok!

– Buták!

– Csalók!

– Lépremenők!

– Hol egyebütt cserélődhetnének ki ekkora gyorsasággal a gondolatok, mint Párisban? – zengett e szóváltásba Bixiou baritonja.

– Halljuk, Bixiou, ereszsz meg holmi jóféle tréfát. De a javából!

– Akarjátok, hogy bemutassam nektek a XIX. századot?

– Halljuk!

– Csönd!

– Csönd legyen!

– Hangfogót a pofátokra!

– Elhallgatsz-e már, lotyka!

– Töltsetek bort a kölyökbe, hogy nyughasson már!

– Egészségedre Bixiou!

A müvész állig begombolkozott, fölhuzta sárga keztyüit s torzképet vágva, nagyokat bandzsalitva, a Revue des Deux-Mondes-t kezdte volna parodizálni, de egyetlen szavát se lehetett hallani a nagy zsibongásban. Igy hát, ha nem is mutatta be a századot, a Revue-t kitünően képviselte, nem hallván még a maga szavát sem.

A csemege már előttük állott. Thomire műhelyéből kikerült hatalmas aranyozott bronz-gyümölcstartó pompázott az asztalon. Hires müvész munkája, kit eszményi szépségü figuráinak formai tökéletessége tett Európaszerte nevezetessé. Karcsu alakok tartották rajta garmadában a bokrával fölrakott szamócát, ananászt, friss datolyát, sárgaszemü szőlőt, hamvas őszibarackot, Sétubalból gyorshajón hozatott narancsot, gránátalmát, Kina gyümölcseit, a fényüző inyencség mindennemü rendkivüliségeit, a cukrászmesterség csodáit, válogatott nyalánkságokat s minden egyéb kivánatos csemegét. E gasztronómiai kép szineit még emelték a porcellán ragyogása, a csillogó aranysávok s a metszett poharak kristálylapocskái. Poussin tájképeinek e sčvresi másolatain oly könnyed gomolyokban torlódott fel a fehér hab, mint oceán vizén a tajtékzó fodrok rojtos taraja. Holmi német fejedelem birodalma aligha ért volna föl e hivalkodó gazdagsággal. Az ezüst, gyöngyház, arany és kristálynemü pazar bőséggel került uj változatokban az asztalra; hanem a lázas bőbeszédüségnek eredt vendégsereg elkáprázott szeme már alig-alig tudott gyönyörködni e napkeleti mesébe illő látványosságban. A csemegével fölszolgált borok illatával, tüzével, csodás zamatával, mámoritó gőzével együtt járt az a bizonyos intellektuális délibáblátás, mely láthatatlan, de hatalmas szálaival guzsba köti a lábat, s megbénitja a kart. A gyümölcsgulák megfogytak, a hangok rikoltóbbakká lettek, a zenebona nőttön-nőtt. Értelmes beszédről már alig volt szó. Megkezdődött a poharak falhozteremtése s egy-egy vad kacagás ugy pörgött végig a termen, mint az elszabadult orsó. Cursy fölkapott egy kürtöt s riadót fujt vele. Olyan volt az, mint az ördög jeladása. Az egész részeg banda elkezdett üvölteni, bőgni, fütyülni, kornyikálni, rikongatni, orditani és morogni. Mosolyogni való furcsaság volt azután e természeténél fogva vidám népséget elnézdegélni, amint egyszerre ugy elkomorul, mint valami Crébillon-regény a végén, vagy olyan álmodozóvá lesz, mint a kocsikázó tengerészek. Magukra sokat tartó emberek kifecsegték titkaikat a kiváncsiaknak, kik nem is hederitettek már a szóra. A melancholikusok arcán olyanféle mosolygás ült, mint a táncosnőkén, mikor tulestek már a pirouette-en. Claude Vignon ugy ingott-lengett jobbra-balra, mint medve a ketrecében. A testi-lelki jóbarátok egymásnak estek. Az állatokkal való hasonlóság, mely rá van irva az emberi ábrázatra, nem hiába bizonyitgatták oly érdekesen a fiziológusok, jelentkezni kezdett már gesztusaikban, testük tartásában is. Készen kinálkozó könyv lett volna valami Bichat szemében, ha ugyan megőrizhette józanságát e helyen. A házigazda, tisztában lévén kótyagos állapotával, nem mert elmozdulni, csak ugy ültéből helyeselte biccentgetésekkel, bólogatásokkal vendégeinek furcsa mókáit s igyekezett vendéglátó mivoltához illő figyelmes, szives képet ölteni. Széles, nekivörösödött, szederjesbe játszó, szinte violaszinüvé vált ábrázatával igyekezett valamiképpen ő is részt venni az egyetemes felfordulásban, de minden erőlködése mellett sem vitte többre valami dülöngő, kajlán ingó-lengő briggel való hasonlatosságnál.

– Meggyilkolta őket? – kérdezte tőle Émile.

– A juliusi forradalom kedvéért el fogják törülni a halálbüntetést, – válaszolt Taillefer, ki furfangos, de egyuttal bárgyu arckifejezéssel ránditotta feljebb a szemöldökét.

– Nem látja viszont őket néha álmában? – szorongatta most Raphael is.

– Elévült! – mondta az aranyban duskáló gyilkos.

– És ennek a sirkövére, – kiáltott föl maró gunynyal Émile, – a temetési vállalkozó rá fogja vésetni: Elhaladók, ejtsetek egy könnyet az ő emlékezetére!… Szivesörömest nyomnék a markába száz sout annak a matematikusnak, – folytatta, – ki algebrai egyenlettel tudná bebizonyitani előttem, hogy van pokol.

Pénzdarabot hajitott föl a levegőbe.

– Fej vagy irás!

– Ne nézz oda! – mondta Raphael, a pénzre tenyerelve. – Ki tudja? A véletlen olyan furcsa néha!

– Fájdalom, – szólalt meg ujra Émile bohókásan szomoru képpel, – végképp nem tudom már, hol vessem meg a lábamat a hitetlenek geometriája és a pápa Pater noster-e között. Bánja a csuda! Igyunk! Igyál!… ugy vélem, ez az isteni butykos orákuluma és ez vezet Pantagruel okoskodásához.

– A Pater noster az, – válaszolta Raphael, – aminek müvészetünket, emlékeinket, még talán tudományunkat is köszönhetjük. S ami a legfőbb, neki köszönhetjük még modern kormányformáinkat is, melyekben hatalmas, televény társadalmat csodálatosképpen ötszáz elme képvisel, melyekben egymás ellen törő erők sekélyesednek el, minden hatalmat a CIVILIZÁCIÓRA, e gigászi királynőre ruházván, ki örökébe lépett a KIRÁLY-nak, ez ósdi, szörnyüséges figurának, mit az ember hamis bálványként állitott maga és az ég közé. Ennyi végbement munka láttára az ateizmus puszta vázzá zsugorodik, melynek nemzőképessége nincsen. Na, mit szólsz hozzá?

– Arra a vérözönre gondolok, mely a katolicizmus nyomán áradt, – mondta hidegen Émile. – Az ereinkre, a szivünkre támadt, hogy torzképben majmolja a diluviumot. Sebaj! Azért minden gondolkozó embernek Krisztus zászlaja alá kell állania. Egyedül ő szentesitette a lélek győzelmét az anyagon, egyedül ő világositott meg bennünket, mi is légyen ez átmeneti világ, mely Istentől elválaszt.

– Te hiszel? – kapott szaván Raphael, az ittas ember kifejezhetetlen mosolyával rámeredve. – Akkor hát, nehogy elvétsük a dolgot, üritsünk poharat: Diis ignotis!

És kiüritették a tudomány, a maró guny, az illat, a költészet és a hitetlenség kelyhét.

– Sziveskedjenek, uraim, átfáradni a szalónba, kávéra, – hangzott az udvarmester szava.

XIII.

Ekkor már csaknem valamennyien ott botorkáltak ama gyönyörüséges limbus kebelében, hol a lélek fényessége elhalványul, hol a test, megszabadulva zsarnokától, beleveti magát a zabolátlanság tomboló örömeibe.

Egyesek, a mámor tetőpontjára jutva, mogorván meredtek maguk elé s kinos erőlködéssel igyekeztek összekuszált gondolataikat rendbehozni; mások, teljesen elernyedve a tulterhelt gyomor emésztő munkájában, moccanni sem tudtak már. Tántorithatatlan szónokok még mindig nekibuzdultak valami terjengős áradozásnak, de fogalmuk sem volt róla, hova is szeretnének tulajdonképpen kilyukadni. Néhány vissza-visszatérő ötlet ugy hangzott el, mint valami automata szava, melylyel elhiteti velünk, hogy életet él, bár lélek nélkül valót. A csönd és a tombolás bizarul váltakoztak. Hanem azért, a gazdáé hijján, mégis csak fölserkentette őket a szolgának uj gyönyörökre hivó szava. Felcihelődtek s egymást noszogatva, támogatva, cipelve, megindultak az ajtó felé. A küszöbön megbüvölten állott meg az egész csapat egy pillanatra.

Az ünnepség nagyszerü gyönyörüségei elfakultak a mellett a csiklandós látványosság mellett, ami most a vendéglátó gazda jóvoltából legmohóbb érzékeik elébe tárult. Az aranycsillár tündöklő lángocskái alatt, arany- és ezüstnemüvel dusan megrakott asztal körül nőket pillantottak meg, megannyi gyémántként csillogó szemmel feléjük mosolyogni. Pazar volt öltözetük, de még pazarabbak voltak maguk e káprázatos szépségek, melyek mellett eltörpült az egész palota minden csodás ékessége. Szenvedélytől égő, megbüvölő tekintetü szemükben talán még nagyobb volt a ragyogás, mint a csillárnak e fényzuhatagában, mely tündöklőbbé tette a kárpit selymes fényét, fehérebbé a márványholmit, plasztikusabbá a finom bronzfigurákat. Szivet gyönyörködtető volt látni e gondosan ékitett fejecskéket, kecses mozdulatokat, a női bájnak ez egymástól merőben különböző változatait. Rubinnal, zafirral, korállal teletüzdelt virágbokréta; fekete nyakék hófehér nyakon; lenge övecske, mely ugy libegett-lebegett ide oda, mint a világitó torony lángja, – hetyke turbánkák, szerényen kihivó tunikákkal váltakozva a sorban.

Minden szem talált valami kivánatost, minden szeszély valami kedvére valót e szerályban. Csábitóan kacér mozdulataival az egyik táncosnő olyan volt, mintha leplezetlenül állott volna ott hullámos redőket vető kasmir köntösében. Emitt áttetsző gaze-szövet, amott szinjátszó selyem burkolta vagy inkább emelte rejtett tökéletességeiket. A karcsu, piciny bokák szerelemről csevegtek, a majd kicsattanó piros ajkak hallgattak. Mint megannyi tünemény, mit egyetlen lehellet elsodorhat, tünedeztek föl a csoportban harmatgyönge szemérmes leánykák, az ártatlanság malasztjától hamvasarcu álszüzek. Majd a büszke, közömbös tekintetü arisztokratikus szépségek bontakoztak ki karcsu, nyulánk termetükkel, halovány orcáikkal, fejecskéiket lehajtva, mintha csak királyi közbenjárással volnának hajlandók magukat eladni. Az a fehér, szüzies arcu angol leány, ki mintha Ossián fellegeiből szállott volna alá, olyan volt, mint a buskomorság angyala, vagy a bün elől menekvő megtestesült lelkiismeret. Nem hiányzott e veszedelmes gyülekezetből a párisi nő sem, kinek minden szépsége csak az a kifejezhetetlen báj, mely kisugárzik az öltözékéből, a szellemességéből, mindenható gyengeségéből; aki hajlik is, meg merev is; szirén sziv nélkül, szenvedélyesség nélkül, de aki mesterkedve föl tudja szitani a szenvedély minden nemét, szinlelni a saját szive hevesebb dobogását. Ott tündökölt még néhány látszatra nyugodt, de a gyönyört fenékig élvezni tudó olasz szépség is, pompásan megtermett, telt formáju normann, s feketefürtü, mandulametszésü délvidéki nőkkel elegyesen. Mintha Lebel szavára Versailles szépségeinek tőrvetésre jól fölkészült szine-virága gyült volna egybe. Vagy mintha keleti rabnők sereglettek volna össze, hogy hajnalhasadtakor tovább induljanak a rabszolgakufár parancsára. Szavuk-elakadtan, szégyenlősen sürögtek-forogtak az asztal körül, mint nyüzsgő méhikék raja a kaptár belsejében. Ez a szégyenkező megzavarodottság, igy, méltatlankodással és kacérkodással elegyesen, egyaránt vallhatott kiszámitott megejtésre, vagy önkénytelen szemérmességre. Talán valami olyan érzés késztette őket az erény köpenyébe burkolózniuk, amit nő sohasem nyilvánit a maga teljes valóságában, ezzel igyekezvén több bájt és vonzóerőt kölcsönözni a vétkezés gyönyörüségének. Ugy látszott, hogy a vén Taillefer összeesküvése könnyen kudarcot vallhat. E zabolátlan embereket egyszeriben leigázta a nő felséges hatalma, melylyel oly szivesen él. A bámulat moraja ugy futott végig a belépőkön, mint valami lágyszavu muzsika. A szerelem nem egy uton vágtatott a mámorral; ahelyett, hogy a szenvedély vihara sodorta volna magával a jeles Taillefer vendégeit, inkább valami csodálatos gyöngeség lepte meg, s átadták magukat az elragadtatás kéjes gyönyörének. A bennük lakozó s minden érzésük fölibe kerekedni tudó költőiség szavára ez a müvésznépség mindenekelőtt e válogatott szépségek elemzésébe merült.

Valószinüleg a champagnei szénsava szállt a fejébe annak a filozófusnak, aki megpillantásukkor megborzongott, mikor elgondolta, mennyi kárhozat fakadt e nők lábanyomán, kik valamikor talán méltók lehettek a legtisztább hódolatra. Bizonyára mindeniküknek lehetett valami elmondanivaló véres drámája. Talán egy szálig mindenik pokoli kinokat tudott fölidézni, s hitevesztett férfiakat, esküszegést, nyomorral megfizetett gyönyörüségeket vonszolt maga után, árnyéka gyanánt. A férfiak udvariasan közeledtek feléjük és a jellemek különbözőségei szerint kialakuló társalgás itt is, ott is megindult. Csoportokba verődtek össze. Mintha a legjava társaság szalónjában fiatal leányok és asszonykák szolgáltak volna az emésztés nehézségeivel küzdő inyenceknek azzal az enyhüléssel, amelylyel ilyen állapotban a kávé, a likőrök és a cukorkák kinálkoznak. Nemsokára azonban föl-fölcsendült egy-egy kacagás, a zsibongás nőttön-nőtt s a nyelvek jobban nekieredtek. Az orgia, mely pillanatokra alábbhagyott, kitörőfélben volt ujra. Ez el-elhalkuló, majd fölzugó zsongásnak volt valami távoli hasonlatossága Beethoven szimfóniáival.

Alig foglalt helyet a puha pamlagon, a két jóbarát észrevette, hogy deli magatartásu, megkapóan arányos testalkatu leány közeledik, eléggé szabálytalan, de nagyon kifejező, szinte parancsoló kifejezést öltött arccal, mely éppen ez ellentétességnél fogva volt annyira megragadó. Tömött csigákban dusan omló fekete haja mintha meg-megbomlott volna már a csókos csaták tüzében. És csábitóan ingerlő volt a gyönyörü váll, amelyre megbomlott fürtei omlottak. Mélységesen sötét függönyök burkolták el félig a felségesen szép nyakát, melyen itt-ott csillant föl csupán a fény, gyönyörüen finom körvonalait a sötét háttérből kiemelve. Fehér, hamvas bőrén lágyan futott végig valami halovány meleg tónusu rózsaszin zománc. Hosszu pillákkal árnyalt szeme merészen szórta szerelemre hivó tüzes sugarait. Félig nyilt, duzzadt, piros ajka csókra csalogatott. Egészben véve erőtől duzzadó testének megvolt a maga nőiesen puha rugalmassága. Hatalmasan kifejlett keble s karjai emlékeztettek Carrache gyönyörü figuráira. Könnyedsége, hajlékonysága emlékeztetett a párducéra, s a tökéletes formái mögött duzzadozó erő lázas, emésztő gyönyörüséget igért. Bár pajzánság csillant föl mosolyában, volt a szemében, volt a tekintetében valami meghökkentő. Mint a démonmegszállotta jósnők, ő is inkább megdöbbentett, mint tetszett. Tömegesen, vagy villámszerüen gyors föllobogással, átfutott már e kifejező arcon minden indulat. Valami gyönyörökben elfásult embert talán meg tudott volna büvölni, de holmi zsengébb legényke visszariadt volna tőle. Olyan volt, mint valami görög templom ormáról alázuhant hatalmas méretü szobor, mely távolról szemlélve nagyszerü, de közvetlen közelről iromba kissé. Megdöbbentő szépsége azért még mindig elég hatalmas volt ahhoz, hogy felcsigázza a tehetetlenek elernyedt érzékeit, hogy hangjával elbájolja még a süketet is, és életre keltse tekintetével a vázzá aszott aggastyánt. Émile shakespeari tragédiához hasonlitotta; e csodálatos valamihez, hol az öröm üvöltözik, hol még a szerelemben is valami vad féktelenség van, hol elbüvölő báj s izzó gyönyörüség váltakozik a haragos indulat véreskedvü tombolásaival. Majd szörnyeteghez, mely egyaránt tud marni és cirógatni, démonian kacagni, angyali könnyeket sirni, a nő minden varázsát éreztetni egyetlen ölelésben, kivéve az ábrándozó lélek sóhajtásait, meg a szüzi szemérmet, hogy egyszerre csak elorditsa magát, marcangolni kezdjen, s szétzuzza kedvesét a szerelmével egyetemben, mig önmagát is el nem pusztitja, mint a föltámadt népek. Vörösbársony köntöse alól kikandikáló lába ügyet sem vetett rá, hogy a társnői hajából aláhullott virágokon tipor. A két jó barát előtt megállott, s kicsinylő mosolylyal tartott elibük valami ezüst tálcát, csészékkel. Fennen hordta a fejét; talán szépségére volt büszke, talán vétkes mivoltára. Meztelen fehér karja gyönyörüen bontakozott ki a bársony szövetéből. Ugy állott ottan, mint a gyönyörök királynője, mint a földi élvek megtestesülése; azoké az élveké, amelyek három nemzedék összeharácsolt kincsét emésztik föl, holttestek fölött fakadnak kacagásra, csufot üznek az ősapákkal, gyöngyöt olvasztanak, trónust hasogatnak, aggá vénitik az ifjut, megifjitják az aggot; azoké az élveké, amelyek csak a hatalomba belecsömörlött, gondolatokba belefáradt óriásoknak valók, vagy azoknak, akiknek a hadviselés csak afféle játék.

– Hogy hivnak? – kérdezte tőle Raphael.

– Aquilina.

– Egyenesen a Venise sauvée-ből csöppentél ide, ugye? – fordult felé Émile.

– Igen, – válaszolt a leány. – Ugyanugy, amint a pápa uj nevet választ magának, mikor az emberek fölibe kerül, magam is ujat választottam, mikor fölibe kerültem minden asszonyoknak.

– S mintaképedhez hasonlóan neked is van afféle nemes és vitézlő összeesküvőd, aki imád és éretted halni kész?

– Volt, – hangzott a felelet. – Hanem a guillotine lett versenytársammá. Azért kell mindenkor valami vörös rongynak lennie rajtam. Emlékeztetőül, nehogy nagyon is mohón vessem magamat az örömök után.

– Ó, ha belelovalják a la rochellei négy ifju históriájába, vége-hossza nem lesz a beszédnek. Ugyan, hagyd el, Aquilina! Melyik asszonynak ne volna siratni való kedvese. Igaz, hogy nem mindeniknek volt akkora szerencséje, hogy vérpadon vesztette el. Hidd el, én is szivesebben látnám a magamét a Clamart árkában, mint más asszony ágyában!

E néhány szó édes zöngicséléssel hangzott el a legbájosabb, legtakarosabb, legártatlanabb kis teremtés ajakáról, mely tündéri varázsigére valaha megboszorkányozott tojáshéjból kibujt. Nesztelen léptekkel lopakodott oda elragadó arcocskájával, törékeny termetével, le-lesütögetett igéző kék szemével, üde, szabad homlokával. A forrása mellől elszabadult kis najád nem gyöngédebb, sem fehérebb, sem ártatlanabb, mint ez az alig tizenhat esztendősnek látszó leányka, aki mintha mitsem tudna még a rosszról, a szerelemről, az élet viharairól. Mintha templomból csöppent volna ide, hol buzgón könyörgött az angyalkákhoz, hogy jöjjenek érte mennél előbb. Csak Párisban fordulnak elő efféle angyalarcu teremtések, a réti margarétánál gyöngédebb, hamvasabb homlokuk mögött a legteljesebb romlottsággal, a legkörmönfontabb feslettséggel. Émile és Raphael, elámitva kezdetben a leány arcahamvára irt mennyei malaszttól, elfogadták a kávét, mit az Aquilina tálcáján álló csészékbe töltött. Azután vizsgálgatni kezdték. És a két poéta szemében, gőgös, szenvedélyes arckifejezésü hatalmas társnőjével összehasonlitva, ez a büvös jelenség csakhamar átvedlett a megátalkodott és kegyetlenül buja feslettség megtestesülésévé, ki elég könnyelmü ahhoz, hogy bünt kövessen el és elég erős, hogy nevessen rajta. A szivtelen démonok fajtájából való, ki fogékony és dus lelkeket sujt olyan indulatokkal, amelyekre ő maga képtelen; kinek mindenkor van eladó szerelmes pillantása, áldozatát sirató könnye, s igaz gyönyörüsége az áldozat végrendeletének olvasásakor. Valami poéta megcsodálta volna Aquilinát, de mindenkit megriasztott volna a bübájos Euphrasie. Az egyik a bün lelke volt, a másik a lélek nélkül való bün.

Émile megszólitotta.

– Szeretném tudni, vajjon gondolsz-e néha jövődre?

– Jövő? – válaszolt kacagva a leány. – Ugyan mit ért alatta? Miért törődném olyasvalamivel, ami még nincsen? Nem szoktam én sem előre tekintgetni, sem arra, ami már mögöttem van. Nem éppen elegendő-e, ha egyetlen nap foglalkoztat? Egyébiránt jól tudjuk, mi vár ránk a jövőben. A kórház.

– Hogyan lehetséges az, hogy magad előtt látva a kórházat, nem igyekszed kikerülni? – fordult felé Raphael.

– Mi van a kórházon olyan rémületes? – kérdezte a rettentő Aquilina. – Ha sem anyákká, sem hitvesekké nem lettünk, ugyan mire áhitoznánk akkor, mikor a vénség már fekete harisnyát huz a lábainkra, fölbarázdálja homlokunkat, mindent elhervaszt, ami asszonyi bennünk, s fényét veszi barátaink tekintetének? Nem láttok akkorra a mi hajdani ragyogásunkból a puszta pornál egyebet, mely lábon jár ugyan még, de szikkadt, kiaszott és málladozó már, s minden léptén ugy megzörren, mint az avar falevél. Rongygyá foszlanak legszebb öltönyeink, s az ámbra, mely felüditette valamikor a boudoirjaink levegőjét, halottszagot áraszt s tetemet juttat eszetekbe. S ha netalán mégis akad itt-ott egy-egy sziv a sárban, csak megtiporjátok, s kitaposnátok belőle még az utolsó emlékét is. Nem tökéletesen egyre megy-e hát, hogy életünknek ama korszakában valamelyik fényes palotában a kutyákra viselünk gondot, vagy valamelyik kórházban a földhözragadt nyavalyásokat ápoljuk? Akkora különbség volna csakugyan vörös-kék kockás zsebkendőbe csavarni, vagy csipkével takargatni ősz fürteinket; nyirfavessző-nyalábbal söpörni az utcát, vagy selyem uszálylyal a Tuileriák lépcsőjét; aranyos kandalló előtt üldögélni, vagy cserépfazék parazsa fölött melengetni a kezeinket; a Grève-tér látványosságait nézdegélni, vagy az Operáét?

– Aquilina mia, sohasem jártál kétségbeesésedben ily közel az igazsághoz, – fordult felé Euphrasie. – Igen, a kasmir, a velin, az illatszer, az arany, a selyem, a fényüzés, minden ragyogó, minden csillogó, minden tetszetős csak az ifjuságnak áll jól. Csupán az idő cáfolhat rá a mi hóbortjainkra; boldogságunkban már benne van a bünbocsánat. Nevettek azon, amit mondok; – fakadt ki hevesebben, haragos pillantást vetve a két jóbarátra, – de nincs-e igazam? Szivesebben halok bele a gyönyörbe, mint valami kórságba. Ennyit se törődöm az örökkévalósággal, s eszemágában sincs azon töprengeni, mi szándéka lehet Istennek az emberi nemmel! Adjatok milliókat és én milliókat fogok fölemészteni; még csak egy árva centime-ot sem fogok félretenni belőle a jövő esztendőre. Azért élni, hogy tessem és uralkodjam, – minden porcikám ezt vallja. A társadalom igazat ad nekem; vagy nem ád-e meg mindent gyönyörüségemre? Mivégre adja meg a jó Isten napról-napra azt a pénzt, amit estéről-estére elverek? Miért épittek ti kórházakat? Nem azért szabad a választásunk jó és rossz között, hogy azt válaszszuk, ami megtép s kedvünket szegi. Együgyü volnék, ha nem igyekezném élni világomat.

– És a többiek? – kérdezte Émile.

– A többiek? Az már az ő gondjuk. Könnyebben fakadok kacagásra az ő nyomoruságaik fölött, mint sirásra a magaméin. Óvakodom attól, hogy bárki emberfia csak egy rossz percet is szerezzen nekem.

– Mi bánatod volt, hogy igy gondolkozol? – kérdezte Raphael.

– Hitvány örökség miatt hagytak a faképnél; engem! – mondta, igézően szép fejét kacérul hátraszegve. – Pedig éjt-napot egygyé téve dolgoztam a szeretőm betévő falatjáért! De igérhet már füt-fát, én rajtam ugyan nem mosolyog többé senki. Azt akarom, hogy az életem a gyönyörüségek hosszu sorozata legyen.

– De nem a lélek mélyéről fakad-e a boldogság?

– Ejh, – válaszolt Aquilina, – hát azt semmibe sem veszed, hogy megbámulnak, ünnepelnek, hogy diadalt ülünk minden más nő felett, s még a legerényesebbeket is elhomályositja szépségünk, gazdagságunk? Meg azután, hidd el, többet élünk mi egyetlen nap alatt, mint akármelyik jóravaló polgárasszony tiz esztendőn keresztül. És ezzel meg van mondva minden.

– Nem utálatos-e az asszonyi állat egy szikra erényesség nélkül? – mondta Émile Raphaelnek.

Euphrasie vipera-pillantásokkal méregette végig őket, azután valami kifejezhetetlenül gunyos hangon vetette oda:

– Erény! Legyenek vele boldogok a rutak meg a puposak, nekik hagyjuk. Mivé is lennének, szegények, enélkül?

– Ugyan eredj már; jobb lesz, hogyha hallgatsz, – förmedt rá Émile. – Ne locsogj olyasmiről, amiről fogalmad sincsen.

– Már minthogy nekem nincsen róla fogalmam! – feleselt Euphrasie. – Egész életre odavetni magát egy férfinak, akitől undorodik; gyermekeket nevelni, akik elhagyják, mihelyt fölcseperedtek; hálás köszönő szót rebegni nekik, mikor tőrt vernek a szivén keresztül; és betetőzésül, önmegtagadása jutalmául érezni a kisértés kinjait, mikor a csábitó megjelenik, aki rossz hirét költi, ha ellenáll. Köszönöm, nem kérek belőle! Többet ér ez a szabadság; azt szeretem, akit megkivánok és meghalok fiatalon.

– Nem tartasz attól, hogy valamikor drágán fogod még ezt megfizetni?

– Ahelyett, hogy töprengésekkel zavarnám meg örömeimet, két részre osztom magát az életet; az első szaka, az ifjuságom, minden bizonynyal kellemes, a másik, a csak talán bekövetkező vénség pedig bánom is én miféle bus magambaszállásokkal lesz tele.

– Ez a leány sohasem szeretett, – mondta mélyen zengő hangján Aquilina. – Nem tett meg soha száz mérföldet csupán azért, hogy mohó gyönyörüséggel szivjon magába egyetlen pillantást, esetleg haragost, bosszankodót. Hajszálon sem függött az élete soha. Azt sem próbálta még, hogyan kell tőrcsapásokkal utat vágni egy sereg ember között, hogy az ura, a mindene, az istensége szabaddá legyen… Egy nyalka kis ezredes, ez volt az ő szerelme.

– Ej no, la Rochelle, – csillapitgatta Euphrasie, – a szerelem olyan, mint a szél, az ember sohasem tudja, honnan támad rá. Különben hidd el, hogy ha efféle jó barom szeretett volna téged is, iszonyodnál minden sziporkázó firkásztól.

– A büntetőtörvénykönyv szerint tilalmas dolog barmokkal szeretkezni, – vágta oda gunyos hangon Aquilina.

– Ugy véltem, elnézőbb vagy a katonákkal szemben.

– Mily boldogok ezek a lányok, – kiáltott fel Raphael, – hogy ily könnyü szerrel tudják sutba vetni a jobbik eszüket!

– Boldogok? – mondta megvetően, szánakozó és gyülöletes tekintetet vetve mindkettejükre Aquilina. – Ó, mit tudjátok ti, mi az, gyönyörre kárhoztatva élni, halottal a szivünkben…

A szalónokon most végigsikló tekintet mintha csak előlegezett bepillantás lett volna Milton Pandemoniumába. A puncs kék lángjai pokolias szint kölcsönöztek azok arcának, akik még mindig győzték az ivást. Vad, tomboló kedvvel kerekedtek táncra, s egy-egy kacaj, egy-egy sikoltás ugy röppent el innen-onnan a tömegből, mint a tüzijáték robbanó rakétái. A boudoir meg a kisebbik szalón olyan volt, mint a holtakkal, haldoklókkal boritott csatatér. Egyre tikkasztóbbá lett a bortól, gyönyörtől, beszédtől forró levegő. Mámorral, szerelemmel, duhaj kedvvel telt meg minden sziv, minden tekintet, az volt ráirva a terem minden zugára, azt fejezte ki az egész felfordulás, az hályogozott be minden szemet, mely csak részegitő párafelhők kavargását látta a levegőben. Ugy nyüzsgött és kavargott minden, mint föllebbent por a napsugárban, hol szeszélyes formákat öltve, furcsábbnál-furcsább módon gabalyodik össze. Az egymásba fonódott alakok csoportjait itt-ott szinte el lehetett volna véteni a fehér márványokkal, e remekmivü szobrokkal, melyek ékességéül szolgáltak a palotának. Ámbár a két jóbarát megőrzött még valamit a józanságából, afféle csalóka mécsvilágot gondolataik zavargó tömegében, már képtelen volt fölismerni, mi a valóság e bizarr fantazmagóriákban, mi a lehető e képtelen látványosságban, mely egyre jobban bágyadó szeme előtt folyik. Álmaink fojtó levegője, az a bizsergő érzés, mely vizióink alakjaival összeköt, az ólomlábu tüneményes gyorsaság, meg az álomlátás fonák jelenségei oly erővel nyügözték le mindkettejüket, hogy a tivornyának e szinjátékát puszta merő lidércnyomásnak vélték, hol nesztelenül folyik minden és a sikoltásokat fül nem fogja föl. Ekkor lépett be a bizalmas komornyik s urát nagy ügygyel-bajjal az előszobába csalogatva, a fülébe sugta:

– Az egész szomszédság föl van háborodva a nagy zajongás miatt.

– Hintsenek szalmát a kapuik elé! – jelentette ki Taillefer.

XIV.

Raphael egyszerre, minden látszólagos ok nélkül, oly féktelen kacagásba tört ki, hogy a barátja számonkérte tőle e nyers örömkitörés okát.

– Bajosan értenél meg engem, – válaszolta. – Mindenekelőtt tartoznám neked annak bevallásával, hogy a Quai Voltaire-en éppen akkor csiptetek nyakon, mikor a Szajna felé igyekeztem, hogy belevessem magam. Akkor természetesen kifurná az oldaladat a kiváncsiság, mi okom lehetett volna a meghalásra. Hát még ha azt is elmondanám, hogy szinte mesébe illő hirtelenséggel hogyan vonult el kicsiben előttem a materiális világ minden poétikus romja az emberi bölcsesség jelképes értelmezésében! Most egész intellektuális kincsesházunkból, amelyet fenekestül felforgattunk az imént, csak az a kis törmelék-valami maradt, ami e két asszonyhoz, a hóbort e két rikitó szinü, furcsa képéhez tapad. Okosabb lennél-e, ha azt is elmondanám, hogy a mi emberekkel és dolgokkal való teljes nemtörődömségünk szolgált átmenetül e két életfelfogás homlokegyenest ellenkező képeihez? Ha nem rugtál volna be, talán filozófiai elmélkedést sejditenél alatta.

– Ha nem kalimpálnál mind a két lábaddal ezen a szemrevaló Aquilinán, akinek a szuszogásában van valami, a jó ég tudja minő hasonlatosság a kitörni készülő zivatarral, magad is röstelkednél a részegséged miatt, meg hogy hetet-havat összehordasz, – dorgálgatta Émile, ki, anélkül, hogy tudna róla, maga is egyre ott biberészett a szép Euphrasie fürtei körül. – A te két életfelfogásod szépen elfér egy mondatban, s egyetlen gondolattá zsugorodik. Az egyszerü, szabályos élet valami oktondi bölcsességre lyukad ki, hol munkába igyekszünk fojtani intelligenciánkat; az absztrakciók világában vagy az erkölcsi világ mélységeiben töltött élet pedig valami hóbortos bölcsességre vezet. Egyszóval, rendre kiölni érzéseinket, hogy késő vénséget érjünk, vagy ifjan meghalni, elfogadván a szenvedélyek mártiriumát, erre vagyunk itélve. És ez az itélet megbir a vérmérsékletünkkel, amelylyel az tréfált meg oly kegyetlenül, akinek minden földi teremtmény mintaképét köszönhetjük.

– Ostoba! – szakitotta félbe Raphael. – Csak rajta, ezentul is ezzel a fukar rövidséggel, hadd fussa kötetekre! Ha szándékomban állott volna világosan megformulázni ezt a két gondolatot, azt mondtam volna, hogy az ember magamagát rontja az efféle elmeélesitésekkel és felüdül a tudatlanságban. Pálcát törni a társadalmak fölött! De akár a bölcsekkel élünk, akár a bolondokkal pusztulunk, előbb-utóbb nem ugyanarra az eredményre lyukadunk-e ki? A grand abstracteur de quintessence valamikor két szóval fejezte ki ezt a kétféleséget: CARYMARY, CARYMARA.

– Arra kényszeritesz, hogy kételkedjem Isten hatalmában, mert tulontul butább vagy, mint amilyen hatalmas ő, – replikázott Émile. – A mi jó Rabelais-nk még egy szóval kurtábban is ki tudja fejezni ezt a filozófiát, mint a Carymary, Carymara; azzal, hogy Talán, amelyből azután Montaigne az ő Mit tudom én?-jét vette. Mi egyéb különben az erkölcsi tudománynak e végső szava Pyrrho felkiáltásánál, ki éppen ugy habozott a válaszuton, mint Buridán szamara a két véka zab között. De hagyjuk a csudába ezt az örökös vitát, mely ma még igen-nel és nem-mel végződik. Mondd, miféle kisérlet csábitott rá, hogy a Szajnában lubickolj? Le akartad pipálni a Notre-Dame hid hidraulikus masinériáját?

– Ah, ismernéd csak az életemet!

– Nem gondoltalak olyan közönséges fickónak, hogy ilyen elcsépelt frázisokkal élj! Nem tudod, hogy a magunkfajta embereknek tulontul több szenvedésre van jogunk, mint a többieknek?

– Ah! – sóhajtott Raphael.

– Eredj már, bolond, az ah-jaiddal! Lássuk hát, testi vagy lelki kórság késztet-e arra, hogy erőd minden megfeszitésével reggel istállóba vezesd a lovakat, amelyek este négyfelé fognak szaggatni, mint ahogy ezt hajdanán Damiens cselekedte? Pofáztál már a magad kutyájának nyers, sótalan husából a padlás-szobában? Mondták már valaha a gyermekeid, hogy »éhes vagyok«? Eladtad már a szeretőd haját, hogy kártyához ülhess? Mentél már suttyomban, soha a világon nem élt nagybácsi nevére kiállitott hamis váltót kifizetni, attól remegve, hogy későn érkezel? Halljuk hát, beszélj! Ha asszony, váltóóvás vagy életuntság miatt szaladtál a viznek, megtagadlak. Gyónj meg. De ne hazudj! Nem kivánok én tőled történelmi becsü emlékiratot. Sőt inkább arra kérlek, légy olyan fukar a szóval, amilyen csak ilyen elázott állapotban lehetsz. Olyan követelő vagyok, mint az olvasó és oly hajlandó az elbóbiskolásra, mint valami asszony, aki esti imádságát motyogdálja.

– Szánandó bolond te! Hát mióta nincs arányban a szenvedés az érzékenység fokával? Ha megérjük, hogy a tudomány akkorát fejlődik, hogy fölépiti a szivek természetrajzát, s elnevezve, nemekbe, fajokba, alfajokba, családokba, teknőhéjasokra, kövültekre, páncélosokra, mikroszkópikusokra és mit tudom én még milyen nemüekre nem osztályozza, akkor, pajtás, könnyü dolog lesz megállapitani, hogy akadnak közöttünk zsengék, harmatgyöngédek, mint a virág, s le is törnek, mint a virág, már a leglágyabb fuvallatokra is, amelyekre a kérgesebb szivek még csak meg sem rezdülnek.

– Irgalom, kegyelem, kimélj meg az előszavadtól, – mondta félig nevető, félig szánakozó ábrázattal Émile, kezébe fogván Raphael kezét.

MÁSODIK RÉSZ
A SZIVTELEN ASSZONY

XV.

Pillanatnyi hallgatás után fitymáló mozdulattal mondta Raphael:

– Magam sem tudom, nem kell-e a bor meg a puncs gőzének tulajdonitanom azt a nagy világosságot, mely e pillanatban egész életemet egyetlen képpé foglalja össze, melyen hiven tükröződik minden figura, minden szin, minden fény, árnyék és árnyalat. Képzeletemnek e játszi kedve korántsem lepne meg, ha nem vegyülne belé egykori szenvedéseimnek, egykori örömeimnek fitymálása, szinte megvetése. Igy, távolról szemlélve, olyan az életem, mintha valami összezsugoritaná. Az a hosszu, mélységes fájdalom, mely tiz esztendeig rágott a szivemen, most már néhány szóval is elmondható. Néhány szóval, melyben a szenvedés puszta gondolattá tömörül s a gyönyör filozófiai reflexióvá válik. A biró, ahelyett, hogy átérezné a…

– Unalmas vagy fiam, mint valami pénzügyi előadó, – vágott szavába Émile.

– Lehet – mondta Raphael, egyáltalán nem duzzogva. – Hát nem is igen fogom hiábavalóságokkal zaklatni a füleidet s életemnek első tizenhét esztendejét neked ajándékozom. Addig magam is ugy éltem, mint te, vagy akárki más. Kollégiumban, liceumban. Képzelt gyötrelmeire és valóigaz örömeire gyönyörüség a visszaemlékezés. Eltompult gasztronómiai masinériánknak gyönyörüség még a pénteki paréj emléke is, amitől ugy borsódzott a hátunk. Szép élet volt az. Gyülöletes volt benne minden kiszabott munka, de mégis csak az volt, ami bennünket munkálkodni megtanitott…

– Lássuk már a medvét! – szólt közbe ismét Émile, szánakozóan gunyos pillantással.

Raphael leintette.

– Alig hogy kikerültem a kollégiumból, apám szigoru rendre fogott. A saját dolgozószobájának tőszomszédságában szállásolt el. Kilenckor feküdtem, ötkor már talpon voltam. Jogakadémiára is jártam, meg dolgoztam egy ügyvivő irodájában is. Az időmet annyira lefoglalták, apám oly rövid pórázon tartott s oly szigoruan kellett beszámolnom minden sáfárkodásommal, hogy…

– De mi közöm van énnekem mind e dolgokhoz!

– Ej, vigyen el az ördög, hát hogyan érthetnéd meg akkor az én érzéseimet, ha nem számolnék be neked mindazzal a sok apró körülménynyel, mely lelkemet kiformálta s lehetővé tette, hogy eredeti naivságom oly nagy ideig megmaradjon? Mondom, huszonegy esztendős koromig valósággal klastromi regulák hideg deszpotizmusa alatt görnyedeztem. Tisztán beleláthatsz életem nagy szomoruságaiba, ha elibéd festem az apám képét. Magas, szikár, sovány ember volt, borotvaéles arcéllel, halovány képpel. A szava kurta, nyers. Ő maga zsémbelődő, mint valami vénleány és pedáns, mint egy hivatalfőnök. Csinyen járó, pajkosabb gondolataimat elnyomta apai hatalma s ugy sulyosodott rájuk, mint valami fölibük boruló ólomkupola. Ha néha-néha kikivánkozott belőlem valami gyöngédebb érzés és melegen szóltam hozzá, ugy nézett rám, mint gyermekre szokás, mikor sületlenséget mond. Jobban remegtem előtte, mint tanáraim előtt. Vele szembekerülve, egyszeriben nyolcesztendős gyermekké lettem. Mintha most is magam előtt látnám. Gesztenyeszinü redingote-jában, melyben olyan peckesen meredezett, mint a husvéti gyertya, s nagyon hasonlitott a füstölt heringhez, amelyet valami röpirat vörhenyeges boritékába göngyölgettek. Hanem azért mégis csak szerettem; alapjában igazságos ember volt. Talán nem is gyülöljük a keménységet, ha erős jellem s tiszta erkölcsök igazolják és ha kellő mértékben jóság párosul hozzá. De ha szüntelenül szemmel tartott is az apám, és ha huszesztendős koromig még csak tiz árva nyomorult frankot sem adott szabad rendelkezésemre, ami sóvárgott kincs, a gyönyörüség kapuit megnyitó elérhetetlen kincs volt szememben, mégis rászánta magát, hogy nekem némi szórakozást szerezzen. Hosszu hónapokon át kecsegtetett valami nagy élvezettel, végre el is vitt a Bouffons-ba, hangversenyre, bálba. Azt hittem, belébotlom ott valakibe, aki a szeretőmmé lesz. Szerető! Szememben ez volt a függetlenség. De félénk, szégyenlős, meg járatlan is lévén még a szalónok nyelvében, na meg hogy egy lelket sem ismertem, biz én ugyanazzal az érintetlen szivvel, ugyanazokkal a dagadozó vágyakkal kerültem haza. Másnap azután, mintha csak afféle katonaló lettem volna, amelyet jól megült az apám, jókor reggel már utnak eredtem az ügyvivőmhöz, egyenesen a Palais-ba. Ha le akartam volna térni az elibém szabott egyenes utról, csak apám haragját vontam volna magamra, ki egyre azzal fenyegetett, hogy legelső vétségemért matrózinasként küld az Antillákba. Reszkettem félelmemben, valahányszor az uton elszórakozva, egy-két órát elcsavarogtam. Képzeld el a legcsapongóbb képzeletet, a legszerelmesebb szivet, a leggyöngédebb lelket, a legköltőibb szellemet szüntelenül a legridegebb, legkomorabb, legzsémbesebb ember társaságában. Adj feleségül fiatal leányt vázzá aszott vénemberhez és fogalmad lesz az én akkori lelkiállapotomról, arról a sok mindenféle furcsa jelenetről, amit még neked is csak sugva mondok: hogyan foszlottak el egyszeriben apám megpillantásakor a szökési tervek, hogyan kerestem kétségbeesésemre balzsamot az álomban, hogyan fojtottam el vágyaimat, hogyan áradt ki lelkem egész bánata a muzsikában. Melódiákban keseregtem el a búmat. Beethoven és Mozart gyakran voltak meghitt bizalmasaim. Mosolyogni való, hogy mi minden okozott nekem az ártatlanság és az erény ama korszakában lelkifurdalást. Ha korcsma küszöbére tettem a lábamat, azt hittem, hogy már a züllés utján vagyok. A kávéház is afféle tivornyázó tanya volt szememben, hol Istentől elrugaszkodott emberek dőzsölnek csupán. Hogy megkisértsen a kártya, ahhoz pénzemnek is kellett volna lennie. Hogy ne ragadozzék ugy még le a szempillád, elbeszélem neked életemnek egyik legrettentőbb gyönyörüségét. Azokra az éles karmokkal fegyverzett gyönyörüségekre gondolok, amelyek oly mélyen beleszántanak sziveinkbe, mint a tüzes bélyegzővas a gályarab vállába. Apám unokabátyjának, de Navarreins hercegnek a bálján történt. Hogy jobban megértsd helyzetemet, vedd fontolóra, hogy elnyütt frakkot, félretaposott cipőt, kocsisnyakkendőt és ócska keztyüt viseltem. Meghuzódtam a sarokban, hogy kényemre-kedvemre jól szemügyre vehessem a szép asszonyokat. Apám észrevett. Odajött hozzám, s ma sem tudom miért, annyira megzavart bizalmának e csodálatos megnyilatkozása: rám bizta erszényét meg a kulcsait. Tiz lépésnyire tőlem folyt a játék. Hallottam az arany pengését. Husz esztendős voltam, sóváran epekedtem egyetlen napért, amelyet a korommal járó bünök szabadjára bocsátásával fenékig kiélvezhetek. Olyanféle kirugásnak a gondolata volt ez, aminő nem terem meg sem a kurtizán hóbortos fejében, sem az álmodozó fiatal leánykáéban. Esztendő óta egyre azon járt az eszem, hogy kicsipem magam, kocsiba ülök, szép asszony lesz az oldalamon, adom az előkelőt, Vérynél ebédelek, szinházba megyek és nem is állitok be apámhoz, csak másnap és akkor is valami hallatlan, még a Mariage de Figaro-énál is különb bonyodalomba gabalyitva, amiből ki nem evickélhet többé. Ötven tallérra taksáltam ezt az egész kirugást. Mondd, nem az iskolakerülés ösztöne dolgozott bennem akkor?

Elvonultam egy kis boudoirba, hol egyedül lehettem és sóvár szemmel, reszkető ujakkal számláltam meg az apám pénzét. Száz tallér volt. Elbódulva az összeg nagyságától, megkisértettek ujra az áhitott kirugás gyönyörei és táncra kerekedtek előttem, mint Macbeth boszorkányai a katlan körül. Csakhogy az enyémek csábitóan szépek, bóditóak, gyönyörüek voltak! Elszánt gazfickóvá tettek. Zugott a fülem, dobogott a szivem, de oda se neki, megmarkoltam két huszfrankos aranyat. Mintha most is látnám. Megkopott már rajtuk az évszám, s Napoleon mintha torzképet vágott volna lapjukon. Alig csusztattam zsebembe az erszényt, már ott somfordáltam az egyik játékasztal körül, a két pénzdarabot markomban szorongatva. Ugy kóvályogtam a játszók körül, mint héja a baromfiudvar fölött. Kimondhatatlan szorongások közepette egyre aggodalmas tekinteteket vetettem magam körül. Megbizonyosodva, hogy nincs ismerős a közelben, egy kis pirospozsgás, pocakos emberke tétjét toldottam meg. Annyi áldást és szerencsét imádkoztam a fejére, hogy három viharos tengeri utra is sok lett volna. Azután vagy a gyávaság ösztöne kerekedett bennem felül, vagy valami macchiavellisztikus érzés, elég az hozzá, hogy az ajtó közelébe lopakodtam, honnan jól áttekinthettem a termeket. Nem láttam semmit. Lelkem, tekintetem ott csüngött azon a végzetes zöld posztón. Ezen az estén tettem meg első lélektani megfigyeléseimet. Bizonyára nekik köszönhetem emberlátó képességemet, mely lehetővé tette, hogy föl-föllebbentsem olykor a mi kettős természetünk rejtelmeit. Hátat forditottam az asztalnak, melyen jövendő boldogságomnak kellett eldőlnie. Nagy, nagy boldogságnak, mivelhogy bünben fogant. A játszók között és közöttem valóságos eleven sövény volt emberekből. Négy-öt sorban álldogáltak ott a csevegők. A nagy zsibongásban alig-alig lehetett megkülönböztetni a pendülő aranyak szavát, melyek bele-belecsengtek az orkesztrumba. Hanem azért én, fölruházva azzal a teret és időt lebiró hatalommal, mely megkap bennünket a szenvedély hevében, tisztán hallottam a két játékos minden szavát, tisztában voltam ütéseikkel, tudtam, melyikőjök vetette föl a királyt, mintha csak beleláttam volna kártyáikba. Tiz lépésnyire a játék helyétől, belezöldültem forgandóságaiba. Egyszerre csak apám haladt el mellettem. Akkor értettem meg az Irásnak ez igéit: »Az ur lelke suhant el előtte!« Nyertem.

A játszók körül nyüzsgő tömegen átfurtam magam. Oly ügyesen, mint az angolna, mikor a megtépett háló bogain át kisiklik. Emésztő lázamból az öröm láza lett. Olyan voltam, mint az elitélt, ki vésztőhelyre mentében a királylyal találkozik. Valamiképpen ugy esett, hogy egy érdemjeles ur éppen akkor negyven frankjának eltüntén sopánkodott. A rám függesztett szemekből kiolvastam, hogy rám esett a gyanu. Elsápadtam és homlokomon kiütött a verejték. Tulságosan is nagynak láttam ekkora bünhődést azért, hogy megloptam az apámat. Az én jó pocakos emberem megszólalt. Nekem olyan volt a szava, mint az angyali szózat. »Az urak mindenike tett.« És kifizette a negyven frankot. Én fölvetettem a fejemet és diadalmas pillantást vetettem a játszókra. Visszacsusztatván apám erszényébe az elcsent aranyakat, nyereségemet otthagytam annál az érdemes, derék férfiunál, ki továbbra is nyert vele. Mihelyt láttam, hogy nyereségem már megüti a százhatvan frankot, gondosan belecsavargattam a zsebkendőmbe, ugy hogy meg ne csörrenjenek hazafelé menet és nem is játszottam többet.

– Mi keresni valód volt a játszók között? – kérdezte apám, mikor kocsiba szálltunk.

– Csak nézdegéltem őket, – dadogtam zavartan.

– Ami azt illeti, – folytatta apám, – nem találnék benne semmi rendkivülit, ha netalán megkapott volna a birás vágya, s megkockáztattál volna némi pénzt. A társaságbeli emberek szemében elég vén kamasz volnál már ahhoz, hogy jogod legyen ostobaságokat elkövetni. Azért mondom neked, Raphael, nem venném tulságosan zokon, ha netalán erszényembe nyultál volna…

Nem válaszoltam. Hazatértünkkor átadtam apámnak a kulcsait is, meg a pénzét is. Alig lépett be a szobába, kiforditotta az erszényét a kandallóra, megszámlálta az aranyait, s ennek végeztével eléggé szives arccal fordult hozzám, nagy jelentős szünetekkel, minden mondat után megállapodva, mondván nekem a következőket:

– Fiam, maholnap husz esztendős vagy immár. Meg vagyok veled elégedve. Ugy vélem, idején volna, hogy zsebpénzhez juss. Nem csupán azért, hogy megtanuld becsülni a garast, hanem hogy az élet baját-gondját is megismerjed. Ez estétől fogva száz frank jár neked havonta. Arra költöd, amire jól esik. Nesze, fogd ez esztendő első negyedére valót.

És egy kis aranyoszlopot rakott elibém, nehogy tréfára vegyem a dolgot.

Bevallom neked, közel voltam hozzá, hogy térdre essem előtte és ugy valljam be neki, hogy zsivány vagyok és alávaló. Még annál is rosszabb: hazug. Visszatartott a szégyen. Ölelő karokkal mentem felé. Gyöngéden elháritott.

– Emberré érettél, gyermekem – mondotta azután. – Amit most cselekszem, igen természetes és helyénvaló dolog, nincs miért hálálkodnod. Ha számot tartok mégis háladatosságodra, Raphael, – folytatta meleg, de méltósággal teljes hangon – csupán azért, mivel megóvtalak zsenge korodban mindama bajoktól, melyek Páris ifjuságát tönkreteszik. Ezentul már csak barátok leszünk. Mához egy esztendőre doctor juris lesz belőled. Nem épp keserüségek és nélkülözések hijjával, csupán tisztes ismeretségeket kötöttél és megtanultad becsülni a munkát. Erre van szüksége annak, aki a tettek mezején van hivatva munkálkodni. Nem ügyvédet, nem közjegyzőt akarok én belőled faragni, hanem államférfiut, aki diszére válhatnék szerény familiánknak… Na, viszontlátásra, holnap! – mondotta azután, s egy intéssel elbocsátott.

XVI.

E naptól fogva apám nyiltan beavatott a terveibe. Egyetlen fia voltam. Édesanyámat már tiz esztendővel annakelőtte elvesztettem. Valamikor régen, mikor nem nagy örömét lelte már abban, hogy joga van karddal az oldalán müvelni a földet, apám, a kissé megkopott emlékezetü, de a történelemben is szerepet vitt család feje, kapta magát és Párisba jött, hogy itt hijja csülökre az ördögöt. Mivel benne is megvolt az az agyafurtság, mely a délvidéki franciát a többinél magasabbrendüvé teszi, mikor kitartással párosul, minden különösebb pártfogás nélkül sikerült a hatalom szivébe férkőznie. A forradalom csakhamar utját vágta szerencséjének, de volt gondja rá, hogy előkelő családból gazdagon házasodjék, s a császárság alatt családunk régi fényét ujra megszerezze. A restauráció, mely jócskán meggyarapitotta anyám vagyonát, apámat tönkrejuttatta. Apám ugyanis több birtokot vásárolt, melyeket idegen földön a császár osztogatott tábornokainak. És tiz esztendeig hadakozott a végrehajtókkal és diplomatákkal, a porosz és a bajor törvényszékekkel, hogy élvezhesse e szerencsétlen uradalmak kétségbevont birtokjogát. Apám beavatott e végletekig összekuszált hatalmas pörbe, melytől jövőnk függött. Megeshetett, hogy a huzott jövedelmek visszaszolgáltatására itélnek, s kártéritést kell fizetnünk az 1814-től 1817-ig végzett erdőirtásokért. Ez esetben édesanyám vagyona bizony aligha lett volna elégséges arra, hogy családunk becsülettel gázoljon ki a hinárból. Igy hát biz én azon a napon, amelyen apám bizonyos tekintetben függetlenné tett, tulajdonképpen a lehető legutálatosabb igát szedtem a nyakamba. Hadakoznom kellett, akárcsak a csatatéren, dolgoznom éjjel-nappal, forgolódnom az államférfiak körül, kifürkésznem, mily szint vallanak, fölkeltenem bennük ügyünk iránt az érdeklődést, kellemeteskednem körülöttük, az asszonyaik körül, az inasaik körül, az ölebecskéik körül és ezt az egész undoritó mesterkedést elburkolnom az elegancia és szellemes széptevés álarcával. Most már megértettem, micsoda gyötrelmek barázdolták fel ugy az apám arcát. Körülbelül egy esztendőn keresztül folytattam ezt a látszatra világfi-életet, de mulatságaim és az az örökös dörgölődzés, melylyel egy-egy rokont igyekeztem megnyerni, aki ügyünkben összeköttetései révén segitségünkre lehetett, tulajdonképpen nem volt egyéb, mint megfeszitett, kemény munka. Egyéb szórakozásom nem is volt, hanemha tárgyalási jegyzőkönyvek és pörbeszédek tanulmányozása. Mindazideig csupán azért éltem mintaéletet, mert nem volt módomban kitombolnom magam. Akkor pedig ugy az apám, mint a magam tönkrejutásától félve, a magam zsarnokává lettem, s nem mertem még csak a legcsekélyebb kiadást sem megkockáztatni. Fiatalon, mikor a nagy forgatag még nem sodorta el érzéseink bájos virágait, nem tördelte le gondolataink zsenge hajtásait, nem törölte le lelkiismeretünk hamvát, mely sohasem engedi meg, hogy utat nyissunk a gonosznak, fiatalon még nagyon át tudjuk érezni kötelességeinket; becsülettudásunk hangos és fitogtatja hangos szavát: őszinték vagyunk, s nem sokat teketóriázunk. Ilyen voltam én akkoriban. Be akartam bizonyitani, hogy nem hiába vetette belém apám a bizalmát. Igaz ugyan, hogy nem is oly régen még csentem tőle, de most, osztakozva gondjaiban, nevének, családjának oltalmazásában és önzetlen örömmel áldozva föl érte apró örömeimet, titkon megszolgáltam érte. Mikor azután de Villčle, egyenesen a mi megrontásunkra, kiásott valahonnan egy császári dekrétumot a jószágvesztésre, tuladtam minden birtokomon, csupán azt a kis, mitsem érő szigetkét tartva meg, melyen édesanyám nyugszik, a Loire közepén. Ma talán nem szükölködném már érvekben, csürés-csavarásban, filozófiai fogásokban, filantrópikus és politikai okokra való hivatkozásban, hogy el ne kellessék követnem azt, amit ügyvivőm egyszerüen hülyeségnek nevezett. De huszonegy esztendős korunkban, ismétlem neked, csupa sziv, csupa lélek, csupa szeretet vagyunk még. Akkor az a könnycsepp volt számomra a minden kincscsel fölérő vagyon, amelyet apám szemében láttam fölcsillanni. Sokszor megvigasztalódtam már nyomoruságomban, mikor eszembe jutott az a könnycsepp. Tiz hónapra rá, hogy kifizette minden hitelezőjét, meghalt bánatában. Imádott engem és ő juttatott tönkre. Ez a gondolat ölte meg. 1826-ban, huszonkét esztendős koromban, ugy ősz vége felé, magam voltam egész gyászkisérete legelső barátomnak, az apámnak. Kevés fiatal embernek juthatott osztályrészül, hogy egyesegyedül legyen a gondolataival egy halottas kocsi mögött, kilátások, vagyon nélkül, Párisban. A résztvevő közönség-fölszedte árvák, a csatatéren legalább jövőt teremthetnek maguknak; atyjuk is van a kormány, vagy a királyi ügyész személyében, s menedékre is találhatnak a szeretetházban. Nekem semmim sem volt! Három hónap mulva valami becslőbiztos ezerszáztizenkét frankot adott át. Ez volt egész apai örökségem. A hitelezők kényszeritettek rá, hogy adjak el mindent. Kora ifjuságomtól fogva mindenkor nagy értéket tulajdonitottam az engem környező különféle fényüzési tárgyaknak. Megdöbbenve néztem, hogyan kerül kótyavetyére.

A becslőbiztos vigasztalgatott:

– Ugyis nagyon rokokó volt az egész!

Szomoru vigasz, mely gyermekkorom minden imádatát elhervasztotta, s megfosztott gyermekkori illuzióimtól, a legdrágábbaktól. Egész vagyonom egy kurta jegyzékben volt összefoglalva; jövendő szerencsém egy vászonzacskó, ezerkétszáz frankkal; és a társadalom annak a biztosnak a személyében mutatkozott csupán előttem, aki fölcsapott kalappal állott szóba velem… Inasunk, aki becézett engem és akinek még édesanyám biztositott élethossziglan évi négyszáz frankot, megállitott a házból kilépőben, honnan gyermekkoromban oly sokszor gördült ki velem a kocsi és csak annyit mondott:

– Csak azután gazdálkodjék jól, Raphael urfi!

És sirt a jó öreg Jonathas.

XVII.

– Ime, kedves Émile, az események, melyek rám zuditották a balsorsot, lenyügözték a lelkemet és már kora ifjuságomban a lehető legfonákabb társadalmi helyzetbe sodortak, – szólalt meg ujra, némi szünet után Raphael. – Akadt ugyan néhány gazdag család, melyhez távoli rokonság füzött, de büszkeségem tiltott volna el minden közeledéstől még akkor is, ha a közöny és megvetés nem csapja be előttem jóeleve az ajtót. Igy hát volt ugyan egy-két igen befolyásos rokonom, ki szives-örömest pártfogolt minden idegent: jó emberem, pártfogóm mégsem akadt. Minden kitörő vágyában korlátozott lelkem magába mélyedt. Bár egész valóm csupa őszinteség, csupa természetesség volt, hidegnek, zárkózottnak látszottam. Apám hatalmaskodása teljességgel megfosztott önbizalmamtól. Jámbor, félszeg legényke voltam, aki megijed a tulajdon szavától, elégedetlen önmagával, rutnak véli magát és szégyenkezve pillantgat a tükörbe. Hiába hangzott föl bennem a belső szózat, mely a nagyokra termett embernek minden küzdelmében odakiált: »Bátorság! előre!«, hiába ismertem föl egyszerre, mekkora hatalmat ad a magány, hiába hasonlitgattam össze a közönség kedvenceivé lett műveket azokkal, amelyek bennem forrongottak, annyit sem biztam magamban, mint a gyermek. A legszertelenebb ambició martaléka voltam, ugy éreztem, hogy nagy dolgokra vagyok hivatva és mégis mintha csak ugy lógtam volna a semmiségben. Szükségem volt valakire és nem volt senkim. Utat kellett törnöm a világban, s magamra maradtam. De nem voltam gyáva, csupán gyámoltalan.

Abban az esztendőben, amelyikben apám a társadalom nagy forgatagába vetett, még érintetlen volt a szivem, tiszta, üde a lelkem. Mint minden nagy gyerek, titkon én is valami nagy szerelemre áhitoztam. A korombeli ifjuság között a nagyszájuaknak egy valóságos szektájára találtam, kik peckesen jártak, semmiségeket mondtak, minden teketória nélkül terpeszkedtek egy-egy olyan hölgy mellett, akit én igen nagyra tartottam, pletykálkodtak, a sétapálcájuk gombját szopogatták, pipeskedtek, elcsábitottak minden szép leányt, pihentek, vagy legalább is kürtölték, hogy pihenhetnek bármelyikőjük vánkosán, s egyre bizonygatták, hogy nincsen olyan erényes, nincsen olyan szigoru erkölcsü nő, akit meg ne hóditanának egy-két szóval, egy merészebb mozdulattal, a legelső csábitó pillantással.

Bevallom neked őszintén, hogy szememben sokkal könnyebb volt akkoriban a hatalom polcán fölvergődni, vagy irodalmi babérokat aratni, mint sikerrel forgolódni valamely magasrangu nő körül, aki fiatal is, bájos is, meg szellemes is. Fölzaklatott szivem, érzékeim és hitem ellene mondottak a társadalom maximáinak. Megvolt bennem a merészség, de csupán a lelkemben, nem a föllépésemben. Csak később ébredtem rá, hogy a nő ügyet sem vet arra, aki rimánkodik neki. Nem egygyel találkoztam, akinek odaadtam volna a szivem vérét, akivel szét tudtam volna marcangoltatni lelkemet, akinek meghoztam volna minden áldozatot, nem riadva vissza semmi gyötrelemtől, de mig én távolról imádtam őket, olyan ostoba fickók bántak el velük, akiket még házmesternek is átallottam volna fölfogadni.

Némán, mozdulatlanul hányszor csodáltam álmaim asszonyát, amint a bálokon itt-ott fölmerült a táncolók között! Gondolatban olyankor egész életemet, egész valómat fölajánlottam neki egy véget nem érő ölelésért. A tekintetemben ott lobogott minden reménység, minden igéret. A fiatal ember rajongása volt ez, aki fejjel menne minden veszedelemnek. Voltak pillanataim, amikor életemet adtam volna egyetlen éjszakáért. Nem akadt fül, mely fölfogta volna szenvedélyes áradozásaimat, nem akadt tekintet, mely belemerült volna az enyémbe, sziv, mely szivemre visszadobbant volna; éltem hát továbbra is annak a tehetetlen energiának a kinjaival, mely önmagát emészti föl bátorság és alkalom hijján, vagy tapasztalatlanságból. Talán attól tartottam, hogy nem tudom magam megértetni, vagy hogy nagyon is megértenek. Minden nyájasabb tekintet kész veszedelem volt nekem. És mégis, bár minden szives pillantást, minden szives szót nagy készséggel magyaráztam gyöngéd igéretül, sohasem mertem a dologra térni. Ha megszólaltam, csupa jelentéktelen dolgot mondtam. A hallgatásom meg éppen bárgyu volt. Kétségkivül nagyon együgyü voltam abban a mesterkélt társadalomban, mely lámpavilágban él, minden gondolatot közhelylyel vagy olyan szavakkal igyekszik kifejezni, melyeket a divat követel. Szóval nem tudtam magamat megértetni sehogyan sem.

Egész valómat égette a belső tüz; olyan rajongó volt a lelkem, aminő után esengenek az asszonyok; megvolt bennem az a hatalmas energia, amelylyel az ostobák hivalkodnak, és mégis kegyetlenül hideg maradt hozzám minden asszony. Azért bámultam szinte hüledezve hős cimboráimat, mikor beszámoltak a diadalaikról. Nem is gondoltam arra, hogy hazugságokkal tarthatnak. Mindenesetre dőreség volt holmi könnyelmü, felületes, hiu, pompát hajszoló női szivtől olyan hatalmas szenvedélyre várni, mint amilyen bennem fölkorbácsolt oceánként tombolt. Ó, micsoda érzés tudni, hogy szerelemre születtünk, hogy boldoggá tudnánk tenni a nőt és mégsem találni senkire, senkire, még csak egy bátor és nemes Marcelinára sem, még csak egy vén marquise-ra sem! Kincset cipelni a tarisznyában és nem találni gyermekre, nem találni valami kandi kislányra, akivel megbámultathatnánk! Kétségbeesésemben sokszor voltam közel az öngyilkossághoz.

– Fenemód tragikus vagy ma este! – szólt közbe Émile.

– Ejh, hadd keseregjek az életemen! – válaszolt Raphael. – Ha nincs benned annyi baráti érzés, hogy meghallgasd elégiáimat, ha egy félórai unalmat sem tudsz elviselni a kedvemért, hát aludj, bánom is én! Hanem akkor ne is kérd tőlem számon a halált, melynek ujra belém költözik a képe, mely ujra megkisért s melyet szivesen köszöntök. Hogy megismerhessünk egy embert a maga egészében, be kell hatolnunk a gondolataiba, balsorsába, érzéseibe. Akit az életnek csupán materiális eseményei érdekelnek, az kronológiát csinál a szamarak gyönyörüségére!

Émile-t annyira meghökkentette ez a keserü hang, melylyel Raphael e néhány szót mondotta, hogy azonnal egész lelkével odafigyelt, zavart tekintetét a beszélőre függesztve.

– Most azonban ez a világosság más szinben tünteti föl a dolgokat. Lehet, hogy a dolgoknak éppen az a rendje váltotta ki belőlem a később megannyi büszkeségemnek vallott képességeket, melyeket akkoriban szerencsétlenségnek tartottam.

Hét esztendős koromtól a világba lépésemig egész életemet a tudnivágyás, a megfeszitett munka és a könyv szeretete töltötte be. Vajjon nem annak köszönhetem-e, – ha ugyan hihetek nektek, – hogy jól fegyelmezett agyammal könnyüszerrel haladhatok előre az emberi tudás roppant mezején? Teljes elhagyatottságomban magamba mélyedtem s megtanultam érzéseimet elfojtani. Vajjon nem innen ered-e az összehasonlitásra és elmélkedésre való képességem? És hogy nem merültem bele a hiu világi örömökbe, melyek eltörpitik, bemocskolják a legnagyobb lelket is: nem arra volt-e jó, hogy még fogékonyabbá lett szenzibilitásom valamelyes, a szenvedély hatalmánál magasabb hatalom tökéletes közvetitőjévé legyen?

Az asszonyok nem láttak belém, de jól emlékszem, hogy én, a visszautasitott szerelem éleslátásával annál mélyebben figyeltem meg őket. Most már világosan látom, hogy jellemem egyenessége volt az, ami nem tetszett nekik bennem. Az asszonyféle, ugy látszik, megkiván egy kis kétszinüséget. Én egyazon órában hol férfi, hol gyermek, hol léha, hol elmélkedő, hol minden előitélettől ment, hol szinte babonás és igen gyakran olyan asszonyos tudok lenni, mint ők maguk. Igy eshetett meg, hogy naivságomat cinizmusra magyarázták s gondolataimnak éppen a közvetlensége volt szemükben szabadosság. Tudásom untatta őket, sóvárgásom asszonyosnak tetszett s gyengeségre magyarázták. Képzeletem szertelen csapongása, a költőknek ez átka, olyanféle itéletre késztette őket, hogy gondolataimban állhatatlan s minden energia nélkül való vagyok, s mint ilyen furcsa teremtése az Istennek, képtelen a szerelemre. Ha pedig hallgattam, hallgatásom afféle bárgyu szótlanság volt, melylyel akkor riasztottam vissza őket a legjobban, mikor tetszeni akartam nekik. Igy azután kutyába se vettek.

A könnyekig nekibusulva fogadtam a világnak ez itéletét. De még ennek a bánatnak is megtermett a maga gyümölcse. Meg akartam magam bosszulni a társaságon, azt akartam, hogy minden asszonyi lélek meghódoljon előttem, minden szellemi kiválóságot tulszárnyaljak s minden szempár rajtam függjön, mikor a lakáj valamely szalón küszöbén a nevemet kiejti. Nagy embernek készültem gyermekségem óta s meg-megütögettem a homlokomat, elmondván André Chénier-vel: »Van itt benn valami!« Éreztem, hogy gondolatok forrnak bennem, melyek csak kifejezésre várnak, egész rendszert hordok magamban, melyet csupán szilárd alapokra kell fektetnem; tudományt, melyet csupán ki kell fejtenem.

Ó, hadd számoljak be csak neked az én bolondságaimról, kedves Émilem, ma, mikor alig huszonhat esztendős koromban oly bizonyos vagyok a felől, hogy ismeretlenül halok meg, anélkül, hogy valaha enyém lett volna a nő, kiről álmodoztam! Nem esett-e meg többé-kevésbbé mindenikünkkel, hogy vágyainkat kész valóságnak láttuk? Hidd el, nem is tudnék jó szivvel lenni az olyan ifju legényke iránt, ki álmaiban nem illegetett magára koronát, nem épitett magának piedesztált és nem látott maga körül csodaszép szeretőket. Én gyakran voltam álmaimban generális, császár; voltam Byron is; azután… semmi. Mikor minden emberi dolgok fölibe röppentem, odafönn a csucson vettem észre, hogy még egész megmászni való hegységek s mindennemü akadályok vannak hátra a valóságban. És mégis az a magamnak oly határtalan tulbecsülése mentett meg. Az a vakhit a végzetben, mely olykor csakugyan diadalra vezet, ha az élet minden ügyén-baján keresztültörő lelkünket nem engedjük ugy megtépdesni, mint bárány a gyapját, mikor átvág a tüskés sövényen. Dicsőséget akartam kivivni s csöndben munkálkodni érte, a szeretőm kedvéért, akinek hittem eljövetelében. Minden nő egygyé lett szememben; azzá az egygyé, akit abban véltem föltalálni, aki elsőben hódol meg nekem; de mivel valamennyiben egy-egy királynőt láttam, osztakoznia is kellett valamennyinek a királynők sorsában, kiknek maguknak kell a választott kedveshez közeledniük és én vártam mikor járul elébem az első, szemét lesütve, szerényen, alázatosan. Ó, ha igy lépett volna elibém valamelyik, csordulásig megtelt volna a szivem háladatossággal és imádni tudtam volna utolsó lehelletemig. Később nagyon kegyetlen igazságokra tanitottak a megfigyeléseim.

Ilyenformán, édes Émilem, könnyen megeshetett, hogy egész életemre magam maradok. Nem tudom, eszükjárásának miféle furcsaságánál fogva, a nők már csak olyanok, hogy a tehetséges embernek mindenkor csupán hibáit látják meg, az ostobában pedig fölfedeznek minden lehető jó tulajdonságot. Mindenkor jó szivvel viseltetnek az ostobák iránt, mivelhogy ilyetén minőségükben az ő saját gyarlóságaikat legyezgetik, mig a kiváló ember jelenléte csak még szembeszökőbbekké teszi tökéletlenségeiket. A tehetség váltóláz és nincsen asszony, aki mindent el ne követne, csakhogy a vele járó bajokat megosztania ne kelljen. Kedveseikben csupán hiuságukra keresnek kielégülést. Ez az, amit bennünk szeretnek. A szegény, büszke müvészlélek, megáldva a teremtés hatalmával, nem viseli-e az egoizmus könnyen sebző fegyverét? A gondolatok hatalmas áradata kavarog körülötte, mely magába nyel mindent, még a kedvesét is, kinek vele kellene usznia. Ugyan melyik bókoláshoz szokott nő hinne ilyen ember szerelmében? Melyik futna utána? Az ilyen férfi nem ér rá mindazt a sok évődő majomkodást elkövetni, ami olyan kedves az asszonyoknak és amivel az agyafurtabb s felületesebben érző ember győzelmet arat. Munkára amugy is kevés idejét hogyan vesztegetné el azzal, hogy önmagát kicsinyitse, cicomásan udvarolva? Kész lettem volna életemet habozás nélkül odaadni, de lealacsonyitani nem.

A filiszter szolgálatkészségében, melylyel a kacér asszony szeszélyes megbizatásai után lót-fut, van valami kifejezhetetlen kicsinyesség, amitől a müvészember undorodik. Maga a tiszta szerelem nem egésziti ki a szegény, de nagy embert; annak önfeláldozás kell. Ez pedig nincsen meg azokban a kis teremtésekben, akiknek egész élete azzal telik el, hogy kasmirokat válogatnak, köpenykéket szabatnak, meg a divatot kisérik figyelemmel. Inkább követelik az önfeláldozást s a szerelemben nem az engedelmességet, hanem a parancsolást tartják gyönyörüségnek. A szivvel-lélekkel igaz feleség mindenkor önként megy az után, akiben élete, ereje, dicsősége, boldogsága gyökerezik. Felsőbbrendü embernek keleti asszony kell, kinek legfőbb gondja ura kivánságait kifürkészni. Számukra az az egyedüli szerencsétlenség, ha e kivánságok megvalósitása nincsen módjukban. Nekem, aki zseniális embernek tartom magam, ilyen nőcskék lennének inyemre! A bevett ideákkal olyannyira ellentétes gondolatokat táplálva, az ég megostromlására készülve lajtorja nélkül, kincsek birtokában, amelyeknek kelete nincsen, széleskörü ismeretekkel fegyverzetten, melyek tulterhelték emlékezőképességemet, melyeket még nem is osztályozhattam, melyeket még meg sem is emészthettem; egyedül, szülők, barátok nélkül, a legrettentőbb sivatagba, kikövezett, emberektől nyüzsgő, életet élő, gondolatokat termő sivatagba taszitottan, hol mindenki rosszabb, mintha ellenség volna, mert közönyös, – elhatározás fogant meg bennem; természetes, ámbátor hóbortra valló; volt benne valami határos a lehetetlenséggel és ez ösztökélt. Mintha önmagammal kötöttem volna fogadást; magam voltam az ajánló és magam, aki fölcsapott. Ez volt a tervem.

XVIII.

Három esztendőre kellett beérnem az ezerszáz frankommal. Ennyi időt szántam arra, hogy alkossak valamit, ami a közönség figyelmét felém forditja, s vagyont vagy nevet szerez nekem. Gyönyörüség volt arra gondolnom, hogy thebaidai remeteként kenyéren és tejen fogok élni s belemerülve a könyvek és eszmék világába, a nyüzsgő Páris közepette olyan megközelithetetlen szférákban gubózom be magam, hol csupán csak munka és csend honol, hogy muló siromból ragyogva, diadalmasan szülessem ujjá. Az életért megkockáztattam a halált.

Csupán az elkerülhetetlen, legszorosabban vett szükségletekre szoritkozva, megállapitottam, hogy fentartásomra háromszázhatvanöt frank éppen elegendő lesz évente. És valóban elég is volt e silány kis összeg, mindaddig, amig csak alávetettem magam a magamrendelte kolostori fegyelemnek.

– Képtelenség! – kiáltott föl Émile.

– Pedig ugy van. Közel három esztendeig éltem igy! – válaszolt Raphael némi büszkeséggel. – Számitsunk csak! – folytatta. – Három sou kenyérre, kettő tejre, három valamelyes felvágottra már megmentett az éhenhalástól s szellemi képességeimet csodálatos éberségben tartotta. Megfigyeltem s magad is tudhatod, mekkora befolyása van a diétának képzelőerőnkre. Lakásomnak három sou volt a napibére, három sou ára olajat égettem el egy-egy éjszakán, a szobámat magam takaritottam és flanellingeket viseltem, nehogy két sounál többet kellessék költenem naponta mosásra. Kőszénnel fütöttem s az egész esztendőt összevéve, erre sem esett több két sounál naponkint. Ruhám, fehérnemüm, cipőm volt még vagy három esztendőre való s nem is igen öltözködtem föl, hacsak rövidke sétára vagy valamelyik könyvtárba nem mentem.

Ezek a kiadások össze-vissza nem rugtak magasabbra tizennyolc sounál, maradt tehát még kettő az előre nem látott kiadásokra. Nem emlékszem, hogy e hosszu munkaidő alatt csak egyetlenegyszer is átmentem volna a Pont des Arts-on; a viz sem került pénzembe, mert magam mertem reggelenként a Saint-Michel-téren, a des Grès-utca sarkán. Büszkén viseltem a szegénységet. Az, aki nagy hivatását érzi, ugy halad végig a nyomoruságon, mint az ártatlanul elitélt a vesztőhelyig vezető uton, fölemelt fővel. Betegségre még csak gondolni sem akartam. Minden iszonyodás nélkül néztem farkasszemet a kórházzal, mint Aquilina. Pillanatra sem kételkedtem egészségem állandóságában. A szegénynek különben sem szabad lefeküdnie, csak ha már halálát érzi. A hajamat tövig nyirva hordtam, mindaddig, mig csak az a jóságos angyal… De nem akarok elébe vágni a dolgok rendjének. Annyit tudj meg csupán még akkori helyzetemből, hogy szerető nő hijján egy nagy gondolattal, egy délibábos szép hazugsággal éltem. Azzal, amelyben többé-kévésbbé mindnyájan hiszünk eleinte. Most már csak mosolyogni tudok ezen az én hajdani énem fölött, mely lehet hogy szent és felséges volt, de csak volt, nincsen többé.

A társadalom, a világ, szokásaink, erkölcseink jól szemügyre véve megérttették velem, mekkora veszedelmet rejt magában az én bizakodó ártatlanságom s mily fölösleges az a munka, melynek oly lázas buzgalommal dőltem. A nagyratörőnek kár igy megrakodnia. Könnyü legyen az iszákja, aki szerencsét hajszol! A felsőbbrendü embernek éppen az a hibája, hogy föláldozza ifju éveit azért, hogy később méltán érje siker. És mig e szegény emberek a tudásuk kincsesházát töltögetik s erőt gyüjtenek arra az időre, mikorra megszakadás nélkül huzhatják annak a hatalomnak az igáját, mely fittyet hány nekik, a csellel élők, a nagyszájuak, a kicsinyagyuak csak éppen hogy térülnek-fordulnak, már is megkapták az ostobákat s belefurakodtak a félkegyelmüek szivébe; amazok tanulnak, ezek nekivágnak az utnak; amazok szerények, ezek vakmerőek; a zseniális ember szót sem ejt lángeszéről, a furfangos kikürtöli és szükségszerüen célt is ér vele. A tehetséges embert annyira rákényszeritik a felfujt érdemben, az áltehetségben hinnie, hogy a valóban tudós csak gyermeki szivvel hihet még elismerésben. Nem akarom hosszu lére ereszteni az erényről szóló közhelyet, a félreismert lángeszek ez öröktől fogva zengett Énekek Énekét; beérem azzal, hogy látom azt a logikai folyamatot, mely világosan bizonyitja, miért oly gyakori éppen a középszerü emberek sikere. Fájdalom, a tanulás maga oly annyira jó, hogy szinte bün volna tőle még más jutalmat is kivánni, mint amit gyermekeinek édes, gyönyörüséges táplálásával ad. Emlékszem, hogy kenyeremet vidáman a tejes csuporba mártogatva sokszor elüldögéltem ablakomban s tekintetem végigsiklott a barna, szürke, vörhenyes pala- és cseréptetők táján, melyeket befutott a zöld és sárgás moha. Eleinte egyhangu volt nekem ez a kilátás nagyon; annál megkapóbb szépségeket fedeztem föl benne később.

Esténkint olykor a gondatlanul behajtott ablaktáblák mögül előtörő fénysávok élénkitették meg és tették változatossá e különös tájék sötét mélységeit. Olykor meg alulról szürődött át sárgás sugarakban a ködön néhány utcai függőlámpás fénye, melynek magvát az egymásra torlódott háztetők mozdulatlan hullámu oceánja fogta föl. Néha érdekes alakok bukkantak föl e komorképü sivatag öléből; meggörnyedt anyóka szögletes profilja, amint apró függőkertecskében a sarkantyuvirágait locsolgatja, vagy fésülködő leányka valami korhadt padlásablak keretében, kinek fogalma sem volt róla, hogy látják, de akiből magam sem láttam többet, mint szép homlokát s gömbölyü, fehér karját, melylyel a haját emelgette. El-elnézegettem az eresz egynapos vegetációját is, azt a silányka gizgazt, melyet a szél hordott oda. Tanulmányoztam a mohot, az esőben felüdült szinét, mely barnává szikkadt s szeszélyes árnyalatu bársonynyá lett, mihelyt ujra rátüzött a nap… Végül is egy-egy napnak ez a sokféle apró poétikus hatása, a köd szomoru szürkesége, a föl-fölvillanó napsugár, a csönd, az éjszaka bübája, a hajnal misztériumai, a kémények, kürtők füstje, szóval e különös tájék minden tüneménye kedvessé lett előttem és elszórakoztatott. Szerettem rabságomat a magam önkéntes mivoltában. Párisnak e tetőkből formált hepehupás szavannái, amelyek különben népes örvényeket takarnak, a lelkemhez szóltak s összehangzottak gondolataimmal. Nem is lehet csak ugy egyszeriben visszatalálni a világba, ha mennyei magasságokból zuhantunk alá, hová a tudományokban való elmélyedés vonzott; azért szerettem meg nagyon a magam kopár kolostorát.

XIX.

Mikor teljessé érett bennem az elhatározás, hogy életem uj tervét fogom követni, Páris legelhagyatottabb negyedeiben kerestem szállást. Egyszer este, az Estrapade-térről visszatérőben, a des Cordiers-utcán mentem hazafelé.

A Cluny-utca sarkán tizennégy esztendős leánykát pillantottam meg. Valami kis pajtásával tollaslapdát hajigáltak egymásnak. Az egész szomszédság a két kis leány kacagó, pajzán kedvén mulatott. Szép idő volt, enyhe szeptemberi este. Minden kapu előtt asszonyok kuporogtak, tereferélve, mint vidéki városkában szokás, ünnepnapon. Figyelmemet elsőben a leányka kötötte le. Csodálatos kifejezésü arca és termete festőnek szolgálhatott volna mintául. Elragadó jelenet volt. Kiváncsi voltam, mi lehet e falusias hangulat oka itt Páris szivében és észrevettem, hogy az utca nem torkollik sehová s aligha lehet forgalmas. Megemlékezve Jean-Jacques Rousseau tartózkodásáról e helyen, fölkerestem a Saint-Quentin fogadót. Rozoga állapotát látva, élt bennem a reménység, hogy olcsó tanyát üthetek benne, befordultam hát a kapun. Alacsony szobába léptem. Tekintetem a hagyományos rézfáklyákra esett, melyek sorban a megfelelő kulcs fölé aggatva, gyertyával voltak fölszerelve. Meglepett az egész helyiség szembeszökő tisztasága, amire efféle kis fogadókban nem szokás sokat adni. Olyan takaros volt ott minden, mint valami zsánerképen. A kékfüggönyös ágy, az edények, háziszerek, butorok mind tetszetősek, csinosak.

A fogadósné, negyven év körül járó asszony, nagy szenvedések nyomaival az arcán, sirástól elfakult tekintettel, fölemelkedett és elébem jött. Nagy alázatosan elébe terjesztettem, hogy mennyit szánok lakásra. Anélkül, hogy megütődés látszott volna rajta, kikeresett egyet a kulcsai közül, fölvezetett a padlásra és megmutatta a szobát, melyből a tetőkre és a szomszédos udvarokra esett kilátás, hol egyik ablakból a másikig nyuló hosszu póznákon fehérnemü száradt. Visszataszitóbbat már képzelni sem lehet, mint amilyen ez a sárga, szutykosfalu padlás-szoba, mely maga volt a nyomoruság s már csak tudós lakójára várt. A tető ferdén borult rá s a félrebillent cserepek között látni lehetett az eget. Hely volt benne ágynak, asztalnak, néhány széknek s a tetőhajlás éles szögébe még a zongorámat is begördithettem.

Nem lévén elég pénze hozzá, hogy ezt a velencei ólomkamrákra méltó ketrecet bebutorozza, a jó asszony még sohasem tudta bérbeadni. Mivel butoraim elkótyavetyélése alkalmával megtartottam azt a néhány darabot, mely személyes szükségletemre mulhatatlanul szükséges volt, csakhamar megkötöttük az alkut s másnap be is költöztem. Közel három esztendeig laktam ebben a levegőben függő sirban és dolgoztam éjjel-nappal, szüntelenül oly gyönyörüséggel, hogy szememben a tanulás látszott az emberi élet legszebb feladatának, legszerencsésebb megoldásának. A tudósnak nélkülözhetetlen csöndben és nyugalomban van valami édes, szinte részegitő, mint a szerelemben. A gondolatok fölmerülése, kiformálódása és maga a nyugodt, tudományos szemlélődés megannyi felülmulhatatlan gyönyörüség: szinte ki sem fejezhető, mint minden, ami egyenesen intelligenciánk legmélyéről fakad, melynek jelenségei testi szemünkre nézve láthatatlanok. Azért vagyunk kénytelenek mindenkor anyagias hasonlatokkal élni, mikor valamely szellemi misztérium megoldásával próbálkozunk. A tisztavizü tóban való uszás, sziklák, fák, virágok közepette, magányosan, az enyhe fuvallat lágy cirógatásaival még csak igen gyönge fogalmat adhat az ilyesmit át nem élt embernek arról a gyönyörüségről, mely egész valómat eltöltötte, mikor a lelkem, csak a jó ég tudja miféle fényesség sugaraiban fürdött, mikor fülemben az inspiráció hatalmas, zilált hangjai zugtak, mikor valami ismeretlen forrásból képek, látományok özönlöttek lüktető agyamba. Látni az eszmét, amint az emberi tudás sikjából fölmerül s a delelőre jut, mint a nap, vagy hogy még jobban kifejezzem, nő, mint a gyermek, ifjuvá serdül, majd lassan-lassan férfiuvá érik: ez minden földi örömet tulhaladó isteni gyönyörüség.

Van valami büvös erő az efféle elmerülésben, mely átragad mindenre, ami bennünket környez. Nyomoruságos iróasztalom, melyen dolgoztam, a barna birkabőr, mely fedte, a zongorám, az ágyam, a karos székem, a kárpit szeszélyes figurái, butoraim és minden apró-cseprő holmim megelevenedett és odaadó barátommá, hallgatag részesévé lett jövőm kiküzdésének. Hányszor nyilatkozott meg előttük a lelkem, mikor eltünődtem fölöttük! Hányszor esett meg, hogy tekintetemet a girbe-gurba párkányzaton legeltetve, uj megoldásra, elméletemet igazoló meglepő uj bizonyságra, vagy olyan szavakra bukkantam, melyeket szinte beszédre fordithatatlan gondolataim szerencsés kifejezéséül üdvözöltem. Állandóan szemlélve az engem körülvevő holmit, fölismertem valamennyinek arculatát, jellemvonásait. Sokszor szinte beszéltek hozzám. Ha a hanyatló nap a tetők fölött keskeny ablakomon gyér sugaraival betüzött, azok a sugarak megszinesedtek, elbágyadtak, tündököltek, elfakultak vagy tovatüntek, lelkemben mindig uj meg uj benyomást keltve.

Éppen ez apró események a rabok igaz vigasztalói, melyek az élet áradatába merültek figyelmét elkerülik. Nem ejtett-e engem is rabul egy gondolat, nem börtönözött-e be egy elmélet és nem tett-e törhetetlenné a dicsőségre való kilátás? Minden legyőzött nehézség után kézcsókra járultam az elé az előkelő, gazdag, gyönyörüszemü nő elé, aki eljövendő lészen, hogy megsimogassa a hajamat és gyöngéden szóljon hozzám:

»Sokat szenvedtél, édes mindenem!«

Két nagy munkába fogtam. Arra gondoltam, hogy valami szinművel hamarosan nevet és vagyont szerezhetek s emelt fővel térhetek vissza a világba, hol méltán élhetek a lángész istenadta jogaival. Ti mindannyian csak a kollégiumból kiszabadult legényke első kisérletét, a gyermek nagyképü bolondériáit láttátok abban a remekműben. Csipkedéseitek szárnyát szegték termékeny illuziómnak, mely azóta se ocsudott fel többé.

Egyedül te voltál az, Émile, ki balzsamot csepegtettél sebemre, melyet mások ütöttek szivemen. Egyedül te csodáltad Az akarat elméleté-t, ezt a hatalmas munkát, melynek kedvéért keleti nyelveket, anatómiát, fiziológiát tanultam, melynek időm legnagyobb részét szenteltem. Ha nem csalódom, ez a munka ki fogja egésziteni a Mesmerét, a Lavaterét, a Gallét, a Bichatét és uj utat nyit a tudománynak. Ez az én egész életem, ennek hoztam meg a mindennapi áldozatot, ez az én selyemgubóm, melyet a világtól elvonulva szövögettem s melynek egyedüli jutalma maga a munka. Eszmélésemtől fogva addig a napig, mig be nem fejeztem az Elmélet-et, szüntelenül csak megfigyeléseket tettem, tanultam, irtam s egész életem alig egyéb, mint valami hosszu penzum.

A keleti kényelemnek szinte már nem is férfias kedvelője voltam, szerelmes voltam az álmaimba, tombolt bennem az érzékiség és én mégis dolgoztam, szüntelenül csak dolgoztam, meg sem izlelve a párisi élet gyönyörüségeit. Nyalánk vagyok és szüken éltem. Vágytam járni-kelni, idegen országokat megismerni, tengeri utat tenni; még az is gyönyörüségemre szolgált volna, ha gyermekként kavicsot pattinthatok végig a vizen és mégis csak ültem, egyre ültem, tollal a kezemben. Szeretek diskurálni és nagy csöndben professzorok előadásait hallgattam a Bibliothèque-ben és a Muséum-ban. Ugy aludtam magányos, rozzant nyoszolyámon, mint valami szentbenedekrendi szerzetes, pedig álmaim álma volt a nő, a nő, akit becéztem és aki nem volt sehol. Szóval, kegyetlen ellentét, örökös hazugság volt az életem. Itéld meg hát az embereket!

Természetes ösztöneim néha életre keltek, mint az ellobbant csóva üszkei. Én, aki egyetlen nőhöz sem jutottam azokból, akiket megkivántam, én, a földhözragadt, a padlás-szobalakó, akárhányszor a csalódásig ugy éreztem, hogy szebbnél-szebb teremtések özönlenek körül. És nagyszerü fogattal vágtattam végig Páris utcáin, puha vánkoson terpeszkedve. Belemerültem a vétkezésbe, mohón mentem neki minden tivornyának és megrészegültem éhomra, mint Szent Antal, mikor megkisértették. Szerencsére az álom véget vetett azután e sorvasztó látomásoknak és másnap, mikor a tudomány mosolyogva szólitott ismét munkára, hüségesen odaadtam magamat neki.

Ugy képzelem, hogy még az erényeseknek mondott asszonyokat is magával sodorja olykor a vágy és szenvedély ez őrületes heve, mely akaratunk ellenére kél életre bennünk. Az efféle álmodozásnak is megvan a maga varázsa. Nem hasonló-e azokhoz az esti csevegésekhez, mikor tél idején, a kandalló mellett Kinába készülünk? De mivé lenne az erény e kéjutazások alatt, ha a gondolat áthágna minden akadályt?

XX.

Elvonultságom első tiz hónapja alatt azt a gyatra, magányos életet folytattam, amit az imént elibéd vázoltam. Kora reggel, suttyomban, magam mentem beszerezni az egész napra valót. Magam takaritottam, magam voltam az ur is, meg az inas is és szörnyü büszkén játszottam a diogenesdit. De idő multán, hogy a fogadósné meg a lánya kifürkészték életem módját, szokásaimat, látták, hogy ki vagyok és megértették nagy nyomoruságomat, talán éppen azért, mert maguk is igen szerencsétlenek voltak, szinte elkerülhetetlen volt, hogy ne fejlődjék ki közöttünk valami.

Pauline, az a gyönyörü teremtés, kinek naiv, öntudatlan bája volt tulajdonképpen, ami odavonzott, többrendbeli szivességet tett nekem, amit lehetetlen volt visszautasitanom. Minden szerencsétlen egytestvér egyazon nyelvet beszéli és valamennyi nagylelkü, mint ahogy azokhoz illik, akiknek semmijük sem lévén, csupán érzéseikkel lehetnek pazarok s idejükkel meg önmagukkal bőkezüek. Pauline észrevétlenül otthonossá lett nálam. Ki akart szolgálni s anyja nem ellenezte. Magát az anyát is megleptem egyszer, hogy a fehérnemümet foltozgatja. A jó asszony elpirult, mikor rajtakaptam irgalmas cselekedetén. Akaratom ellenére istápoltjuk lévén, elfogadtam szivességeiket.

Ezt az érzést nem lehet másként megérteni, mint ha ismerjük a munkával járó lázat, a gondolatok zsarnokságát és azt az ösztönszerü iszonyatot, melylyel a gondolataiban élő ember az anyagi élet kérdései iránt viseltetik. Ellenállhattam-e annak a gyöngéd figyelemnek, melylyel Pauline, lábujjhegyen a szobámba lopakodva, helyembe hozta soványka ételemet, mikor észrevette, hogy már hét-nyolc órája nem ettem? Asszonyi gráciával és egy gyermek ártatlanságával mosolygott rám, jellel adván értésemre, hogy nem szükséges jelenlétét észrevennem. Áriel volt, aki szilfként surrant be tetőm alá, hogy ellásson a szükségesekkel.

Egyszer este meginditó naivsággal beszélte el a történetét. Atyja kapitány volt a császári gárda lovas-gránátosainál. A beresinai átkelés alkalmával elfogták a kozákok. Később, mikor Napoleon más foglyot ajánlott érte cserébe, az orosz hatóságok már hiába kutattak utána Szibériában. A többi fogoly tanusága szerint megszökött, azzal a szándékkal, hogy Indiába menekül. Gaudinné asszony, a fogadósné, ettől az időtől fogva hirt sem hallott róla többé. 1814 és 1815-ben bekövetkeztek a szerencsétlen idők; egyedül, minden támasz, minden segedelem nélkül elhatározta, hogy kis butorozott szállót tart, melynek jövedelméből magát is, leányát is föntarthatja. Még mindig remélte, hogy viszontlátja az urát. Legkeservesebben esett neki, hogy nem adhat kellő nevelést Pauline-nak, az ő drága Pauline-jának, ki Borghese hercegnő keresztleánya volt és aki nem hazudtolta volna meg azt a szép jövőt, amelyet császári pártfogója jövendölt neki.

Mikor Gaudinné kiöntötte egyszer előttem a szive keserüségét és fájdalmasan kitörve azt mondta: »Mily örömest adnám oda azt a rongyos darab papirost, mely Gaudint a császár kegyelméből báróvá tette, meg ráadásul a Witschnauról szóló adománylevelet is, ha megérném, hogy Pauline a saint-denisi nevelőintézetbe kerül!« – egyszerre átfutott rajtam valami és elgondoltam, hogy mivel sem hálálhatnám meg jobban e két nő jóságos gondját, mintha fölajánlom Pauline nevelésének kiegészitését. Az az őszinte öröm, melylyel ajánlatomat fogadták, szinte egy volt azzal a naivsággal, mely nekem sugallotta. Igy jutottam pihenőórákhoz. A kicsikének pompás felfogása volt, rendkivül könnyen tanult, ugy, hogy a zongorában csakhamar elhagyta mesterét. Megszokta, hogy hangosan gondolkozzék mellettem s ez őszinte megnyilatkozásokban ugy bomlott ki előttem annak a kis szivnek minden szeretetreméltósága, mint feslő kehelyből virág a verőfényben. Bársonyosan fekete, mosolygó szemét rám függesztve, odaadó figyelemmel, élvezettel hallgatta mondókáimat. Leckéit lágy, fülbemászó hangon zöngicsélte el s gyermekes öröm tükröződött arcán, valahányszor meg voltam vele elégedve. Anyja, ki egyre féltőbb gonddal óvta minden veszedelmektől a leányát, ki gyönyörüen fejlődve, minden reménységet beváltott, amit gyermekkori bájosságához füzött, örömmel látta, hogy tanulás okából naphosszant elzárkózik. Mivel zongorámnál egyébre nem találhatott nálam, annak gyakorlására használta föl távollétemet.

Belépve, Pauline-t mindig szobámban találtam, a lehető legszerényebb öltözetben. De karcsu termete, bájos formái még a durva szövet redői alól is kitetszettek. Mint Hamupipőkének, neki is picinyke lába volt, otromba cipőben. De mind ez a kincs, e szépséges leányka minden gazdagsága, ragyogása olyan volt előttem, mintha nem is lett volna. Állottam a magamnak tett fogadalmat, hogy Pauline-t hugomnak tekintem. Nem lett volna szivem visszaélni az anyja bizalmával. Ugy bámultam azt az édes teremtést, mint valami képet, mint valami meghalt kedves arcképet. Gyermekem volt. Szobor a szobámban. Uj Pygmalionként eleven, hamvasarcu, érző, beszélő szüzet akartam szoborrá varázsolni. Nagyon szigoru voltam hozzá, de mennél jobban éreztettem vele tanitómesteri hatalmamat, ő csak annál kedvesebb, annál alázatosabb volt velem szemben. Ha nemes érzések lelkesitettek is a magam megtartóztatásában, nem voltam hijján az ügyész érveinek sem. Fel sem tudom fogni, hogy csak a cégér legyen tiszta, s ne legyen az a gondolat is.

Megcsalni a nőt vagy csődöt mondani, mindenkor egyértelmü volt előttem. Szeretni leányt vagy elfogadni szerelmét, annyit jelent, hogy szerződést kötöttünk vele, melynek minden pontjáért helyt kell állanunk. Szabadon hagyhatjuk faképnél a nőt, ki eladta magát nekünk, de nem a leányt, ki behódolt, mert annak fogalma sincsen, mekkora áldozatot hozott. Feleségül vehettem volna Pauline-t, hanem az őrültség lett volna. Egyértelmü lett volna azzal, hogy azt a szüzi, gyöngéd lelket kárhozatba döntöm. Szegénységem egyre csak a maga egoista nyelvét beszélte, s vaskezét mindig ez áldott teremtés közé és közém terjesztette. Szégyenszemre még azt sem átallom bevallani, hogy elképzelni sem tudok szerelmet a nyomoruságban. Lehet, hogy ez afféle erkölcsi romlottság, amit az emberiség ama kórságának köszönhetek, amit civilizációnak nevezünk. De bizonyos, hogy nincs az a káprázatos Heléna, nincs az a homéri Galatea, ki csak a legcsekélyebb hatással is lehetne érzékeimre, ha – csatakos. Ah, éljen a selymes, kasmiros szerelem, a fényüzés csodáitól övezett, mely oly csodálatosan széppé tudja tenni, hiszen ő maga sem egyéb talán fényüzésnél! Jól esik, ha vágyam tüzében kényemre marcangolhatom a pompás toilette-et, virágát szaggathatom, s feldulhatom az illatos fejdisz elegáns formáit. Az égő szempárt is fantasztikusabban bübájosnak találom, ha perzselő tekintetével fátyol mögül villan elő, mint a láng az ágyu füstgomolyagából. Az én szerelmemnek selyemhágcsó kell, s csöndes téli éjszakán kivánkozik föl rajta.

Micsoda gyönyörüség hóval bontottan, illatban uszó, himes selyemmel kárpitozott szobába lépni és ott találni az asszonyt, ki szintén havat ráz magáról, mert mi egyébnek is nevezhetném azt a lenge mousseline-fátyolt, amelyen ugy tetszik át alakja, mint angyalé a bárányfelhőn keresztül, amelyből éppen kilép! És az is kell nekem, hogy boldogságom aggodalmas, biztonságom kockázatos legyen. Meg kell látnom azt az asszonyt, azt a ragyogó, a világ forgatagában élő, de erényes, hódolattal övezett, csipkébe öltözött, gyémántokkal tündöklő asszonyt, aki él és uralkodik oly magasságban, oly hozzáférhetetlenül, hogy senki sem meri még csak szóval is illetni. És udvarának közepette vessen egy pillantást titkon felém. Olyan pillantást, mely rácáfol e hókuszpókuszra, olyan pillantást, melylyel föláldozza nekem a világot és az embereket.

Százszor is megesett velem az a bolondéria, hogy beleszerettem valami szőke árnyalatba, bársonyba, finom batisztba, a fodrász mestermüvébe, karos gyertyatartókba, hintóba, cimbe, festő pingálta vagy ötvös zománcozta cimerbe, szóval egész sereg olyan külsőségbe, mely legkevésbbé asszonyi az asszonyban. Kikacagtam magam, észre tértem, mind hiábavalóság. Az arisztokrata hölgy elragad mosolyával, megkülönböztetett magaviseletével és méltóságos önérzetével. Mikor korlátot emel maga és a világ közé, hiuságomat legyezi, ami már félig szerelem. Ha mindenki irigyel érte, boldogságomat tökéletesebbnek érzem. A kedvesem mintha jobb volna hozzám, hogyha mitsem tesz ugy, mint más asszony; nem ugy jár, nem ugy él, mint ők, olyan köpenybe burkolózik, aminőt azok nem ölthetnek magukra, s még az illatszere is más, egészen más. Mennél föllebb emelkedik a föld sarán, még abban is, ami földi a szerelemben van, annál gyönyörüségesebb lesz a szememben. Ezer szerencse, hogy husz esztendeje nincsen már királynénk, különben menthetetlenül beleszerettem volna! Hogy hercegnői modora lehessen valakinek, mindenesetre gazdagnak kell lennie. Mi volt Pauline az én romantikus álmodozásaimban? Adhatott-e nekem olyan éjszakákat, melyek életemre mennek, szerelmet, amely öl és fölzaklatja minden emberi képességeimet? A mi fajtánk nem hal meg a szegény leányok miatt, akik megestek! Sohasem tudtam kiölni szivemből ez érzéseket, e költői álomlátásokat. Én a lehetetlenséggel határos szerelemre születtem, s a véletlen ugy akarta, hogy óhajtásomon tul részesüljek benne. Hányszor huztam selyemcipellőt Pauline apró lábacskájára, hányszor öveztem sudár, karcsu derekát áttetsző szövetekkel, s vetettem lenge fátyolt a kebelére, mikor végigtapodtam vele a palotája szőnyegén és elegáns fogatához vezettem! Imádtam volna igy! Büszkeséggel ruháztam föl, ami nem volt meg benne, megfosztottam erényeitől, természetes bájától, üde hamvától, ártatlan mosolyától, hogy elmenthessem a mi büneink Styxében, hogy kérget huzzak a szivére, hogy vétkeinkkel kendőzzem, hogy szalónjaink fantasztikus bábjává, afféle sápadt asszonynyá tegyem, aki reggel pihen le, hogy este, a gyertyafényes hajnalban szülessen ujjá. Pauline csupa érzés, csupa melegség volt; én azt akartam, hogy kimért és hideg legyen. A visszaemlékezés később olyannak mutatta Pauline-t, mint aminőnek gyermekkorunk képeit szokta mutatni. Nem egyszer méláztam el, e gyönyörüséges pillanatokra visszagondolva. És viszontláttam azt az imádni való teremtést gondolatban, amint asztalom mellett varrogat, csöndesen, hallgatagon, beszédemre figyelve, alig-alig megvilágitva azzal a vékonyka sugárral, mely a padlásablakon beszürődött, s halvány ezüstös csikokat szőtt fekete hajába. És hallottam üde kacagását vagy tisztán csengő hangját, amint könnyedén folyik ajkáról a magakomponálta kantiléna. A muzsika mindenkor magával ragadta, s olyankor csodálatosan hasonlitott ahhoz a nemesen szép fejhez, melylyel Carlo Dolci Itáliát akarta ábrázolni. Életem szertelenségeiből ugy vetődik föl emlékezetemben e leány, mint valami szentkép. De hagyjuk sorsára ezt a szegény gyermeket! Bármennyire szerencsétlen legyen is, bizonyos, hogy rettentő veszedelemtől óvtam meg, mikor megállottam, hogy magammal ne hurcoljam a pokolba.

XXI.

Egészen a mult télig életem az a békés, tanulással töltött élet volt, amiről már megkisérlettem némi halovány képet nyujtani. 1829 december havának első napjaiban Rastignac-kal akadtam össze, ki nyomoruságos állapotom és ugyancsak kifogásolható öltözékem ellenére is karon fogott, s jó cimborára valló érdeklődéssel kérdezősködött helyzetem felől. Magaviselete jól esett és lépre menve, beszámoltam neki röviden életem folyásáról és reményeimről. Kacajra fakadt. Bánásmódjával nem voltam tisztában; nem tudtam, hogy a zseniális embert vagy a bolondot illeti-e bennem. Hetyke hangja, a világban való jártassága, s jó módja, mit élelmességének köszönhetett, ellenállhatatlan hatással volt reám. Rastignac meghalatott szépen a kórházban, ismeretlenül, mint senkifiát, kikisérte még a koporsómat is és bevettette a szegények gödrébe. Beszélt a sarlatánizmusról. Azzal a pompás verve-vel, ami őt oly elragadóvá teszi, egyre bizonygatta, hogy minden zseniális ember sarlatán. Kijelentette, hogy nincsen ép eszem és halálos bünt követek el, ha ottmaradok Cordiers-utcai magányomban. Szerinte járnom-kelnem kell a világban, hozzászoktatnom az embereket nevem emlegetéséhez, kivedlenem az egyszerü monsieur bőréből, nagylábon élnem, szerepelnem.

– Az ostobák, – mondotta, – agyafurtságnak nevezik ezt a mesterséget; az erkölcsbirák tékozló életnek. De ne hallgassunk az emberekre, vizsgáljuk az eredményeket. Te dolgozol, mi? Semmire sem jutsz vele. Én mindenhez konyitok, de semmi jóra nem vagyok való; azonkivül még lusta is vagyok, mint a kutya és mégis el fogok érni mindent. Én mindenüvé befurakodom, utat csinálnak nekem; agyba-főbe magasztalom magam, elhiszik; adósságot csinálok, kifizetik. A tékozlás, édesem, politikai fogás. Nem egyszer puszta spekuláció, mikor valaki azon buzgólkodik, hogy nyakára hágjon a vagyonának. Tőkéjét élvezetekben, cimborákban, pártfogókban és ismerősökben helyezi el. Megkockáztat egy milliót a kereskedő? Husz esztendőn keresztül nem alszik, nem iszik, nem szórakozik, csak a millióján kotlik, hogy beszaladgálta érte egész Európát; azután belefárad, odaveti magát minden gonosznak, amit valaha ember kitalált és bekövetkezik a fölszámolás, mely, mint nem egyszer láttam, garas nélkül, nevétől megfosztva, magára hagyja. A tékozló pedig vigan éli világát és lovakat futtat. Ha netalán megesik vele, hogy mindene eluszik, az a kilátása mindenkor megmarad, hogy bedugják valami zsiros hivatalba, jól házasodik, a minisztériumba kerül vagy megteszik attasénak valamelyik követségnél. Cimborái, jó neve megmaradnak, pénze mindig van. Aki ismeri a világ rugóit, hasznára él velük. Logikus ez a módszer, vagy én vagyok a tökkel ütött? Nem ez-e a morálja annak a komédiának, mely az életben mindennap lejátszódik?… Művedet befejezted, – folytatta hosszu hallgatás után, – nagy tehetség vagy. Most érkeztél meg az én kiindulási pontomra. Most kell hozzálátnod a siker kivivásához, még pedig magadnak. Be kell jutnod a klikkekbe, azok közé, akik majd nevedet dobra verik. A magam részéről én is kiveszem részemet a dicsőségedből, mert én leszek az ékszerész, ki koronádba foglaltam a gyémántokat… Hogy bele is fogjunk iziben, légy itt holnap este. Be foglak mutatni valahol, ahol egész Páris megfordul. Értsd alatta a mi külön Párisunkat, a szép hölgyekét, a milliomosokét, a hirességekét, meg azokét, akik aranyszájuak, mint Szent János. Ha ez a népség fölkap valami könyvet, az a könyv divatossá lesz. Ha csak egyszerüen jó, ők zsenialitással ruházzák föl. Ha nem estél a fejed lágyára, édes fiam, szerencsét csinálsz az Elmélet-eddel, jobban belelátván a szerencse elméletébe. Holnap este meglátod Foedora grófnőt, a divatos szépséget.

– Nem hallottam még felőle…

– Te kaffer! – kacagott szemembe Rastignac. – Foedorát nem ismered? Férjhezadó asszony, akinek nyolcvanezer livres évi járadéka van. Szeretője nincsen. Afféle eleven női probléma, félig párisi orosz, félig orosz párisi. Minden romantikus termék nála lát napvilágot, amelyik nyilvánosságra nem kerül. Páris legszebb, legbájosabb asszonya! Nem is kaffer vagy, hanem házi barma valami kaffernek… Viszontlátásra, holnap!

Megpördült és a faképnél hagyott, anélkül, hogy válaszomat bevárta volna. Annyira nem tudta elgondolni, hogy épeszü ember visszautasithatná, hogy Foedorának bemutassák. Hogyan lehetne megmagyarázni valamely név varázsát? Foedora!… Ez a név ugy üldözött, mint valami rossz gondolat, melylyel nem tudunk megalkudni. Egy hang megszólalt bennem: »El fogsz menni Foedorához«. És hiába próbáltam elhallgattatni, hiába kiáltottam vissza neki, hogy hazudik, minden okoskodásomat lerombolta azzal a névvel: Foedora.

De nem ez a név, nem ez a nő volt-e minden vágyaimnak szimbóluma, egész életem feladata? E névre fölmerült bennem a világ minden mesterkélt poézisa, elibém tündöklöttek az előkelő Páris ünnepségei és minden hivságos dolog csillogó máza. Az az asszony a szenvedély minden rejtélyével jelent meg előttem, amibe csak bele voltam háborodva. Talán nem is az a nő, nem is a neve ingerelt, hanem az a sok bünös hajlam, mely most egyszerre mind fölágaskodott a lelkemben, hogy ujra megkisértsen. Foedora grófnő, aki gazdag, akinek nincsen szeretője, aki ellenáll Páris kisértéseinek, nem megtestesülése-e reményeimnek, álmaimnak? Megalkottam magamnak a képét, gondolatban apróra kiszineztem és álmodtam róla. Egész éjszaka nem aludtam. Kedvesévé lettem, néhány óra alatt egész életet éltem át szerelemben és átadtam magam az égető, emésztő gyönyörüségnek. Másnap nem tudván elviselni a várakozás kinját, valami regényt szereztem a kölcsönkönyvtárból és azzal igyekeztem elterelni gondolataimat az óramutatóról.

Olvasás közben ugy hangzott vissza bennem Foedora neve, mint valami távoli kondulás, mely nem rezzent össze, csak halljuk. Szerencsémre meg volt még a frakkom, meg a fehér mellényem, elég tisztességes állapotban. Egész vagyonom alig volt több harminc franknál. Az is száz-sous darabokban szertedobálva a fiókjaim lim-lomjai közé, hogy ha netalán kisértetbe esném, kijózanitson az az idő, amit fölhajszolásával töltök. Tüskés sövényt huztam magam és a pénzecském közé. Öltözködés közben megindult a hajsza a papirok oceánjain keresztül. Gyéren akadt biz ott nagyon, s már ebből is elképzelheted, mekkora eret vágtam magamon a keztyüvel, meg a fiakkerrel. Egy hónapra való kenyerem ment rá. Már az ugy van, hogy kedvünk töltésére könnyen gurul a tallér, csak akkor verjük a fogunkhoz, mikor valami hasznos vagy szükséges beszerzésről van szó. A táncosnő ölébe gondtalanul szórjuk az aranyat, de huzzuk-halasztjuk a fizetést, mikor a munkás tart elibénk számlát, melynek kifizetését éhező család várja. Hány ember visel százfrankos kabátot és hord gyémántos gombot a botján, aki huszonöt souból megebédel! Mintha sohasem vásárolhatnánk meg eléggé drágán a hiuság élveit!

Rastignac pontosan ott volt a találkozón. Mosolygott átvedlésemen, s tréfálkozott fölötte. Utközben azonban jótanácsokat adott, miként viselkedjem a grófnővel szemben. Fukarnak, hiunak, bizalmatlannak mondta. De olyannak, aki pazar, igénytelen és nyiltszivü is tud lenni.

– Te tudsz viszonyomról, – mondotta nekem, – tehát azt is tudnod kell, mennyit vesztenék, ha másnak tenném a szépet. Azért bizvást hihetsz benne, hogy Foedorát, mint nem érdekelt fél, hidegen, befolyástalanul itélem meg. Szerencsédre gondoltam, mikor eszembe ötlött, hogy bemutatlak neki. Jól vigyázz minden szavadra, mert kegyetlenül jó emlékezőtehetsége van. Kétségbe tudna ejteni még egy diplomatát is, és mindig rajtaérné a füllentésen. Köztünk legyen mondva, házasságát annak idején aligha ismerte el a cár, mert az orosz nagykövet elkacagta magát, mikor fölemlitettem előtte. Ő maga nem fogadja, s csak ugy félvállról köszönti, ha a Bois-ban összetalálkoznak. Mindamellett de Sérizyné, de Nucingenné és de Restaudné társaságához tartozik. Franciaországban nem esik kifogás alá a neve. De Carigliano hercegné, a minden bonapartista klikkek legmegrozsdásodottjából való maréchale, gyakran tölti vele a nyarat falusi birtokán. Tömérdek ifju mihaszna, többek között egy francia pair fia is fölajánlotta neki a nevét, cserébe vagyonáért. Udvariasan valamennyit kikosarazta. Lehet, hogy grófon alul nem is adja!…. Nem vagy-e marquis? Rajta hát, előre, ha megtetszik neked!… Ezt nevezem én utbaigazitásnak.

Ez a tréfálkozás gyanittatta velem, hogy Rastignac suttyomban nevetve csigázza egyre följebb kiváncsiságomat. A hirtelen elfogott szenvedély tetőpontjára hágott bennem, mikor megállapodtunk a virágokkal ékesitett peristilium előtt. Szivem hevesen dobogott, mikor fölhaladtunk a szőnyegekkel boritott széles lépcsőkön, hol minden szemenszedett holmi angol kényelemre vallott. Nekipirultam, megtagadtam származásomat, érzéseimet, büszkeségemet, a butaságig nyárspolgárrá lettem. De hiszen padlás-szobából kerültem oda, három esztendei nyomoruság után, anélkül, hogy fölibe tudtam volna kerekedni az élet ügyes-bajos dolgainak összekuporgatott kincseimmel, azzal a roppant intellektuális tőkével, mely gazdaggá tehet mindannyiunkat abban a pillanatban, amelyben a hatalom az ölünkbe hull, anélkül, hogy bennünket összetörne, mert a tanulás eleve jól fölvértezett már a küzdelemre.

XXII.

Körülbelül huszonkét esztendős, középtermetü asszonyt pillantottam meg, fehérbe öltözötten. Kezében tollas legyezőt tartott. Egész sereg férfi vette körül. Mikor megpillantotta a belépő Rastigrac-ot, fölkelt, felénk tartott, szivesen mosolygott, s dallamos hangján elzöngicsélte nekem a kétségkivül előre tartogatott bókot. Barátunk ugy mutatott be, mint tehetséges embert, s az ő ügyességének, szinte velem való hivalkodásának köszönhetem, hogy igen kedvező fogadtatásban részesültem. Tárgyává lettem az általános figyelemnek, ami nem kevéssé hozott zavarba. Szerencsére Rastignac szóvá tette szerénységemet is. Tudósokkal, irókkal, egykori miniszterekkel és francia pairekkel találkoztam ottan. A társalgás megérkeztünk után nemsokára ujra visszatért medrébe és én jól megszivlelve, hogy meg kell felelnem jó hiremnek, igyekeztem megállani a sarat. Anélkül hogy visszaéltem volna az alkalmakkal, mikor meg-megszólitottak, arra törekedtem, hogy kivegyem a részemet a többé-kevésbbé csipős, mély, vagy szellemes társalgásból. Sikerült is némi feltünést keltenem. Rastignacról ezredszer bizonyult be életében, hogy beválnék prófétának. Mikor elegen verődtek már össze arra, hogy ki-ki szabadabban mozoghasson, jeles uttörőm karonfogott és sétálgatni kezdtünk a termeken keresztül.

– Vigyázz, nehogy tulságos hódolattal találj adózni neki, mert még kitalálja látogatásod okát, – figyelmeztetett.

A termek egytől-egyig rendkivül izléssel voltak berendezve. Válogatott festmények függtek a falakon. Mint a dusgazdag angoloknál, itt is megvolt minden egyes tárgynak a maga külön karaktere és a selyemkárpit, a diszités, a butorok formái egészen az utolsó kis csecsebecséig összehangzottak valami közös alapgondolattal. A gótikus boudoirban, melynek ajtai fölé szőnyegkárpit borult, gótikus volt az ajtófélfa és az oromzat, az ingaóra, meg a szőnyegek mintája; a faragott gerendákból rótt mennyezet formáinak megannyia csupa báj és eredetiség; a faburkolat mindenütt müvészi munka; semmi sem zavarta meg a dekoráció összhangját, még maguk az ablakok sem, értékes festett üvegtábláikkal. Meglepetésszámba ment egy kis modern szalón; becsületére vált müvészének, ki diszitő stilusunk tökéletes átértésével oly könnyedén, oly üdén, oly kecsesen, minden hajhászás nélkül és az aranyozással módjával élve alkotta meg. Sejtelmes volt és szerelmet lehellő, mint valami német ballada. Parányi zug, melyet 1827-ben alkottak meg igy, ritka növényekkel megrakott virágkosarakkal. A szalón után, az egymásba nyiló szobák során egy kisebbfajta dusan aranyozottra bukkantam, melynek XIV. Lajos korabeli stilusa bizarr, de mégis jóleső ellentétben volt jelenkori müvészeink izlésével.

– Meglehetős jól be leszel kvártélyozva, – szólalt meg Rastignac, nem minden csufondárosság nélkül mosolyában. – Vagy nem találod elragadónak? – toldotta meg leülés közben.

Egyszerre felszökött ültéből, kézen fogott és bevezetett a hálószobába. Lenge patyolatmennyezet alatt ott fehérlett a kéjesen bágyadt fénynyel megvilágitott ágy, mint tündér nyoszolyája, aki mátkaságra lépett valami lángészszel.

– Nem vall-e szemérmetlenségre, – szólalt meg halkan, – nem vall-e határtalan kacérságra, hogy mi most szabadon szemlélhetjük a szerelemnek e trónusát? Meg nem adni magát senkinek, de bárkit szabadjára hagyni, hogy ide vethesse névjegyét! Volnék csak szabad, sokért nem adnám, ha alázatosan, sirva látnám ezt az asszonyt az ajtóm előtt…

– Olyannyira bizonyos vagy erényessége felől?

– Mestereink legvakmerőbbjei, legügyesebbjei nyiltan bevallják, hogy kudarcot vallottak vele. Azért még most is szeretik, s ők a legodaadóbb barátai. Nem valóságos talány ez az asszony?

Ezek a szavak mámorossá tettek; féltékenységemben remegtem a multért. Örömtől repeső szivvel siettem vissza a szalónba, hol elhagytuk a grófnőt. A gótikus boudoirban találkoztunk össze. Megállitott mosolyogva, maga mellé ültetett és rendre kivallatott munkáimról. Ugy látszik, nagyon érdekelte a dolog, különösen akkor, mikor egész rendszeremet nagyképü fejtegetés helyett apró elmésségekre váltva ismertettem meg vele. Nagy mulatságára szolgált, mikor rávezettem a nyitjára annak, hogy az emberi akarat a gőzhöz hasonló materiális erő és hogy az erkölcsi világban mi sem állhat ellent e hatalomnak, mihelyt az ember megtanul vele élni, koncentrálni tudja, s áramszerü anyagát a lelkekre irányitani képes. Valaminthogy ennek birtokában az ember tetszése szerint módosithat minden emberi dolgot, még a természet abszolut törvényeit sem kivéve. Foedora ellenvetéseiből láttam, hogy szelleme nem mindennapi. Kedvem telt benne, hogy helylyel-közzel igazat adva neki, legyezgessem a hiuságát, mig asszonyi okoskodását egyszeriben le nem romboltam egyetlen szóval, fölhiván figyelmét életünknek egy mindennapos jelenségére, az álomra, ami látszatra igen közönséges dolog, valójában azonban, legalább a tudományosan gondolkozó előtt, csupa-csupa megoldhatatlan probléma. Néhány pillanatra el is akadt a szava, mikor azt mondtam neki, hogy gondolataink szerves, magukban teljes lények, amelyek láthatatlan világban élnek és sorsunkra befolyással vannak. Bizonyságul idéztem neki Descartes, Diderot és Napoleon gondolataiból, mint akik vezettek, sőt még most is vezetnek egy egész évszázadot.

Mindenesetre jól elszórakoztattam. Mikor eltávozott mellőlem, meghivott máskorra is. Szertartásos modorban jelentette ki, hogy szivesen fogad. Nem tudom azért-e, mert dicséretes szokásom szerint minden udvarias formulát szives szónak veszek, vagy Foedora csakugyan valami jövendőbeli hires embert látott bennem, akivel érdemesnek itélte tudósmenazsériáját megszaporitani, de meg voltam róla győződve, hogy tetszem neki. Fölidéztem minden fiziológiai tudásomat és előzetes tanulmányaimat az asszonyi nemről, hogy még azon az estén aprajára kifürkészszem ezt az érdekes egyéniséget, minden különösségeivel egyetemben. Meghuzódva valamelyik ablakfülkében, az ő gondolatai után kémlelődtem. Kerestem a magatartásában, tanulmányozva azt a módot, amelylyel háziasszonyi minőségében járt-kelt vendégei között, leült, csevegett, megszólitott valakit, kérdezősködött, s az ajtófélfához támaszkodott, mig a kérdezett szavait hallgatta. Járását oly lágyan ringónak találtam, ruhája oly gyönyörü redőkben simult hozzá, a maga egészében oly kivánatos volt, hogy kezdtem egyre hitetlenebbül gondolni erényére. Ha Foedora ma meg is tagadta a szerelmet, valamikor annál szenvedélyesebbnek kellett lennie. Volt valami kéjes még abban a testtartásban is, amelylyel szembehelyezkedett a mulattatójával; kacérul támaszkodott a faragott fához, mint aki közel van hozzá, hogy elessék, de éppen oly közel ahhoz, hogy az első tulságosan kihivó pillantásra elmeneküljön onnan. Ahogy karjait lágyan keresztbe fonva állott ottan, minden szót odaadó figyelemmel kisérve, szinte még a tekintetével is magába sziva, csak ugy sugárzott belőle az érző asszony. Üde ajkai pirosan rajzolódtak arcának fehér hamvára. Barna hajzata mellett gyönyörüen érvényesült sötét narancsszinbe játszó szeme, melyet a firenzei kövekhez hasonlóan erek futottak át, s melynek kifejező tekintete még több finomságot kölcsönzött szavainak. Felső teste volt a legbájosabb, a mindenek fölött csábitó. Valami versengő asszonytársa valószinüleg kifogás alá esőnek itélte volna sürü szemöldjeit, melyek csaknem összeértek, s fönnakadt volna azokon az alig észrevehető apró bolyhocskákon, melyek arca hamvát végig bepehelyezték. Én mindebben a szenvedélyesség bélyegét láttam. Szerelem volt irva ennek az asszonynak az itáliai szemhéjára, a milói Vénuszra méltó szépséges vállára, arcának minden vonására, kissé husos, haloványan beárnyékolt ajakára. Több volt mint asszony; regény volt.

Igen, ezt az erősen asszonyos tehetséget, a vonalaknak ezt a harmonikus együttesét és mindazt, amivel ez a pompás termet kecsegtetett, mérsékelte valami állandó tartózkodás, valami különös megnyilatkozásu szerénység, mely ellentmondásban volt mindazzal, amit egész személye kifejezett. Olyan éles megfigyelőképesség nélkül, mint aminő az enyém volt, bajos lett volna fölfedezni benne, hogy gyönyörre termett. De hogy világosabban fejezzem ki magam, két asszony lakozott Foedorában, talán éppen csak hogy a buste-jével elválasztva. Az egyik hideg volt, csupán a fej látszott szerelmesnek; mielőtt férfin akadt volna meg a szeme, előkészitette rá a tekintetét, mintha valami rejtelmes dolog ment volna benne végbe; az ember szinte azt mondhatta volna, hogy átnyilallott valami ragyogó két szemén. Szóval, vagy az én tudományom tökéletlen és tengersok titok nyitjára kell még rábukkannia az erkölcsi világban, vagy neki van szép lelke, melynek érzései és kisugárzásai teszik oly elragadóvá azt a mindannyiunkat leigázó, megbüvölő arcot, mely még inkább hódit, mivelhogy kivánatos. Megigézve távoztam el, teljesen belébolondulva, mámorosan a fényüzésétől. Csak ugy bizsergett bennem minden érzés. Minden, ami nemes és rosszrahajló, jó és gonosz csak van a szivemben. Ebben a lelkes, nekihevült, lázas állapotban kezdtem érteni, micsoda bübájosság az, amely e müvésznépséget, e diplomatákat, e hatalmas embereket, e pénzszekrényeikhez hasonlóan páncélozott agioteuröket hozzá vezeti. Kétségkivül ők is azt az észveszejtő izgalmat keresik, amely megrázta az én egész valómat, felkorbácsolta minden legparányibb erem vérét, megborzongatta legkisebb idegemet és átnyilallott az agyam velején! Egynek sem adta meg magát, hogy valamennyit megtarthassa. Az asszony addig kacér csak, amig nem szeret.

– Az is lehetséges, – mondottam Rastignacnak, – hogy férjnél volt, vagy eladta magát valami vénségnek és első násza riasztja most vissza a szerelemtől.

Gyalog mentem haza a faubourg Saint-Honoréból, hol Foedora lakik. Palotájától a Cordiers-utcáig szinte egész Párison keresztül kell menni. Kurtának tetszett előttem ez az ut, pedig ugyancsak hideg volt. Télen, kemény télen vállalkozni Foedora meghóditására, mikor összevissza nem volt harminc frankom, s oly hatalmas távolság választott el bennünket egymástól! Arról csak szegény fiatalembernek lehet fogalma, mennyibe kerül ilyes alkalmakkor a kocsi, a keztyü, a ruha, a fehérnemü stb. Ha az efféle szerelem egy kissé nagyon is sokáig platonikus marad, végső pusztulásra vezet. A jogi karon akárhány Lauzun akad, aki még csak nem is közeledhetik a szerelme tárgyához, ha az netalán első emeleten lakik. Hogyan is gyürhetném le én, a gyönge, vézna, egyszerüen öltözött, halovány, nagy munkája után még csak alig felocsudott teremtés azokat a kikent, kifent, pipes, nyalka, észbontó nyakkendőket viselő, gazdag, tilburyn járó, hetyke legényeket?

– Ejh! Foedora, vagy a halál… – mondtam magamban valami hidra befordulóban. – Foedora, jó szerencse!

A szép gótikus boudoir meg a XIV. Lajos korabeli szalón elvonultak lelki szemem előtt és magam előtt láttam a grófnőt fehér ruhájában, kecsesen libegő ruhaujjával, megejtő járásával, kisértetbe hozó keblével. Még akkor is körülvettek Foedora fényüző pompájának a képei, mikor beléptem az én kis kopár, hideg padlás-szobácskámba, mely kócos-lomos volt, akárcsak valami természettudós parókája. Ez az ellentét nem volt jó tanácsadó. Bünök is fogantak általa. Dühtől toporzékolva átkoztam meg akkor tisztességes, becsületes nyomoruságomat, szobácskámat, annyi gondolat televény termőhelyét. Számonkértem végzetemért, balsorsomért az Istent, az ördögöt, a társadalmi rendet, apámat, az egész mindenséget. Étlen-szomjan feküdtem le, még akkor is bolondul átkozódva, de eltökélve, hogy Foedorát, törik-szakad, meghóditom. Ennek az asszonynak a szive volt az utolsó lutricédulám, arra tettem föl mindenemet.

XXIII.

Megkiméllek Foedoránál tett első látogatásaim leirásától, hogy hamarabb rátérhessünk a drámára. Mindenképp törekedtem közelférkőzni az asszonyi lélekhez, s hiuságára hatva igyekeztem lebilincselni szellemét. Hogy annál bizonyosabban megszeressen, ezernyi okot szolgáltattam arra, hogy önmagát szeretni megtanulja. Legfőbb gondom az volt, hogy közönyös ne legyen. Az asszonyfélének mindenáron izgalom kell, én megszereztem neki. Inkább haragra lobbantottam volna, semmint fásult közömbösséggel lássam magam mellett. Eleinte csupán a szilárd eltökélés volt a sarkalóm, meg az a vágy, hogy megszerettessem magamat vele. Hajlandóságom azonban csakhamar szenvedélylyé növekedett, megszüntem ur lenni magam fölött, belevesztem, belebolondultam, egészen s beleszerettem halálosan. Nem tudom, mi az, amit a költészetben és a mindennapi társalgásban szerelemnek nevezünk; hanem annyi bizonyos, hogy azt az érzelmet, mely az én kettős természetemben oly hirtelen fölsarjadt, másában eddig még nem láttam sehol. Sem Jean-Jacques Rousseau rétori módon kicsiszolt mondataiban, sem a mi két irodalmi századunk hideg koncepcióiban, sem Itália festményein.

Rossini néhány motivuma, a Soult tábornagy birtokában lévő Murillo Madonna, Lescombat levelei, az anekdota-gyüjteményekben elszórt néhány szó, s még inkább az igaz ihlettségből fakadott imák, meg a fabliau-k néhány válogatott sora tudott csupán első szerelmem isteni magasságára ragadni.

Nincsen az emberi nyelvben, nincsen a gondolatnak semminemü kiformálásában az a kifejező erő, akár szinek, akár márvány, akár szavak vagy hangok utján is keres megnyilvánulást, mely lelkünk elé tükrözhetné az érzés teljességét, erejét, igazságát és közvetlenségét! Igen! Aki müvészetet mond, hazugságot mond. A szerelem végtelen átalakulásokon megy keresztül, mielőtt örök időkre egygyé olvadna életünkkel s lángszinével véges-végig befestené. Ez alig észrevehető szivárgás elkerüli a müvész elemző gondját. Az igazi szenvedély kiáltásokban, sóhajokban tör ki, melyektől unottan fordul el a közönyös ember. Clarisse Harlowe-ot olvasva nagyon szerelmesnek kell lennünk, hogy csak félig-meddig is átérezzük Lovelace jajongásait. A szerelem ártatlan kis forrás, mely virágos, mohás, kavicsos ágyból buggyan elő, hogy előbb patakként csörgedezzék, majd folyamként hömpölyögjön tova, mig, fokról-fokra változva, alakulva, belé nem torkollik a mérhetetlen oceánba, melyet a tökéletlen szellemek egyhangunak látnak, de amely a nagy lelkeket végnélküli szemlélődésre készti.

Ki merészkednék leirni az érzés elröppenő szineváltozásait, e semmiségeket, melyeknek oly nagy áruk van; azokat a szavakat, melyeknek hangsulya fölér a nyelv legszebb kincseivel; azokat a tekinteteket, melyek mélyebben beleszántanak sziveinkbe, mint a legmegrázóbb költemény? Minden titokszerü jelenet folyamán, melyeknek összessége elegendő arra, hogy észrevétlenül szerelemre gyulaszszon, megnyilik egy-egy örvény, hogy magába nyeljen minden emberi költészetet. Ejh, hogyan is adhatnánk vissza puszta szóval a lélek bonyolult és titokzatos mozgalmait, mikor hasztalan keressük a szót arra, hogy a szépség látható misztériumait fessük elibénk? Micsoda igézet! Kimondhatatlan elragadtatásomban hányszor merültem órák hosszant a puszta nézésébe!

Mi boldogitott? Nem tudom. Ezekben a percekben, ha arcát fény özönlötte be, csodálatos tünemény ment rajta végbe: sugárzani kezdett. Az alig észrevehető pöhölye, mely bőrét harmatgyöngéden bearanyporozta, olyan lágyan elmosódottakká tette arcának körvonalait, mint távoli tájét a sugárzó nap, melybe belevész. Olyan volt, mintha a cirógató napfény egyesült volna vele, vagy mintha sugárzó arcáról még tündöklőbb fény ömlött volna szét, mint aminő ráesett. Azután egy árnyék, mely végigsuhant az édes arcon, elég volt hozzá, hogy nyomán uj szinek keletkezzenek s uj és ismét uj kifejezést öltsenek vonásai. Gondolata sokszor világosan ott tükröződött márványhomlokán; a szeme mintha rőtebbé lett volna, pillái remegtek, vonásai összébb simultak egy mosolygásban, ajkának oly kifejező korállja megrezzent, fölnyilt kissé, majd ujra bezárult; üde halántékait hajának visszfénye barna tónussal fátyolozta be; minden rezdülése mintha eleven szó lett volna.

Szépségének minden legparányibb változata gyönyörüség volt nekem s uj bájt kölcsönzött szivembe zárt képének. Érzést, reménységet akartam leolvasni ez arc minden változatáról. Ezek a néma beszélgetések lélekből lélekbe olvadtak, mint hang a visszhangba. Elsuhanó gyönyörüségeket szereztek nekem, de mély nyomokat hagytak a lelkemben. A hangja valósággal mámorossá tett, hallatára alig tudtam fékezni indulataimat. Nem emlékszem már, hogy melyik lotharingiai herceg csinálta, de ugy vélem, utána tudtam volna csinálni s magam is eltartottam volna a tenyeremen egy marék izzó parazsat, valamig csak cirógató ujjacskáit érzem a hajamon. Ez nem csodálat, nem vágyakozás volt már, hanem igézet, végzetes igézet. Gyakran megesett, hogy födelem alá térve, határozatlan körvonalakban Foedorát láttam a maga otthonában s gondolatban ugyanazt éltem át, amit ő. Ha szenvedett, vele szenvedtem s másnap meg is mondtam neki:

– Szenvedett!

Hányszor nem látogatott meg az éjszaka csöndjében, elragadtatásom hatalmával odaidézetten! Olykor hirtelen, mint a letüző sugár, a tollam alá lebbent s tudományt, kutatást messze üzve onnan, megbámultatta magát abban a csábitó alakjában, amelyben legutoljára láttam. Olykor meg magam szállottam el hozzá az álomlátások világában. Reménységgel közeledtem felé s rimánkodtam hozzá, hogy hallassa ezüstös csengésü szavát. És sirva ocsudtam fel azután. Egyszer, miután már megigérte volt nekem, hogy együtt megyünk szinházba, hirtelen mást gondolt, nem akart jönni s kért, hogy hagyjam magára. Kétségbeejtett ez a visszavonás, ami egy napi munkába s – kimondjam-e? – utolsó talléromba került. Magam mentem el oda, ahová vele mehettem volna, hogy meglássam a darabot, amelyet ő óhajtott látni.

Alig foglaltam helyet, átnyilallott valami a szivemen. Egy hang azt mondta bennem: »Itt van!« Megfordulok és páholya mélyében, az árnyékban, észreveszem a grófnőt a földszinten. Nem kereste tétován a tekintetem, mesés biztossággal találtam rá egyszerre. Ugy röppent felé a lelkem, mint bogár a virágra. Mi figyelmeztette ottlétére érzékeimet? Az a bizonyos belső megrezdülés, mely csupán felületes ember szemében meglepő. Belső természetünknek ez a müködése éppen olyan egyszerü, mint bármely mindennapi külső érzékelésünk. Én sem lepődtem meg, csupán haragudtam. Erkölcsi képességeinkről tett, oly kevéssé ismeretes tanulmányaim, ha egyébre nem, hát arra voltak jók, hogy rendszerem igazolására a magam szenvedelmében bukkanjak néhány eleven példára. Volt valami bizarr a tudósnak és szerelmesnek, a bálványozásnak és a tudománykedvelésnek ez összetalálkozásában. A tudós elégedett képpel bólogatott olyasvalamire, ami kétségbeejtette a szerelmest, de viszont alig hogy győzedelmeskedni látszott, a szerelmes már boldogan vágta sutba az egész tudományt. Foedora észrevett és elkomolyodott. Feszélyezte jelenlétem. Az első felvonásközben meglátogattam. Egyedül volt, nála maradtam. Bár szerelemről még sohasem volt szó közöttünk, ugy éreztem, hogy kenyértörésre kerül a dolog. Titkomat eddigelé még csak nem is érintettem előtte. Mintha mind a ketten vártunk volna valamire. Ő meghittjévé tett apró tervezgetéseinek s minden este szivesen, szinte szorongva tudakolta: eljövök-e másnap. Ha egy-egy szellemesebb megjegyzés siklott ki a száján, felém röppent a tekintete, mintha csupán nekem akart volna vele tetszeni. Ha duzzogtam, ő csak annál szivesebb volt. Ha pedig őt láttam kedvetlennek, némi jogot éreztem arra, hogy faggassam: miért neheztel. Ha hibáztam valamiben, jó sokáig hagyott rimánkodnom, mig végre megbocsátott. Ezek az apró civódások, amelyekbe oly szivesörömest bocsátkoztunk, tele voltak szerelemmel. Annyi bájjal, annyi édes kacérsággal fegyverkezett fel ilyes alkalmakkor, és én oly igaz gyönyörüséget találtam benne! E percben azonban bizalmasságunknak hire-hamva sem volt. Ugy feszengtünk egymással szemben, mint két idegen. A grófnő fagyos volt, engem rossz előérzet gyötört.

– Haza fog kisérni, – mondta, darab végeztével.

Az idő közbül hirtelen megváltozott. Mikor kiléptünk, hóval elegyes ólmos eső esett. Foedora kocsija nem jöhetett egészen a szinház kapujáig. Látván, hogy előkelő hölgy készül gyalog átvágni az utcán, egy szolgálatra kész hordár fölébünk tartotta esernyőjét. Kocsiba szállásunk előtt természetesen a markát tartotta. Nálam nem volt semmi. Tiz esztendőt adtam volna akkor az életemből, ha csak két sou akad is a zsebemben. Pokoli keserüség hasogatta férfiui büszkeségemet, s mindama hiuságot, ami belém szorult. Ezt a néhány szót: »Nincs pénzem, jó ember!« nyersen vetettem oda keserü nagy bosszuságomban. És én mondtam ezt, én, osztályos sorsosa amaz embernek, én, aki ugyancsak jól ismertem a nyomoruságot! Én, aki annak idején oly könnyedén dobtam el magamtól hétszázezer frankot! A lakáj félretaszitotta a hordárt és a lovak nekiiramodtak. Hogy megérkeztünk a palotába, Foedora szórakozott volt vagy annak igyekezett látszani. Kérdéseimre csak ugy foghegyről vetett oda egy-egy rövidke szót. Elhallgattam. Rettenetes percek voltak azok. A kandalló elé telepedtünk. Mikor az inas, felszitván a tüzet, eltávozott, a grófnő jól fegyelmezett arcával felém fordult és ünnepies komolysággal kezdett beszélni.

– Franciaországba való visszatértem óta vagyonom kisértetbe hozott már néhány fiatalembert. Olyan szerelmi nyilatkozatokat tettek, amelyekre méltán büszke lehetnék. Találtam közöttük olyanokra, akik annyira komolyan és olyan mélyen vonzódtak hozzám, hogy feleségül vettek volna még akkor is, ha csupán azt a szegény leányt találták volna fel bennem, aki valamikor voltam. Bizvást elhiheti, Valentin ur, hogy vagyont, rangot egyaránt kinálgattak. De elhiheti azt is, hogy én sohasem foglalkoztam többé azokkal, akik elég balgák voltak nekem szerelmi ajánlatokat tenni. Ha az önhöz való vonzódásomban egyáltalán nem volna komolyság, nem figyelmeztetném most. Hogy figyelmeztetem, az inkább barátságra, mint gőgre vall. Az asszony mindenkor a megszégyenülés lehetőségével kerül szembe, mikor feltéve azt, hogy szeretik, eleve elháritja magától ezt a mindenképpen hizelgő bizonyságot. Ismerem Arsinoé meg Araminte jeleneteit, azért megszoktam már azokat a feleleteket, amelyeket ilyen esetekben szokás adni. De remélem, hogy ma nem fognak balul megitélni. Mert felsőbbrendü ember az, aki előtt őszintén feltártam a lelkemet.

A pörök csinját-binját magyarázó ügyvéd, a szerződés pontjait rendre soroló közjegyző nem beszélhet teljesebb hidegvérrel, mint ahogyan ő akkor beszélt. Tisztán csengő, zengzetes hangja nem árulta el a legcsekélyebb felindulást sem. Csupán az arcán, a mindenkor nemes és kifogástalan mozdulatain vettem észre diplomatikus hideg tartózkodását. Kétségkivül jól megfontolta minden szavát s megcsinálta magában e jelenet programmját. Barátom, az az asszony, akinek kedve telik a szivünk meghasogatásában és aki gyönyörüséget talál abban, hogy tőrt üssön rajta keresztül és még meg is forgassa a sebben, az az asszony imádni való, mert szeret és azt akarja, hogy szeressék! Egyszer valamikor majd módot talál arra, hogy kárpótoljon szenvedéseinkért, mint ahogy – szólás-mondás szerint – Isten is megjutalmaz jó cselekedeteinkért. És százszoros gyönyörüséggel fizet meg a rosszért, melynek erőszakosságát elismeri. Nem szenvedélytől izzik-e hát a kinzó kedve? De nem szörnyüséges kinszenvedés-e, mikor hideg nyugalommal gyötör bennünket halálra az asszony? Abban az órában Foedora tudtán kivül végiggázolt minden reménységemen, megtiporta életemet és szétdulta egész jövőmet, azzal a semmibe sem vevő gondatlansággal, azzal az ártatlan kegyetlenséggel, amelylyel a gyermek, puszta kiváncsiságból, kitépegeti a lepke szárnyait.

– Később, – folytatta Foedora, – remélem, be fogja ismerni, hogy igaz hajlandóság az, amit barátaimnak felajánlok. Velük szemben mindenkor jónak és áldozatra késznek fog találni. Az életemet is odaadnám érettük, de megvetne ön maga is, ha szerelmüket elfogadnám, anélkül, hogy viszonozni tudnám. Megállok. Ön az egyedüli ember, akinek ez utóbbi szavakat valaha elmondtam.

Az első percben elakadt a szavam, azután alig tudtam lebirni a lelkemben tomboló vihart, de később mégis csak sikerült érzéseimet magamba fojtani. Mosolyogva válaszoltam neki:

– Ha azt mondom önnek, hogy szeretem, számkivet innen; ha közönyösnek vallom magam, azért büntet meg. A papok, a birák és a nők sohasem vetkőznek ki egészen a ruháikból. Hallgatni annyi, mint nem dönteni; engedje meg, hogy hallgassak. Hogy baráti szóval figyelmeztetett, egyértelmü azzal, hogy nem szivesen veszitett volna el. Ez a gondolat nagyon jól esik büszkeségemnek. De vessük messze magunktól egyéniségünket. Minden valószinüség szerint ön az egyedüli nő, akivel én, filozófusi mivoltomban, egy, a természet törvényeinek olyannyira ellentmondó elhatározást megbeszélhetek. Nemének más egyéneivel összehasonlitva, ön valósággal tüneményszámba megy. Azt szeretném, ha jó szándékkal, együtt keresnénk a lélektani anomália okát.

Azokhoz a nőkhöz hasonlóan, akik el vannak telve magukkal és valósággal szerelmesek önön bájaikba, vajjon önben is megvan az a nagy önzés, mely megborzongatja arra a gondolatra, hogy egy férfiu tartozékává lesz, lemond saját akaratáról s olyan konvencionális felsőbbség hatalma alá kerül, mely sérti? Ezerszer szebbnek látnám ugy! Megjárta talán az első szerelmével? Termetének eleganciáját, gyönyörü alakját félti talán az anyasággal járó elformátlanodástól és éppen ez egyik titkos oka huzódozásának a hevesebb szerelemtől? Van valami veleszületett tökéletlensége, mely akarata ellenére teszi erényessé?… Ne haragudjon rám e kérdésekért, én most kutatom és tanulmányozom önt, ezer mértföldnyire a szenvedélytől. A természet, mely született vakokat teremt, olyan nőket is teremthet, akik süketek, vakok és némák a szerelemben. Ugy vélem, ön nagyszerü tanulmány tárgya lehet orvostudományi szempontból! Ön maga sem tudja talán, mit ér. Lehetséges, hogy nagyon is jogos ellenszenvvel viseltetik a férfiak iránt. A magam részéről önnel tartok, s egy szálig rutnak, utálatosnak tartom valamennyit. Igaza van, – folytattam szivemnek egy hatalmas dobbanása után, – önnek meg kell vetnie bennünket, mert nincsen olyan férfi a világon, aki méltó volna önhöz!

Minek tálalnám elibéd most mindazt a sok szarkasztikus elmésséget, a melyekkel akkor nevetve dobálóztam! A legfanyarabb szó, a legkeserübb irónia sem csalt ki belőle egyetlen vállvonást, egyetlen fitymáló mozdulatot. Csak hallgatott rám, megőrizvén ajka és szeme körül szokott mosolyát, azt a mosolyt, amelyet, akárcsak valami ruhát, tetszése szerint öltött magára bármikor a barátai, egyszerü ismerősei, vagy éppen idegenek kedvéért.

– Nem szép tőlem, hogy minden ellenkezés nélkül maradok meg a boncolóasztalán? – szólalt meg ő is, fölhasználva egy pillanatot, a melyben csak némán bámultam. – Mint láthatja, – folytatta kacagva – barátaimmal szemben nem vagyok tulságosan aggodalmaskodó. Ilyen modorra más asszonynak az lenne a felelete, hogy ajtót zárna ön előtt.

– Számüzhet maga mellől, anélkül, hogy okát kellene adnia szigoruságának.

Ezt mondva, ugy éreztem, hogy kész volnék megölni, ha csakugyan kiadja nekem az utat.

– Bolond maga, barátom, – mondta nevetve.

– Gondolt már arra néha, mi mindenre képes a szenvedély? Megesett már, hogy a kétségbe kergetett ember megölte kedvesét.

– Jobb meghalni, mint boldogtalannak lenni, – válaszolta hidegen. – Megeshetik, hogy az ennyire szenvedélyes ember egyszer csak faképnél hagyja az asszonyát a szalmazsákon, mikor egész vagyonát elverte már.

Csak ugy hüledeztem erre az aritmetikára. Világosan láttam az örvényt, mely e nő és közöttem tátong. Nem értenénk meg egymást sohasem.

– Isten vele, – mondtam neki hidegen.

– Isten vele, – mondotta ő barátságos fejbólintással. – Viszontlátásra holnap!

Egy pillanatra rámeredtem és tekintetemben ott égett egész szerelmem, melyről már lemondtam. Csak banális mosolygását láttam, a márványszobornak azt a mitsem érő mosolygását, mely szerelmet látszik kifejezni, de hideg.

XXIV.

El tudod-e képzelni, mekkora fájdalom szakadt le rám, mekkora kinok vájkáltak bennem, mikor mindent elveszitve, esőtől, hótól átázottan bandukoltam hazafelé az ólmos esőtől csuszamlós utcákon? Elgondolni, hogy ő még csak nem is sejti az én nyomoruságomat, s eszébe sem jut, hogy nem vagyok gazdag, nem áll rendelkezésemre fogat, mint neki! Mekkora bukás, mekkora csalódás! Nem pénzkérdés volt ez többé, hanem az egész lelkem boldogulásának kérdése. Találomra bandukoltam hazafelé, egyre különös beszélgetésünk szavain tépelődve. Olyan mélyen belemerültem a csürés-csavarásba, hogy végtére is kételkedni kezdtem a szavak és a gondolatok értékében. És szerettem, még mindig szerettem azt a hidegszivü asszonyt, akit lépten-nyomon ujra meg kell hóditanom, aki mindig megfeledkezve arról, amivel tegnap kecsegtetett, minden nap uj imádottként kerül utamba.

Az Institut előtt elhaladóban átborzongott rajtam valami. Akkor ébredtem rá, hogy még semmit sem ettem. Egyetlen árva fillérem sem volt már. A tetejébe még a kalapomat is elformátlanitotta az eső. Hogyan közeledhessem már most valami előkelőbb asszonyhoz, hogyan mutatkozzam a szalónjában, ha még csak tisztességes kalapom sincsen! Megátkoztam azt a bolond divatot, hogy kalapunkat kénytelen-kelletlen szüntelenül a kezünkben kell tartanunk. Ugyancsak gondját kellett viselnem a magaménak, hogy ugy a hogy eddig is türhetően fessen. Nem volt vadonatuj, de avult sem; nem kopott le a szőre, de selymesnek sem volt mondható; szóval megjárta még eléggé tisztességes kalapnak. Mesterkedésekkel meg-meghosszabbitott életének azonban elérkezett immár utolsó szakához; megsérült, kajla lett, a végét járta, dib-dáb portéka lett belőle, méltó a gazdájához. Harminc soun mullott, hogy vége szakadt nagy ügygyel-bajjal kimesterkedett eleganciámnak. Mennyi titkos áldozatot nem hoztam én Foedorának e három hónap alatt!

Akárhányszor egy heti kenyérre valót áldoztam azért, hogy csak egy futó pillanatra lássam. Odahagyni a munkát és koplalni, még semmi! De végigkutyagolni Páris utcáin, anélkül, hogy sárral végigfreccsentenének, futva menni, hogy utol ne érjen az eső és éppen olyan kifogástalanul érkezni hozzá, mint azok a piperkőcök, akik körülötte feszitettek, ez már megszámlálhatatlan nehézségekbe ütköző feladat volt egy szerelmes és szórakozott poétának! Boldogságom, szerencsém fordult meg azon a petty sáron, mely netalán egyetlen fehér mellényemre feccsent! Lemondani a látásáról, ha besároztam magam vagy átáztam! Nem rendelkezni még azzal az öt souval sem, ami az utcasarki cipőtisztitónak járna, hogy lekeféltessem lábamról a sarat! Szenvedélyem nőttön-nőtt e sok apró kinszenvedés közben, mely végtelenül elgyötri az érzékeny embert. A nyomorgók nem beszélhetnek az ő nagy áldozataikról azoknak az asszonyoknak, akik fényüző, elegáns világban élnek. Ezek a nők olyan prizmán keresztül nézdegélik a világot, mely aranyosra fest embereket és dolgokat egyaránt.

Az efajta nők optimisták önzésből, kegyetlenek a bon ton kedvéért, s már csak mulatságaik miatt sem érnek rá elmélkedni a mások bajairól. Gyönyörökbe merülve, közönyösek a szerencsétlenséggel szemben. A fillér szemükben sohasem jelent milliót, de a milliót viszont könnyen fillérszámba veszik. Ha a szerelmet nagy áldozatokkal kell bizonyitani, viszont fátyolt is kell ez áldozatokra vetni és hallgatni róluk mélységesen. Ha azonban dusgazdag emberek hágnak a vagyonuk nyakára, ebben az áldozatban az előitéletes világ mindenkor a szerelem hóbortjait látja, s a tékozló kellemes feltünést kelt vele. Az ő hallgatásuk beszél, s fátyluk átlátszó, mig engem kimondhatatlan szenvedésekre kárhoztat a szükölködés, s még csak annyit sem szabad mondanom neki, hogy »Szeretem!« vagy hogy »Meghalok!« De áldozat volt-e mégis mindez? Nem kárpótolt-e bőségesen a gyönyörüség, hogy érte áldozok ennyit? A grófnő életem legközönségesebb eseményeinek is megadta a maga zománcát s fontosakká, gyönyörüségesekké tette őket szememben. Annakelőtte alig törődtem valamit az öltözködéssel, most pedig olyan tiszteletben tartom a ruhámat, mintha második énem volna. Nem igen haboztam volna, ha sebesülés, vagy a frakkom átlyuggatása között kellett volna választanom! Most már fölfoghatod helyzetemet és elképzelheted, micsoda gondolatok kavarogtak bennem akkor. Az őrjöngésem késztetett egyre gyorsabb loholásra, s talán még ez a loholás is fokozta, őrjöngésemet! Valami pokoli örömöt vagy mit éreztem, mikor igy csőstül hullott rám a szerencsétlenség. Szerencsét jövendöltem ebből az utolsó csapásból, melyet fordulópontnak szerettem hinni. Hanem a szerencsétlenségnek feneketlen kincsesbányája van.

A fogadóm kapuját nyitva találtam. Az ablakok fatábláiba szivalakban vésett kis nyiláson keresztül fénysugár vetődött ki az utcára. Pauline meg az anyja beszélgettek odabenn, rám várakozva. Meghallottam, mikor emlegettek. Hallgatóztam.

– Raphael, – mondotta Pauline, – már csak többet ér, mint az a diák a hetedik számban! Olyan szép szőke haja van! Nem találod te is, hogy van valami a hangjában, ami egészen a szivéig remeg az embernek? Meg azután, ámbár fennen hordja kissé a fejét, olyan jó ember és olyan finom tud lenni! Nagyon, nagyon kedves ember! Hiszem és vallom, hogy minden asszonynak bolondulnia kell utána.

– Ugy beszélsz róla, mintha szeretnéd! – jegyezte meg Gaudinné asszonyság.

– Ugy szeretem, mintha bátyám volna, – válaszolt nevetve a leány. – Mekkora háládatlanság kellene hozzá, hogy még csak barátságot se érezzék iránta! Nem ő tanitott-e zongorára, rajzra, nyelvtanra, szóval mindenre, amit csak tudok? Te nem igen kiséred figyelemmel a haladásomat, lelkem anyám, pedig lassankint ugy kimüvelődöm, hogy maholnap akár leckéket is adhatok. Már pedig ez annyit jelent, hogy akkor szolgálót is fogadhatunk.

Lábujjhegyen huzódtam vissza. Azután meglehetős zajjal jöttem előre ujra és beléptem a szobába, hogy átvegyem a lámpámat, melyet Pauline készségesem gyujtott meg számomra. A szegény gyermek gyógyitó balzsamot csöpögtetett sebeimre. Magamnak ez a naiv dicsérete kissé fölbátoritott. Szükségem volt arra, hogy higyjek önmagamban, s megszivleltem az előnyösebb tulajdonaimról mondott részrehajlatlan itéletet. Az ekként föléledt reménység majd csak visszatükröződik talán azokon a dolgokon is, amelyekre a tekintetem vetődik.

Eddigelé nem is vettem eléggé komolyan szemügyre azt a képet, mely pedig elég sokszor szökhetett volna szemembe. A két nőt abban a szobában. Azon az estén azonban megcsodáltam. Olyan volt a maga szerény, kedves valóságában, mint azok a képek, amelyeket a flamand festők oly édes naivsággal tudtak ábrázolni. Az anya, a tüzhely hamvadó parazsa mellé huzódva, harisnyát kötögetett, jóságos mosolylyal az arcán. Pauline valami kályhaellenzőt festegetett; festékei, ecsetei a szemnek jóleső összevisszaságban hevertek a parányi asztalkán. Mikor fölkelt ültéből és kiegyenesedett, hogy a lámpát meggyujtsa, az egész világosság fehér arcára esett. Ugyancsak hatalmas szenvedély igája alatt kellett nyögnie annak, aki meg nem bámulta áttetsző, rózsás kis kezét, eszményien szép fejét, szüzies alakját! Az éjszaka meg a csönd tették oly bájossá ezt a munkálkodó virrasztást és e békés kis zugot. Ez a folytonos és könnyü kedvvel végzett munka magasztos érzésekkel teljes, vallásos megadásra vallott. Foedoránál volt valami fásultság a nagy fényüzésben, mely fanyar gondolatokat ébresztett bennem. Ez az alázatosan viselt nyornoruság, ez az áldott jó természet ellenben fölüditette lelkemet. Lehet, hogy megalázottnak éreztem magam a dusgazdagsággal szemben. E két nő mellett, e megbámult falak között, hol a legegyszerübb élet inkább csak a sziv hevüléseiben lüktet, talán még meg is békélek önmagammal, módot találván arra, hogy protekciót gyakoroljak, a mit tudni és éreztetni oly jól esik az embernek. Mikor egészen Pauline közelébe értem, szinte anyai tekintettel nézett végig rajtam, majd remegő kezéből hirtelen letéve a lámpát, fölkiáltott:

– Istenem, milyen sápadt!… Át is ázott egészen!… Anyám majd megtörülgeti, megszáritgatja,… Raphael ur, – kezdte némi szünet után ujra, – ugy tudom, nagyon szereti a tejet; mi ma éppen tejfölt vacsoráztunk, ugye megkóstolja?

Fürgén szaladt a tejfölös csuporért, mint valami kis macska és oly kedvesen, oly szives arccal kinálgatta, hogy haboztam, ne fogadjam-e el.

– Kosarat kapok? – kérdezte aggodalmas hangon.

Nagyon egy uton járt a kettőnk büszkesége. Paulinet bántotta a szegénysége és titkon gőgöt vetett szememre. Ellágyultam. Az a tejföl talán másnapi reggelije lett volna, mégis elfogadtam. Szegény leány igyekezett palástolgatni az örömét, de ha egyszer ott csillogott a szemében!

– Bizony megéheztem, – mondottam, asztal mellé ülve. (Az ő homloka elborult egy pillanatra.) – Emlékszik még, Pauline, Bossuetnek arra a részére, amelyben azt fejtegeti, hogy Isten busásabban jutalmaz egy ital vizért, mint bármi győzelemért?

– Igen, – válaszolta.

És ugy vert mellé a szive, mint a kis pacsirtáé, mikor gyerek kezébe kerül.

– Mivel nemsokára elszakadunk egymástól, – folytattam kissé elfogult hangon, – engedje meg, hogy hálámat némikép kifejezzem azért a sok gondosságért, a melyet maga és édesanyja irántam tanusitottak.

– Hagyjuk a számadást! – mondta nevetve.

Nevetése fölindulást palástolt. Ez megdöbbentett.

– Zongorám, – folytattam, mintha nem hallottam volna szavait, – Érard legjobb gyártmányai közül való. Fogadják szivesen. Csak fogadják el minden huzódozás nélkül, ugysem vihetném magammal arra az utazásra, amelyet tervezek.

Ugy látszik, volt valami bánatos abban a hangban, amelylyel azt a pár szót kimondtam, mert a két nő olyan meghökkenéssel elegyes kiváncsisággal tekintett rám, mintha vesémig belém látott volna. Itt volt, itt volt tehát az igazi, hamisitatlan, nem szenvelgett, fenkölt s talán tartós érzés, melyet én a nagyvilág fagyos régióiban kerestem.

– Kár is azon annyit töprengeni, – mondta az anya. – Maradjon itten. Az uram ebben a szent órában már utban van hazafelé. Most este Szent János evangéliumát olvasgattam. Közbül Pauline kezében tartotta a kulcsot, mely a bibliához van erősitve. És megfordult a kulcs. Ez a jel azt jelenti, hogy Gaudinnek semmi baja és siker kiséri utjain. Pauline megpróbálta azután még önnel is, meg a hetes számu lakónkkal. A kulcs csupán önnek fordult meg. Mindannyian gazdagok leszünk. Gaudin milliomosként fog visszatérni. Láttam álmomban. Hajón ült, a mely telisded tele volt kigyóval. Szerencse, hogy zavaros volt a viz, mert az aranyat és tengerentuli drágaköveket jelent.

Ezek a szives, semmitmondó szavak, melyek hasonlitanak némiképp azokhoz a végnélküli dudolgatásokhoz, melyekkel az anya gyermeke fájdalmait csititja-csillapitja, megnyugtattak kissé. Volt annak a jó asszonynak a szavában is, meg a tekintetében is valami jóleső szivesség, ami nem üzi el ugyan szenvedéseinket, de csillapitja, enyhiti, elringatja. Pauline élesebbszemü lévén anyjánál, nyugtalanul vetette rám fürkésző tekintetét, mintha életem titka és jövőm után kutatna. Fejbólintással köszöntem meg a jót anyának, leánynak egyaránt. Azután elmenekültem onnan, mert attól tartottam, ellágyulok. Odafönn, kicsi padlásszobámban, mit tehettem mást, lefeküdtem. Veszedelmes képzelőtehetségem ezer minden alapot nélkülöző tervet rajzolt elibém s képtelen elhatározásokra ösztökélt. Még az az ember is talál valami menedékre, aki élete szerencséjének romjain botorkál, de én csak az ürben lebegtem.

Ah édesem, mi nagyon könnyen vádoljuk a nyomoruságot. Legyünk elnézők a minden társadalmi oldószerek leghatalmasabbjának hatásaival szemben. Ott, ahol nyomoruság ütött tanyát, nincsen többé szemérem, sem bün, sem erény, sem szellem. Olyan gondolatok nélkül való, olyan erőtlen voltam én akkor, mint valami kislány, aki térdre rogyik a tigris előtt. Pénz és szerelem nélkül még ura maradhat magának az ember, de az a szerencsétlen, aki szerelmes, nem ura többé önmagának, még csak meg sem ölheti magát. A szerelem a vallásos áhitatnak egy nemét kelti föl bennünk önmagunk iránt; önmagunkban egy másik életet tisztelünk. És ugy lesz a szerencsétlenség még nagyobbá a reménységgel, mert a reménység minden kinszenvedést elviseltet velünk. Azzal a gondolattal szenderültem el, hogy másnap Rastignachoz megyek és beszámolok neki Foedora különös határozatáról.

XXV.

– Ah, ah, – szólitott meg Rastignac, mikor reggeli kilenc óra előtt betoppantam hozzá. – tudom, mi hoz hozzám ily korai órában. Foedora kiadta neked az utat. Néhány mamlasz, aki szörnyen irigykedett rád, hogy olyan hatalmad van a grófnő fölött, már házassági hireket terjesztett felőletek. Csak a jó Isten a megmondhatója, mi tücsköt-bogarat össze nem hordtak a versenytársaid, s mennyi pletykának nem tettek céltáblájává!

– Igy már világos előttem minden! – mondottam.

Elgondoltam minden fanyarkodásomat és tökéletesnek találtam a grófnőt. Jól esett azt gondolnom, hogy hitvány ember vagyok, aki még nem lakolt meg eléggé, s az ő elnézésében nem láttam a szerelem kegyes türelménél egyebet.

– Csak lassan a testtel, – csititgatott az okos gascon. – Foedorában megvan a fenékig önző asszonyok természetes emberlátása, s nem lehetetlen, hogy ő már akkor megitélt téged, amikor még te csakugyan nem láttál benne mást, mint vagyonát és fényüző életmódját. Minden ügyességed mellett is lelkedbe látott. Eléggé ért ő maga a tettető mesterséghez, hogy ne ismerjen irgalmat semmiféle komédiával szemben. Ugy látom, rossz utra téritettelek. Ez az asszony, szellemének és modorának minden finomsága mellett is uralkodni vágyónak látszik, mint minden nő, aki agyával méri a gyönyörüségeket. A teljes és tökéletes boldogság számára a jólétben, a társadalmi élvezetekben van. Az érzelem nála csak szerep. Szerencsétlenné fog tenni téged, s a főkomornyikja leszel…

Rastignac siket fülekre talált. Félbe is szakitottam, látszatra vidáman közölve vele financiális helyzetemet.

– Tegnap este valami buta véletlen megfosztott minden garasomtól, – válaszolta. – E nélkül az ostoba véletlen nélkül szivesen megosztottam volna veled az erszényemet. De térnénk be talán villásreggelire valahová, hátha jó tanács kerül ki az osztrigáktól.

Felöltözött, befogatott a tilburyjába, azután akárcsak két milliomos, a vakmerő szerencsevadászok arcátlanságával, akik képzeletbeli tőkékből élnek, bevonultunk a Café de Paris-ba. Az az ördöngös gascon egészen zavarba hozott könnyed modorával, rendithetetlen nyugalmával. Mikor a pompás, jól megválogatott ebéd után a kávéhoz láttunk, Rastignac, ki egyre biccentgetett a fejével, egy sereg fiatalembernek, kik egytől-egyik kifogástalanok voltak ugy föllépésüket, mint ruhájuk eleganciáját tekintve, egy ilyen dandy beléptekor azt mondta nekem:

– Ezzel vásárt fogsz csinálni.

És a pompás nyakkendőt viselő embernek, ki megfelelő asztal után nézett, intett, hogy valami beszélnivalója lenne vele.

– Ezt a fickót, – sugta fülembe Rastignac, – felérdemrendezték, mert kiadott egy csomó munkát, amiről fogalma sincsen. Kémikus, történettudós, regényiró és publicista egy személyben. Társszerzője negyed-, harmad- és felerészben a jó ég tudja hány szindarabnak. És mondom neked, olyan buta, mint dom Miguel öszvére. Nem is ember ez tulajdonképpen, hanem név, a közönség előtt ismerős cégér. Azért óvakodnék is belépni valami olyas dolgozószobába, amelynek ajtajára netalán az volna irva: Itt önmaga irhát az ember. És mégis fölér egy egész kongresszussal. Röviden afféle mesztic az erkölcsi világban, sem nem egészen tisztességes, sem nem egészen gazember. De csitt! Már verekedett is, a világ pedig ennél többet nem kiván tőle, s azt mondja felőle: »Tiszteletreméltó férfiu!«

– Hát kitünő barátom, tiszteletreméltó barátom, hogyan érzi magát Intelligenciád? – szólitotta meg Rastignac, mikor az uj vendég letelepedett a szomszédos asztal mellé.

– Megvagyok valahogy… Egyre szakad a munka a nyakamba. Most is össze van már hordva a kellő anyagom egy rendkivül érdekes történelmi emlékirathoz, de nem tudom, kit bizzak meg vele. Ettől fő a fejem. Sietős a dolog, mert az emlékiratok maholnap kikopnak a divatból.

– A közelmultról szól az az emlékirat, vagy régibb fajta? Udvari izü talán? Miféle?

– A nyakláncügyről szól.

– Hát nem csodálatos ez? – fordult felém Rastignac nevetve.

Azután a vállalkozó felé fordult.

– De Valentin ur, – mondotta rám mutatva, – barátom, akit ugy mutatok be önnek, mint jövendő irodalmi hirességeink egyikét. Volt valamikor egy marquise nagynénje, aki nagyon benfentes volt az udvarnál. Két esztendeje dolgozik a Forradalomnak royalista történetén.

Azután e furcsa üzletember füléhez hajolva mondta:

– Tehetséges ember, de olyan együgyü, hogy megcsinálja önnek azt az emlékiratot a nagynénje neve alatt, kötetenkint száz tallérért.

– Nem bánom, áll az alku, – válaszolt a másik, a nyakravalóján babrálva. – Fiu, mi lesz az osztrigámmal!

– Igen, de adjon huszonöt louis közvetitési dijat és fizessen ki neki egy kötetet előre.

– Nem, nem adok többet ötven tallérnál előre, hogy annál hamarább hozzájussak a kész kézirathoz.

Rastignac ismételte előttem ezt a halk hangon folytatott üzleti megbeszélést. Azután, anélkül, hogy megkérdezett volna, ismét a másik felé fordult.

– Megegyeztünk, – mondotta neki. – Mikor találkozhatunk ismét, hogy aprajára megbeszéljük a dolgot?

– Jöjjenek ide ebédre, holnap este hét órára.

Fölcihelődtünk. Rastignac pénzdarabot vetett a pincérnek, zsebrevágta a kifizetetlen számlát és eltávoztunk. Én csak ugy hüledeztem, milyen gondtalan könnyüséggel csapott vásárt tiszteletreméltó nagynénémmel, de Montbauron marquise-zal.

– Inkább kivándorlok Braziliába és ott tanitom az indiánusokat algebrára, amihez magam sem értek, semmint beszennyezzem a családom nevét!

Félbeszakitott Rastignac hahotája.

– Hogy lehet valaki ennyire hülye! Vágd zsebre mindenekelőtt az ötven tallérodat, azután feküdj neki az emlékiratnak. Ha befejezted, egyszerüen nem engeded meg, hogy a nénéd neve alatt jelenjék meg! Madame de Montbauronnak, aki vérpadon halt meg, a kámvás rokolyái, tiszteletreméltósága, szépsége, kendőző szerei és papucsai bőven megérnek hatszáz frankot. Ha a kiadód nem akar annyit adni a nagynénédért, mint amennyit megér, majd csak talál valami vén iparlovagot, vagy valami kopott grófnőt, aki odafirkantja a nevét.

– Miért is hagytam oda az én becsületes, jó kis padlás-szobámat! – kiáltottam föl. – A világ ugyancsak piszkos, ugyancsak nemtelen gáncsokat vet az embernek!

– Na beléd ütött már megint a poézis, mikor üzleti ügyekről van szó, – zsörtölődött Rastignac. – Gyermek vagy! Hallgass csak rám. Ami az emlékiratokat illeti, azt a közönség fogja megitélni. Ami pedig az én irodalmi keritőmet illeti, nem áldozott-e nyolc esztendőt az életéből és nem fizette-e meg kegyetlen tanulságokkal a könyvkiadás csinjának-binjának megtanulását? Ha egyenlőtlenül oszlik is meg kettőtök között a munka, nem szebb-e a te részed, pénzbeli tekintetben is? Huszonöt louis jóval nagyobb összeg neked, mint neki ezer frank! Ugyan menj, hiszen ha Diderot száz tallérért hat prédikációt tudott csinálni, te is nekifekhetsz annak a történelmi emlékiratnak és csinálhatsz belőle olyan remekmüvet, hogy csodájára jár a világ.

– Végtére is, – mondtam neki megindultan, – nagyon kellett ez nekem, s bizony nagy hálával tartozom neked érte. Huszonöt louis gazdaggá tesz…

– Gazdagabbá, mint magad is gondolod, – vágott szavamba kacagva. – Vagy azt hiszed, hogy ha efféle ügyekben fordul hozzám Finot, nem tiéd lesz az elsőség? – De gyerünk most a boulognei erdőbe, ott meglátjuk a te grófnődet is, meg én is megmutathatom neked az én kis özvegyemet, akit el szándékozom venni. Elragadó kis teremtés. Elszászi. Kicsit kövérkés. Kantot, Schillert, Jean-Pault olvassa, meg egy egész sereg vizenyős könyvet. Az a mániája, hogy mindig kikéri az én véleményemet. És nekem adni kell a hozzáértőt, mint aki kellőképpen megbecsüli e német érzelgősségeket és ismer megszámlálhatatlanul sok balladát, amelyek egytől-egyig méltók lennének arra, hogy eltiltson tőlük az orvosom. Még nem tudtam leszoktatni irodalmi rajongásáról, sirva fakad, mikor Goethét olvassa, mi több, magamnak is könnyeket kell hozzá harmatoznom, mivelhogy ötvenezer frank évi járadéka vagyon és olyan csöpp, de olyan csöppike lába, mint senki másnak a világon!… Ah, ha nem azt mondaná, hogy ansalom és hogy szafarban fatyok ahelyett, hogy angyalom és zavarban vagyok, akkor maga volna a női tökéletesség!

Láttuk a grófnőt tündökölni fogatán. Nagyon szivesen üdvözölt bennünket a kacér teremtés. Mosolygott rám és én mosolyát isteninek, szerelemtől sugárzónak találtam akkor. Nagyon boldog voltam, azt hittem, hogy szeret, pénzem is volt és duskáltam a szerelem kincseiben, nem nyomorogtam többé. Megkönnyebbülve, vidáman, mindennel elégedetten, a barátom választottját is elragadónak találtam. A fák, a levegő, az égbolt, az egész természet Foedora mosolygását tükrözte vissza nekem. A Champs-Élyséesre visszatérőben betértünk Rastignac kalaposához meg a szabójához. A nyaklánc-ügy jóvoltából elhagyhattam békés nyomoruságomat, hogy rettentő háboruságba kezdjek. Ezentul félelem nélkül szállhatok tusára megjelenés és elegancia dolgában azokkal a fiatalemberekkel, akik Foedorát körülrajongták. Hazaértem; bezárkóztam, látszatra nyugodtan könyökölve ki a padlásablakon; de örök bucsut mondtam a tetőknek, s a jövőbe kalandozva, életemet dramatizálva, szerelemről és minden ő örömeiről álmodoztam. Micsoda viharos élet folyhatik olykor a padlásszoba négy szük fala között! Az emberi léleknek büvös ereje van, szalmából is gyémántot varázsolhat; csak a gyürüt kell megforditani és ugy sarjadnak ki a földből a büvös paloták, mint éltető napsugárra mezőn a virág…

XXVI.

Másnap, ugy déltájban, Pauline kocogtatta meg halkan az ajtót. Levelet hozott. Találd ki, kitől? Foedorától. Arra kért benne, hogy menjek el érte Luxembourgba, honnan majd együtt megyünk el a muzeumot meg a Jardin des Plantes-t megtekinteni.

– A hordár válaszra vár, – mondta némi hallgatás után.

Hevenyén firkantottam néhány köszönő szót. Pauline levitte. Felöltöztem. Mikor elkészültem s elégedett tekintettel méregettem végig magamat, hirtelen átborzongatott valami fagyos gondolat:

– Kocsin jött-e Foedora, vagy gyalog? Esik-e vagy szép az idő?… De akár kocsin jött, akár gyalog, lehet-e valaha biztonságban az ember az asszonyféle fantasztikus szeszélyeitől? Pénz nem lesz nála, s egyszerre csak kedve kerekedik száz sou-t adni valami kis savoyardnak, amiért olyan szemrevaló rongyokat visel.

Egyetlen árva garasom sem volt, s este előtt már nem is juthattam pénzhez. Ifjuságának válságos idején hányszor adja meg a poéta drágán az árát annak az intellektuális hatalomnak, melyhez keservesen szük életmód és kitartó munka árán jutott! Egyszerre ezer meg ezer fájdalmas, kinzó gondolat járt át, mint megannyi dárda. Kitekintettem az ablakon és vizsgálgattam az eget; nagyon bizonytalan volt odakünn az idő. A legrosszabb esetben fogadhattam volna ugyan kocsit egész napra, de boldogságomat nem keseritette volna-e meg az a szorongató gondolat, hogy Finot-val esetleg még sem találkozhatom este? Nem éreztem magamat eléggé erősnek ahhoz, hogy ennyi szorongatást el tudjak viselni ujjongó nagy örömömben. Meg voltam ugyan győződve, hogy mitsem találhatok, hanem azért mégis nagy fölfedező körutra indultam a szobámban és kerestem-kutattam fölöttébb kétséges heverő tallérjaim után még a szalmazsákomban is. Kikutattam, fölturtam mindent, még ócska csizmáimat is kirázogattam. Ideges lázamban össze-vissza dobáltam mindent a szobában, azután aprajára megvizsgáltam minden butordarabot. Fel tudod-e fogni azt az eszeveszett örömöt, mikor hetedszer rántva ki iróasztalom fiókját, hogy a kétségbeesés fásult közönyével még egyszer megvizsgáljam: észrevettem, hogy a keresztbefutó belső pánt rovátkájában álnokul meglapulva, de tisztán, ragyogón, fényesen, mint a felhasadó csillag, egy dicső, nemes, száz sous tallér hever? Nem igen jutott eszembe, hogy számon kérjem tőle kegyetlen hallgatását, meg azt, hogy ugy megkinzott a bujósdijával. Megcsókoltam, mint a balsorsban is hünek bizonyuló barátot szokás és nagyot kurjantottam neki üdvözletül. Kiáltásomnak visszhangja kelt. Hirtelen megfordultam és Paulinet láttam magam előtt, sápadtan.

– Azt hittem, rosszul lett! – mondta remegő hangon. – A hordár… (Elhallgatott, mintha elfult volna a szava.) De édesanyám kifizette, – mondotta később.

Azután kifutott a szobából, mint valami szeles, bohó kis gyerek. Szegényke! Szerettem volna, ha ő is olyan boldog, mint én. Abban a pillanatban ugy éreztem, hogy a föld minden gyönyörüségét én érzem át és szivesen kárpótoltam volna a szerencsétleneket, akiket boldogságom árán netalán én fosztottam meg az övéktől.

Balsejtelmeinkkel csaknem mindig eltaláljuk az igazságot. A grófnő csakugyan hazaküldte kocsiját. Valami olyas szeszélyből, amit a szép asszonyok még önmaguknak sem tudnak megmagyarázni, gyalog akart végigmenni a boulevardokon egészen a Jardin des Plantes-ig.

– De hiszen esni fog! – mondottam neki.

Jobban esett neki, hogy ellentmondhatott. Véletlenül kihuztuk eső nélkül az egész idő alatt, mig bejártuk a Luxembourg-muzeumot. Mikor kiléptünk, a csüngő felhőből, melyre még az imént gyanakodva néztem, aláhullott néhány kövér csöpp. Bérkocsiba szálltunk. Alig értük el a boulevardot, megszünt az eső, s kiderült. A muzeum elé érkezve, el akartam küldeni a kocsit, de Foedora kért, hogy csak tartsuk meg továbbra. Micsoda kinszenvedés! De társalogni vele, magamba fojtván azt a titkos deliriumot, mely kétségkivül arcomra volt irva s melyet elárult félszeg, elfogult mosolygásom; együtt barangolni vele a Jardin des Plantes-ben, a cserjés-bokros utakon, fasorokon, karját érezve az enyémen, – mindebben volt valami rendkivüli, szinte hihetetlen; olyan volt, mint álmodni fényes nappal. Pedig a mozdulataiban, akár jártunk-keltünk, akár meg-megállapodtunk, semmi, de semmi sem volt, ami szerelemre vallott volna, minden szembeszökő érzékisége mellett sem. Mikor mélyebben fürkésző tekintetet igyekeztem életébe vetni, mintha valami különös, lappangó fel-feltörő belső tüzet vettem volna észre benne. De ez olyan különös volt, olyan excentrikus. A lélek nélkül való nő mozdulataiban nincsen semmi puhaság. Azért nem is hozott bennünket egymáshoz közelebb semmi közösség. Nincsen arra szó, hogy két embernek ezt a materiális össze nem illőségét ki lehessen fejezni, mert távol vagyunk még attól, hogy mozdulatban fölismerjük a gondolatot. Természetünknek e tüneményét csak ösztönszerüen lehet megérezni, kifejezni nem.

Szenvedélyemnek e végletekig felcsigázott állapotában, – folytatta némi szünet után Raphael, mintha valami belső szózat ellenvetéseire válaszolt volna, – nem boncolgattam érzéseimet, nem elemeztem a belém költözött gyönyörüséget, nem számlálgattam a szivem verését, mint ahogyan a zsugori vizsgálgatja, méregeti az aranyait. Ó nem! A tapasztalás ma már szomoru világot vet azokra az elmult időkre és emlékezetemben ugy merülnek föl képei, mint megcsillapodott tengerből a hajótörmelék, melyet szálankint-darabonkint sodor partra a hullámverés.

– Rámnézve meglehetősen fontos szivességet tehetne nekem, – kezdte meg a beszédét a grófnő, kissé zavartan függesztve rám a tekintetét. – Miután megvallottam önnek, mekkora ellenszenvvel viseltetem a szerelem iránt, sokkal szabadabban merem önt barátságunk nevében szivességre kérni. Nem tudhatná-e be magának is nagyobb érdeméül, ha ily minőségében kötelezne le? – folytatta nevetve.

Fájdalmasan tekintettem rá. Nem érzett semmit közelemben; csak mézes-mázos volt, nem szerető nő. Olyannak láttam, mintha tökéletes müvészettel csupán szerepet játszanék. Majd hirtelen egy jobban megnyomott szó, egy tekintet ujra fölkeltette bennem a reménységet. De ha föl-föllángoló szerelmem ott lobogott is a szememben, ő nyugodtan állotta sugarait, anélkül, hogy az övének fényét megzavarta volna. Olyan volt az a szem, mint a tigrisé, merev és hideg. Az ilyen pillanatokban utálatot éreztem iránta.

Furfangosan behizelgő hangján folytatta azután:

– De Navarreins herceg közbenjárásának igen nagy hasznát venném egy Oroszországban élő urral szemben, akinek befolyása viszont döntő lehetne abban az ügyben, mely vagyoni és társadalmi helyzetemre nézve egyaránt fontos. Házasságomnak a cár által való elismerését értem. Ha jól tudom, de Navarreins herceg unokabátyja önnek. Egy levél tőle, s minden rendbe jöhet.

– Készséggel állok rendelkezésére, – válaszoltam.

– Nagyon szép magától, – mondotta, kezemet megszoritva. – Jöjjön ebédre hozzám, mindent elmondok önnek, mintha csak gyóntatóm volna.

Ez a bizalmatlan, zárkózott teremtés, kitől még soha senki egyetlen szót sem hallott magánügyeiről, ime most engem tesz meghittjévé.

– Mennyire örülök most annak, hogy hallgatásra kárhoztatott! – kiáltottam föl. – De jobban szerettem volna valami nehezebb próbát kiállani.

Most már elviselte mámoros tekintetemet és nem utasitotta vissza hódolatomat; szeretett! Megérkeztünk. Szerencsémre a kocsis beérte azzal, amit erszényemből a markába tudtam forditani. Ugy telt el az egész nap, hogy csupa gyönyörüség! Egyedül vele; nála! Ez volt az első eset, hogy igy láthattam. Mind e napig a ceremóniás illem és a hideg udvariassági formák választottak el egymástól bennünket, még a pompás ebédek alkalmával is. Most azonban mintha csak egy födél alatt éltem volna vele, mintha csak az enyém lett volna. Csapongó képzeletem le is rombolta a korlátokat, s kényemre formálta az élet eseményeit. Képzeletben usztam a boldog szerelem gyönyörüségeiben. Férji minőségemben boldogan elgyönyörködtem benne, amint tesz-vesz egyet-mást. Még azt is öröm volt megfigyelnem, hogyan oldja le magáról a sált és kalapot. Kis időre magamra hagyott s haját rendbehozva, még elragadóbban tért vissza. Miattam, az én kedvemért tette! Ebédközben csupa figyelem volt velem szemben, s végtelenül bájossá, kedvessé tett ezer olyan apró dolog, ami mind csupa semmiség és mégis életünk felét foglalja le. Mikor a pattogó tüz mellé telepedtünk, selyem karos széken ülve, a keleti fényüzés legkivánatosabb portékáitól környezetten, mikor közvetlen közelemben éreztem azt az asszonyt, akinek hirhedt szépsége annyi szivet dobogtatott már meg, akit oly nehéz volt meghóditani és aki most velem beszélt, engem tett központjává minden kacérságának, tuláradó boldogságom már szinte határos volt a szenvedéssel. Szerencsétlenségemre eszembe jutott az a fontos ügy, amelyet még az este nyélbe kellett ütnöm, s készülődni kezdtem a megbeszélt találkára.

– Már? Ugyan! – mondta, mikor észrevette, hogy kalapom után nyulok.

Szeretett! Én legalább ugy véltem, hallva azt a behizelgő, szives hangot, melyen ezt a két szót kimondta, hogy hosszabbra nyujtsam boldogságomat, szivesörömest adtam volna két esztendőt az életemből minden egyes óráért, amelyet vele szabad töltenem. Boldogságom csak növekedett, mikor arra gondoltam, mennyi pénztől esem el miatta. Éjfél volt, mikor elbocsátott.

XXVII.

Másnap azután jókora lelkifurdalással fizettem meg hősködésemet. Attól tartottam, kisiklik kezemből az egész emlékirat-ügy, mely pedig életbevágóan fontos volt rám nézve. Futva mentem Rastignachoz s onnan együtt jövendőbeli munkáim cimzetes szerzőjéhez, hogy még reggeli eltávozta előtt beszélhessünk vele. Finot egy kis irást olvasott föl előttem, melyben egyáltalán nem esett szó a nagynénémről. Miután aláirtam, leolvasta elibém az ötven tallért. Együtt reggeliztünk mind a hárman. Mikor kifizettem az uj kalapomat, apró adósságaimat és megváltottam hatvan darab harminc sou-s szelvényemet a vendéglőben, mindössze harminc frankom maradt. De néhány napra mi gondom sem volt az élet apró ügyes-bajos dolgaival. Ha Rastignacra hallgatok és elfogadom a melegen ajánlott angol módszert, akár kincseket gyüjthettem volna. Mindenáron hitelt akart nyitni nekem, s ajánlotta, hogy csináljak adósságot, állitván, hogy a kölcsönök támogatják a hitelt. Szerinte minden földi tőke között a jövő a leghatalmasabb és a legszolidabb tőke. Adósságaimat ilyenformán jövendőbeli kontingensekre hipotekálva, állandó megrendelőként vezetett be a szabójához, az ollónak e müvészéhez, ki tisztában van a fiatal ember kifejezéssel, s az esküvőm napjáig engem sem fog zaklatni. E naptól fogva befellegzett annak a kolostori, tanulmányokkal töltött életnek, amelyet három esztendeig folytattam. Szorgalmasan eljárogattam Foedorához és külső megjelenés dolgában is igyekeztem vetélkedni az ő társaságabeli hangadókkal. Élt bennem a hit, hogy egyszer s mindenkorra végeztem a nyomorusággal. Fölszabadulva, szellememnek is tágabb tere nyilott; hamarosan végeztem versenytársaimmal, s olyan emberszámba vettek, mint aki ellenállhatatlanul hódit a világban. A benfentesek efféle szókkal emlékeztek meg rólam: »Az ilyen fajta szellemes fickónak csak a fejével szabad szeretnie!« S érzéseim rovására magasztalták szellememet. »Szerencséje, hogy nem szerelmes!« mondogatták. »Vagy lehetne-e ennyire vidám, ennyire sziporkázó, ha szerelmes?«

Hanem azért Foedora mellett biz én csak olyan szerelmesen málé voltam. Valahányszor egyedül maradtam vele, vagy meg sem tudtam mukkanni, vagy ha megszólaltam, hát fitymálva szóltam a szerelemről. Olyan bánatosan vidám voltam, mint valami udvaronc, aki kegyetlen bosszuságát igyekszik palástolni. Igyekeztem magamat nélkülözhetetlenné tenni az ő szemében. Arra törekedtem, hogy még hiuságánál fogva se lehessen el nélkülem. Napról-napra mellette forgolódva, valósággal rabszolgájává lettem. Afféle játékszerré, mely mindenkor kezeügyébe akad. Ekként fecsérelve el az egész napot, csak késő este vetődtem haza, hogy legalább éjszaka dolgozhassam valamit. Alig aludtam két-három órát reggel felé. Mivel pedig nem tudtam Rastignac módjára megalkudni az angol módszerrel, hamarosan garas nélkül maradtam. Naplopó lévén hozzávaló vagyon nélkül, elegáns, üres zsebbel, s még hozzá szerelmes is gyér kilátásokkal: természetes, hogy ujra csak odakerültem, ahonnan már kiláboltam volt, a kétséges élet nyomoruságaiba, melynek kegyetlen szenvedéseit a jómód csalóka látszatával igyekeztem palástolgatni. Ismét átéreztem hajdani kinszenvedéseimet, de most már kevésbbé hevesen. Ugylátszik, hozzátörődtem már rettentő válságaihoz. Akárhányszor megesett, hogy a szalónban ugyancsak fukarul felszolgált tea meg süteményféle volt egész napi eledelem. A grófnő pazar ebédjei után olykor két napig sem ettem. Minden erőmet, minden megfigyelőképességemet teljes erőfeszitéssel arra használtam föl, hogy mélyebbre hatolhassak Foedora kifürkészhetetlen jellemébe.

Mindazideig hol a reménység, hol a kétségbeesés befolyásolták róla alkotott véleményemet. Hol a legszeretőbb nőt, hol nemének legérzéketlenebbjét láttam benne. Hanem azután türhetetlenekké váltak az örömnek és a bánatnak az alternativái. Szerelmem kiirtásával akartam véget vetni e szörnyü vergődésnek. Komor fényesség cikázott végig olykor a lelkemen és mutatta meg azt az örvényt, mely közöttünk tátongott. A grófnő minden aggodalmamat igazolta. Sohasem láttam, hogy szemét könny fátyolozta volna. Szinházban a legmeginditóbb jelenetet is hidegen, vagy éppen mosolygó arccal nézte végig. Egyedül magára volt gondja, mások örömét, mások baját még csak észre sem vette. Velem pedig játékot üzött! Boldog voltam, hogy áldozatot hozhatok érette, s örömest aláztam meg magam, meglátogatva de Navarreins herceget, rokonomat, azt a tetőtől-talpig önző embert, akit elpiritott az én nyomoruságom és aki elég kutyául bánt el velem ahhoz, hogy gyülöletes legyen előttem. Azzal a kimért udvariassággal fogadott, melynek hangja és a vele járó magatartás határos a sértéssel. Tekintetének nyugtalansága könyörületre inditott. Én szégyeltem magamat helyette kicsinyességéért ekkora módban, szegénységéért akkora fényüzés közepette. Sulyos veszteségeiről kezdett beszélni, amelyek a háromszázalékos kamat miatt érték. Akkor mondtam meg neki látogatásom tulajdonképpeni okát. Elundoritott hirtelen szineváltozása, mely modorának fagyosságából hirtelen mézesmázosságba csapott át. A nóta vége pedig, lelkem cimborám, hogy eljött a grófnőhöz és kivert a nyeregből. Foedora ugy tudta rendezni a dolgokat, hogy egyik kellemes meglepetésből a másikba essék; előszedte minden fegyverét és elbüvölte, megigézte, s végül is csupán vele közölte azt a titokzatos ügyet, amelyből én egy kukkot sem tudtam meg. Én csupán eszköz voltam a kezében!… Mikor hercegi rokonom is nála volt, alig vetett rám ügyet; sőt talán még annyi szivességgel sem viseltetett irántam, mint mikor először mutattak be neki.

Egyszer este valami olyas mozdulattal, olyas tekintettel alázott meg a herceg előtt, amit semmiféle szóval vissza nem lehetne adni. Sirás fojtogatott; mikor elmentem, ezer bosszutervet forraltam, hajmeresztő erőszakosságokat forgattam a fejemben…

Gyakran elkisértem a Bouffonsba. Ott, mellette, szerelemmel a szivemben, hosszan elnézdegéltem, átadva magamat a zene csodálatos hatalmának és gyönyörüséggel érezve, hogyan oszlik meg lelkem a kettős gyönyörüségben, mikor csordulásig van szerelemmel, s szivemnek minden dobbanása visszhangra kél a muzsikában. A szerelem tuláradt rajtam, betöltötte a levegőt, a szinteret, mindent és diadalmaskodott is mindenen, őt kivéve. Olyankor megragadtam a kezét, mélyen a szemébe néztem és fürkésztem arcának minden vonását, nem ébred-e bennük valamely rögtönös érzés, s nem olvad-e a hangok zsongására harmóniába az enyémmel. De csak nem mondott a keze semmit sem és néma maradt a szeme is. Mikor kohóvá lett szivem minden tüze, az arcomon át sugárzott felé már-már pörkölő hevével, akkor azt a bizonyos mosolyt vetette felém, amelyet a szalón minden egyes portréjának az ajkai körül ott láthat az ember. A zenét nem élvezte. Rossini, Cimarosa, Zingarelli isteni szépségei nem juttatták eszébe egyetlen érzését sem, nem forditották a zene nyelvére életének egyetlen poétikus fejezetét sem. Érzéketlen volt a lelke. Foedora olyan volt ott, mint külön szinházi látványosság a szinházban. Lorgnetteje szüntelenül páholyról-páholyra tévedt. Fejét szüntelenül erre-arra jártatta, bárha nyugodt volt. A divat nyügét viselte ő is; páholyát, kalapját, fogatát és önmagát egyaránt alárendelte neki. Gyakran kerülünk össze látszatra iromba emberekkel, kiknek szive csupa jóság, csupa gyöngédség a bronzkülső mögött. Az ő gyöngéd, graciózus teste azonban bronz szivet takart. Fatális tudományom birtokában ugyancsak kinyilott a szemem. Ha a bon ton abból áll, hogy mások kedvéért kivetkőzzünk önmagunkból, szavainknak, mozdulatainknak állandó kedvességet kölcsönözzünk és azzal járjunk mások kedvében, hogy önmagukkal tegyük elégedettekké, akkor Foedora minden furfangossága mellett sem tudta plebejusi származásának minden nyomát eltüntetni. Nála ez sem volt egyéb egyszerü csalafintaságnál. Modora sem volt veleszületett, meglátszott rajta, hogy fáradságosan szerezte meg. Udvariasságán is áttetszett valami szolgai vonás. Kegyeltjeinek szemében minden mézes szava jóságának megannyi jele volt, hajhászott tulzásait meg a legnemesebb lelkesedésnek tartották.

Egyedül én tanultam ki fintorgásait, én hüvelyeztem ki belső valóját abból a vékonyka kéregből, melyen tul nem láttak már az emberek, azért nem is vezetett félre alakoskodásával, azért ismertem ki fenékig macskalelkét. Valahányszor valami szeleburdi bókolt előtte s magasztalta, mindannyiszor helyette szégyeltem magam. És mégis szerettem! Hittem, hogy magasröptü szerelmem szárnyai alatt felolvad egyszer a jég. Ha valamikor utat nyithatnék szivében az asszonyi gyöngédségnek, ha rávezethetném, hogy mennyi magasztosság van az önfeláldozásban, gondoltam, bizonynyal tökéletesnek látnám, angyallá lenne szememben. Szerettem egész emberi, szeretői, müvészi mivoltommal, holott nem lett volna szabad szeretnem, hogy elérhessem. Valami jól öltözött gavallér vagy hideg számitó talán meghódithatta volna. Mesterkéltségénél, hiuságánál fogva hajlott arra, hogy a hizelkedést szivesen vegye s bizonyos, hogy könnyü szerrel meg lehetett volna vele ejteni. Fagyos körmönfontsággal játszva fölibe kerekedhetett volna bárki. A legvadabb fájdalom elevenig hasogatta meg minden idegemet, mikor önzését naivul föltárta előttem. Magam előtt láttam, amint egyszer csak magára marad az életben, nem lesz még a kezét sem kinek nyujtania, s nem akad egyetlen baráti szempár sem, mely rajta csüggene, vagy amelybe az övé tekinthetne. Egyszer este nekibátorodtam és el is mondottam ezt neki, s élénk szinekkel festettem elibe szomoru, magányos, rideg öregségét. A rászedett természet e megdöbbentő bosszuállásának elébe vetitésére sem volt csupán fitymáló szava.

– Vagyonom mindenkor lesz, – volt a válasza. – Aranynyal pedig kényünkre-kedvünkre kelthetünk olyan érzéseket a környezetünkben, aminők után netalán éppen vágyakozunk.

Lesujtott ennek az asszonynak, ennek a fényüző világnak a logikája és magamat kárhoztatva távoztam el, hogyan szegődhettem hozzájuk bálványimádónak. A szegény Paulinet nem szerettem, de nem volt-e joga a gazdag Foedorának visszautasitania Raphaelt? Lelkiismeretünk nem véti el a maga itélő tisztét, ha ki nem öltük még magunkból. »Foedora – sugallotta nekem valami szofisztikus belső szózat – se nem szeret, se vissza nem utasit senkit; szabad egészen, de valamikor pénzért adta el magát. Akár szeretője volt, akár felesége, bizonyos, hogy az orosz grófé volt. Életében egyszer még ő is kisértetbe eshetik. Várj sort!« Nem volt ez az asszony sem erényes, sem vétkes, távol élt az emberektől az ő maga külön világában, akár paradicsom, akár pokol volt is az a világ. Ez a kasmirba, csipkébe öltözött asszonyi rejtelem fölzaklatott a szivemben minden emberi érzést, a büszkeséget, a nagyravágyást, a szerelmet, a kiváncsiságot…

XXVIII.

A divatos hóbort, vagy az eredetiség hajszolása, ami valamennyiünket el-elfog olykor, akkoriban abban lelte kedvét, hogy az egekig magasztalt valami kisebbfajta boulevardi szinházat. A grófnőnek kedve kerekedett megnézni az egyik liszttel bemázolt képü szinészt, kit különösen felkapott a fáma és engem ért a megtiszteltetés, hogy őt, tudja a jó ég micsoda silány bohózat első előadására elkisérjem. A páholy potom száz souba került, nekem azonban egy fityingem sem volt. Finothoz rösteltem beállitani, hogy valamelyes előleget kunyoráljak tőle, mert az emlékirat fele-kötetét még nem irtam volt meg, Rastignac pedig, a gondviselésem, elutazott valahová. Ez a szükölködés megkeseritette az életemet. Egyszer, a Bouffonsból kijövet, szakadt az eső és Foedora kocsit intett oda az én számomra. Lekötelező figyelmét kénytelen-kelletlen el kellett fogadnom hiába volt minden kifogás, hasztalan érveltem azzal, hogy szeretek esőben járkálni, meg hogy játékházba készülök. Nem találta ki nyomoruságomat. Nem vezette rá sem zavart magam viselete, sem fanyarul tréfás beszédem. Majd kiégett a szemem, de hogyan tudott volna ő olvasni a tekintetemből? Hány furcsa szeszély üz játékot egy-egy fiatal ember életével.

Utközben a kocsikerék minden gördülésére elfogott valami ujabb kétségbeesett gondolat. Megpróbáltam a kocsi hátuljából kifeszegetni egy szál deszkát, hogy a támadt résen át inaljak el. Nem ment a dolog sehogyan sem. Kacagtam egy keserveset, azután fásult nyugalommal, bárgyun adtam meg magam a sorsnak, mint a pellengérre itélt, mikor nyakára illesztik a vasperecet. Hazaérve alig dadogtam még egy-két szót, Pauline már szavamba vágott:

– Ha netalán nem volna pénze…

Rossini muzsikája potomság e néhány szóhoz képest. De térjünk vissza a Funambuleshez. Hogy odakisérhessem a grófnőt, elhatároztam, hogy zálogba csapom azt az aranykeretet, amely édesanyám arcképét övezte. Bárha szememben a zálogház nem sokkal volt különb a bagno kapujánál, még ágyamat is szivesen adtam volna oda, semmint alamizsnát kunyoráljak. Ugy sajgat annak az embernek a tekintete, akitől pénzt kérünk! Egyik-másik kölcsön becsültetésünkbe kerül, mint ahogy viszont némely baráti ajkról elhangzott visszautasitás utolsó illuziónktól foszt meg. Pauline dolgozott, az anyja már feküdt. Futó tekintetet vetettem az ágyra, melynek kárpitja könnyedén félre volt hajtva. Megláttam Gaudinné asszonyság nyugodt profilját, amint sárgán a vánkosára rajzolódott s ugy véltem, mély álomba van merülve.

– Valami gondja van? – kérdezte Pauline, ecsetjével festményéhez közeledve.

– Nagy szivességet tehetne nekem, – mondottam én.

Olyan sugárzó arccal tekintett rám, hogy megremegtem tőle.

– Szeret vajjon? – gondoltam magamban. – Pauline, – folytattam azután.

Közelebb huzódtam hozzá, hogy jobban tanulmányozhassam. Hangomon annyira átérzett a kérdés, hogy kitalálta, mit akarok. Lesütötte a tekintetét és én vizsgálgattam, ugy vélekedve, hogy azon a gyermekien tiszta arcon át ugy olvashatok a szivében, akár a magaméban.

– Szeret engem? – kérdeztem tőle.

– Egy kicsit… szenvedélyesen… egyáltalán nem…

Nem szeretett. Dévajkodó hangja, meg az a bájos mozdulat, mely szavát kisérte, nem árultak el egyebet, mint egy háládatos kis leány kedves évelődését. Bevallottam neki, micsoda bajba kerültem, milyen zavarban vagyok és arra kértem, legyen segitségemre.

– Hogyan, Raphael ur, ön röstel a zálogházba menni és engem küld oda?

Ez a gyermek-logika nagyon rámpiritott.

Látva zavaromat, megfogta kezemet, mintha egy cirógatással akarta volna enyhiteni a hirtelen kimondott igazságot.

– Szivesen elmennék, de fölösleges volna, mert ma reggel a zongora háta mögött, a falhoz szorulva két száz-sou-s talléra találtam. Odatettem őket az asztalára.

– Hamarosan ugyis pénzhez kell jutnia, Raphael ur, – szólalt meg a jó asszonyság, kinek feltünt a feje a kárpit szárnyai között, – szives örömmel kölcsönzök addig is néhány tallért.

– Ó Pauline, – kiáltottam föl, kezét megszoritva, – be szeretnék gazdag lenni!

– Ugyan minek? – mondta pajzánkodva.

Keze szivemnek minden dobbanására megremegett az enyémben; hirtelen elkapta, majd vizsgálgatni kezdte a tenyeremet.

– Gazdag nőt fog elvenni, – mondta, – de sok bánatot fog okozni önnek… Ah Istenem! meg fogja önt ölni!… Bizonyos vagyok benne.

Felkiáltása arra vallott, hogy egy kevéssé ő is hisz anyjának babonás bohóságaiban.

– Milyen könnyen hivő teremtés maga, Pauline!

– Igen, igen, egész bizonyosan, – mondta rémülettel tekintve rám, – az a nő fogja megölni, akit szeretni fog.

Majd ujra ecsete után nyult, a festékbe mártotta, látható felindulással az arcán. Rám nem tekintett azután. Abban a percben sokért nem adtam volna, ha hinni tudok az agyrémekben. Nem éppen olyan szánnivaló, aki babonás. A babona gyakran egy a reménységgel. Szobámba térve, csakugyan ott találtam a két becses pénzdarabot, bárha meg sem foghattam, hogyan kerültek elő. Az első álom zavaros gondolataiba kuszálódva, megkisérlettem utólagosan számot vetni kiadásaimmal, hogy valamiképp megmagyarázhassam magamnak ezt a váratlan leletet, de a hiábavaló számitgatásokba belekábulva, csakhamar elaludtam. Másnap éppen akkor készült hozzám Pauline, mikor én már távozó félben voltam, hogy páholyt szerezzek.

– Talán nem is fogja kifutni az a tiz frank, – mondta pironkodva az a jó, derék kis leányzó, – édesanyám azzal bizott meg, hogy ajánljam föl ezt a pénzt… Fogadja el kérem! Három tallért tett az asztalomra, s hamarosan ki akart fordulni a szobából, de visszatartottam. A bámulat fölszikkasztotta szememben a kifelé készülő könnyeket.

– Pauline, maga valóságos angyal! Nem a fölajánlott kölcsön lágyit el annyira, mint inkább az a szemérmes mód, amelylyel nyujtja. Gazdag, elegáns, rangbeli nőt kivántam magamnak, de most azt szeretném, ha millióim volnának és találkoznám egy szegény leánynyal, aki érzésekben olyan gazdag, mint maga. Lemondanék arról a végzetes szenvedélyről, mely a halálom lesz. Mert lehet, hogy beteljesül, amit nekem mondott.

– Elég! elég! – mondta.

És elfutott. Fülemüle hangja, tiszta hangfutamai visszacsengtek a lépcsőházban.

– Milyen boldog, hogy még nem szerelmes! – gondoltam magamban, mikor eszembe jutott, mennyi kinszenvedést viseltem el már hónapok óta.

Pauline tizenöt frankja nagyon kapóra jött. Foedorának eszébe jutott, mekkora kigőzölgés lesz abban a népes teremben, ahol órákon át fogunk tartózkodni és nagyon sajnálta, hogy nem hozott magával virágot. Szereztem neki bokrétát. Az életemet, a vagyonomat vittem oda neki. A lelkiismeret is furdalt, meg gyönyörüséget is éreztem, mikor átadtam neki a bokrétát, melynek árából meggyőződhettem, milyen drága mulatság az efféle széltire szokásos galantéria. Kis idő mulva panaszkodni kezdett, mennyire kellemetlenül hat rá valami mexikói jázmin erős illata, majd undor fogta el, mikor a teremben körültekintett. Azt meg éppen elviselhetetlennek találta, hogy kemény lócán kellett ülnie. Szemrehányásokat tett, hogy odavezettem. Bár az én társaságomban volt, el akart menni. El is ment. Álmatlan éjszakák, kéthavi életre valóm eltékozlása után az lett a vége, hogy kelletlenkedett velem. Sohasem volt még bájosabb ez a démon, de érzéketlenebb sem. Utközben, a szük kocsifülkében, közvetlen közelében ülve, beszittam a lélegzetét, megérintettem illatos keztyüjét, tisztán láttam egész káprázatos szépségét és éreztem valami balzsamos, édes illatot, hasonlatost az iriszéhez: az egész asszonyét, a mi még sem volt asszonyi. E pillanatban valami földerengő fénysugár egyszerre beláttatta velem e titokzatos élet mélységeit. Eszembe jutott egy ujabban megjelent könyv; költő munkája, igazi müvészi alkotás, mintha Polykletos faragta volna márványba. Mintha csak elibém toppant volna szörnyeteg hőse, ki katona képében megbokrosodott lovat zaboláz meg, leány képében udvarlóit bolonditja magába a toalettjeivel, mint maga is udvarló pedig kétségbeesésbe kerget egy fesledező, bájos kis szüzet. Nem igen tudván másként szóra birni Foedorát, elbeszéltem neki azt a fantasztikus történetet. Távolról sem vette észre hasonlatosságát azzal a képtelen poémával, csak mulatott rajta, mint valami gyermek az Ezeregyéjszaka meséin.

– Hogy ellenállhat egy korombeli fiatal ember szerelmének, a lelkem hatalmas erejének, mely feléje árad, ennek nem lehet egyéb oka, mint hogy Foedora valami titkot őriz! – mondottam magamban, hazafelé. – Talán rák emészti, mint lady Delacourt? Élete semmi esetre sem folyik rendjén.

Megborzongtam e gondolatra. Azután a legkülönködőbb és mégis legokosabb tervet kezdtem meghányni-vetni a fejemben, ami csak valaha szerelmesnek eszébe juthat. Elhatároztam, hogy tudtán kivül szobájában töltök egy éjszakát, hogy testi értelemben is kifürkészszem azt, akinek intellektualitását már kitanultam. Elmondom neked, hogyan hajtottam végre ezt a tervet, mely ugy rágott a lelkemen, mint valami korzikai szerzetes szivében a halálos bosszuállás vágya.

XXIX.

Foedora fogadónapjain annyi meghivott verődött össze, hogy képtelenség lett volna a portásnak az érkezőket a távozókkal számon tartania. Meg voltam győződve róla, hogy ily alkalommal minden botrány fölidézése nélkül ottmaradhatok. Türelmetlenül vártam a grófnő legközelebbi estéjére. Öltözködés közben, tőr hiján kis angol zsebkést csusztattam a mellényem zsebébe. Ezt a kis iróasztali szerszámot nem találhatják gyanusnak semmi körülmények között sem, s nem lévén tisztában azzal, hová vezet romantikus elszántságom, jól esett fegyvert tudnom a kezem ügyében.

Mikor a szalónok már népesedni kezdtek, bementem a hálószobába, hogy szemlét tartsak. Az ablaktáblákat csukva találtam. Belül szőnyegkárpit függött az ablakokon. Ez szerencse volt rám nézve. Megeshetik, gondoltam, hogy a komorna le akarja majd bocsátani a kárpitot, azért gondosan megoldottam mindenütt a kárpittartó láncokat. Sokat tettem kockára, mikor ily vakmerően rendezkedtem a magam kényére, de jól meghánytam-vetettem veszedelmes helyzetemet és hidegen számoltam vele. Éjféltájban elbujtam az egyik ablakmélyedésben. Hogy ne lássék a lábam, megpróbáltam, nem kuszhatnám-e föl a faburkolat alsó párkányára, hátamat a falnak vetve, s jól megmarkolva az ablak kilincsét. Jól kitanulmányoztam, hogyan tarthatom magamat valamelyes egyensulyban, megállapitottam támaszpontjaimat, kimértem, mennyi tér választ el a kárpittól, egyre jobban megbarátkoztam a helyzettel, s biztam benne, hogy észrevétlenül maradhatok ottan, ha ugyan valami akaratlan megrándulás, köhögés vagy tüsszentés el nem árul.

Nehogy hasztalanul csigázzam el magam, állva maradtam s ugy szándékoztam bevárni a kritikus pillanatot, melyben ugy kell majd ott függeszkednem, mint póknak a hálójában. A kárpit fehér selyme és mousselineje az orgona öreg sipjaihoz hasonló redőkben omlott le előttem, s volt gondom rá, hogy zsebkésemmel itt-ott lyukat messek belé. Látni akartam mindent. Tompán hallatszott be hozzám a szalónok moraja, a csevegők kacagása, emeltebb szavuk. Ez a kusza zsibongás, ez a tompa moraj fokonkint gyérebbé lett. Néhány ember oda is bejött a kalapjáért, mely közelemben, a grófnő fiókos szekrényén hevert. Ahogyan egyik-másik hozzásurlódott a kárpithoz, megborzongatott a gondolat, hogy ezek a siető, kapkodva kereső, mindenüvé bekandikáló emberek szórakozottságukkal esetleg vesztemre lehetnének. Bizni kezdtem vállalkozásom sikerében, hogy elkerültem az efféle veszedelmet. Az utolsó kalapot Foedorának valamelyik vén imádója vitte el, ki egyedül gondolván magát, nagyot sóhajtva tekintett az ágyra s mondott is mellé valami kacskaringósat. A grófnő, ki akkorra már csak ötöd-hatodmagával maradt a hálószobával szomszédos boudoirban, teát szolgáltatott föl. A csészék és kanalak megcsörrenéseibe azután csipős ötletek, szellemes itéletek vegyültek, rágalmakkal füszerezetten, melyek olyannyira megcsappantották a korunkbeli társadalom hitelét. Rastignac irgalmatlanul elbánt riválisaimmal, s maró ötleteire lépten-nyomon fölcsendült a kacagás.

– Rastignac urral nem volna tanácsos ujjat huzni, – mondotta nevetve a grófnő.

– Magam is ugy vélem, – válaszolt naivul. – Mindenkor tudtam, hol van helye a gyülöletnek… és hol a barátságnak. Ellenségeim talán éppen annyit használnak nekem, mint a barátaim. Eléggé speciális tanulmányt folytattam a modern idiomáról, meg arról az egyszerü hókuszpókuszról, amely arra jó, hogy bárminek nekimenjen, vagy bármit védelmezzen az ember. A miniszteri ékesenszólás társadalmi értelemben magasabb fokozat. Barátaik egyike szükiben van az elmésségnek, önök tisztességéről, őszinteségéről beszélnek. A másik alig megemészthető munkát ir, önök ugy beszélnek a műről, mint ami maga a lelkiismeretesség. Ha rosszul van megirva a mű, gondolatait dicsérik. Ez vagy az az ember csélcsap, állhatatlan, megbizhatatlan: megteszik csábitónak, elragadónak, hóditónak. Ha ellenségük kerül szóba, kigyót-békát kiáltanak rá és éppen olyan éles szemük van minden fogyatékosságainak kifürkészésére, mint amilyen ügyesek barátaik érdemeinek kidomboritásában. Az erkölcsi látás e pápaszemének használata adja meg a titkát társalgásunknak és az egész udvarló müvészetnek. Nem élni vele, annyi, mint fegyvertelenül talpig-páncél zászlós urakkal szállni tusára. Én élek vele! Sőt olykor visszaélek. Azért meg is van a respektusom, nekem is, meg a barátaimnak is; de meg a kardom különben is fölér a nyelvemmel.

Foedora egyik legtüzesebb imádója, egy szemtelenségéről nevezetes fiatal ember, ki éppen szemtelenségével tört magának utat a világban, fölkapta a keztyüt, melyet Rastignac oly fitymálva dobott oda. Rólam emlékezett meg, olyanformán, hogy mód nélkül kezdte magasztalni a tehetségemet és egész uri személyemet. A megszólásnak erre a fajtájára nem gondolt Rastignac. Ez a csufondáros magasztalás megtévesztette a grófnőt, ki nem is késett kérlelhetetlenül föláldozni. Hogy barátait szórakoztassa, visszaélt titkaimmal, szándékaimmal, reménységeimmel.

– Jövője van, – mondotta Rastignac. – És ugy lehet, hogy egy szép napon egyet-mást akár meg is torolhat. Tehetsége mindenesetre fölér legalább is a bátorságával. Azért ember legyen a talpán, aki ma borsot tör az orra alá, mert memóriája, az van…

– És memoárokat is csinál, – mondta a grófnő, kinek nem volt inyére a bekövetkezett mély csöndesség.

– Az álgrófnő memoárjait, asszonyom, igen, – kapott a szón Rastignac. – Hogy ilyesmit irjon az ember, ahhoz egészen más fajtája kell a bátorságnak.

– Tulságosan bátornak is találom, – vágott vissza a grófnő, – hüségesen kitart mellettem.

Nagyon bizsergett bennem a vágy, hogy hirtelen elménceim elébe lépjek, mint Banquo szelleme Macbethben. Elvesztettem egy szeretőt, de volt egy barátom! Szerelmes szivem sugallata természetesen nem késett a szokásos gyáva, nyakatekert paradoxonnal, amelylyel bárminő fájdalmat el tudunk csititani.

Elgondoltam, hogyha szeret Foedora, mindenesetre lepleznie kell hajlandóságát efféle éles nyelvek társaságában. Hányszor nem cáfolt már rá a sziv a száj hazugságaira!

Riválisom, a szemtelen, végre is magára maradván a grófnővel, szintén elfelé készült.

– Ugyan! Már? – mondta olyan kedveskedő hangon, hogy megdobbant rá a szivem. – Nem maradhatna még itt egy pillanatra? Nincs már semmi mondanivalója? Nem áldoz fel valamit a kedvemért mulatságaiból?

Elment.

– Ah! – szólalt meg ásitás közben, – milyen unalmasak egy szálig.

Megrántott egy zsinórt; csöngettyü szava hallatszott utána. Belépett a szobába, a Pria che spunti egy frázisát dudolva. Sohasem hallotta énekelni senki és bizarabbnál bizarabb mendemondákat füztek e némasághoz. Azt is rebesgették, hogy első szeretőjének, ki bámulta tehetségét és aki féltékeny volt rá, még a siron tul is, megigérte, hogy senki sem részesül többé abban a gyönyörüségben, melyben egyedül neki volt része. Egész lelkemmel odafigyeltem a dal hangjaira. Hangja egyre emelkedett, látszott rajta, hogy belemelegszik, s torkának kincsei egyre bőségesebben áradnak belőle, istenien széppé téve a dallamot. Orgánuma tisztán csengő, hangvétele biztos, egész éneke harmónikus, szivhezszóló volt. A zenével foglalkozó nők többnyire szerelmesek. Aki igy tud énekelni, az szeretni is tud. Hangjának ez a szépsége egygyel több misztériumot jelentett ebben a már amugy is kifürkészhetetlen asszonyban. Ugy láttam őt akkor, akárcsak téged mostan. Ugy látszott, hogy ő maga is élvezi dalát, s különös gyönyörüségét leli benne. Ugy tükröződött arcán ez az érzés, mint a szerelem gyönyörüsége. Miközben bevégezte a rondo főmotivumát, a kandallóhoz került. Arcának kifejezése átalakult, vonásai elváltoztak és egész arcán csak a fáradtság látszott, mikorra befejezte. Levetette álarcát; szinésznő volt, s befejezte szerepét. Arcának ez a hervadt kifejezése azonban nem volt báj nélkül való, akár müvészi kedvteléséből, akár az est fáradalmaiból eredett is.

– Ime a maga valóságában, – mondottam magamban.

Mintha föl akart volna kissé melegedni, lábát a bronzpárkányra tette, mely magasabb volt kissé a hamutorlasztónál. Keztyüjét levetette, karpereceit lecsatolta és leoldotta nyakából azt az aranyláncot is, melyen drágakövekkel kirakott kis illatszertartó függött. Nagy gyönyörüségemre volt igy látnom őt, lágy, finom mozdulataival, melyekhez csak a verőfényben mosakodó macska mozdulatai foghatók. Belepillantott a tükörbe és hangosan, kedvetlenül mondta:

– Nem voltam szép ma este… megdöbbentő gyorsasággal fonnyad az arcom… Jobb is lenne talán korábban térnem nyugalomra ezentul és szakitanom e mulatozó élettel… De mi lelte hát azt a Justinet?

Ujra csöngetett. A komorna besietett. Hogy merre volt a szobája, nem tudom. Titkos ajtón lépett be. Kiváncsi voltam már rá. Heves képzeletem sokszor meggyanusitotta már ezt a jól megtermett barna leányzót.

– Asszonyom csöngetett?

– Kétszer. Talán a megsiketülés utján vagy már?

– Éppen asszonyom számára készitettem a mandulatejet.

Justine letérdelt, megoldotta a cipő zsinórját, lehuzta a topánkákat, mig asszonya a ruganyos karos székben hátradőlve ásitott és a fejét vakarta. Semmi sem volt mozdulataiban, ami nem lett volna nagyon is természetes és semmi jelét sem láttam annak, amire gyakran gondoltam volt, hogy titkos bánata, vagy titkolt szerelme van.

– Georges, ugy látszik, szerelmes, – szólalt meg, – el fogom küldeni. Miért nem huzta szét a függönyöket ma este? Miért nem gondolt rá?

Erre a megjegyzésre minden csepp vérem a szivemre tolult. De a kárpit nem került szóba többé.

– Üres nagyon ez az élet, – szólalt meg ismét a grófnő. – Na, csak vigyázz, meg ne karmolj megint, mint tegnap. Nézz ide, látod? – mondta neki, selymes kis térdét mutatva, – még most is itt viselem a körmeid nyomát.

Meztelen lábacskáit a hattyupehelylyel bélelt bársonypapucskába bujtatta és levetkezett, mialatt Justine fésüt fogva, a haját kezdte rendbehozni.

– Férjhez kellene mennie, asszonyom, hogy gyermekei legyenek.

– Gyermekeim! Éppen az hiányzanék még nekem! Férj! Kicsoda emberfia az, akinek én magamat… Jól voltam megfésülve ma este?

– Jobban is meg lehetett volna.

– Csacsi vagy!

– Semmi sem áll kevésbbé jól önnek, mint a nagyon is bodoritott haj, – válaszolt Justine. – A sima nagy csigák mindenesetre előnyösebbek.

– Igazán?

– Föltétlenül. A sürün bodoritott haj csak a szőkéknek áll jól.

– Férjhez menni? Nem, nem! A házasság olyan nem nekem való portéka!

Mily kétségbeejtő jelenet szerelmes ember számára! Ez az egyedül álló asszony, akinek sem rokonai, sem meghittjei nem voltak, atheista volt a szerelemben, nem hitt semmiféle érzésben sem. A másokhoz való szives vonzódása, mely megvan minden istenadta emberben, benne ugyancsak gyéren nyilatkozott meg s még az is annyira összezsugorodva, hogy beérte a komornájával, kivel szárazon tárgyalt, vagy kivel semmiségekről fecsegett!… Megesett rajta a szivem.

Justine kifüzte. Izgatottan vártam, mikor hull le róla az utolsó lepel. Olyan karcsu dereka volt, mint egy szüz leánykának. Fehér, rózsaszinhamvas teste ugy ragyogott keresztül ingén a gyertyavilágban, mint valami ezüstszobor, mely keresztülcsillan a rávetett fátyolszöveten. Semmi, semmi tökéletlenséget sem fedezhetett föl benne a szerelem kandi tekintete. Fájdalom, a szép test mindenkor diadalmaskodik a legmogorvább elhatározáson is. Foedora elgondolkozva, némán ült a tüz előtt, a komorna pedig meggyujtotta a kis alabastromlámpát, mely az ágy előtt függött. Justine azután ágymelegitőért ment, megvetette az ágyat és segitségére volt asszonyának a vetkőzésben. Meglehetősen hosszu idő elmultával azután, mely csupa aprólékos bibelődéssel telt el, nem csekély bizonyságául Foedora szerető gondosságának önmagával szemben, eltávozott a leány. A grófnő erre-arra fordult ágyában; nyugtalan volt, sóhajtozott; ajkáról valami alig hallható hangocska lebbent el, mely izgatottságot sejtetett; kezével az asztalon keresgélt, üvegcsét vett el onnan s tejébe néhány csöpp barna folyadékot öntött a tartalmából; azután néhány keserves sóhajtás után felkiáltott:

– Istenem!

Ez a fölkiáltás, de különösen a hang, amelyben mondta, a szivembe nyilallott. Azután meg se mozdult, meg se rezzent. Megijedtem. De csakhamar hallottam az alvók egyenletes, erős lélegzetvételét. Félrevontam a kárpit zizegő selymét, elhagytam buvóhelyemet és az ágy lábához állottam, kimondhatatlan érzéssel a szivemben. Észbontó volt igy. Feje a karja alatt volt, mint a gyermeké. Csipkékkel övezett nyugalmas, szép arcán olyan szelidség ömlött el, hogy elbüvölten álltam előtte. Tulságosan is jó véleménynyel lévén magam felől, sehogyan sem tudtam megérteni, miért kellessék elviselnem a kint, hogy ott mellette, olyan távol legyek tőle. Magam voltam a mestere, hát kénytelen voltam mégis elviselni. Istenem!… valami ismeretlen gondolatnak e foszlánya, ez a gyöngécske világosság egyszerre megváltoztatta Foedoráról táplált gondolataimat. Ez a szó, jelentéktelen vagy mélyértelmü, tartalmatlan vagy valóságból eredett, egyaránt tolmácsolhat boldogságot vagy szenvedést, testi fájdalmat vagy lelki kint. Mi volt az? Átok vagy imádság, emlékezés vagy jövőbelátás, bánat vagy aggodalom? Egy egész élet szorult abba a szóba; szükös élet vagy duskálás, avagy éppen bünös! Ujra csak visszakerültem a talányhoz, mely e szépséges asszonyban lappangott. Foedorát annyi módon lehetett magyarázni, hogy végtére is megmagyarázhatatlanná lett. Lélegzete hol erősebben, hol gyöngébben, hol nehezebben, hol könnyebben szürődött át a fogain. E változásokat én külön nyelvre magyaráztam, mely gondolatokat, érzéseket fejez ki. Vele álmodtam és reméltem, hogy álmába hatolva, titkaiba is behatolhatok. Ezer egymással homlokegyenest ellenkező vélekedés meg itélet között ingadoztam. E szép, nyugalmas, tiszta arc láttára el sem képzelhettem, hogy szive nincsen. Elhatároztam, hogy még egy kisérletet teszek. Ha elbeszélem neki életemet, elmondom, mennyire szeretem és mit áldoztam érte, talán megesik rajtam a szive és könnyre fakaszthatom. Őt, aki sohasem sirt. Ez az utolsó bizonyság volt most már minden reménységem. Az ébredő utcai zaj már jelezte, hogy megvirradott. Volt egy pillanat, amikor elképzeltem, hogy Foedora az én karomban ébred föl. Nesztelenül mellékerülhettem, odacsuszhattam és átölelhettem volna. Ez a gondolat annyira urrá lett fölöttem, hogy mit sem törődve az óvatossággal, nem épp a leghalkabb léptekkel menekültem be a szalónba e kisértés elől. Szerencsére titkos ajtóra leltem, mely kis lépcsőházba nyilott. Mint sejtettem, a kulcs zárában volt. Fölrántottam az ajtót és merészen szálltam le az udvarba, nem nézve, látnak-e. Három ugrással azután az utcán termettem.

XXX.

Két napra rá ugy volt, hogy valami drámairó olvassa föl darabját a grófnőnél. Azzal a szándékkal mentem el, hogy utolsónak maradok és előadom neki eléggé különös kivánságomat, azt, hogy a másnap estét egyedül nekem szentelje, mindenki más előtt zárjon ajtót.

Mikor magamra maradtam vele, elfogyott a bátorságom. Az óra minden csendülése megremegtetett. Csaknem éjfél volt már.

– Ha nem beszélek vele, – mondottam magamban, – kandallón zuzom szét a fejem.

Három percnyi haladékot adtam magamnak. Elmult a három perc és nem loccsant szét a fejem a márványon. Olyan mállott volt a szivem, mint szivacs a vizben.

– Nagyon szép öntől, hogy… – kezdte a beszédet Foedora.

– Ó, ha meg tudna engem érteni, asszonyom!

– Mi baja? Egészen elsápadt.

– Alig merem kérni arra a kegyre, hogy…

Egy mozdulatával felbátoritott s én megkértem, hogy kettesben lehessünk.

– Szivesen, – mondotta. – De miért nem beszélhetnénk most mindjárt?

– Nehogy balul itélje meg, elmondom önnek, mi az mindössze, amire vállalkozik. Ön mellett akarom tölteni azt az estét, ugy, amint bátya töltené a hugával. Nincs mitől tartania, ismerem ellenszenvét bizonyos dolgok iránt. Eléggé megtanulhatott már becsülni arra, hogy bizonyos legyen afelől, mennyire nem óhajtok semmi olyast, ami visszatetszhetnék önnek. Egyébiránt hiszen a vakmerőek nem keritenének ilyen nagy feneket a dolognak. Ön barátsággal viseltetett irántam, jó volt, türelmes volt hozzám. Azért jövök el holnap, hogy istenhozzádot mondjak önnek…. Ne vonja vissza amit igért! – mondtam neki, mikor láttam, hogy ajka szóra nyilik.

És elrohantam.

Tavaly májusban, este nyolc óra tájban egy napon egyedül voltam Foedorával a gótikus boudoirban. Akkor már nem remegtem; meg voltam győződve róla, hogy boldog leszek. Enyémnek kell lennie, vagy a halálba futok. Megátkoztam gyáva szerelmemet. Az az ember már nagyon erős, aki gyengeségét bevallja. A grófnő kék kasmirruhában a diványon hevert, lábát vánkoson pihentetve. Valami afféle keleti fejdisz, mint aminővel a festők szokták a bibliakorabeli héber nőket ábrázolni, még pikánsabbá tette ezt a különös, rendkivüli jelenséget. Arcán valami különös bájos vonás futott végig, mely mintha csak egyenesen azt bizonyitgatta volna, hogy minden pillanatban ujak, mások és mások vagyunk, anélkül, hogy csak a legtávolabbról is hasonlitanánk jövendőbeli, vagy már elmult énünk-höz. Sohasem láttam még ennyire igézőnek.

– Tudja-e, hogy nagyon fölcsigázta kiváncsiságomat? – szólitott meg mosolyogva.

– Nem marad kielégitetlenül, – válaszoltam hidegen. Azután mellé ültem és kezembe fogtam a kezét. Hagyta. – Meglepően szép hangja, van, – folytattam ujra.

– Sohasem hallotta! – kiáltott föl, meglepetésében összerezzenve.

– Be fogom bizonyitani az ellenkezőjét, ha netalán rá kerül a sor. Vagy elragadóan szép éneke is misztérium marad? Nyugodjék meg, nem akarok erőnek erejével beléhatolni.

Körülbelül egy óra hosszant beszélgethettünk szives, baráti hangon. Akként viselkedtem és szóltam ugyan, mint ahogyan az olyan emberhez illik, kitől Foedora mitsem tagadhatott meg, viszont azonban megvolt bennem a szerető teljes tisztelete is. Igy évődve még arról is megfeledkeztem, hogy megcsókolhatnám a kezét. Egyetlen könnyed mozdulattal ő maga vonta le keztyüjét. Csókoltam mohón; kéjesen merült el a lelkem abban az illuzióban, a melyben már-már ujra hittem és egész lelkem felolvadt abban a csókban. Foedora minden ellenkezés nélkül hagyta, hogy cirógassam. Azért nehogy maflasággal vádolj! Ha csak egy vonalnyival is tulléptem volna a pajtáskodó enyelgések határát, belémvájtak volna azok a macskakörmök.

Tiz percig maradhattunk igy, mély hallgatásba merülve. Egyre csak őt bámultam, minden lehető bájjal fölruházva, ami meg sem volt benne. És az enyém volt akkor, az enyém egyedül… Enyém volt az az igéző teremtés, intuitiv módon vettem birtokomba. A vágyam körülölelte, megragadtam, magamhoz szoritottam és képzeletem nászt ült vele. Valami magnetikus büvölet hatalmánál fogva diadalmaskodtam fölötte. Mindazideig nem győztem sajnálni, hogy nem tudtam egészen leigázni ezt az asszonyt, de abban a pillanatban nem gyönyörü teste volt a gondom, lelke után áhitoztam, az után az eszményi és tökéletes gyönyörüség után, mely szépséges álom csupán, s amelyben csak ideig-óráig hiszünk.

– Asszonyom, – szólitottam meg végre, mikor éreztem, hogy mámorom elérte tetőpontját, – hallgasson meg engem. Szeretem önt, ezt tudja, ezerszer mondottam meg; meghallgathatott volna bizvást. Nem volt inyemre az ön szerelmét ügyefogyott kellemkedésekkel, mézes-mázos szavakkal, tolakodó kinálkozással kiérdemelni, hát nem is értett meg. Mennyit, de mennyit szenvedtem ön miatt! Igaz, hogy ön ártatlan volt benne. Azonnal meg fog engem érteni. Kétféle a nyomoruság, asszonyom. Az, a melyik az utcákon jár-kél toprongyosan, tudtán kivül Diogenes követője, kevéssel beéri, s a lehető legegyszerübb életet éli. Ez boldogabb, mint a duskáló gazdagság, vagy legalább is gondtalanabb; ott éli világát, ahol a tehetős ember már fintorog. A másik a fényüzés nyomorusága, az, amelyik cim alá rejti koldus mivoltát. Ez a nyomoruság büszke, fenhéjázó; fehér mellényt, sárga keztyüt visel, fogatot tart és filléren mulik olykor, hogy vagyont veszt. Az egyik a nép nyomorusága, a másik a szélhámosoké, a királyoké, a tehetségeké. Én nem vagyok sem a népből való, sem király, sem szélhámos; lehet, hogy tehetségem sincsen: kivétel vagyok. A név, melyet viselek, ugy kivánja, hogy haljak meg inkább, semmint koldulni menjek… Nyugodjék meg, asszonyom, ma megvan mindenem, amit csak megkivánok e földön, gazdag vagyok, – mondottam felé fordulva, mikor észrevettem, hogy arca azt a bizonyos fagyos kifejezést kezdi felölteni, amely mindenkor arcunkra telepszik, valahányszor társaságbeli alamizsnagyüjtő asszony toppan be gyüjtőivével. – Emlékszik még arra a napra, mikor nélkülem akart a Gymnase-ba menni, s azt hitte, hogy én el sem megyek?

Feleletül igent bólintott rá.

– Utolsó talléromat adtam akkor oda, hogy önt láthassam… Emlékszik még a Jardin des Plantes-beli sétánkra? Az egész pénzem kocsibérre ment.

Beszámoltam neki mindarról, amit érte áldoztam és lefestettem előtte életemet, nem ugy, mint ahogy most, bortól mámorosan neked elmondom, hanem ugy, a mint mámoros szivem sugallotta. Izzó szavakban áradt ki szenvedelmem, olyan érzéssel, aminőt müvészet vissza nem adhat, s amelyet még emlékezetem sem varázsolhat vissza egész erejével. Nem holmi megvetett szerelemnek erőtlen elbeszélése volt az, nem; heves remény és kétség között hánykolódó szerelmem sugallotta minden szavamat és egész életem benne volt megtépdesett lelkemnek abban az egymásra következő sok jajszavában. Olyan volt akkor a szavam, mint csatatéren a haldoklóé, mikor utolsó imádságát mondja. Foedora sirt. Megállottam. Istenem, e könnyek tehát a gyümölcse annak a műfelindultságnak, amely száz souért vásárolható a szinházi kapu aljában. Sikerem volt, akárcsak valami jobbfajta szinésznek.

– Ha tudtam volna… – mondotta.

– Ne fejezze be, – kiáltottam rá. – Még most is annyira szeretem, hogy meg fogom tudni ölni…

Meg akarta ragadni a csengettyüzsinórt. Én vad kacagásba törtem ki.

– Sohse hivjon senkit. Miattam békén élhet holta napjáig. Micsoda gyülölet volna az: megölni önt! Ne tartson semmiféle erőszakosságtól; egy egész éjszakát töltöttem el az ágya mellett, anélkül, hogy…

– Uram! – fakadt ki, elpirulva.

De az első pillanatnak e szemérmes fölháborodása után, mely elfogta volna még a legérzéketlenebb nőt is, megvető tekintettel mért végig, s csak ennyit mondott:

– Ugyancsak fázhatott, ugy vélem!

– Azt hiszi, asszonyom, hogy olyan rendkivüli becses nekem az ön szépsége? – válaszoltam, kitalálva, minő gondolatokat bujtathatott e mondása mögé. – Szememben az ön arca kecsegtető igéret egy még sokkalta szebb lélekre, mint amilyen szép ön maga. Ejh, asszonyom, akik a nőben éppen csak az asszonyt látják, akár minden este a szerályra méltó odaliszkokat vásárolhatnak, s ugyancsak olcsón érhetik el a boldogságot!… Én azonban nagyobbra törtem, én az egész szivemmel akartam az önét körülölelni, az önét, akinek nincsen szive. Most már tudom, hogy nincsen. Ha valaha másé lesz, megölöm azt az embert. De nem, ön szeretni fogja és halála még bánatot okozna önnek… Mennyire szenvedek… – kiáltottam föl azután.

– Ha megnyugtatja igéretem, – mondta vidáman, – biztositom, hogy sohasem leszek senkié sem…

– Istent kisérti, – vágtam a szavába, – és meg fog bünhődni érte! Egyszer majd önre is rászakad a bánat, a szenvedés, majd mikor arccal a pamlagára borulva nem tud elviselni többé sem zajt, sem világosságot és arra lesz kárhoztatva, hogy ugy éljen, mintha sirban élne. És mikor kutatni fogja majd e lassan őrlő, kegyetlen bosszut álló szenvedések okát, jusson eszébe, mindaz a bánat, ami lába nyomán fakadt! Átkot vetett jobbra-balra, gyülöletet fog aratni köröskörül. Mi magunk leszünk a birák, annak az igazságszolgáltatásnak a hóhérai, mely fölötte áll az emberekének, ha maga fölött tudja is az istenit.

– Ah, – szólalt meg nevetve, – olyan nagy az én bünöm, hogy nem tudom magát szeretni? Az én hibám-e ez? Nem, nem szeretem magát; férfi, s ez már elég. Boldog vagyok igy egyedül, miért változtassak a maga szerint egoista életem rendjén az uram rigolyái miatt? A házasság az a szentség, amelynek révén szabadon gyötörhetjük és csupán csak gyötörjük egymást. A gyermekektől pedig mentsen Isten! Nem tártam föl jól eleve ön előtt az egyéniségemet? Miért nem érte be a barátságommal? Szeretném megvigasztalni mindama szenvedésekért, amelyeknek magam lettem okává, azáltal, hogy nem találtam ki, milyen kegyetlenül szükös számvetést kell csinálnia tallérkáival; önfeláldozását, gyöngéd figyelmességeit azonban csak szerelemmel lehetne meghálálni, amire viszont én olyannyira kevés hajlandóságot érzek magamban, hogy bevallom, ez az egész jelenet fölöttébb kellemetlenül érint.

– Magam is érzem, mennyire nevetséges vagyok, bocsásson meg nekem, – mondtam neki ellágyulva, s nem tudtam lebirni könnyeimet. – Szeretem annyira, hogy még e kegyetlen szavakat is gyönyörüséggel hallgassam, ó bárcsak véremmel bizonyithatnám, mennyire szeretem!

– Többé-kevésbbé ezek a klasszikus frázisok járják minden férfi ajkán, – mondta nevetgélve. – De ugy látszik, mégsem oly könnyü dolog a lábaink előtt meghalni, mert lépten-nyomon találkozom azután is ezekkel a halottakkal… Éjfél felé jár az idő, engedje meg, hogy lefeküdjem.

– És nem telik bele két óra, fel fog kiáltani: Istenem!

– Tegnapelőtt!… Igen, eszembe jutott, hogy elfeledtem ügynökömmel ötszázalékos papirjaimat három százalékosokra konvertáltatni és aznap estek éppen.

Dühtől villogó szemmel meredtem rá. Ah, a bün olykor valósággal költemény lehet, megértettem. Megszokta már a legszenvedélyesebb kitöréseket, nem emlékezett már könnyeimre, szavaimra.

– Francia pairhez szándékozik nőül menni? – kérdeztem hidegen.

– Ha netalán herceg, nem lehetetlen.

Kalapom után nyultam, üdvözöltem.

– Engedje meg, hogy lakásom küszöbéig kisérjem, – mondta, minden szavában, minden mozdulatában, még a feje biccentésében is maró gunynyal.

– Asszonyom…

– Uram?

– Nem fogom többé viszontlátni.

– Remélem, – mondotta, fejét pöffeszkedő mozdulattal megbiccentve.

– Hercegné akar lenni? – kezdtem ujra és ismét megszállott az őrjöngés, melyet gesztusa szitott fel bennem. – Bolondja a cimnek, rangnak? Itt vagyok hát, hadd szeressem én, mondja, hogy ne illessen papirt a tollam, ne szólaljon meg a szám, hacsak önről nem, önért nem; legyen az én életem legfőbb titka, legyen az én csillagom! És ne legyen mindaddig, amig csak miniszterré, francia pairré, herceggé nem leszek… Az leszek, amivé ön akarja, hogy legyek!

– Maga meglehetős jól fölhasználta idejét az ügyvivő mellett, – mondta mosolyogva, – minden védőbeszéde csupa hév!

– Tiéd a jelen, – kiáltottam neki – de enyém a jövő! Én csak egy asszonyt vesztek, de te nevet és családot. Az idők méhében ott van már a bosszuállás és az a te fejedre rutságot és magányos elpusztulást hoz, az enyémre pedig dicsőséget!

– Köszönöm, hogy végzett szónoklatával! – mondta ásitást visszafojtva, s mindenképpen jelezve, mennyire szeretné, ha eltisztulnék már mellőle.

Ez a néhány szó hallgatást parancsolt. Egész gyülöletem a tekintetemben izzott, melyet felé löveltem. Elmentem.

XXXI.

Nem volt más választásom, mint meghalni, vagy elfeledni Foedorát, kigyógyulni az eszeveszett hóbortból és megkezdeni ujra magányos tanulmányaimat. Elhatároztam, hogy teljes erőmből nekilátok ujra és befejezem a munkáimat. Két hétig ki sem mozdultam kis padlás-szobámból és minden éjszakám sivár kutatásban telt el. Merészen vágtam neki, kétségbeesésem is ösztökélt, mégis nehezen, nagy elakadásokkal folyt a munka. Került az ihlet. Nem tudtam Foedora ragyogó, csufondáros fantomját hajszolni. Minden gondolatom mögött volt valami más, beteges gondolat, valami különös sóvárgás, mely rettentőségében fölért a lelkifurdalással. Utánoztam Theba remetéit. Anélkül, hogy imádkoztam volna, mint ők, sivatagban éltem, mint ők. Csakhogy én sziklák helyett a lelkemben vájkáltam. Ugy éreztem néha, hogy jobb volna szeges övet viselni a derekamon, hogy valamiképpen igy tompitsam el fizikai fájdalom árán a lelkieket.

Egyszer este Pauline jött be a szobámba.

– Tönkre teszi magát, – mondta szinte könyörgő hangon, – járjon-keljen, keresse föl a barátait…

– Betelt a jövendölése, Pauline! Foedora megöl, meg kell halnom. Elviselhetetlen az életem.

– Csak egy asszony van a világon? – mondta mosolyogva. – Rövid az élet, hogyan is tölthetné meg végtelen bánattal!

Kábultan néztem Paulinera. Magamra hagyott. Nem vettem észre, mikor kiment, csak a hangját hallottam, anélkül, hogy a szavainak értelmét föl tudtam volna fogni.

Ideje volt már, hogy irodalmi vállalkozómnak is vigyek valami kéziratot a memoárokból. A szerelmem annyira elfoglalt, hogy sejtelmem sincs róla, hogyan tudtam garas nélkül érni. Annyit tudok csak, hogy az a négyszázötven frank, éppen csak hogy az adósságaim kifizetésére futotta. Elindultam hát, hogy fölhajszoljam a salláriumomat, s Rastignackal találkoztam, aki megváltozottnak, lesoványodottnak talált.

– Hát te miféle ispotályból kerültél ki? – mondta.

– Megöl engem az az asszony, – válaszoltam. – Nem tudom sem megvetni, sem feledni.

– Legokosabb volna megölni, akkor legalább nem jutna eszedbe többé! – mondotta nevetve.

– Az is megfordult már a fejemben. De valahányszor fölüditettem a lelkemet a bün gondolatával, az eröszaktétellel vagy a gyilkossággal, vagy éppen együtt mind a kettővel, mindannyiszor éreznem kellett, hogy végrehajtására képtelen vagyok a valóságban. A grófnő imádnivaló szörnyeteg, aki kegyelmet esdekelne.

– Ő is csak olyan, mint valamennyi asszonyféle, akit nem tudunk megkaparintani.

– A megháborodás utján vagyok! – kiáltottam föl. – Érzem olykor, hogy az őrület el-elbődül az agyam velejében. A gondolataim is afféle káprázatok csupán, amelyek táncra kerekednek előttem, anélkül, hogy bármelyikőjüket is meg tudnám ragadni. Az ilyen életnél többet ér a halál. Azért az is most a legfőbb gondom, hogy kiválaszszam a legjobb módot, amelylyel végét vethetem a küzdelemnek. Nem a valóságos, eleven Foedoráról van most már szó, nem arról, aki a faubourg Saint-Honorén lakik, hanem erről itten ni! – mondtam, a homlokomra ütögetve. – Hogyan vélekedel te az ópiumról?

– Eredj már! Kutyakomisz fájdalmakkal jár!

– Hát az akasztás?

– Pfuj!

– A Szajna?

– A háló is, meg a Tetemnéző is szutykos nagyon.

– Egy pisztolydurranás?

– Ha elvéted, csak eléktelenit. – Hallgass rám, öregem, – folytatta azután. – Mint minden fiatal ember, magam is elmélkedtem már nem egyszer az öngyilkosságról. Ugyan ki nem volt még közülünk, harmincasok közül, életében kétszer-háromszor öngyilkosjelölt? Én ugy találtam, hogy nincsen a világon jobb módszer, mint nekiesni mohón a gyönyörüségeknek. Mászsz belé nyakig a legzüllöttebb korhelykedésbe és bizonyos, hogy vagy a szerelmed, vagy te magad, de kettőtök közül az egyik belepusztul. A züllés, édes öregem, minden halálnemek királynője. Nem parancsol-e még a gutának is? A gutaütés pisztolylövés, mely nem hibáz el bennünket. A tivornya megad nekünk mindenféle fizikai gyönyörüséget; nem ópium-e ez apró adagokban? És ha vedeljük a bort, ha rogyásig iszunk, a dinom-dánom halálos bajra hivja ki az italt. Nem kellemesebb izü-e a Clarence herceg malvázi hordaja, mint a Szajna iszapja? Nem afféle fiókgutaütés-e, mikor lefordulva az asztal alá hemperedünk? És nem élvezzük-e a Tetemnéző gyönyöreit, mikor fölnyalábol az őrjárat és végignyujtóztat a silbak jéghideg priccsén? Még hozzá nem is fölpuffadt hassal, máladozva, szederjesen, zöld szineket játszva! Ah, az ilyen hosszu öngyilkosság nem abból a fajtából való, mint a csődöt mondott szatócsoké! A kalmárnépség már becstelenné tette a folyamot, mert azért veti belé magát, hogy ellágyitsa a hitelezőit. A te helyedben én megpróbálnám, hogyan hal meg az ember elegánsan. Ha kedved kerekedik egy uj halálnemet teremteni és ugy végezni az élettel, fölcsapok én is. Unatkozom, nincs egy garas ára kedvem. Annak az elszászi nőnek, akit feleségül szántak nekem, hat ujja van a ballábán és én nem tudok olyan asszonynyal élni, akinek hat az ujja! Előbb-utóbb kitudódnék és nevetségessé válnék. Az évi járadéka is csak tizennyolcezer frank. A vagyona fogy, az ujjai gyarapszanak. Ej, a manóba!… Rugaszkodjunk neki valami veszekedett duhaj életnek, ugy talán még szánkba röpül a szerencse.

Rastignac elragadott. Abban a tervben sok volt a kisértés, nagyon is felszitotta a reménységet, de meg egészben véve sokkal poétikusabb volt, semmint ne tetszett volna poétának.

– És a pénz? – kérdeztem.

– Nincsen-e négyszázötven frankod?

– Van, de adósa vagyok a szabónak, a szállásadónőmnek…

– Te fizeted a szabókontót? Na, belőled se lesz semmi a világon, még miniszter sem.

– De mit is kezdenénk mi husz louis-val?

– Játszani fogunk.

Megremegtem.

– Ah! – kezdte ujra Rastignac, észrevéve meghökkenésemet. – Te rá akarod magad vetni arra, amit én tékozló rendszernek nevezek és megijedsz a zöldposztós asztaltól!

– Hallgass meg, – válaszoltam, – megfogadtam apámnak, hogy játékházba nem teszem be a lábamat soha. De nem csupán ez a szent fogadalom lebeg előttem; hidd el nekem, mindannyiszor valami leküzdhetetlen iszonyatot érzek, valahányszor csak játékház előtt kell elhaladnom. Nézd, itt van száz tallér, menj oda magad. Mialatt te szerencsénk megalapitásán fáradozol, én rendbe hozom ügyes-bajos dolgaimat, azután szállásodra megyek és ott foglak bevárni.

Igy jutottam én lejtőre. A fiatal embernek elég, ha olyan asszonynyal kerül össze, aki nem szereti, vagy aki tulságosan szereti, hogy egész élete kizökkenjen a kerékvágásból. A boldogság kiszivja erőinket, a boldogtalanság pedig erényeinket csapja agyon. Visszatérve a Hôtel de Saint-Quentin-be, hosszan elnézdegéltem kis padlás-szobámat, ahol a tudós szüzi életét éltem, azt az életet, mely tisztelt és hosszu lehetett volna és amelyet nem lett volna szabad elhagynom azért a szenvedélyért, mely örvénybe ragadott. Elmélázásom közepette Pauline toppant be.

– Min töpreng? – kérdezte.

Fölkeltem és közönyösen számláltam le elébe azt az összeget, amelylyel anyjának tartoztam, s még hozzá, lakásom félesztendei bérét előre. A leány csaknem rémülettel vizsgálgatott.

– Elmegyek maguktól, édes Pauline.

– Megjövendöltem!

– Nem mondom azért, hogy nem jövök vissza ide. Tartsák fönn számomra félesztendeig szobámat. Ha november tizenötödikéig nem térnék vissza, ugy egész hagyatékom a magáé. Ez a lepecsételt kézirat itten, – mondtam egy papircsomagra mutatva, – Az akaratról irt nagy müvem másolata. Tegye letétbe a királyi Bibliothčque-ban. Ami egyéb holmimat illeti, rendelkezzék velük tetszése szerint.

Olyan tekintetet vetett rám, hogy belényilallott a szivem. Ugy állt ott Pauline, mint az eleven lelkiismeret.

– Nem ad több leckét? – mondta, a zongorára mutatva.

Nem válaszoltam.

– Fog irni néha?

– Isten vele, Pauline.

Gyöngéden magamhoz vontam és csókot leheltem homlokára, mely szüz volt, mely még nem ért földet. Testvérit, az aggastyán csókját. Elfutott. Gaudinné asszonynyal nem is akartam találkozni. Kulcsomat a szokott helyére tettem, és eltávoztam. Alig hagytam el a Cluny-utcát, könnyed női lépéseket hallottam a hátam mögött.

– Ezt az erszényt önnek himeztem, ezt is visszautasitja? – szólalt meg Pauline.

Az utcai lámpás fénye mellett mintha könnyet láttam volna csillogni a szemében. Felsóhajtottam. Lehet, hogy mind a kettőnket ugyanaz a gondolat fogott el, mert olyan sebten váltunk meg egymástól, mint a pestis elől futók.

XXXII.

A korhely élet, amelyre rászántam magam, bizarrul kifejezetten tárult elibém Rastignac szobájában, ahol teljes nemtörődömséggel várakoztam rá. A kandalló közepén lábasóra állott, tetejében a teknősbékáján guggoló Vénuszszal, aki karján egy félig szitt szivar csutkáját tartotta. Szanaszét a szobában mindenütt elegáns butorok, megannyi szerelmi zálog. A kényelmes kereveten ócska harisnya pompázott. A terebélyes karos szék, amelybe belesüppedtem, sebhelyeket viselt, akárcsak valami vén katona. Támlájába, különböző baráti tarkók révén, a pomádé és hajkenőcs minden neme beleedződött. A duskálás meg a nyomor furcsán párosultak az ágyon, a falakon, mindenütt. Akárcsak valami nápolyi palotában, amelyben lazzaronik ütöttek tanyát. Játékos szobája volt ez, vagy inkább korhelyé, akinek fényüzése egészen egyéni, aki szenzációkból él és nem sokat törődik a következetlenséggel. E képből egyébiránt nem hiányzott a poézis. Az élet bontakozott ki ottan csillogó mezében és rongyaival; hirtelen és tökéletlenül, mint amilyen a valóságban, de rikitóan és fantasztikusan, mint a pihenőtanyán, hol a martalóc mindent összehord, amit gyönyörüség volt elrabolnia. Egy Byron gyönyörüséggel nézett volna végig az ilyen fiatal emberen, ki ezer frankot tesz kockára, de nincs mivel begyujtania és tilburyn jár, mikor valamirevaló váltó inge sincsen. Másnap valami grófné, szülésznő, vagy az écarté királyi kelengyét szerez neki. Itt a gyertya valami csiholó acél zöld tokjába volt dugva tartó helyett, amott meg női képmás állott, cizelált aranykeretétől megfosztottan. Hogyan is állhatna ellent egy indulatokra sóvárgó fiatal ember az ilyen élet csábitásainak, mely béke idején a háboru gyönyörüségeivel kecsegtet? Már-már szenderegni kezdtem, mikor Rastignac nagyot rugott az ajtaján és beszáguldott.

– Éljen! Most már kedvünkre pusztulhatunk!…

Elibém tartotta kalapját, mely teli volt aranynyal. Kiboritotta az asztalra és mi körültáncoltuk, mint két kannibál, aki kövér falathoz jutott. És üvöltöttünk, hujjogattunk, nagyokat rikkantgattunk, közbe-közbe ugy oldalba öklözve egymást, hogy egy rinocerosz beledöglött volna. Végül rágyujtottunk valami nótára a kalap fölött, mely a föld minden gyönyörét magában foglalta számunkra.

– Huszonhétezer frank, – ismételte Rastignac, még néhány bankót hajitva az aranyhalomra. – Más emberfiának elég volna ez a pénz arra, hogy megéljen belőle, de elég lesz-e nekünk arra, hogy elpusztuljunk tőle? Igen, igen, aranyfürdőben fogunk kimulni… Hurrá!

És ugrándozni kezdtünk megint, mint két bakkecske. Megosztoztunk testvériesen, még pedig darabonkint; kezdtük a dupla napóleonokkal s ugy tértünk fokonkint a kisebb fajtára, lehető hosszura nyujtván élvezetünket s minden egyes darabnál elmondva: »Neked!… Nekem!…«

– Ma nem alszunk, öregem! – mondta Rastignac. – Joseph, puncsot!

Aranyat vetett oda hüséges inasának.

– Ez a tied, ásd el, ha kedved tartja.

Másnap Lesagenál vásároltam butort és akkor béreltem ki a Taitbout-utcai lakásomat, ahol te megismertél. A legjobb kárpitost biztam meg földiszitésével. Lovakat tartottam. Belevetettem magamat az üres és mégis reális élvezetek forgatagába. Játszottam és nyertem, vesztettem váltakozva roppant összegeket, de csupán bálok alkalmával, vagy barátaimnál, sohasem játékbarlangban, amelyre még mindig szent iszonyodással gondoltam. Észrevétlenül megszaporodtak a barátaim. Vonzalmukat vagy civódások, vagy afféle könnyüvérü bizalmaskodások alkalmával érdemeltem ki, aminőt jó kompániában szoktunk elkövetni, hol minden titkunk kikivánkozik. De talán nem is kalapált bennünket egyéb össze, mint éppen közös büneink.

Megkockáztattam itt-ott egy-egy kis irodalmi munkát és sikert arattam velük. A vásári irodalom nagyfejüi egyáltalán nem látván bennem félelmetes versenytársat, megdicsértek; nem ugyan személyes érdemeimért, mint inkább azért, hogy a többi nagyfejüt boszantsák vele. Viveur-ré lettem, hogy ezt a ti pompás kifejezésteket használjam, melyet orgiáitok avattak uj árnyalattá. Becsvágyam volt mennél hamarább végezni életemmel; valamint az is, hogy legduhajabb cimboráimat is tulszárnyaljam ihlet, lendület, és tehetség dolgában. Mindig kifogástalan, mindig elegáns voltam. Szellemesnek ismertek el.

Mi sem árulta el bennem azt a rettentő életet, mely az emberből tölcsért, afféle szürőkészüléket csinál. A züllés nemsokára rettentő mivoltának egész nagyszerüségében tárult elibém és én megértettem. Természetes, hogy a józan, kimérten élő emberek, akik örököseik számára ragasztgatták palackjaikra a cimes cédulákat, nem tudják felfogni, mit jelent az ilyen nagystilü élet; de hogyan is lehetne poézist vidéki embernek a fejébe verni, akinek szemében az ópium és a tea, ez a két fölséges gyönyörüség nem egyéb, mint két gyógyszerfajta.

Magában Párisban, a gondolatoknak e főfő székhelyén is hány tökéletlen szibarita akad! Nem lévén hozzászokva a kiválóbb gyönyörüségek elviselésére, nem holtrafáradtan támolyognak-e haza valami tivornya után, akárcsak azok a jó filiszterek, akik Rossini valamely uj operáját meghallgatva, megátkozzák még azt is, aki a muzsikát kitalálta? Nem ugy riadnak-e vissza az ilyen élettől, mint a mértékletes ember Ruffec pástétomaitól, amelynek egyszeri megkóstolása után megkörnyékezte a csömör?

A tivornyázás is mindenesetre éppen ugy egy neme a müvészetnek, mint a poézis. És ahhoz is erős lélekre van szükség. Hogy misztériumait fölfoghassa, szépségeiben gyönyörködjék, az embernek, hogy ugy mondjam, lelkiismeretes tanulmányokat kell tennie. Mint minden tudomány, eleinte ez is visszariasztó és tövises.

Roppant akadályok környékezik az ember nagy gyönyörüségeit; nem apró élvezeteit, hanem a módot, amely szokássá teszi a legritkább érzéseket s ezekkel hat termékenyitőleg az emberre, drámai életet teremtvén ekként életében s kénytelenitve erőinek szertelenül gyors elfecsérlésére. A háboru, a hatalom és a müvészetek megannyi fonákság, mely éppen oly távolra esik az emberi képességektől és éppen oly feneketlen mélység, mint a züllés. Egyaránt nehéz elérni valamennyit. De nem tárul-e egy merőben uj világ a szeme elé annak, aki egyszeriben áthágja e nagy misztériumokat? A hadvezérek, a miniszterek, a müvészek megannyian többé-kevésbbé hajlandók a kicsapongó életre; szükségét érzik annak, hogy valami duhajabb szórakozással enyhitsenek a többi emberekétől olyannyira különböző életük rendjén. Egyébiránt a háboru tobzódás a vérben, a politika pedig az érdekekben. Minden tulzás egytestvér. E társadalmi szörnyüségekben megvan az a hatalom, ami az örvényeket jellemzi: magukhoz csábitanak bennünket, mint ahogyan Szent-Ilona csábitotta magához Napoleont; megszéditenek, lebüvölnek és mi a fenekükre akarunk pillantani, anélkül, hogy tudnánk, miért. Talán a végtelenség gondolata rejtőzik e szakadékok mélyén, vagy talán valami maszlag az emberi hiuságra s nem érdekli-e minden az embert, mihelyt rá vonatkozik? A munka órái, az alkotás gyönyörüségei után a fáradt müvész is eseng valami ellentétest, akár az isteni hetedik nyugovó nap legyen is az, akár a sátán pokoli cécója, csakhogy érzékeinek munkájával ellensulyozhassa tehetségének munkáját. Lord Byron nem választhatta üdülésül a csacska boston-játékot, melyben kedvét leli valami nyugdijas bácsi; poéta volt, Görögország kellett neki, hogy Mahmud ellen játszhassék. Nem válik-e az ember háboruban a pusztulás angyalává, afféle bakóvá, csakhogy gigászi nagyságban? Nem kell-e rendkivül csábitónak lennie, hogy vad fájdalmak elviselésére ösztönöz, melyek törékeny porhüvelyünk romlására törve, ugy övezik körül szenvedélyeinket, mint valami tövises tüsző? A mértéktelen dohányos nem vett-e részt Isten tudja hol, miféle nagyszerü ünnepségen, mikor görcsökben fetreng s már-már haldoklik? Európa még annyi időt sem véve magának, hogy megtörölgesse a lábát, melylyel bokáig gázolt a vérben, nem kezdett-e egyre ujabb meg ujabb háboruba? Az ember tömegben is megrészegülhet hát, mint ahogy a természet tobzódó tud lenni a szerelemben? A kivételes emberek, a Mirabeau-k számára, kik csak tengnek-lengnek a békés időkben s egyre viharról álmodoznak: – a tivornya a minden, az egész élet átölelése, vagy inkább bajvivás valamely ismeretlen hatalommal, egy szörnyeteggel. Első látásra megrémit e szörnyeteg, a szarvánál fogva kell megragadni, hallatlan erőfeszitések árán. A természet szük, renyhe gyomorral látott el benneteket; mesterkedtek vele, kitágitjátok, rászoktatjátok, hogy elviselje a bort, a részegséget, álmatlanul töltitek éjszakáitokat, végtére is olyanná lesz a természetetek, mint valami vértesezredesé, szóval önmagatokat másodszor is megteremtitek, becsmérelve az Istent.

Mikor az ember átment már az efféle metamorfózison és hozzáidomitotta lelkét a tüzérséghez, lábát a meneteléshez, még nem a szörnyetegé. Nem is tudni, melyik az ur kettejük közül; egyszer az egyik, egyszer a másik rugkapál a leteperten, egyszer győz, másszor leverik abban a szférában, ahol minden csodás, ahol a lélek minden kinja elszenderül, ahol csupán a gondolatok fantomjai kelnek életre ujra. Ez az ádáz küzdelem már szükségessé vált. Realizálva azokat a mesebeli embereket, akik a legenda szerint lelküket adták el az ördögnek, hogy hatalmuk legyen minden gonosz elkövetésére, a korhely is vásárt csinál, életét kurtitva meg az élet bőséges, tömeges gyönyörüségeiért. Ahelyett, hogy élete lassan folydogálna két egyhangu part között, az iróasztal vagy a könyvek mellett, zubog és rohan, mint az áradat.

A tivornya végül ugyanaz a testnek, ami a léleknek a misztikum gyönyörüsége. A mámor is álmodozásra készt és ez álmok fantazmagóriái éppen olyan érdekesek, mint a fölmagasztosultságéi. Gyönyörü órákat élünk át, melyek fölérnek egy fiatal leányka igézetével, élvezetes társalgást folytatunk barátainkkal, olyan szavak ötlenek ajkainkra, melyek egy egész életet fejeznek ki, az örömeink szabadok, hátsó gondolat nélkül valók, utazunk fáradság nélkül és néhány mondatban kigyöngyözik belőlünk a vers. Az állat brutális kielégitése után, amelynek mélyén a tudomány lélek után kutat, délibáblátó mámor következik, amelyre sóvárogva gondol a tudományba már belecsömörlött ember. Nem érzi-e valamennyi a tökéletes nyugalom szükségét és a züllés nem egy neme-e az adónak, amelyet a lángész fizet a gonosznak? Végy sorra minden nagy embert; amelyik nem hajlott a gyönyörökre, azt a természet nyomoréknak teremtette. Gunyból vagy irigységből vagy a testét, vagy a lelkét megrontja valami hatalmasság, hogy neutralizálja tehetségének erőfeszitéseit.

Borközi állapotban emberek és dolgok egyaránt a ti libériátokban öltözötten jelennek meg előttetek. Ti vagytok a teremtés urai, kényetekre formáltok át mindent. És az örökös dinom-dánom közepette a játékszenvedély egyszerre csak forró ólmot önt ereitekbe. Egy szép napon az övé vagytok és megesik veletek is, ami velem megesett, hogy szörnyü álmot láttok: a tehetetlenség ott ül a vánkosotokon. Téged, vén hadfi, a sorvadás pusztit el; hajszálon mulik, hogy téged, diplomatám, mikor ér utol az ütőértágulás; engem talán egyszer a tüdőgyulladás fog noszogatni: »Gyerünk!«, mint ahogy urbinói Rafaelnek mondotta egykor, akit szerelmi kicsapongások vittek sirba.

Hát ilyen volt az én életem folyása! Vagy nagyon korán, vagy nagyon későn kerültem erre a világra. Bizonyos, hogy erőm veszedelmessé válhatott volna rá nézve, ha magam nem ernyesztem el. Nem szabadult-e meg a világ egy tivornya végén Herakles serlege által Nagy Sándortól? A megcsalódott végzeteknek mennyország vagy pokol kell, tivornya, vagy a Saint-Bernard kórház.

Ebben az órában nincs hozzá merszem, hogy e két teremtés fölött moralizáljak, – folytatta, Euphrasiera meg Aquilinára mutatva. – Nem ő bennük személyesül-e meg az én történetem, nem ők-e az én életem képe? Nem tudnám őket váddal illetni, inkább a birót látom mindkettejükben.

XXXIII.

Két, keserü fájdalmakban ugyancsak duskáló válságon mentem keresztül e valósággá lett költemény közepette, bódulásos kórságomban. Néhány nappal azután, hogy Sardanapalként máglyára vetettem magam, Foedorával találkoztam a Bouffons peristiliumában. Kocsira vártunk mind a ketten.

– Hát életben van még?

Körülbelül ezt fejezte ki mosolya, meg azok a csufolkodó, halkan odasugott szavak, amelyekkel kétségtelenül az én történetemet mondotta el cicisbeójának, szerelmem, mint egészen köznapi szerelem fölött pálcát törvén. Kaján elméssége, ugy látszik, tetszett neki. Ó! Halálba menni érte, még mindig imádni, látni tivornyáim, tobzódásaim közepette, látni, őt látni még a kurtizánok ágyában is és áldozatául esni tréfálkozó kedvének! És szivemet nem hasithattam föl e mellett, hogy szerelmemet kitépve belőle, lába elé vessem!

A pénzemnek hamarosan a nyakára hágtam; de három esztendei uri mód csak még szivósabbá tette egészségemet. Aznap, amikor garas nélkül maradtam, egészséges voltam, mint a makk. Hogy vágtassak tovább a pusztulás felé, rövid lejáratu váltókat irkálgattam alá. Megjött a fizetés napja. Kegyetlen izgalmak! De hogyan éltetik az ifju sziveket! És én sehogyan se tudtam még megöregedni; fiatal, életerős, üde volt a lelkem. Első adósságom egyszeriben életre keltette szunnyadó erényeimet, melyek lassu léptekkel egyenkint környékeztek meg. Alkudoztam velük, mint azokkal a jó öreg nénikékkel szokás, akik szörnyü fejmosással kezdik, de azzal végzik, hogy könnyekkel meg jóféle pénzzel fizetnek ki. Képzeletben láttam, amint a nevem városról-városra átvág egész Európán. A nevünk mi magunk vagyunk, mondja Eusčbe Salverte. Nagy kalandozások után ugy csöppentem haza, ahonnan ki sem mozdultam, mint annak a bizonyos németnek a doppelgängere, s egyszeriben fölriadtam. A bankok embereit, azokat az üzleti lelkifurdalásokat, akik talpig szürkében, ezüst monogrammal, uruk libériájában járnak, valamikor közönyös szemmel láttam szaladgálni Páris utcáin, de ma lelkem mélyéből gyülölöm valamennyit. Vagy azt hiszed, nem toppant be hozzám egyszer egy ilyenféle alak és nem kérte számon azt a tizenegy váltót, amit aláfirkantottam? Háromezer frankot ért meg az aláirásom; én magam bizonyára kevesebbet. A minden kétségbeesést, még magát a halált is közönyösen szemlélő törvényszolgák ugy léptek elibém, mint hóhér legények az elitélt elé: »Fél négyet ütött az óra!« irnokainknak jogukban állott engem elfogni, nevemet följegyezni, bemocskolni, megcsufolni… Adós volt a nevem!

Maga ura-e az adós? Nem kérhette-e más emberfia számon az én életemet? Hogy miért ettem ŕ la chipolata puddingot? Miért fagylaltozom? Miért járok-kelek, elmélkedem és szórakozom fizettség nélkül? Megeshetett, hogy a költői ihletem órájában, elmerülésemben, vagy reggelinél, vidám cimborák, hangos jókedv, tréfálkozás közepette egyszer csak betoppan egy kaputos férfiu, az én adósságom, az én váltóm, az én lidércem, amely megrontja örömömet, fölcibál az asztal mellől és elviszi a jókedvemet, a szeretőmet, mindenemet, még talán az ágyamat is. A lelkifurdalást könnyebb elviselni, mert az sem az utcára ki nem vet, sem a Sainte-Pélagiebe nem dug; még csak a bün fertőjében sem mártogat meg. Legfeljebb vérpadra visz, hol megnemesit a hóhér. Kivégzésünk pillanatában mindenki szentül hiszi, hogy ártatlanul veszünk, mig a korhelynek, aki pénz nélkül marad, nincsen a társadalom szemében még egy szikra becsülete sem. Azután meg azok a lábon járó, zöld posztóba öltözött, kék pápaszemet, tarka paraplét viselő adósságok, akikkel az utcasarkon, esetleg éppen széles jókedvünkben ütődünk össze! Akiknek megvan az a szörnyü előjoguk, hogy bármikor elmondhatják: »De Valentin ur tartozik nekem, de nem fizet! Markomban tartom! Az kéne még csak, hogy görbe szemmel méregessen!« Hitelezőinknek előre kell köszönnünk, még pedig kiváló tisztelettel. »Mikor fizet már?« – kérdezgetik.

És mi kénytelenek vagyunk hazudozni, más embernél kunyorálni pénzért, kétrét görbülni egy fajankó előtt, aki a pénzszekrényén ül, elviselni hideg tekintetét, a vérszopó vámpirnak azt a nézését, amely megalázóbb a pofonnál, végighallgatni, hogyan moralizál egy fejszámoló-müvész és milyen bizonyságot tesz vaskos tudatlanságáról. Az adósság olyasvalami, amit ők észszel föl nem tudnak érni. A kölcsönvevőt akárhányszor elragadja és uralja valami lelki felindulás, mig azokat, akik csak pénzért, csak a pénzben élnek, nem inditja meg és nem ragadja el semmi nagyszerü. Én iszonyodtam a pénztől. A váltó átalakulhat azonban élemedett, erényekben megőszült családapává is. Adósa voltam esetleg egy elevenre vált Greuze-képnek is, egy gyermekekkel környezett paralitikusnak, egy katona özvegyének és ezek mind rimánkodva tartották elibém a tenyerüket. Rettentő hitelezők, akikkel együtt kell sirni, és akiknek segitséget kell adnunk, mikor már megfizettük őket.

Az óvatolás előestéjén azzal a csalóka nyugalommal feküdtem le, amelylyel kivégzésük vagy párbaj előtt szoktak az emberek elszenderülni: szivükben hazug reménységgel. Reggel azonban, mikor teljesen felocsudva ugy éreztem, hogy a lelkem bele van préselve egy bankár pénzestárcájába és a nevem vörös tintával aláhuzigálva diszlik a hivatalos aktacsomókban, az adósságaim egyszerre olyan táncot jártak körülöttem, mint szöcskék a réten; ott termettek a lábasórán, a karos széken és rendre minden butoromon, ami csak kedves volt a szivemnek. Ha zsákmányául esem a Châtelet hárpiáinak, ezeket az én régi jó cselédeimet mind elhurcolják és egymás hegyibe-hátába dobálják durván a poroszlók. Ah, ez az én külső hámom is csak én voltam!… Ha megszólalt a csengő, átnyilallott a szivemen és ott talált, ahol a királyokat kell találni: fejen. Mártiromság volt ez, mennyei jutalom reménysége nélkül. Kiváló ember számára pokol az adósmivolta. Pokol, teli poroszlókkal meg üzérekkel. Egy megfizetetlen adósság már hitványság, kezdete a gazságnak, még annál is több, hazugság, mely megkóstoltatja a bünt és ácsolja, rója a vérpadot.

XXXIV.

Váltóimat megóvatolták. Három napra rá kifizettem valamennyit. Hallgasd meg, hogyan. Valami vállalkozó rábirt, hogy adjam el neki azt a szigetet, mely a Loireban, édesanyám sirjával még az enyém volt. Mikor a vevőm jegyzőjénél a homályos helyiség mélyén aláirtam a szerződést, valami olyan dohos hüvösséget éreztem, mint aminő a pince gádorában csapja meg az embert. Megborzongtam, mikor visszaemlékeztem, hogy ugyanazt a nyirkos hüvösséget éreztem a sirgödör fölött, ahová apámat temették. E véletlent baljóslatra magyaráztam. Mintha hallottam volna édesanyám szavát, mintha árnyát láttam volna. Nem tudom, miféle hatalom müve volt, de a nagy harangzugás közepette egyre csak a saját nevem zugott a fülemben.

A sziget árából, minden adósságom kifizetése után, maradt még kétezer frankom. Legokosabb lett volna természetesen, hogyha visszatérek kis padlásszobámba és ujra a tudós békés életét élem, miután jól körültekintettem az életben, a fejem tele volt töméntelen megfigyeléssel és némi hirnévnek is örvendettem már. De Foedora nem egykönnyen bocsátotta el zsákmányát. Gyakran találkoztunk társaságban. Volt rá gondom, hogy udvarlói, akik el voltak ragadtatva szellemességemtől, lovaimtól, sikereimtől, fogataimtól, fülébe kürtölgessék a nevemet. Hideg közömbösséggel fogadott mindent, még azt a rettentő mondást is: »Megöli magát önért!« Ezt különben Rastignac mondta neki. Bosszuállásomra mozgósitottam az egész világot, de nem volt szerencsém vele. Belegázolva az életnek egészen iszapos fenekéig, még ott is, mindenkor éreznem kellett, mennyivel előbbrevalók a viszonzott szerelem gyönyörei és egyre csak annak délibábos képét hajszoltam, minden duhajkodás, minden tivornya közepette. Szerencsétlenségemre megcsalódtam a hitemben, hálátlansággal kellett megbünhődnöm jócselekedeteimért, mig vétkeimért ezer gyönyörüség lett osztályrészem. Komor filozófia ez, de áll a korhelyekre.

Foedora megfertőzött az ő hivságos lelkével. Kutatva a magamét, ugy találtam, hogy meg van mételyezve, üszkösödik. Az ördög itthagyta patája nyomát a homlokomon. Képtelenség volt ezentul ellentállanom a gazdagság csábitásainak, bárha örökös rettegések között kellett is élnem a bizonytalanságban. Ha milliomos vagyok, bizonyára örökösen csak játszom, eszem és társaságba járok. Sehogyan sem izlett már az egyedüllét. Szükségem volt félvilági nőkre, álbarátokra, borra, élvezetre, hogy elbóduljak.

Azok a kötelékek, amelyek az embert a családhoz füzik, énbennem már egyszer s mindenkorra megszakadtak. Rabszolgája voltam az élvezeteknek, öngyilkossággal kell betelnie végzetemnek. Vagyonkám fogytának utolsó napjaiban hallatlan kirugásokat követtem el minden este. Reggel azután egyre közelebbről láttam a halál képét. Nyugodtan mentem volna keresztül a tüzön, mint az, akinek biztositva van az élete. Végre azután nem maradt csak egy huszfrankosom. Eszembe jutott Rastignac szerencséje…

– Ej, no! – kiáltott fel némi hallgatás után Raphael. Eszébe jutott talizmánja és előhuzta zsebéből a szamárbőrt.

*

Lehet, hogy e hosszu nap fáradalmai tették lehetetlenné, hogy uralkodjék értelmén a bor és puncs ez áradatában; lehet, hogy életének e végigpillantása izgatta föl és észrevétlenül a saját szóáradata részegitette meg annyira, de bizonyos, hogy egyre jobban nekihevült, s már olyan ember benyomását keltette, mint aki teljességgel meg van fosztva józan eszétől.

– Pokolba a halállal! – üvöltötte, meglobogtatva a bőrt, – Most már élni akarok! Gazdag vagyok. Ami erény van, az mind az enyém. Senki sem állhat ellent nekem. Ki ne volna jó, mikor mindenható?… Hej, huj, csuhajja! Kétszázezer frank évjáradékot kivántam; meg is lesz!… Járuljatok elibém, disznók, akik most ugy hencseregtek itt a szőnyegen, mint a szemétdombon! Enyéim vagytok! Nagyszerü jószág! Gazdag vagyok, megvásárolhatlak valamennyiteket, még azt a képviselőt is, aki ott huzza a bőrt a fagyon! Cihelődjetek hát, felsőbb tizezrek mocska, járuljatok elibém! Én vagyok a pápa!

Raphael kitöréseit egy időre elnyomta az általános hortyogás, hanem azután egyszerre csak hallhatóvá lettek. Az alvók tulnyomó része fölriadt, de látván, hogy a csendháboritó alig áll a lábán, versenyt zuditották rá a legválogatottabb szidalmakat, káromkodással elegyesen.

– Csiba, hé! – üvöltött Raphael. – Kutyák, mars az ólba! – Émile, van pénzem dögibe, kapsz havanna-szivarokat.

– Jól van, jól van, értem, – válaszolt a poéta – Foedora, vagy a halál! Eredj a fenébe! Az a mézesmázos Foedora becsapott téged, fiu. Minden asszony Éva lánya. A te történeted korántsem drámai.

– Á, hát te aludtál, sunyi?

– Nem én!…. Foedora, vagy a halál!… Ott tartunk.

– Ébredsz föl mindjárt? – kiáltott rá Raphael, nagyokat püfölve rajta a szamárbőrrel.

– Ezer mennydörgős! – pattant föl Émile, Raphaelt deréken kapva, – gondold meg, hogy feslett életü nőkkel vagyunk!

– Milliomos vagyok!

– Ha nem is milliomos, de részeg bizonyosan.

– Megrészegültem a hatalmamtól. Megölhetlek, ha akarom!… Csitt! Nero vagyok! Nabukodonozor vagyok!

– De Raphael, gondold meg, milyen társaságban vagyunk, jobb volna hallgatnod, már csak a tekintélyed miatt is.

– Az én életem már ugyis elég hosszu hallgatás volt. Most meg akarom magamat bosszulni az egész világon! Nem abban fogom most a kedvemet lelni, hogy mocskos tallérokat szórok szanaszét; okultam másokon, az lesz a gyönyörüségem, hogy emberi életeket, elméket, lelkeket hajtok az igámba. Ez már nem fukar fényüzés, mi? A pestis bőségszaruja ez! Birokra szállok a sárgalázzal, a kékkel, a zölddel, hadseregekkel, a vérpaddal! Foedora is az enyém lehet, csak akarnom kell… De nem, nem akarom, nem kell Foedora, ő az én kórságom, ő az én halálom! Feledni akarom Foedorát!

– Ha még tovább is jár a szád, betuszkollak az ebédlőbe!

– Látod ezt a bőrt? Ez a Salamon testámentoma. Salamon az enyém, az a pöttön gézenguz király! Enyém Arábia, meg még Petréa is a tetejébe. Enyém az egész mindenség. Te is az enyém vagy, ha akarom. Ah, ha egyszer én akarom… vigyázz magadra! Megvásárolhatom az egész zsurnalisztabódédat, inasom leszel. Kuplékat fogsz nekem faragni és megvonalozod a papirosomat. Inas, az valet. Valet pedig annyit jelent, hogy: »Kutyabaja, semmire se gondol!«

Erre már Émile szépen betaszigálta az ebédlőbe.

– Jól van, jól van, cimbora, inasod vagyok. De te meg főszerkesztője lész egy napilapnak, hát fogd be a szád, viseld magad tisztességesen, légy rám is tekintettel. Szeretsz?

– Hogy szeretlek-e? Mondom, hogy duskálni fogsz a havannákban, ennek a bőrnek a segedelmével. Mindig csak ez a bőr, cimbora, ez a felséges bőr! Nagyszerü csodaszer ez, te! Tyukszemet is elmulaszthatok vele. Van tyukszemed? Kiirtom!

– Ekkora baromnak még sohasem láttalak…

– Baromnak, pajtikám? Nono. Ez a bőr mindig összébb zsugorodik, valahányszor csak kivánok valamit… ez az antifrázis! A bramin – mert bramin lappang mögötte – agyafurt fickó volt, mert a kivánságok, tudod, csak addig terjedhetnek…

– Igen, természetesen…

– Mondom, a hogy…

– Igen, igazad van, szakasztott igy gondolkozom én is. A kivánságok addig terjedhetnek…

– Mondom neked, amig a bőrben tart!

– Igen.

– Te nem hiszel nekem!… Ismerlek, cimbora, ugy tudsz hazudni, mint valami ujdonsült király.

– De hogy az ördögbe kivánhatod, hogy elhigyjem, amit részegségedben össze-vissza locsogsz?

– Fogadjunk… bebizonyithatom. Vegyünk mértéket róla…

– A manóba, hát sohase lesz alvás a vége? – kiáltott föl Émile, mikor megpillantotta Raphaelt, ki buzgón kutatott az étkezőben.

Valentin azzal a különös élesenlátással, melynek jelenségei részegeknél néha oly csodálatos ellentmondásban vannak bárgyu látomásaikkal, oly fürgeséggel, mely még egy majomnak is becsületére vált volna, fölkutatott valahol egy asztalkendőt meg valami irószert, szüntelenül hajtogatva:

– Vegyünk mértéket! Vegyünk mértéket!

– Jól van, nem bánom, vegyünk mértéket, – hagyta helyben Émile.

A két cimbora kiteregette az asztalkendőt és ráhelyezte a szamárbőrt. Émile, akinek, ugylátszik, megbizhatóbb volt még a keze, tintába mártott tollal vonta meg a talizmán körvonalait. Ennek végeztével megszólalt Raphael:

– Kétszázezer frank évi járadékot kivántam, ugy-e? No hát meglásd, mihelyt megkapom, megcsappan ez a bőr.

– Jó, jó, hanem most már aludj el, fiam. Végigfektesselek a kanapén? Na, jó lesz igy?

– Nagyon jó, kis sajtókukacom. Még csak az hiányzik, hogy a legyeket hessegesd el tőlem. Aki barát volt a balsorsban, legyen barát a jószerencsében is. Azért mondom neked, kapsz annyi… ha… havanna… ci…gá…rót…

– Hát csak álmodj az aranyaidról, milliomos.

– Te meg a cikkeidről. Jó éjszakát. Kivánj hát szép jó éjszakát Nabukodonozornak!… Szerelem!.. Igyunk!… Franciaország!… Dicső és gazdag… gazdag…

A két jóbarát horkolása nemsokára belévegyült abba a muzsikába, amelytől visszhangzott a terem. Fölösleges hangverseny! A gyertyák pislákolva aludtak el egymás után, föl-fölcsillantva még utoljára kristálytartóikat. Az éj betakarta leplével e hosszu orgiát, melyben Raphael elbeszélése olyan volt, mint a szavak orgiája; gondolatnélküli mondások és olyan gondolatok, melyek nem tudtak kellő kifejezést ölteni.

XXXV.

Másnap déltájban ásitva, fáradtan kelt föl a szép Aquilina, arcán a bársony karos szék belényomódott mintáival, melyen a feje pihent. Euphrasie, ki fölrezzent társnője mozdulatára, felszökött fektéből, és valami rekedt sikoltásféle lebbent el ajakáról. Az este még oly szép, fehér, üde arcocskája olyan sápadt és sárga volt, mint a kórházba készülő leányé. Lassan-lassan a többi vendég is mozgolódni kezdett, elgémberedett tagjait keserves nyögések közepett egyengetve, fáradtan, törődötten. Az egyik lakáj félrevonta a szőnyegkárpitot és kinyitotta a szalón ablakait. A társaság felcihelődött, életre ébresztette a betüző meleg napsugár, mely már csak itt-ott csillant meg egy-egy alvó fején. A kényelmetlen alvás és hánykolódás földulta a hölgyek elegáns fejdiszét, meggyürte ruháikat. Teljes napfényben meglehetős kellemetlen benyomást tettek. A hajuk minden kecsesség nélkül csapzott le róluk, arcuk kifejezése megváltozott, csillogó szemük fakóvá lett az ernyedtségtől. Sárga képük, mely csak ugy tündöklött a gyertyafényben, szinte iszonyatot keltett és a kipihenten oly üde, fehér arcocskák lefonnyadva, zöldbejátszó szint öltöttek; az este még oly kivánatos piros ajkak most elfehéredve, kicserepesedetten viselték magukon az ittasság szégyenletes nyomait. A férfiak megtagadták éjszakai szeretőiket, ennyire elszintelenedve látván őket viszont. Olyanok voltak, mint az eltaposott virág, körmenet után az utcán. Ezek a nőket fitymáló férfiak azonban még ijesztőbben festettek.

Szinte elrémitő volt látni e sok arcot, beesett, karikás szemmel, bárgyun maga elé meredve, bortól kábultan, az inkább elgyötrő, mint felüditő álomtól zavarodottan. E huzott arcokban, melyekből meztelenül sugárzott ki a fizikai étvágy, minden költőiség nélkül, melylyel a lelkünk felruházni szokta, volt valami vad, szinte kegyetlenül bestiális vonás. A bünnek ez ébredése mez, festék nélkül, ez a tar, hideg, üres váz, megfosztva a szellem szofizmáitól, a fényüzés varázsától, megdöbbentette e rettenthetetlen atlétákat, bármily megszokott volt is előttük a bajvivás a tivornyával. Müvészek és félvilági hölgyek egyaránt óvakodtak megszólalni, csak a nagy összevisszaságot nézegették révedező szemmel a lakásban, hol mindent legázolt, mindent fölforgatott a szenvedély heve. Sátáni kacaj hangzott fel akkor, amikor Taillefer, a házigazda, meghallván vendégei cihelődését, üdvözölni akarta őket, de csak torzképet vágott. Átizzadt, vérvörösre gyult arca e pokoli kép keretében olyan volt, mint a lelkifurdalást nem ismerő bün megtestesülése. A kép teljes volt. A szennyes élet volt ez, fényüzés közepette; szörnyü egyvelege a pompának és az emberi nyomoruságnak; a tivornya ébredése, mikor izmos markával kifacsarta már az élet minden gyümölcsének levét s már csak a hulladék van körülötte, vagy a hazugság, amelyben hinni ő maga sem tud többé.

Mintha a mosolygó Halál lett volna, pestissel fertőzött család közepette; illatnak, ragyogásnak, vidámságnak, vágynak hire-hamva sincsen többé; de ott van az undor, minden orrfacsaró büzével, lélekbe maró filozófiájával; meg a nap, mely ragyogó, mint az igazság; meg a levegő, mely tiszta, mint az erény; és mindez szörnyü ellentmondásban az orgia miazmáival terhelt tikkasztó atmoszférával. Egyik-másik leánynak minden romlottsága mellett is eszébe jutott egykori reggeli fölserkenése, mikor ártatlanul és tisztán tekintett ki jerichói lonccal, rózsával megrakott falusi ablakán a mezőre, melyet beragyogott a hajnali nap, végigszórt gyémánttal a harmat és telizengett a pacsirtaszó. Mások a családi reggelit varázsolták maguk elé, az asztalt az apával és a gyermeksereggel, amelynek olyan megmagyarázhatatlan bübája van és ahol minden fogás olyan egyszerü, mint maguk a szivek. Az egyik müvész békés műtermére gondolt, szüzies szobormüvére, meg bájos modelljére, aki várt rá. Egy másik fiatal embernek eszébe jutott a pör, amelynek kimenetelétől függött egész családjának jövője és arra a fontos ügyletre gondolt, mely nála nélkül nem eshetik meg. A tudós dolgozószobája után sopánkodott, hol nemes célt szolgáló munka várta. Csaknem valamennyinek megvolt a maga sopánkodni valója. E percben Émile toppant közibük, nevetve, frissen és üdén, mint valami divatos üzletből idecsöppent nyalka kereskedősegéd.

– Ocsmányabbak vagytok, mint egy banda végrehajtó! – mondta. – Ma már ugyse foghattok semmibe, a mának befütyültek. Reggeliznénk tán inkább!

E szavakra Taillefer eltávozott, hogy rendelkezzék. Az asszonyok nagylomhán tükör elé ültek, hogy rendbehozzák feldult toalettjeiket. Ott azután föléledtek valamennyien. A legfeslettebbek leckéztették az okosabbakat. A kurtizánok csufot üztek mindenkiből, aki nem mutatott valami nagy hajlandóságot arra, hogy folytassa a mulatozást. Egyszerre föléledtek a vázak, majd csoportokba verődtek, faggatóztak és mosolyogtak. Néhány fürge inas az ügyesebbjéből hamarosan helyükre görgette a butorokat és rendbe hozott mindent. Pazar reggelit szolgáltak fel. A vendégsereg áttódult az étkezőbe. Itt is minden magán viselte az éjszakai tobzódás eltörölhetetlen nyomait, hanem azért mégis volt benne valami élet és gondolat, mint a haldokló utolsó tekintetében. Akárcsak a hushagyókeddi alkalmakkor, itt is táncban kifáradt, mámortól mámoros maszkok temették el a szaturnáliát, le akarván győzni az édes tehetetlenséget, hogy be ne kellessék vallaniok a magukét. Abban a pillanatban, mikor ez a diszes társaság elözönlötte a tőkepénzes asztalait, Cardot jelent meg közöttük hivatalos, de mosolygó ábrázattal, ki ebéd után bölcsen eltünt az este, hogy orgiáját a hitvesi ágyban fejezze be. Olyan volt a képe, mintha valami nagy örökségnek bukkant volna nyomára, amely tömérdek irka-firkával, leltározással, okmánykiállitással és minden egyéb hivatalos aktagyártással, mindenekfölött pedig busás honoráriummal fog járni, mely kövér falat dolgában bizvást vetekedhetik azzal a pompás sülttel, amelybe a jeles vendéglátó gazda éppen most meritette a szeletelőkést.

– Igy hát jegyzői közremüködés mellett fogunk reggelizni! – kiáltott föl Cursy.

– Éppen kellő időben érkezett, hogy rendre lajstromozza és paragrafusok alá gyömöszölje fogásainkat, – mondta neki a bankár, a teritett asztalra mutatva.

– Végrendeletet egyikünk sem óhajt csinálni, de nem lehetetlen, hogy szó lehet házasságkötésről, – mondta a tudós, aki alig esztendeje, igen boldog házasságot kötött.

– Ó, ó!

– Ah, ah!

– Bocsánatot kérek egy pillanatra, – szólalt meg Cardot, hüledezve a rázuduló töméntelen rossz tréfától, – komoly ügyben jöttem ide. Hat milliót hozok valakinek önök közül. (Mély csöndesség.) – Mondja, uram, – fordult azután Raphael felé, ki teljes elfogulatlansággal törölgette a szeme szögletét valami asztalkendővel, – boldogult édesanyja nem O’Flaharty-leány volt?

– De igen, – válaszolt szinte gépiesen Raphael, – Barbe-Marie.

– Önnél van véletlenül a keresztlevele meg a De Valentin asszonyé?

– Ugy vélem, igen.

– Akkor hát ön az egyetlen és egyedüli örököse O’Flaharty őrnagynak, aki 1828 augusztusában hunyt el Calcuttában.

– Incalcuttábilis szerencse! – kapott az alkalmon a dorong.

– Mivel az őrnagy többrendbeli nagyobb összeget hagyományozott ugyancsak többrendbeli közintézetnek, a francia kormány érdeklődött az egész hagyaték iránt a Keletindiai Társaságnál. Most ugy állunk vele, hogy ki lévén utalva, rögtön kifizethető. Két hete keresek-kutatok már hasztalanul Barbe-Marie O’Flaharty kisasszony jogutódai után, mikor tegnap, társalgás közben…

E pillanatban Raphael olyan hirtelen mozdulattal szökött fel ültéből, mint akit megsebeztek. Néma volt körülötte mindenki, a tetszés, az öröm nem hallatta szavát. A cimborák első érzését a kaján irigység sugallotta. Minden szem lobogó lángként irányult felé. Majd morajlani kezdtek, mint szinházban, vagy rémületes eset alkalmával a tömeg, és ez a moraj nőttön-nőtt. Azután mindenkinek volt valami üdvözlő szava ahhoz a roppant szerencséhez, melynek a jegyző volt a hozója. Raphaelt hirtelen észretéritette a sorsnak e vak engedelmessége és hirtelen kiteregette az asztalon a kendőt, amelyen az imént a szamárbőrt mérte meg. Oda se figyelt senki szavára, csak a talizmán érdekelte. Ráhelyezte az asztalkendőre és akaratlanul is összeborzongott, mikor észrevette azt a csekély távolságot, mely a vászonra rajzolt vonal és a bőr kerülete között volt.

– Hát ezt meg mi lelte? – kiáltott fel Taillefer. – Ugylátszik, oda se neki a nagy szerencse.

– Vigyázz rá, fiu, – mondta Émile-nek Bixiou, – még megöli az öröm.

Ijesztő haloványság borult e szerencsés örökös fonnyadt arcára; vonásai eltorzultak, arcának minden kiszökellő része fehérebbé lett, a mélyebben fekvők sötétebbekké, az egész ólomszinüvé, a szeme meg kidülledt. A Halál-t látta meg. Ez a pazar lakoma, festettképü hölgyeivel, a csömörlésig betelt arcokkal, az örömnek ez a haldoklása eleven képe volt az ő életének. Raphael háromszor is megvizsgálta talizmánját, mely kényelmesen belefért az asztalkendőn vont vonalakba. Megpróbált kételkedni, de valami világos előérzet semmivé oszlatta hitetlenségét. Övé volt a világ, mindenható volt, de nem kivánt többé semmit. Mint a sivatagban utazónak, kevéske vize volt csupán, s hátralévő életét kortyokkal mérte. Megbizonyosodott felőle, hogy minden kivánsága életét kurtitja meg. Azután, hogy hitt már a talizmánban, a saját lélegzetét hallgatta, betegséget érzett magában és kérdezgette:

– Mellbeteg volnék? Nem tüdővészben halt el az anyám?

– Na, Raphael, lesz most dinom-dánom! Mit kapok én? – kérdezte Aquilina.

– Igyunk a boldogult nagybácsi, O’Flaharty őrnagy egészségére. Az volt ám csak ember a talpán!

– Francia pair lesz belőle!

– Ugyan no, micsoda nagy dolog az, Julius után pairnek lenni! – szólalt meg a dorong.

– Lesz páholyod a Bouffons-ban?

– Remélem, megvendégelsz mindannyiunkat? – kérdezte Bixiou.

– Az olyanfajta ember, mint ő, érti a módját, hogyan kell a dolgokat nagyszerüen csinálni, – mondta Émile.

A kacagó társaság ujjongásától csak ugy zugott Raphael füle, de egyetlen szavuk értelmét sem tudta fölfogni. Homályos képben látta maga előtt a bretagnei paraszt egyhangu, igénytelen életefolyását, akinek viskóját majd fölveti a sok gyerek, aki a földjét turja, áfonyát eszik, citromlét iszik még a pichet-jéhez is, elmélkedik a Szüzről meg a királyról, meggyón husvétkor, táncra perdül vasárnap a zöld pázsiton és egy árva hangot sem ért meg abból, amit a papja prédikál. Az a látvány, ami most a szeme előtt volt, az aranyos mennyezet, a félvilági hölgyek, a lakoma, a fényüzés összeszoritotta a torkát és megfojtogatta.

– Kiván talán egy kis spárgát? – kiáltott át neki a bankár.

– Semmit se kivánok! – rivallt rá Raphael dörgő hangon.

– Bravo! – felelt vissza Taillefer. – Jól átértette, mit jelent a nagy vagyon, mert ugy látszik tudja, hogy feljogosit a gorombáskodásra. Közibénk való! – Uraim, igyunk az arany hatalmára! De Valentin ur, a hatszoros milliomos, hatalomra tett szert. Király, mindenható, mindenek fölött álló, mint általában a gazdagok. Az ő számára ezentul ostoba hazugság a Charta tetejében ez az irás: Minden francia egyenlő a törvény előtt. Nem fog engedelmeskedni a törvényeknek, engedelmeskedjenek a törvények neki! Vérpad, hóhér nem a milliomosok számára van a világon!

– Igen, – válaszolt Raphael, – ők maguk a saját hóhéraik!

– Ez ismét csak előitélet! – mondta a bankár.

– Igyunk! – szólt Raphael zsebébe gyürve a talizmánt.

– Hohó! – kiáltott rá Émile, a kezét megragadva. – Uraim, – folytatta azután, a Raphael magaviseletén kissé megütődött társaság felé fordulva, – tudtára adatik mindeneknek, akiket illet, hogy De Valentin, ugyan no, mit beszélek, De Valentin marquis ur rábukkant a titok nyitjára, hogyan készül a szerencse. Egyszerüen teljesülnek a kivánságai, abban a minutában, amikor akarja. Ha tehát csak egyenesen azt nem akarja, hogy lakájszámba vegyük, vagy kőszivü embert lássunk benne, bizonyára gazdaggá tesz valamennyiünket.

– Édes Raphael, én egy szép gyöngyös ékszerkészletet szeretnék! – kezdte Euphrasie.

– Ha van magában egy kis háladatosság, két pompás kocsival fog meglepni, s tüzes paripákkal! – folytatta Aquilina.

– Nekem kivánjon százezer frank évi járadékot!

– Nekem kasmirokat!

– Fizesse ki az adósságaimat!

– Utalványozz ki egy jóféle gutaütést annak az én vén, kiaszott nagybátyámnak!

– Legyünk kvittek tizezer livres évi járadékkal, Raphael!

– Van miben duskálni! – kiáltott föl a jegyző.

– Belőlem hajtsa ki a köszvényt!

– Hadd essenek a járadék-papirok! – mondta a bankár.

Ez a sok fölkiáltás ugy sziporkázott el egyszerre, mint tüzijáték végeztével a sugárkéve. E sóvár kivánságok talán őszintébbek voltak, mint aminőknek a tréfás kedv mutatta.

– Lelkem pajtikám, – mondta azután komoly képpel Émile, – én beérem kétszázezer frank évi járadékkal. Most hát láss hozzá a hókuszpókuszodhoz!

– Émile, – mondta neki Raphael, – nem tudod, milyen ára van annak?

– Ez is kifogás? Hát nem tartozunk magunkat barátainkért föláldozni?

– Kedvem volna halált kivánni valamennyiőtökre! – válaszolt Valentin, sötét, komor tekintetet vetve cimboráira.

– A haldoklók az eszeveszettségig kegyetlenek tudnak lenni, – mondta nevetve Émile. Hanem azután komolyan folytatta tovább: – Gazdag lettél. Nem adok neki két hónapot és piszok zsugori lesz belőled. Máris gyüge vagy, nem érted el a tréfát sem. Még csak az hiányzik, hogy higyj abban a szamárbőrben…

Raphael, kit elfogott a félsz e csődület csufolódásaira, elhallgatott, vedelte a bort és berugott, hogy legalább egyidőre feledje gyászos hatalmát.

HARMADIK RÉSZ
A HALDOKLÁS

XXXVI.

December elején, szakadó esőben, egy hetvenesztendős aggastyán haladt végig a Varenne-utcán. Rendre szemügyre vett minden kaput; Raphael de Valentin marquis palotáját kereste. Gyermekesen ártatlan kifejezése mellett ott volt arcán a tudós nagyképüsége is. Hosszu, őszbecsavarodott, bozontos haj övezte valami régi, tüztől összezsugorodott pergamenre emlékeztető kiaszott arcát, melyen kegyetlen szenvedések nyomai tusakodtak a kemény akaraterővel.

Ha e különös, feketébe öltözött, hórihorgas, szikár alakot véletlenül meglátja valami festő, bizonyos, hogy műtermébe érve, hamarosan vázlatkönyvébe veti s fölibe irja szövegül: Klasszikus poéta, rim szükiben.

Mikor Rollin ez eleven palingenezise meggyőződött róla, hogy az épület száma megegyezik azzal, amit keres, halkan megkocogtatta a nagyszerü palota kapuját.

– Itt lakik Raphael ur, kérem szivesen? – kérdezte a libériát viselő portástól.

– A marquis ur nem fogad senkit, – válaszolt a portás, óriás kenyérszeletet nyomkodva le a torkán, melyet hatalmas csupor kávéjában mártogatott meg előbb.

– A kocsiját itt látom, – folytatta az öreg, pompás fogatra mutatva, mely a lépcső feljáróját védő boltozat alatt állott. – Ugy látszik, elkészül valahová, megvárom.

– Na, öregem, akkor akár holnap reggelig is itt tanyázhatik. A marquis ur számára mindig utrakészen áll egy kocsi. De kérem, most már sziveskedjék odébb állni, mert nekem hatszáz frank nyugdijam bánja, ha csak egyetlen egyszer is idegent bocsátok be engedelem nélkül.

Ekkor egy a minisztériumbeli ajtónállókra emlékeztető öltönyt viselő magas öreg ember lépett ki az előcsarnokból s gyorsan pördült le a néhány lépcsőfokon, a megriadt látogatót vizsgálgatva.

– Egyébiránt itt van Jonathas ur, beszéljen vele, – mondta a kapus.

A két öreg, talán hasonló koruknál fogva érzett rokonszenvből, talán kölcsönös kiváncsiságból, udvariasan üdvözölte egymást a hatalmas udvaron, hol kiverődött a gyep itt-ott a kövezetkockák között. Megdöbbentő csöndesség uralkodott ebben a palotában. Jonathas arcára pillantva, az ember akaratlanul is valami misztérium után kutatott, amelylyel teljes volt ez a komor ház a legparányibb zugáig.

Raphael, alighogy a nagybátyjáról maradt dus örökséghez jutott, fürkészni kezdte, hol találhatná föl a hüséges öreg inast, akinek odaadására bizvást számithatott. Jonathas sirt örömében, mikor megpillantotta ifju urát, akiről szentül hitte, hogy már örök bucsut mondott neki. Ujjongott örömében, mikor a marquis az intendáns fontos tisztségével kinálta meg.

Az öreg Jonathas afféle közbüleső hatalmassággá lett Raphael és a világ között. Mint ura vagyonának teljes hatalmu kezelője, s mint vakon végrehajtója minden megsejtett gondolatának, olyan volt, mintha Raphael hatodik érzéke lett volna, aki által az élet lüktetéseiről tudomást szerez.

– Raphael urral szeretnék beszélni, – mondta az öreg ur Jonathasnak, néhány lépcsőfokkal feljebb haladva, hogy az esőtől védettebb helyre jusson.

– A marquis urral… beszélni?… – kiáltott fel az intendáns. – Még hozzám is alig-alig intéz egy-egy szót, pedig én dajkálgattam valamikor!

– Én is dajkálgattam ám, uram! Ha ön a karján babusgatta, én meg a muzsák ölében ringattam el. Az én nevelésem, az én lelkemből lelkezett, carus alumnus! Én szabtam irányt az agyának, én müveltem ki az értelmét, én fakasztottam ki belőle a zsenit, ezzel méltán dicsekedhetem. Nem ő-e korunk egyik legnevezetesebb embere? És én voltam a tanára a hatodikban, a harmadik felsőben és a retorikában.

– Tehát Porriquet urhoz van szerencsém?

– Az vagyok, igen, de…

– Csend legyen ott, hé! – kiáltott Jonathas két kuktára, aki meg merészelte törni a ház kolostori csöndjét.

– De mondja hát, uram, beteg a marquis ur tulajdonképpen?

– Édes uram, annak csak a jó Isten a megmondhatója, mi lelte tulajdonképpen az én gazdámat. Nincsen a miénkhez hasonló ház kettő sem egész Párisban, higyje el nekem. Érti? Kettő sem. Hitemre mondom. A marquis ur megvétette e palotát, amely valami hercegé és paire volt annakelőtte. Háromszázezer frankot költött a berendezésére. Nagy summa pénz ám háromszázezer frank! Hanem azután az is igaz, hogy a mi palotánkban minden szoba valósággal egy-egy csoda! Mikor megláttam ezt a pazarságot, elmondogattam magamban: »Jó, ugy látszik, olyan idők fognak járni megint, mint Raphael ur néhai nagyapjának idejében, a fiatal marquis is nyilt házat fog tartani s fogadja még az udvart is bizonyára.« Dehogy. Nem fogad az én uram egy teremtett lelket sem. Igen-igen különös életet él. Hajszálra kimért életet, Porriquet uram! Nap-nap után ugyanazon órában kel föl. Egyedül én léphetek be szobájába. Télen-nyáron egyaránt pont hétkor nyitom ki az ablaktáblákat. Ennek is megvan a maga módja. Beléptemkor azt kell mondanom neki: – Marquis ur, tessék fölkelni, hogy felöltöztethessem.

Fölébred, felöltözik. Nekem kell átnyujtanom a mindig egyszabásu, mindig egyazon kelméből készült pongyolaruhát. Nekem kötelességem ujjal fölcserélni, mikor már kopni kezd, nehogy ő maga legyen kénytelen ujat kivánni. Micsoda furcsaság! Annyi szent igaz, hogy ezer frankot költhet naponta; azt teszi, amit akar. Ugy szeretem, higyje el, hogy ha képenteremtene, odanyujtanám neki a másik orcámat is! Bármilyen nehéz dolgot kivánna is tőlem, szivesen megtenném neki. Annyi mindenféle apró-cseprő feladatot rótt rám, hogy néha csak ugy fő tőle a fejem. Lapokat olvas. Parancs, hogy mindig ugyanazon a helyen, ugyanazon az asztalon legyenek. Naponta ugyanabban az órában kell megborotválnom. Nem reszket a kezem. A szakács ezer frank évi nyugdiját vesztené el, mely a marquis ur esetleges halála után vár rá, ha a reggeli hajszálra kimérten abban az időben nincsen az asztalon, pont tiz órakor. Az ebéd pedig ötkor. Az étlap az egész esztendő minden egyes napjára eleve meg van határozva. A marquis urnak sohasem kell kivánnia semmit. Szamócát eszik, mihelyt kapható és az ő asztalára kerül a legelső maquereauhal, amely Párisba jut. Az étlap nyomtatva van, reggel már akár kivülről tudhatja, mi lesz az ebédje, öltözködni is mindig egyazon időben szokott. A ruhát, fehérnemüt mindenkor ugyanarra a karos székre kell helyeznem. Ruhája mindig egyszabásu. Szövete is ugyanaz. A viseltségét nekem kell megállapitanom és szó nélkül kicserélnem ujjal.

– Ha szép az idő, beállitok hozzá és azt mondom: – Nem ártana egy kis séta.

Erre ő igennel vagy nemmel válaszol. Ha kedve kerekedik a sétára, nem kell várakoznia, mert mindig be van fogva és a kocsis, ostorral a kezében mindig utrakészen ül a bakon, amint most is láthatja.

Estebéd után hol az operába szokott menni, hol az Ital… azaz hogy nem, az Italiens-ben még nem is volt, mert csak tegnap tudtam neki páholyt szerezni. Pont tizenegykor érkezik haza, azután lefekszik.

Napközben egyebet se csinál, egyre csak olvas. Most hallgasson ide, ez csak az ötlet! Nekem állandóan olvasnom kell a Journal de la Librairie-t, hogy ő még aznap kandallóján találhassa a megjelent ujdonságokat. Az is az én dolgom, hogy időnkint bemenjek hozzá s a tűz után nézzek. S egyáltalán, hogy lássam, nem kell-e neki valami.

Adott nekem az ur egy kis könyvet, valóságos katekizmust, amelyben körülményesen le van irva minden kötelességem. Kánikulában például jéghütőkkel kötelességem a hőmérsékletet a megfelelő fokig szabályozni. Virágról is nekem kell gondoskodnom, bőven, minden időben. Gazdag, ezer frankot költhet naponkint, kielégitheti minden szeszélyét. Elég sokáig nélkülözte szegény még a legszükségesebbeket is! Nem bánt senkit, olyan jó, mint egy falat kenyér, szüken bánik a szóval, hanem a házban, a kertben, mindenütt csöndnek kell lennie. Kivánnivalója tulajdonképpen nem is marad, mert ugy megy minden, mint a karikacsapás. És recta! Igaza van, a cselédnépséget fegyelmezni kell, különben fejtetőre áll minden.

Én mondom meg neki mindig, hogy mit kell tennie és hallgat a szóra. Önnek fogalma sem lehet róla, mi mindent ki nem fundált már. Hogy csak egyet mondjak, képzelje el, hogy most nyitja ki az ajtaját… krak! – valamennyi ajtó kinyilt előtte az egész lakásban azzal a furfangos szerkezettel. Kényére sétálgathat végig a házán, anélkül, hogy csak egyetlen zárt ajtóra is találna. Ez pompásan van kieszelve, kényelmes és nekünk is kellemes nagyon. Hanem szép summánkba került ám!

Egyszer azután azt mondta nekem: – Jonathas, ugy viselj rám gondot, mint valami pólyásbabára.

Igy mondta, Porriquet ur, tulajdon ezekkel a szavakkal!

– Neked kell arról gondolkoznod, hogy mire volna szükségem…

Én vagyok az ur a házban, érti-e? Inkább ő a szolga. Hogy miért? Na hát uram, azt már azután csakugyan nem tudja senki a világon, egyedül ő meg az Isten. Megfoghatatlan!

– Verses müvet ir! – kiáltott föl az öreg professzor.

– Ugy véli? És az ilyesmi olyan lélekigázó volna? Már én azt nem hiszem, kérem szivesen. Sokszor elmondogatja előttem, hogy az ő élete csak vegetálás, hogy ő csak ugy vegetál. Éppen tegnap volt, hogy megállott egy cserép előtt, rámutatott a tulipánra és azt mondta nekem: – Ez az én életem, Jonathaskám, vegetálok…

Vannak, akik ugy vélik, hogy monomániában szenved. Ez megfoghatatlan!

– Mindez tisztára azt bizonyitja szememben, Jonathas, – mondta nagyképü komolysággal a professzor, a mély tisztelet érzését keltvén föl általa az öreg komornyikban, – hogy a maga ura valami nagy müvön dolgozik. Belemerült a gondolatok nagy mélységeibe és nem akarja, hogy kizökkentsék elmélkedéseiből az élet apró ügyes-bajos dolgai. Az intellektuális munkájába mélyedt zseni mindenről megfeledkezik. Egyszer a hires Newton…

– Newton? Ugy?… Nem ismerem.

– Newton, a nagy geométer, huszonnégy órát töltött egyszer egyhuzomban az asztala mellett, könyökére támaszkodva. Mikor felocsudott merengéséből, fogalma sem volt róla, hogy előbbre van a világ egy nappal… Meg kell látnom azt a drága gyermeket, talán hasznára lehetek valamiben.

– Csak lassan! Ha ön maga volna Franciaország királya, már tudniillik a hajdani, még akkor sem lépne be hozzá, hacsak be nem zuzza az ajtókat s le nem gázol engem. Hanem azt megteszem önnek, Porriquet ur, hogy szólok neki ittlétéről és megkérdezem tőle, ahogy szokás: »Bebocsássam?«

Igennel, vagy nemmel fog felelni. Sohasem mondom neki ugy: Óhajtja-e? kivánja-e? akarja-e? Ezek a szavak a mi nyelvünkből ki vannak küszöbölve. Egyszer valahogy mégis kiszaladt a számon valamelyik. Képéből kikelve kiáltott rám: »A halálomat akarod?«

XXXVII.

Jonathas magára hagyta az öreg professzort az előcsarnokban, intve neki, hogy ne jöjjön előbbre. Csakhamar kedvező válaszszal tért vissza s a kiérdemült öreget hosszu sor fényes termen vezette keresztül, melyeknek ajtai rendre tárva voltak.

Porriquet már messziről észrevette hajdani tanitványát az egyik kandalló zugában.

Raphael, kényelmes karos székébe süppedve, nagymintás pongyolában, ujságot olvasott. Kórosan sápadt, hervadt virágra emlékeztető petyhüdt arcán mélységes buskomorság tükröződött. Egész valójában volt valami asszonyos és valami bizarr, ami különösen a gazdag betegek sajátossága. A keze, akárcsak valami szép asszonyé, gyöngéd volt, bársonyos és fehér. Kissé ritkuló szőke haja kacérul göndörült csigákba a halántéka táján. Fején, kissé félrecsapva, fezt viselt, melynek lenge kasmirját tulságosan is nehéz bojt billentette félre. Lába előtt aranynyal cifrázott malachitkés hevert, melyet az imént használt volt valami könyv fölvágásakor. Térdén egy nagyszerü indiai nargyila borostyánszopókája pihent, melynek zománcos csöve mint valami kigyó huzódott végig a szobán. A szivásról megfeledkezett, az illatos füstöt nem élvezte. Ifju testének teljes elernyedtségét azonban meghazudtolta a szeme, mely ugy ragyogott, oly rendkivüli tüzben égett, mintha az egész élete abban gyült volna össze. Ez a tekintet szinte megdöbbentő volt.

Vannak, akik kétségbeesést olvastak volna ki belőle, vannak, akik belső küzdelmet, rettentőségében a lelkifurdalással felérőt. Ez a mélységes pillantás a tehetetlen ember pillantása volt, aki minden vágyát a szive mélyébe fojtja; vagy a zsugorié, akit boldogit a gondolat, hogy megvásárolhatná a föld minden gyönyörüségét, de lemond róla, hogy meg ne bolygassa kincsét; vagy a leláncolt Prometheusé, a trónjavesztett Napoleoné, ki 1815-ben az Elyséeben tudja meg, mekkora stratégiai hibát követtek el ellenségei és csak huszonnégy órára kér vezérleti jogot, de el nem nyeri. A hóditó meg az elitélt tekintete volt ez! Vagy még inkább az a tekintet, amelyet Raphael hónapokkal ezelőtt a Szajnára, vagy a játékasztalra gördült utolsó aranyára vetett. Akaratát, intelligenciáját alárendelte egy öreg parasztnak, aki ötven esztendei szolgálat után alig civilizálódott egy kissé. Szinte kedvét lelte abban, hogy automatává legyen és lemondott az életről, hogy életben maradhasson. Lelkét pedig megfosztotta a vágyak minden poézisától. Hogy könnyebben megküzdhessen azzal a kegyetlen hatalommal, amelynek kihivását elfogadta, Origenes módjára lett szüzzé; kibérelte a képzeletét.

Másnapra azután, hogy az a végrendelet hirtelen oly dussá tette és észrevette, hogyan fogyatkozott meg terjedelmében a szamárbőr, a jegyzőjénél volt ebéden. Ott, a csemegénél, egy elég jónevü orvos beszélte el nagykomolyan, hogy milyen módon gyógyult ki valami svájci ember a tüdővészből. Tiz esztendeig egyetlen szót sem szólt, s hozzászoktatta magát, hogy a tehénistállók sürü levegőjében percenkint csak hatszor vegyen lélegzetet, s egyébiránt táplálkozás dolgában is a lehető legmértékletesebben éljen.

– Én is igy fogok élni! – mondta magában Raphael. Minden áron élni akart. Nyakig uszott a bőségben, de valósággal a gép életét élte.

Az öreg professzor összerezzent, mikor szembekerült ez ifju tetemmel; minden mesterkéltnek látszott előtte ebben a vézna, ernyedt testben. Mikor meglátta emésztő tüzben égő szemét, gondolatoktól borus homlokát, sehogy sem tudott benne ráismerni egykori tanitványának üde, hamvas arcára, ifjonti ruganyosságára, melylyel emlékezetében élt. Ha ez a deákos müveltségü, élesitéletü, pedánsul izléses bácsi netalán olvasta volna Lord Byront, bizonyára Manfredot látta volna maga előtt, holott jobban esett volna Childe-Haroldot látnia.

– Jó napot, Porriquet apó, – szólitotta meg Raphael, forró, kissé izzadt kezébe szoritván az öreg ember fagyos ujjait. – Hogy van, hogy van?

– Köszönöm, csak megvolnék, – válaszolt a professzor, megremegve e lázas kéz érintésekor. – És ön?

– Remélem, sikerül egészségemet megőriznem.

– Kétségkivül valami nagyon szép munkán dolgozik, ugy-e?

– Nem, – válaszolt Raphael. – Exegi monumentum, Porriquet apó, befejeztem egy nagy tervemet és ezzel istenhozzádot is mondtam a tudománynak. Jóformán azt sem tudom, merre lehet a kézirata.

– Stilusa tiszta, ugy-e? – érdeklődött a professzor. – Remélem, nem sajátitotta el az uj iskola barbár nyelvét, mely azt hiszi, csodákra képes, mivelhogy fölfedezte Ronsard-t.

– Az én müvem tisztára fiziológiai munka.

– Annál érdekesebb. A tudományban a grammatikának alkalmazkodnia kell az uj fölfedezések követelményeihez. Mindamellett, gyermekem, a tiszta, közvetlen stilus, a Massillonok, Buffonok nyelve, a nagy Racine-é, szóval a klasszikus stilus nem ront meg soha semmit… De megfeledkezem látogatásom tulajdonképpeni okáról. Önző az ok.

Raphaelnek későn jutott eszébe, mekkora szóáradattal és milyen kicirkalmozott ékesszólással jeleskedik az öreg ur, kit hosszu tanárkodása szoktatott a beszédnek e módjához s már-már bánni kezdte, hogy bebocsáttatta. Abban a pillanatban azonban, mikor eszébe jutott, milyen jó volna ezt az embert kivül tudni az ajtón, hirtelen magába fojtotta titkos kivánságát s lopva a szamárbőrre tekintett. A talizmán fehér szöveten kifeszitve feküdt előtte. Jóserejü körvonalait piros szinnel vonta meg a fehér alapon, gonddal, hajszálnyi pontossággal.

Ama végzetes tivornya óta Raphael minden futó szeszélyét elnyomta, s olyan módon igyekezett élni, hogy soha még csak meg se remegjen az a rettentő talizmán. Az a szamárbőr tigris volt tulajdonképpen, amelylyel egy födél alatt kellett élnie, egyre attól óvakodva, hogy vérszomját fel ne idézze. Békén hallgatta tehát az öreg professzor locsogását.

Egy álló órába telt, mig Porriquet apó elmondta neki, mennyi üldöztetésnek volt kitéve a juliusi forradalom óta. Mivel a derék férfiu erőskezü kormányt akart, hazafias felbuzdulásában azt hangoztatta, hogy hagyják a szatócsot a pultja mögött, az államférfit a közügyek mellett, az ügyvédet a Palaisban, a francia pairt a Luxembourgban. A polgárkirálynak egy népszerü minisztere azonban, karlizmussal vádolva, lekergette a katedráról. Az öreg ur állás nélkül, kenyér nélkül maradt. Gyámola és eltartója lévén egy szegény unokaöcscsének, akiért a Saint Sulpice-szemináriumban fizetnie kellett, nem annyira a maga kedvéért, mint inkább a fogadott fia jóvoltáért jött el egykori tanitványához, kérni, hogy legyen vagy egy jó szava érdekében az uj miniszternél. Ha előbbeni állásába vissza nem helyezik is, kaphat legalább valami igazgatói állást valamelyik vidéki kollégiumban.

Raphael közel volt már az elbóbiskoláshoz, mikor az elbeszélésnek vége szakadt s a monoton darálás megszünt. Udvariasságból kénytelen lévén folytonosan az öreg ur fakó szemébe nézni, a vontatott, nehézkes előadás valósággal rásulyosodott, elkábitotta, erőtlenné tette.

– Csakhogy, jó Porriquet apó, – válaszolt, jóformán maga sem tudva, mire, – nem tehetek én semmit a világon. De tiszta szivemből kivánom, hogy sikerüljön a dolga…

E pillanatban, anélkül, hogy ügyet vetett volna rá, milyen hatás tükröződik e banális, önzést, nembánomságot eláruló szavakra az öreg ember sárga, fölbarázdolt arcán, ugy szökött fel ültéből, mint a megriadt zerge. A fekete bőr és a vörös körvonalak között keskeny fehér csikot látott a falon. Oly irtózatos kiáltásra fakadt, hogy a szegény professzor majd holtra nem vált ijedtében.

– Takarodjék, vén barom! – rivallt rá. – Ki fogják nevezni igazgatóvá! Mért nem jutott eszébe, hogy évi járadékot kérjen? Ezer tallért! Miért jött ezzel a gyilkos kivánsággal? Akkor nem került volna nekem semmibe sem az ön látogatása. Százezer hivatal van Franciaországban, de nekem csak egy az életem! Egy emberélet többet ér, mint az egész világ minden hivatala összevéve… – Jonathas!

Jonathas belépett.

– Ezt te csináltad, barmok barma! Miért nógattál, hogy fogadjam ezt az urat? Azért adtam kezedbe a lelkemet, hogy rongyokra tépd? Tiz esztendőt rabolsz el e pillanatban az életemből! Még egy ilyen hiba, és kikisérhetsz engem is oda, ahová én az apámat kisértem, hát nem jobb lett volna-e, ha a szépséges Foedorát kivánom meg, mint hogy szivességet tegyek ennek a vén keszegnek, ennek a söpredéknek? Aranyam van az ő számára csupán… Különben mi gondom rá, ha az egész világ valamennyi Porriquetje mind éhen gebed is meg?

A düh elfehéritette Raphael arcát. Remegő ajka tajtékzott, a szeme vérbe borult. A két aggastyán ugy reszketett láttára, mint két gyermek, mikor kigyót pillant meg.

Raphael visszahanyatlott a karos székébe. Lelkének azután föltámadt a jobbik fele és könnyei egymásután perdültek ki lángoló szeméből.

– Ó én életem! Ó én szép életem!… Semmi nemes szivre valló gondolat többé! Szerelem sem! Semmi!

Az öreg professzor felé fordult.

– A bajon most már nem segithetünk, öreg barátom, – mondta neki szives, meleg hangon. – Bőségesen megjutalmaztam hozzám való gondosságáért. Szerencsétlenségem legalább derék, jó ember javát mozditja elő.

Annyi lélek, annyi megindultság volt ezekben a szinte érthetetlen szavakban, hogy a két öreg könnyezett belé, mint ahogy könnybelábbad az ember szeme, mikor valami szomoru dalt hall idegen nyelven énekelni.

– Epileptikus! – mondta halkan Porriquet.

– Ez a maga jó szivére vall, barátom, – mondta szeliden Raphael, – mentegetni akar. A betegség baleset, az embertelenség bün. Most pedig hagyjon magamra. Kinevezése holnap, holnapután, talán még ma este meg fog történni, mert a fék legyőzte a fellobbanást… Isten vele!

Az öreg elment, borzongva és fölöttébb aggódva Valentin moráljának egészséges volta fölött. Az ő szemében volt e jelenetben valami természetfölötti. Kételkedett benne, hogy ébren van-e tulajdonképpen és kérdéseket intézett magához, mintha most ocsudott volna föl valami nyomasztó álomból.

– Szivleld meg jól, amit mondok, Jonathas, – szólott Raphael öreg szolgájának. – Próbáld megérteni azt a hivatást, amelylyel megbiztalak.

– Igenis, marquis ur.

– Én más ember vagyok, mint a többi. Én kivül esem az ő törvényeiken.

– Igenis, marquis ur.

– Az életnek minden gyönyörüsége a halálos ágyam körül játszadozik. Táncra kerekednek előttem, mintmegannyi szép asszony. Ha hivom őket, meghalok. A halál, mindig! Neked kell korlátnak lenned a világ között és közöttem.

– Igenis, marquis ur, – mondta az öreg cseléd, verejtékét törölgetve, mely kiverődött felbarázdolt homlokán. – De ha nem akar szép asszonyokat látni, hogyan megy ma az Italiensbe? Egy angol család, aki visszatér Londonba, átengedte nekem hátralékos bérletét… szép páholya van… nagyszerü… az első emeleten…

Raphael mély álmodozásba merülve, rá sem hallgatott.

XXXVIII.

Látják azt a pazar fogatot?… azt a kivülről oly egyszerü barna hintót, melyet azonban ősnemesi család cimere ékesit? Mikor ez a hintó végigrobog az utcán, megbámulják a kis grizettek és sóvár szemmel kandikálnak sárga selymére, vastag kárpitjára, ragyogó paszományos diszére, süppedő vánkosaira és tükörüveg ablakaira. Két libériás lakáj áll az arisztokratikus kocsi hátsó bakján. Benn, a hintó mélyébe huzódva azonban csak egy beesettszemü, forró fej látszik, a Raphael gondolkozó, szomoru feje. Fonák képe a gazdagságnak! Végigrobog Páris utcáin, sebesen, mint a szélvész. Azután megáll a Favart-szinház peristyliumában, lépcsője legördül, a két lakáj lesegiti belőle urát, kit az irigy tömeg megbámul.

– Mivel érdemelte meg ez az ember ezt a nagy gazdagságot? – mondogatja magában valami szegény jogászgyerek, ki tallérszükiben nem részesülhetett abban a gyönyörüségben, hogy Rossini bübájos akkordjait meghallhassa.

Raphael lassu léptekkel haladt végig a folyosókon; nem kecsegtette magát nagy gyönyörüségekkel itt, hol valamikor olyannyira sóvárgott élvezetért. A Semiramis második felvonására várakozva, céltalanul járkált a foyerban, az emeleti folyosókon, azt sem tudva, merre van a páholya, melyben eddig még nem fordult meg. A tulajdon érzése már nem is volt meg a szivében. Mint a betegeknek általában, neki is csak a betegsége járt szüntelenül az eszében.

Nekitámaszkodva a kandalló párkányának, mely körül fel s alá járkáltak ifju és vén gavallérok, hajdani és ujdonsült miniszterek, pairségnélküli pairek és pairségek pair nélkül, már amint azt a juliusi forradalom rendezte, végül a spekulánsok és ujságirók egész hada, Raphael, néhány lépésnyire tőle, az emberfejek e tömegében különös, rendkivüli arcot fedezett fel. Közelebb lépett hozzá és szemével meglehetős szemtelenül hunyorogva, kényelmesen szemügyre vette azt a bizarr jelenséget.

– Micsoda érdekes festmény! – mondta magában.

Az ismeretlennek szemöldöke, a haja és ŕ la Mazarin pöttye az állán feketére volt festve; ugylátszik azonban, hogy maga a hajzat tulságosan is fehér volt hozzá, hogy teljesen megfogja a festék, azért részben csütörtököt is mondott a kozmetika és valami különös violás szin keveredett ki belőle, mely egyre változott, aszerint, hogy merről esett rá a fény. Keskeny, töpörödött arca, melyen vastag piros és fehér festékréteg tömte be a barázdákat, fondorkodást, de nyugtalanságot is árult el. A festék itt-ott le-lemaradozott az arcáról, s igy még szembeszökőbbé tette valóságos arcának kiaszottságát és ólomszürke szinét. Lehetetlen volt nevetés nélkül megállani, mikor az embernek e hegyes állszakállu, erősen kiugró homloku fejre esett a tekintete, mely olyannyira hasonlitott azokhoz a groteszk figurákhoz, melyeket Németországban a pásztorok szoktak szabad óráikban farigcsálni. Ha valaki a vén Adonist és Raphaelt felváltva vizsgálgatta volna, bizonyos, hogy a marquisban egy fiatal ember szemét látja aggastyán maszkja alatt, az ismeretlenben pedig a vén ember fakó tekintetét ifjonti ábrázat maszkjában.

Valentin törte a fejét, hogy miféle alkalommal is láthatta ő már egyszer ezt az összetöpörödött, kiaszott vénséget, aki pazar nyakkendőt hord, siheder gavallérnak való csizmát visel, össze-összepengeti a sarkantyuját és keresztbe fonja a karját mellén, mintha pezsgő ifju vér lüktetését érezné még a tagjaiban. Járásán nem látszott semmi erőltetettség, mesterkéltség. Elegáns, gondosan végiggombolt kabátja vénhedt, de erős csontvázat takart s olyanforma külsőt kölcsönzött neki, mint valami vén piperkőcnek, aki még hódol a divatnak. Raphaelre nagy hatással volt ez az eleven báb; ugy nézett rá, mint valami füsttől megbámult Rembrandt-képre, amelyet csak az imént restauráltak, lakkoztak s helyeztek uj keretbe.

Ez a hasonlat nyomra vezette emlékeinek kusza tömegében. Felismerte a ritkaságokkal kereskedő kalmárt, akinek boldogtalanságát köszönhette. E pillanatban észrevette, hogy a fantasztikus jelenség ajkai hangtalan kacagásra huzódnak széjjel, s kivicsorog mögülök hamis fogsora. Raphael élénk képzelőereje egyszeriben felismerte e mosoly meglepő hasonlatosságát azzal, amelyet müvészeink szoktak Goethe Mephistophelesének arcán megörökiteni. Egyszeriben ezer babonás érzés rohanta meg Raphael erős lelkét és hitt a gonosz szellemek hatalmában, hitt mindama bübájosságban, amelyek szinte elmaradhatatlanok a középkor legendáiban, s forrásul szolgálnak költőinknek. Iszonyattal gondolt Faust sorsára és fohászba kezdett. Mint minden haldokló, ő is hitt, fanatikusan hitt Istenben és az istenanyában. És megnyiltak előtte a mennyek, Michelangelo és urbinói Sanzio sugaras, ragyogó mennyországa, fellegei között a fehérszakállu aggastyánnal meg a szárnyas, glóriás szépasszonynyal. Most megértette és valóságként fogadta el az emberi agy e szülötteit, kik világot vetettek végzetére és tartogattak számára még egy reménysugarat. De mikor tekintete ismét az Italiens csarnokára esett, a Szüzanya helyett egy büvölően szép leányt látott maga előtt, az elvetemült Euphrasiet, a teltidomu, könnyed táncosnőt, aki káprázatosan szép ruhát viselt, telisted-teli keleti gyöngygyel és most, ahogy odalibbent a türelmetlenül várakozó vén emberhez, merészen felvetett fővel, szemtelenül, csillogó szemmel nézett végig a bámész irigyeken, hogy láttassa a kalmár határtalan gazdagságát, akinek most ő szórja ki kincseit az ablakon.

Raphaelnek eszébe jutott az a kaján kivánság, amelylyel az öreg ember végzetes ajándékát fogadta és most élvezte a bosszu minden édességét, látván ama felséges bölcsesség mélységesen nagy megalázását, akinek bukása szinte elképzelhetetlen volt. A százesztendős agg tekintete Euphrasiera tapadt, ki valami hizelkedő szerelmes szóval lépett hozzá. Azután felényujtotta kiaszott karját és két-három fordulót tett vele a csarnokban, élvezve a bókokat, melyek itt-ott felhangzottak a tömegben a leányra. A megvető mosolyt természetesen nem látta meg és nem hallotta azt a sok maró élcet sem, amit őrá magára faragtak.

– Ugyan miféle temetőből áshatta ki ezt a tetemet ez a szemrevaló kis boszorkány? – kiáltott fel a romantikusok legelegánsabbja.

Euphrasie mosolygott. A tréfálkozó szőkehaju, csillogó kékszemü, karcsu, bajuszos fiatal ember volt, divatos kurta frakkban, szemére csapott kalappal, fesztelen magatartással, sziporkázó kedvvel.

Raphael elgondolta magában, hogy hány ember tetőzi be munkás, erényes, józan életét késő vénségére efféle eszeveszettséggel.

– Ennek is fagyos már a lába és szerelmeskedik…

Azután, Euphrasiera kacsintva, karon ragadta a kalmárt.

– Nem emlékszik már bölcseletének szigoru maximáira?

– Ah, – hangzott rekedt torokból a válasz, – olyan boldog vagyok most, mint valami ifju legényke. Fonákul fogtam fel a létet magát, hiszen egy szerelmes órában egy egész életet él át az ember!

Ekkor hangzott fel a csengettyüszó. A közönség egyszeriben odahagyta az előcsarnokot, hogy ki-ki elfoglalja a maga helyét. Raphael és az agg is elváltak egymástól.

A marquis, páholyába lépve, Foedorát vette észre, ki a terem tulsó felén éppen szemközt ült vele. Csak az imént érkezhetett, mert belépőjét csak most csusztatta hátra, s ekként szabaddá téve nyakát, a kacér nő minden, alig észrevehető apró-cseprő bibelődésével, mozdulataival igyekezett kedvező pózba helyezkedni. Minden szem rajta függött. Valami fiatal francia pair volt a kisérője, akitől most kis messzelátóját kérte el, amelyet vele cipeltetett maga után. Raphaelnek nem volt nehéz Foedora tekintetéből, magaviseletéből, egész modorából megitélnie, mekkora zsarnokságot visel az uj udvarló, az ő utódja. Bizonyos, hogy ez az ember is ugy meg volt igézve, mint ő, ugyanugy játszottak vele és ugyanugy küzdött az igaz szerelem fegyvereivel e nő hideg számitásai ellen és végig kellett gyötrődnie mindama kinokon, amelyek elől Valentin végtére is elmenekült.

Foedora arca csak ugy sugárzott az örömtől, mikor lorgnettejét végigjártatva a páholyok során, rendre vizsgálgatta a toaletteket és érezte, tudta, hogy szépségével, káprázatos öltözékével elhomályositotta Páris legszebb, legelőkelőbb asszonyait. Kacagott, hogy hófehér foga lássék, erre-arra fordult, hogy virágokkal tüzdelt fejékét megbámulják, tekintete páholyról-páholyra siklott, s pajzán megjegyzéseket tett valami orosz hercegnő kalapjára, mely kelleténél jobban billent félre a homlokán, vagy egy másikra, mely rettenetesen rosszul állott a bankárleánynak. Egyszerre nagyon elhalványult. Raphael rászögezett tekintetével találkozott. A kicsinylett szerető kimondhatatlan megvetéssel mérte végig. Számkivetett udvarlói közül nem akadt még eddig egy sem, aki ne érezte volna az ő hatalmát még azután is; Raphael volt az egyedüli, akin nem fogott kacérkodása többé. Az a hatalom, amelylyel büntetlenül szállnak szembe, közeledik már összeomlásához. Ez a maxima mélyebben van a női szivekbe, mint a királyok agyába vésve. Raphaelben Foedora is a vesztét látta igéző hatalmának, hóditó erejének. Egy tegnap esti élce az operában máris közszájon forgott a szalónokban felőle. E metsző epigramm éle nagyon is az elevenéig vágott a grófnőnek, s gyógyithatatlan sebet ejtett rajta. Mi franciák jól értünk hozzá, miként kell kiégetni az eleven sebet, de arra még nem tudtunk feltalálni szert, hogyan hegeszszük be a szóval ütöttet.

Foedora szivesen tudta volna Raphaelt valami uj Bastille legmélyebb tömlöcében, mikor észrevette, hogy a sok asszony felváltva egyre csak őt meg a marquist nézi, mert bármennyire ügyes alakoskodó volt is, éreznie kellett, hogy versenytársai tudják, hogyan vergődik most. Végre is utolsó vigaszához menekült. E jóleső szavakhoz: »Én vagyok a legszebb!« De azzal is kudarcot kellett vallania. Ez az örök mondás, mely a hiuságával járó minden kint meg tudott orvosolni, egyszeriben hazugságra vált.

Mikor a második felvonás nyitányát játszották, a Raphaelével szomszédos páholyba, mely eddig üresen állott, belépett valaki. Az egész földszinten végigzugott a bámulat moraja. Az emberi arcok e tengere mind arra fordult és minden szem az ujonérkezett nőre tapadt. Ifju és öreg egyaránt ugy nekibuzdult, hogy mikor a függöny már fellebbenőben volt, a zenekarból intette néhány muzsikus csöndre a közönséget. Hanem azután ők is csak a lelkesülők közé csatlakoztak, s még növelték a tetszésnyilvánitások zürzavaros moraját. Élénk társalgás folyt valamennyi páholyban. Minden asszony felfegyverkezett kis messzelátójával és a megifjodott öreg urak lázasan tisztogatták keztyüikkel a maguk üveglencséit. A lelkesedés azután fokonkint lelohadt, az ének felhangzott a szinen és minden visszazökkent a rendes medrébe. Az előkelőség, röstelve, hogy természetes indulatának engedett, ismét arisztokratikus hidegségéhez tért vissza, s ujra felöltötte kimért modorát. A gazdagok igyekeztek semmin meg nem lepődni; mindenkor az a legfőbb igyekezetük, hogy a legszebb dolgokban is kifürkészszék a hibát, mert az felmenti őket a csodálkozás, a bámulat felettébb közönséges érzése alól. Néhány ember azonban, oda se figyelve a muzsikára, mégis állva maradt és naiv gyönyörüséggel bámulta tovább Raphael szomszédját.

Valamelyik páholyban, Aquilina mellett Taillefer csuf, biborvörös képét vette észre Valentin. Majd Émilet pillantotta meg, ki a földszinten állva, mintha noszogatta volna, hogy »Ugyan, vess már egy pillantást arra a gyönyörü teremtésre, aki melletted ül!« Végre Rastignacot látta meg Nucingenné meg a leánya mellett, amint a keztyüjét tépdeste kétségbeesésében, hogy ott kell ülnie veszteg, a helyett, hogy az ismeretlen széppel foglalkozhatnék.

Raphael élete egy eddigelé még meg nem szegett fogadalmon mulott. Megfogadta, hogy sohasem vesz többé ugy istenigazában szemügyre semmiféle asszonyszemélyt, s hogy még a kisértéstől is megóvja magát, nagy müvészettel fonákul csiszolt lencséjü lorgnettet hordott, melyen keresztül még a legszebb vonások is visszataszitóan torznak tetszettek. Még át-átborzongott rajta az az iszonyodás, amelyet délelőtt érzett, mikor egyszerü udvarias kivánsága után oly félelmetesen megfogyatkozott a talizmánja, azért szilárdan eltökélte, hogy ügyet sem vet megbámult szomszédjára.

Kényelmesen terpeszkedett a páholya sarkában, hátával kiméletlenül eltakarva szomszéd hölgye elől a szinpad felét, mintha semmibe sem vette volna, vagy mintha fogalma sem lett volna arról, hogy szép asszony ül mögötte. Az ismeretlen hölgy szakasztott olyan módon helyezkedett el, mint Raphael; könyökével a páholy párkányára támaszkodva, háromnegyedrészben a szin felé fordulva, az énekesekre figyelt, oly nyugodtan, mintha festő előtt ült volna. Nagyon hasonlitottak valami összezördült szerelmes párhoz, akik magukban zsörtölődnek, egymásnak hátat forditanak, de az első szerelmes szóra egymás nyakába ugranak. Olykor-olykor a fejdisz marabutollai, néha meg éppen a szép ismeretlen haja cirógatta meg Raphael fejét. Át-átfutotta a gyönyörüség, de hősiesen küzdött ellene. Azután a ruhát szegő fodor ért hozzá, s az borzongatta meg; majd a meg-megrezzenő selymek suhogása hatott el hozzá, tele édes boszorkányságokkal, végül az alig pihegő mell mozdulatai, az egész gyöngéd test lüktetése hatott rá ugy, mintha villamos szikra érte volna. A tüllön és csipkén keresztül áradt annak a fehér, meztelen vállnak bóditóan édes melege. A szeszélyes véletlen ugy akarta, hogy ez a két lény, akit a bon ton távol tart, s talán a halál mélységei választanak el egymástól, együtt vegyenek lélegzetet, s talán egymásra gondoljanak. Valami átható, erős illatszer még jobban megrészegitette Raphaelt. A gátolva csak még jobban felizgatott képzelete, mely béklyóit igy még fantasztikusabbnak látta, lobogó tüzvonalakkal rajzolt elibe egy női képet.

Hirtelen megfordult. Kétségkivül ijedtében, hogy olyan közvetlen közelébe került az idegennek, az ismeretlen hölgy is hasonló mozdulatot tett. Egyazon gondolat ösztönzésére egymásra tekintettek.

– Pauline!

– Raphael ur!

Egy pillanatig némán meredtek egymásra, Raphael megfigyelte, hogy Pauline egyszerü, de finom izlésre valló öltözetben van. A lenge fátyolszöveten keresztül, mely szüziesen takarta el keblét, gyakorlott szem liliomfehérséget vehetett észre, és olyan remek formákat sejthetett meg, amelyeket még nő is megcsodált volna. Szüzies szerénysége, mennyei szelidsége, magatartásának bája a régi maradt. A ruhaujj meg-megrezzenő szövete elárulta, mit érez; szive minden dobbanására megremegett a teste.

– Jöjjön, ó jöjjön el a Saint-Quentin fogadóba az irataiért. Délben ott leszek. Pontos legyen!

Hirtelen felemelkedett és eltünt. Raphael követni akarta, de attól tartott, hogy jó nevének árt vele. Foedorára nézett és rutnak találta. Nem értett azután egyetlen frázist sem többé a muzsikából, a terem levegője is fojtogatta, csordultig volt a szive, elhagyta ő is a páholyt és hazament.

– Jonathas, – mondta öreg komornyikjának ágyba készülőben, – adj nekem fél cseppnyi laudanumot egy darab cukorra, azután hagyj aludni holnap, husz perc hijján délig…

XXXIX.

– Azt akarom, hogy Pauline szeressen engem! – mondta másnap, szorongó aggodalommal nézve a talizmánra.

A bőr meg se rezzent, mintha nem lett volna már képes tovább zsugorodni, de bizonynyal azért, mert nem valósithatott meg olyan kivánságot, amely már nélküle is teljesült.

Raphael fölkiáltott örömében, mintha levetkőzte volna azt az ólomköpenyt, mely a talizmán hozzájutásának első napja óta mázsás sulylyal nehezedett rá.

– Ah, hát hazudsz? Nem engedelmeskedel? Megtöröd a kötést? Akkor hát én szabad vagyok, élni fogok! Hát csak afféle rossz tréfa volt az egész?…

Maga is alig birt hinni tulajdon gondolatainak. Olyanforma egyszerüséggel öltözködött föl, mint hajdan s gyalog indult neki az utnak, hogy egykori szállását fölkeresse. Gondolatban fölidézte boldog napjait, amikor még veszedelem nélkül tombolhattak benne a vágyak, amikor még nem tiltotta el magát a földi gyönyörüségektől. Utközben nem a Saint-Quentin fogadóbeli Pauline járt az eszében, hanem a másik, a tegnap esti, a tökéletes szerető, akiről annyit álmodozott, a szellemes, a szeretni tudó, müvészlelkü, költőt s költészetet egyaránt megérteni tudó leány, aki fényben él és duskál a jóban. Szóval Foedora, akibe szép lélek költözött, vagy Pauline, aki grófnő és kétszeres milliomos, mint Foedora volt.

Mikor a meghasadozott kőlapon megállott, a kikopott küszöb előtt, hol annyiszor fordult be csüggedten, kétségbeesett gondolatokkal, öreg asszony lépett ki az ajtón és megszólitotta:

– Nem Raphael de Valentin ur ön?

– De az vagyok, jó asszony.

– Tetszik még emlékezni hajdani szobájára? Odafönn várják.

– Még most is Gaudinné asszony bibelődik ezzel a fogadóval?

– Ó, dehogy is, kérem! Gaudinné asszony most már bárónő. A tulajdon szép házában lakik, a vizen tul. Hazatért az ura. Hozott ám ezreket meg százakat, de mennyit!… Ugy mondják, hogy akár az egész Saint-Jacques negyedet megvehetné, ha akarná. Csak ugy potyára adta nekem ezt az egész mindent itt ni, még a hátralékos bérpénzeket is. Ő, az az áldott jó lélek! És egy pirinyóval sem hordja fennebb a fejét, mint akkoriban.

Raphael fürgén iramlott felfelé. Az utolsó emelet végefelé járva, zongorahangok ütötték meg fülét. Pauline várt rá, egyszerü perkálruhában. Hanem a ruha szabása, a hanyagul az ágyra vetett keztyü, kalap és sál elárulta, hogy gazdagnak kell lennie.

– Végre itt van! – kiáltott fel Pauline, gyermekes örömmel feléje fordulva.

Raphael mellé ült. Fülig pirulva, zavartan, boldogan csak nézte, anélkül, hogy szólni tudott volna hozzá valamit. Végre is a leány szólalt meg, lesütött szemmel pirulva.

– Miért hagyott el bennünket? Mire vitte?

– Nagyon boldogtalan voltam Pauline és az vagyok most is!

Paulinenak egyre jobban elfátyolozódott a hangja.

– Beleláttam a sorsába tegnap este, amint látszatra gazdagon, jólöltözötten láttam viszont, de éreznem kellett, hogy a valóságban Raphael ur most is csak az, ami volt.

Valentin hiába igyekezett elfojtani egy kikészülő könnycseppet, csak végiggördült az arcán.

– Pauline!… Én…

Nem fejezte be, de szeme csak ugy ragyogott a szerelemtől és egész szive a tekintetében égett.

– Szeret? Szeret engem? – kiáltott föl Pauline.

Raphael csak bólintott rá, mert érezte, hogy képtelen volna egyetlen szóra is. De ez a bólintás is elég volt a leánynak arra, hogy megragadja, megszoritsa a kezét és félig sirva, félig nevetve mondja neki:

– Gazdagok, gazdagok, boldogok, gazdagok! A te Paulineod gazdag!.. De ma nem bánnám, bármilyen szegénynek kellene is lennem! Ezerszer elmondogattam, hogy azt a szót: »Szeret«, a világ minden kincsével megfizetném. Raphael, életem, millióim vannak! Szereted a fényt, a ragyogást, boldogan duskálhatsz benne majd, de szeresd azért a szivemet is, hiszen annyi, de annyi szerelem van abban teirántad! Te nem is tudod még… visszatért az apám… Rengeteg örökség vár rám… Anyám, apám egészen szabad kezet engednek nekem minden tekintetben… Szabad vagyok… Érted ezt?

Raphael mámorosan, szinte magánkivül egyre csak a leány kezét szorongatta, majd csókolni kezdte olyan mohón, olyan sóvár lázzal, hogy belevonaglott egész teste. Pauline kiszabaditotta kezét és átkarolta vele Raphael nyakát. Egymásra borultak, egymáshoz tapadtak és ölelésbe forrtak azzal a szent és mindennél gyönyörüségesebb vágygyal, amely mellékgondolat nélkül való és amely felmagasztositja az első csókot, az elsőt, amelylyel két lény egymást birtokba veszi.

– Ah, – kiáltott föl Pauline, székére visszahanyatlóan, – nem akarok többé tőled elszakadni soha… Nem is tudom, hogy lehetek ilyen, de… – folytatta mélyen elpirulva.

– Milyen, édes Paulineom? Nincs miért megitélned magad, mert ez a szerelem, az igazi, mélységes, örökkévaló szerelem. Az, ami az enyém!

– Ó, beszélj, beszélj, beszélj! Olyan soká volt számomra néma a te szád!

– Hát szeretsz?

– Hogy szeretlek-e? Istenem! Hányszor fakadtam el sirva itt, ebben a szobában, takaritás közben! Hányszor sirattam a te nyomoruságodat, meg a magamét! Szivesen eladtam volna magamat az ördögnek, hogy téged csak egyetlen keserüségtől is megmentselek! Ma azonban, édes Raphaelem, mert hiszen az enyém vagy ugy-e?… enyém ez a nemes fej, ez a sziv, ó igen, ez a sziv mindenekfölött… Mekkora gazdagság!… De mit is akartam mondani? Igen, igen! Talán három, négy, öt milliónk is van. Gazdag vagyok, viselhetném a nevedet, a feleséged lehetnék és én mégis csak azt mondom, hogy mindent neked szeretnék áldozni és boldog volnék, ha a szolgálód lehetnék. Raphael, neked adom a szivemet, a vagyonomat, magamat egészen és most sem kivánok érte többet, mint azon a napon, amikor abba az asztalfiókba csempésztem azt a bizonyos száz-sou-s tallért. Ó, milyen rosszul esett nekem akkor a te nagy örömöd!

– Miért vagy gazdag? – kiáltott föl Raphael. – Miért nincs benned semmi hiuság? Igy nem adhatok neked semmit!…

Kezét tördelte, kétségbeesett, boldogságos, szerelmes fölindulásában.

– Ha de Valentin marquise leszel is, ahogyan én ismerlek, ez a cim és vagyon nem fog a te szemedben fölérni…

– Egyetlen szál hajaddal sem!

– Énnekem is millióim vannak. De mit jelent számunkra most a dus vagyon? Hanem az életem, az más, azt neked ajánlhatom, vedd el.

– A te szerelmed, Raphael, a te szerelmed fölér az egész világgal. Enyémek a gondolataid? Hiszen akkor én vagyok a boldogok legboldogabbja!

– Még meghallhat bennünket valaki, – mondta Raphael.

– Ej, nincsen itt senki, – válaszolt a leány dévajkodó mozdulattal.

– Jöjj hát! – mondta Valentin karjait kitárva.

Pauline az ölébe szökött és átkarolta a nyakát.

– Ölelj, ölelj, – mondta, – kárpótlásul azért a temérdek szenvedésért, amit nekem okoztál, a kinszenvedésért, amit örömeid szereztek nekem és azért a sok, sok éjszakáért, amit a kályhaellenzők mázolásával töltöttem…

– Kályhaellenzőkkel?

– Most, hogy gazdaságra tettünk szert mind a ketten, elmondhatok mindent. Szegény kis fiu, te! Milyen könnyü a nagyeszü embert becsapni! Hát azt hiszed te, hogy viselhettél volna hetenkint kétszer váltott tiszta inget és fehér mellényt három frank havi mosatási költséggel? Még tejet is éppen kétszerannyit ittál, mint ami azért a pénzért járt volna neked! Tuljártam az eszeden mindig… A tüzelő… a lámpába való olaj… meg még pénz is néha! Raphaelkém, ne végy engem feleségül, nagyon furfangos istenteremtése vagyok én!

– De hogyan csináltad hát?…

– Hajnali két óráig dolgoztam és a kályhaellenzők árát felében az anyámnak, felében neked adtam.

Pár pillanatig egymásra néztek, mind a ketten megzavarodva az örömtől, szerelemtől.

– Valamikor rettentő szenvedéssel fogunk mi megfizetni ezért a boldogságért! – kiáltott fel Raphael.

– Meg fogsz házasodni talán? Nem, nem, nincs olyan asszony, akinek én odaengednélek!

– Szabad vagyok, édesem, egészen.

– Szabad, szabad és az enyém.

Térdre bocsátkozott, összekulcsolta a kezét és ugy nézett föl Raphaelre áhitatos imádattal.

– Még beleőrülök! – Milyen szép vagy te, – folytatta, végigcirógatva kedvesének szőke fürteit. – Milyen báb az a Foedora grófnő! Ujjongtam tegnap, mikor láttam, mennyi ember üdvözöl. Ő sohasem tetszett annyinak! Tudod-e, szivem, hogy tegnap, mikor vállam a karodhoz ért, valami hang itt benn azt mondta nekem: »Ő van itt!« És én megfordultam és téged láttalak meg. Szerettem volna akkor az egész közönségnek szemeláttára a nyakadba ugrani!

– Milyen boldog vagy te, hogy beszélni tudsz! Nekem ugy elszorult a szivem! Sirni szeretnék és nem tudok. Ne vond el a kezedet tőlem. Azt hiszem, ugy is boldog tudnék lenni, ha életem végéig mindig csak igy néznélek.

– Mondd, mondd még egyszer ezt, szerelmem!

– Mit ér a szó, mit ér? – mondta Raphael, Pauline kezére forró könnyet ejtve. – Egyszer, valamikor megpróbálom majd és beszélni fogok neked a szerelemről. Most csak érezni tudom….

– Mondd, mondd, ez a szép lélek, ez a lángész, ez a sziv, amelynek minden redőjét ismerem, ez mind egészen az enyém, ugy, mint ahogy én egészen a tiéd vagyok?

– Örökre, te édes szép teremtés. A feleségem, a jobbik felem leszel. Jelenléted mindig elüzte gondjaimat és felüditette lelkemet, de most, ez az angyali mosoly az arcodon többet tett: megtisztitott. Ugy érzem, uj életbe kezdek. Kegyetlen multam és szomoru bolondságaim megannyi rossz álom csupán. Tiszta vagyok, melletted vagyok. Érzem a boldogság tiszta levegőjét. Ó légy itt mindig, mindig, – mondta azután gyöngéden, áhitattal szoritva dobogó szivére.

– Most már jöjjön a halál, amikor akar, – kiáltott föl Pauline nagy elragadtatásában. – Éltem!

Boldog ember, aki kitalálja az ő gyönyörüségeiket, mert az maga is átélte már.

XL.

– Szeretném, ha ezentul senki más be nem lépne ebbe a kedves padlásszobába, – szólalt meg kétórai hallgatás után Pauline.

– Be kell falazni az ajtót, rácscsal ellátni az ablakot és megvenni magát a házat, – vélekedett a marquis.

– Igy lesz helyesen, igen.

Majd ismét megszólalt:

– De mintha megfeledkeztünk volna egy kissé a kézirataidról!

Édes, ártatlan kacagásra fakadtak mind a ketten.

– Fittyet hányok minden tudományra! – mondta Raphael.

– És a dicsőség, uram?

– Te vagy az én egyedüli dicsőségem!

– Milyen boldogtalan voltál te akkor, mikor ezeket az apró szarkalábakat róttad, – mondta Pauline, a papirok közt turkálgatva.

– Paulineom…

– Igen, igen, az vagyok, a te Paulineod.

– Mondd, hol is lakol te most?

– A Saint-Lazare-utcában. És te?

– A Varenneben.

– Milyen messze leszünk egymástól addig, mig…

Elhallgatott, de kacéran, gonoszkodva tekintett Raphaelre.

– De legfeljebb két hétig fogunk még külön élni.

– Remek! Két hét mulva már férj és feleség leszünk!

És táncolt örömében.

– De milyen Istentől elrugaszkodott teremtés vagyok is én! Nem gondolok sem az apámmal, sem az anyámmal, sem senkivel a világon többé! Te nem is tudod, szivem, hogy nagybeteg az apám. Már Indiából betegen jött haza. Kis hijja, hogy Havreben meg nem halt, ahová elibe mentünk. Istenem, – sóhajtott föl órájára pillantva, – már három az óra! Négy órakor otthon kell lennem, olyankor szokott fölébredni. Tulajdonképpen én volnék az ur a háznál, édes anyám mindent az én kedvem szerint intéz, apám bálványoz, de éppen azért nagy csufság volna visszaélnem a jóságukkal. Szegény jó apám, tegnap is ő küldött az Italiensbe… Ugy-e, meglátogatod holnap?

– Madame la marquise de Valentin lesz oly kegyes karomat elfogadni?

– Hanem ennek a szobának a kulcsát magammal viszem ám! Vagy nem a mi kincsesházunk-e ez?

– Pauline, még egy csókot!

– Ezret! Istenem, hát ez most már igy is marad? Olyan, mintha álmodnám!

Lassan lépdegéltek lefelé a lépcsőn, egymáshoz simulva, egyszerre lépve, együtt remegve egyazon boldogság sulya alatt. Ugy is érkeztek el a Sorbonne-térre, hol Paulinet a kocsija várta.

– El akarok menni hozzád, – mondta hirtelen a leány. – Látni akarom a szobádat, a dolgozót és ülni akarok az asztalnál, amelyen irni szoktál. Ugy lesz most is, mint régen, – toldotta meg még, elpirulva. – Joseph, – mondta az inasnak – mielőtt hazatérek, még dolgom van a Varenne-utcában. Most egynegyed négy, pont négykor otthon kell lennem. Szóljon Georgesnak, hogy ne kimélje a lovakat.

A szerelmes pár néhány perc mulva a Valentin-palotában volt.

– Olyan jól esik nekem, hogy mindezeket megláthattam, – mondta Pauline, Raphael ágyának selyemkárpitját simogatva. – Mikor elalszom, itt leszek gondolatban. Itt fogom látni a te drága szép fejedet ezen a kis vánkoson. Mondd, Raphael, senkitől sem kértél tanácsot, hogyan butorozd be a palotádat?

– Senkitől sem.

– Igazán nem? Nem valami asszony volt, aki…

– Pauline!

– Iszonyuan gyötör a féltékenység! Pompás izlésed van. Holnapra ilyen ágyat szerzek magamnak én is.

Raphael, mámorosan a boldogságtól, megragadta Paulinet.

– Jaj, az apám… az apám!…

– De legalább elkisérlek, hogy a mig csak lehet, melletted maradhassak.

– Milyen édes vagy te! Én nem is mertelek fölszólitani.

– Hát nem te vagy az én életem?

Unalmas volna betü szerint följegyezni azt a kedves össze-vissza locsogást, a mire csak szerelmes pár képes és a melynek savát-borsát egyedül a hangsuly, a tekintet és a kifejezés adja meg. Valentin egészen hazáig kisérte Paulinet és csordultig teli szivvel tért meg otthonába.

Mikor már a kandalló előtt ült karos székében és arról elmélkedett, mily hamar valósult meg minden reménye, hirtelen ugy vágott át agyán valami fagyos gondolat, mint ahogy a tőr pengéje vághat át a mellen, amelyet keresztül döf. A tekintete a szamárbőrre esett, mely láthatóan összébb zsugorodott… – Ah!

Elkáromkodta magát amugy istenigazában, azután fejét a karos szék támlájához szoritva, sokáig rábámult valami ornamentikára a falon, anélkül, hogy látta volna.

– Nagy Isten, minden, minden kivánságom! Szegény Pauline!…

Körző után nézett és megmérte, mennyi életébe került az a néhány óra.

– Két hónapnál továbbra már aligha futja ki! Hideg verejték vert ki egész testén. Egyszerre valami dühös gerjedelemnek engedve, megragadta a bőrt és felkiáltott:

– Mily bárgyu is vagyok én!

Kirohant, futva ment végig a kerten és a talizmánt belevetette a mély kut fenekére.

– Előre bátran!… Ördög vigye ezt az egész ostobaságot!

XLI.

Raphael átadta magát egészen a szerelemnek és boldogan turbékolt Pauline-nal. Esküvőjük napját március elejére tüzték ki. Kipróbálták egymást, nem volt okuk egymásban kételkedni, usztak a boldogságban. Soha még két lelket annyira egygyé nem forrasztott a szerelem, mint az övékét. Mennél jobban kiismerték egymást, annál jobban mélyült mindkettejükben az érzés. Mindkét részről ugyanaz a gyöngédség, ugyanaz a szemérem, ugyanaz a mohó vágy, de a vágyak legszebbike: az angyaloké. Fölöttük felhőtlen, tiszta ég. Nem kivánhatott egyikük sem olyasvalamit, amit a másik szivesen meg ne tett volna.

Dusgazdagok lévén mind a ketten, nem voltak szeszélyeik. A menyasszony lelkét kitünő izlés, a szép szeretete és mély költői érzés vezérelte mindenkor. Megvetette az asszonynépnek oly kedves cicomát és jövendőbeli urának egy mosolya szebb volt szemében, mint Ormus minden gyöngyei. Mousseline és virágok voltak legpazarabb ékessége. A világtól elhuzódtak mind a ketten; a magány oly szép, oly gyönyörüséges volt nekik!

A mindent firtatók figyelemmel kisérték ezt a kis jámbor üzelmet, hol az Italiensben, hol az operában. Eleinte a szalónokban is folydogált erről a terefere, de az események árja, mely át-átzudul Párison, hamarosan elfeledtette a kinek sem ártó szerelmeseket. A botránkozók is megjuhászodtak, mikor hivatalosan kihirdették házasságukat. Mivel pedig cselédeik nem hordták szét a pletykát, a párocska boldogságát nem zavarta meg semmi gonoszabb indulat.

Február vége felé, mikor a verőfényes szép napok már a tavasz örömeivel kecsegtettek, egyszer Pauline és Raphael együtt reggeliztek a kis üvegházban, mely inkább virággal tömött szalónhoz volt hasonló, s melyből egyenesen a kertbe volt kijárás. A bágyadt, enyhe téli napsugár, mely áttüzött a ritkább cserjéken, megenyhitette a levegőt. A lombok különfélesége, a virágok szinváltozatai, a fény és árnyék szeszélyes játékai mind csupa gyönyörüség voltak a szemnek.

Mikor még egész Páris a kandallók bágyadt tüzénél melengette magát, ez a párocska már kaméliák, orgonafák és hangák között sütkérezett. Vidám arcaik ki-kibukkantak a nárciszok, gyöngyvirágok és bengáli rózsák közül. E buja tenyészetü, dus üvegházban a láb afrikai gyékényt taposott, melynek szinei fölértek a valódi szőnyegéivel. A sávolyos zöld szövettel bevont falakon nem ütött át a legcsekélyebb nedvesség sem. A butorzat durván tákoltnak látszott, de fényezett kérge csakugy ragyogott a tisztaságtól. A tejszag egy kis macskakölyköt csalogatott az asztal tetejére. Pauline kávét loccsantott rá és incselkedett vele, meg-megszagoltatván vele a tejszint, de nem engedve át neki, hogy próbára tegye türelmét és tovább játszhassék vele. A macskakölyök minden mókás mozdulatára elkacagta magát és ezer bohóságot követett el csakhogy megakadályozza Raphaelt az ujság olvasásában, mely már tizedszer hullott ki a kezéből. Csak ugy áradt ebből a kis reggeli jelenetből a boldogság jóleső érzése, a természetesség, a mesterkéletlenség.

Raphael ugy tett, mintha a lapot olvasná, hanem azért lopva egyre csak Paulinera tekintgetett, az ő dévajkodó Paulinejára, akit csak ugy félig-meddig fátyolozott el a hosszu fésülködőköpeny, akinek haja még bomlottan omlott vállaira és akinek kék eres parányi lába kifehérlett a fekete bársony reggeli topánkából. Elragadó volt igy pongyolában; gyönyörüség volt elnézni, akárcsak a Westhall fantasztikus figuráit. Az ember nem tudta volna hamarosan megmondani: leány-e voltaképpen, vagy asszony. De mégis inkább leánynak tetszett. Boldogsága felhőtlen volt még. A szerelemnek még csupán első örömeit ismerte.

Mikor Raphael édes álmodozásba merülve, egy pillanatra megfeledkezett az ujságjáról, Pauline fölkapta, darabokra tépte, lapdává nyomkodta és kihajitotta a kertbe. A macska pedig nyomába eredt a politikának, mely, mint mindenkor, most is önmaga körül forgott. Raphael azután, mikor kigyönyörködte már magát ebben az ártatlan jelenetben, szórakozottan ismét az ujságja után nyult. Persze, nem találta sehol. Lett erre ujra nagy nevetés, csakugy csengett belé az üvegház.

– Féltékeny vagyok az ujságodra, – mondta azután Pauline, könnyeit törölgetve, melyek a gyermekes kacagás nyomán fakadtak ki a szeméből. – Hát nem a legteljesebb hitszegés-e ujdonsült menyecske jelenlétében muszka proklamációkat olvasni és többre becsülni Miklós cár lapos prózáját a szerelem szavainál?

– Nem olvastam én, angyalkám, téged néztelek.

Az üvegház közelében ekkor a kertész nehézkes lépései hangzottak föl, kinek patkós csizmája megcsikorgatta az utak fövényét.

– Bocsánatot kérek, marquis ur, ha megzavarom, valamint megkövetem a méltóságát is, de valami olyan furcsaságot hozok, kérem szépen, a minő nem minden bokorban terem. Ugy volt kérem, hogy vizet huztunk, aztán a rocskával ezt a csodálatos tengeri növevényt mertük ki a vizből. Tessék, ez az! Nagyon hozzá kellett ennek a vizhez szoknia, kérem, mert nem hogy átázott volna, de még csak nem is nedves. Olyan száraz volt, mint a tapló és még csak nem is puffadt. Mivelhogy a márki ur fölöttébb tudományos ember, gondoltam, elhozom neki, majd kifirtatja, miféle istencsodája légyen.

És a kertész odanyujtotta Raphaelnek a kérlelhetetlen szamárbőrt, melynek felülete alig haladta meg már a hat négyszöghüvelyket.

– Köszönöm, Vaničre. Csakugyan nagyon, nagyon furcsa portéka ez!

– Mi lelt, életem? Hogy elsápadtál! – kiáltott fel Pauline.

– Hagyjon magunkra, Vaničre.

– A hangod elrémit; oly különösen izgatott… Mi lelt? Mi bajod? Mid fáj? Neked valami bajod van, Raphael! – Orvost! Jonathas, segitség!…

– Hagyd el, édes Pauline, – válaszolt Raphael, ki visszanyerte már hidegvérét. – Menjünk el innen. Valami virág volt mellettem, amelynek nem tudom elviselni az illatát. Talán ez a verbéna lett volna?

Pauline rárontott az ártatlan csemetére, tövestül kitépte és kihajitotta a kertbe.

– Életem, – mondta Raphaelt hevesen magához szoritva és piros ajkát kacérul csókra kinálva neki, – mikor láttam, hogy ugy elsápadsz, egyszerre megértettem, hogy nem tudnálak tulélni; a te életed az én életem. Nyulj csak be ide a hátamba. Még most is ott szaladgálnak a jegeslábu pókok, csakugy borzongok belé. Milyen forró az ajkad… A kezed meg jéghideg.

– Te kis bohó!

– Miért e könnycsepp? Hadd csókoljam le!

– Ó, Pauline, Pauline, te tulságosan is szeretsz engem!

– Valami rendkivüli dolognak kell most benned forrnia, Raphael!… Légy őszinte, ugyis csak nyomára jönnék a titkodnak. Add ide, – mondta a szamárbőrt megragadva.

– Te vagy az én hóhérom! – kiáltott föl Raphael, iszonyattal meredve a talizmánra.

– Micsoda más hang ez! – rémüldözött Pauline, kiejtve kezéből a végzetes szimbólumot.

– Szeretsz? – kérdezte Raphael.

– Hogy szeretlek-e? Még kérdezed?

– Akkor hagyj engem, menj!

A szegény kis teremtés elment.

XLII.

Raphael magára maradva, eltünődött.

– Hogyan, a felvilágosodás századában, mikor nyomára jöttünk, hogy a gyémánt nem egyéb a carbonium kikristályosodásánál; abban a korban, amelyben minden kivilágosodik; amelyben a rendőrség valami uj Messiást a törvény elé hurcolna és csodatételeit a Tudományos Akadémiával cáfoltatná meg; ma, mikor csupán közjegyző által hitelesitett irásokban hiszünk: – én hinni tudnék efféle Mene Tekel Fáresz-ben?… Nem, szavamra nem! Nem tudom elgondolni, hogy a Legtökéletesebb Lény gyönyörüségét lelné egy jóravaló teremtésének kinzásában!… Lássuk, mit szólnak hozzá a tudósok.

Nemsokára ott állott a Halle aux Vins, a hordóknak e töméntelensége, meg a Salpętričre, a borisszák e szemináriuma között egy kis tavacska mellett, amelyben figyelemreméltóan ritkafaju kacsák uszdogáltak, szines tollazatukat a napsugárban ragyogtatva. Szinpompájuk hasonló volt a székesegyházak festett ablakaihoz. A világ minden kacsafajtája képviselve volt itt és gágogott, hápogott, sápogott valamennyi. Valóságos kacsaparlament, melyet akaratuk ellenére csőditettek egybe. Szerencsére charta és politikai principiumok nélkül. Vadászatról mit sem tartva, vidáman lubickoltak az idetévedt természetvizsgálók épülésére.

– Méltóztassék, ott van Lavrille ur, – mondta egy legény Raphaelnek, ki a zoológia e pontifexe után tudakozódott.

A marquis kicsiny termetü embert vett észre, ki tudós elmerüléssel tanulmányozott két kacsát. Középkoru férfi volt, kellemes arccal, melyet nyájassága még megnyerőbbé tett. Volt azonban valami egész személyében, a mi elárulta a tudományos elfogultságot. Lépten-nyomon igazgatott, s fantasztikusan felborzolt parókája alatt keskeny, fehér hajcsikot lehetett észrevenni, mely a szenvedélylyé nőtt fölfedezővágyat árulta el. Mint minden szenvedély, ez is ugy elfeledteti velünk a világ hiu dolgait, hogy lassankint a magunk én-jéről is megfeledkezünk.

Raphael, a tudomány és tanulmányok embere bámulattal nézett e természetkutatóra, ki éjszakáit az emberi tudás gyarapitására szentelte és akinek még tévedései is dicsőségére váltak Franciaországnak. Valami kényes dáma természetesen megmosolyogta volna azt a kis folytonossági hiányt, mely a tudós nadrágja és csikos mellénye között mutatkozott, melyet egyébiránt szemérmesen töltött be a gondosan recézett s a zoogenéziai megfigyelések mikéntje szerint domboruló vagy homoruló ing. Az udvariassági formulák után Raphael ugy vélte, nem fog ártani, ha néhány banális bókkal tiszteli meg Lavrille ur kacsáit.

– Kacsánk van bőven, – válaszolt a természetvizsgáló. – Ez a nem, mint tudni méltóztatik, a legszaporább a palmipédák rendjében. A hattyunál kezdődik, a zinzin-kacsánál végződik és közbül százharminchét élesen megkülönböztetendő változata van. Valamennyinek megvan a maga külön neve, hazája, külseje, szokásai. Éppen oly kevéssé hasonlók egymáshoz, mint a mi fajtánkbeli ember a négerhez. Hiába, ugy van uram, mikor kacsapecsenyét eszünk, legtöbbször nem is gondolunk arra a roppant elterjedésre…

Hirtelen egy kacsát pillantott meg, mely a tavacska partján kapaszkodott föl, és félbeszakitotta szavát.

– Ime, az örves hattyu, Kanada szegény szülöttje, mely ugyancsak messziről jött hozzánk, hogy barnával elegyes szürke tollazatát és kicsi, fekete nyakkendőjét mutogassa! Nézze, hogy tollászkodik… Az meg ottan a pompás dunnalud, vagy eider-kacsa, amelynek pelyhén hölgyecskéink szunnyadnak. Szép állat! Ki ne csodálná meg rózsás-fehér begyét, zöld csőrét! – Az imént olyan párosodásnak voltam tanuja, aminőt eddig alig mertem remélni. A nász szerencsésen végbement, türelmetlenül várom az eredményét. Azzal a reménynyel kecsegtetem magam, hogy sikerülni fog megteremtenem a százharmincnyolcadik fajt, mely esetleg az én nevemet fogja viselni. – Ime, az uj pár! Egyike kacagó lud (anas albifrons), másika a nagy sipoló kacsa (anas ruffina Buffon). Soká haboztam a sipoló kacsa, a fehér szemöldökü kacsa, meg a souchet-kacsa (anas clypeata) között. Nézze, ez a souchet, ez a fekete-barna gézenguz, amelynek zöld nyaka szivárványszinekbe játszik. De tetszik tudni, a sipoló kacsa bóbitás, igy hát nem habozhattam soká. Nem hiányzik ebből a gyüjteményből csupán a fekete bóbitás. Egyesek azt állitják, hogy ez a kacsa tulajdonképpen a csörgő rucával volna egyfajta, én azonban…

Furcsa mozdulatot tett, mely a tudós szerénységét és gőgjét egyaránt visszatükröztette benne. A gőgöt tele megrögzöttséggel és a szerénységet tele elbizakodottsággal.

– Nem gondolnám, – folytatta azután. – Mint látni méltóztatik, a mi életünk sem csupa mulatság. Most a kacsák nemének monográfiáján dolgozom… De parancsoljon, rendelkezésére állok.

A Buffon-utcának egy eléggé csinos házához érve, Lavrille kérdésére Raphael átadta neki a szamárbőrt.

– Aha, igen, ismerem, – mondta a tudós, miután nagyitó üvegével, megvizsgálta, – valami szelence boritékául szolgálhatott. Szamárbőr, még pedig igen régi! Manapság a tokkészitők szivesebben használják a galuchat-t. A galuchat, mint bizonyára tudni méltóztatik, egy vörös-tengerbeli halnak, a raja sephe-nek a bőre.

– De ez, kérem, ha már oly rendkivül szives?…

– Bizonyára nem az. A galuchat és a szamárbőr között éppen akkora a különbség, mint az oceán meg a szárazföld között. Megjegyzendő, hogy annak a halnak a bőre jóval tömörebb, mint a szárazföldi állaté. Ez, – mondta azután a talizmánra mutatva, – mint bizonyára tudni méltóztatik, a zoológia legérdekesebb produktuma.

– És pedig?

– Uram, – jelentette ki a tudós, karos székébe süppedve, – ez egy szamárnak a bőre!

– Azt tudom, kérem.

– Van Perzsiában egy rendkivül ritkafaju szamár, a régiek onager-je, – equus asinus – a tatárok kulán-ja. Pallas figyelte meg a hazájukban, s neki köszönheti őket a tudomány. Erről az állatról nagy ideig csak mint mesebeliről volt szokás beszélni. Mint bizonyára tudni méltóztatik, a Szentirásnak igen hires passzusa az, amelyben Mózes megtiltotta, hogy ezt az állatot más szamárfajtával párositsák össze. Még nevezetesebb azonban az onager arról, hogy babonás tisztelet tárgya volt. Erről a bibliai próféták gyakran tesznek tanuságot. Pallas, mint bizonyára tudni méltóztatik, az ő Act. Petrop. II. kötetében bizonyitja, hogy e babonás eltévelyedésnek mai napig nyoma maradt a perzsák és nogajok között, kik vesebajok és köszvény ellen föltétlen gyógyitó erőt tulajdonitanak neki. Mi szegény párisiak, kissé tamáskodunk a dologban. Muzeumunkban nincsen onager. – Micsoda fölséges állat! Csupa misztérium. Szeme golyójának az edényhártyáján világló pont van, melynek a keletiek varázserőt tulajdonitanak. Szőre finomabb és ragyogóbb, mint a mi legszebb paripáinké. Többé-kevésbbé vörhenyessárga barázdák futnak rajta végig, s teszik bőrét hasonlatossá a zebráéhoz. Szőre puha, simuló, lágy fogásu. Tekintete biztonság és határozottság dolgában fölér az emberével. Valamivel nagyobb, mint a mi jobbfajta házi szamarunk. Rendkivül bátor állatnak mondják. Ha orozva támadják meg, még a legádázabb fenevadak ellen is sikerrel védekezik. Ami gyorsaságát illeti, legfeljebb a madarakéval lehetne összehasonlitani. Nincs az az arabs telivér, amely futásban az onagert megelőzné. Az alapos Niebuhr doktor szerint, kinek, mint bizonyára tudni méltóztatik, csak az imént sirattuk meg elvesztését, e különös istenteremtése rendes iramban hét földrajzi mértföldet tesz meg óránkint. E független, büszke állatról alig nyujthatnak némi fogalmat a mi degenerált szamaraink. Könnyed, öntudatos tartásáról, okos ábrázatáról, kedves kifejezéséről, minden mozdulatának kecsességéről! Ő a Kelet állatvilágának a királya! A törökök és perzsák babonás hite misztikus eredetet tulajdonit neki. Salamon neve valamennyi tibeti és tatár mesében előfordul, mely e nemes állat hőstetteiről regél. A szeliditett onager értéke megbecsülhetetlen. A hegységekben foglyul ejteni határos a lehetetlenséggel. Zergekönnyüséggel szökell tova, s szinte röpülni látszik, mint a madár. Nagyon valószinü, hogy a szárnyas ló, a mi Pegazusunk meséje azon a földön termett, hol a pásztornépség gyakran láthatott egy-egy onagert szikláról-sziklára száguldani. Az onager és a közönséges szamárkanca párosodásából származó nyerges szamarat Perzsiában emberemlékezet óta vörösre szokás festeni. Innen vette talán eredetét a mi közmondásunk is: »Gonosz, mint a vörös szamár!« Abban a korban, amikor még csak ugy félvállról vették Franciaországban a természettudományt, valami utazó révén került hozzánk elsőbben ez az állat. Innen a szólásmondás! – Az a bőr, amelyet mutatni tetszett, onager bőre…

– Köszönöm alapos fölvilágositásait, melyek nagyszerü adalékokat szolgáltatnának valami Dom Calmet-nek, ha volnának még bencéseink. De szükségesnek vélem megjegyezni, hogy ez a bőr eredetileg akkora volt, mint… mint ez a térkép, – mondta Raphael, egy nyitott atlaszra mutatva, – de három hónap alatt észrevehetően kisebbé lett.

– Igen, igen, értem. Minden állati bőr alá van vetve efféle megfogyatkozásnak. Nagyon érthető a dolog. Fokozata természetesen az atmoszférától függ. De nemcsak az élők világában van ez igy. Még a fémek is észrevehető összehuzódást, vagy tágulást mutatnak. Mérnökeink a vasuti sineken tetemes ilyen eredetü hézagokat figyeltek meg. A tudomány rengeteg, az emberi élet kurta. Azért ne is igen bizakodjunk el, hogy hamarosan végére járunk a természet minden tüneményének.

– Uram, – mondta Raphael kissé zavartan, – bocsásson meg azért a kérdésért, amelyet most megkockáztatok. Bizonyos ön abban, hogy ez a bőr alá van vetve a zoológia általános törvényeinek és – szintén nyujtható?…

– Hát hogyne!… Teringettét! – mondta, mikor hasztalanul igyekezett nyujtani rajta valamit. – De ajánlatos volna Planchettet, a mechanika hires professzorát fölkeresnie, ő bizonyosan talál arra módot, hogy tágitsa, nyujtsa, kiterjeszsze ezt a bőrt.

– Uram, az életemet menti meg!

Raphael meghajolt a tudós természetkutató előtt és otthagyta szépen a spirituszos üvegei meg száritott növényei között. Futott Planchettehez. Erről a látogatásról, tudtán kivül, magával vitte az egész emberi tudást: egy nomenclaturát! A derék Lavrille nagyon hasonlitott Sancho Panzához, mikor a kecskék históriáját mondja el és abban gyönyörködik, hogy számon veszi és megszámozza őket. A sir széléhez érve, csak parányi töredékét ismerte meg annak a töméntelen nagy nyájnak, melyet Isten, ő tudja miért, e világra vetett. Raphael meg volt elégedve.

– Majd megzabolázom én ezt a szamarat!

Sterne elmondta már ő előtte: »Bánjunk csinyján a szamarunkkal, ha késő vénséget akarunk érni!«

De mikor olyan csökönyös ez az állat!

XLIII.

Planchette magas, szikár ember volt. Valóságos poéta, örökös szemlélődésbe merülve. A feneketlen örvényt figyelte mindig: a mozgást.

Az efféle kiválóságot az átlagember rendesen bolondnak tartja. Érthetetlen neki az a nemtörődömség, amelylyel a világban mozog; hogy naphosszant lóg a szájában a kialudt szivar; hogy be mer lépni valamely szalónba, anélkül, hogy a kabátja gombjait előbb a megfelelő gomblyukakkal összeházasitotta volna. De hogyha az ilyen ember elgondolkozott a légüres térről, azután jó bőven élt az X-szel az Aa-Gg társaságában, kihüvelyezett valami természeti törvényt és rábukkant a principiumok legegyszerübbjére, akkor a tömeg ugyancsak megbámulja az uj masinát, járómüvet, amelynek éppen egyszerü szerkezete az, ami meglepő!

A szerény tudós csak mosolygott és azt mondta bámulóinak! »Teremtettem én valamit? Semmit. Az ember nem teremti az erőt, csak kormányozza. A tudomány abból áll, hogy utánozzuk a természetet«.

Mikor Raphael betoppant hozzá, a mechanikus ugy állt ott, mint az akasztott ember, aki éppen most pottyant le a bitófáról. Planchette egy agátgolyót vizsgálgatott, mely valami napórán görgött. Azt várta, mikor áll meg. Ez a szegény ember üres gomblyukkal, évdij nélkül élt, mert nem volt eléggé számitó a számitásaival. Beérte azzal, amit találmányaival szerzett, a dicsőség vágya nem bántotta, nem törődött sem a világgal, sem önmagával. A tudományban élt, egyedül a tudományért.

– Megfejthetetlen! – kiáltott föl. – Ah, – fordult Raphael felé, – szolgálatára állok. Hogy van a kedves mama?… A feleségem nagyon örülni fog, tessék csak bemenni hozzá.

– Énnekem is igy kellett volna élnem! – gondolta magában Raphael, ki mégis csak kizökkentette merengéséből a tudóst, mikor a mód után tudakozódott, amelylyel az átnyujtott talizmánra lehetne hatni.

– Ha kinevet is hiszékenységemért, nem tagadom, hogy ennek a bőrnek olyan ellenálló erőt tulajdonitok, aminővel szemben mi sem érvényesülhet.

– A világi emberek általában igen lovagiasan bánnak a tudománynyal, – mondta Planchette. – Körülbelül ugyanazt szokták nekünk mondogatni, mint az egykori hitetlen, aki napfogyatkozás után hölgyeket vitt Lalandehoz és megkérte: »Legyen oly szives, kezdje ujra!«

Miféle hatást kiván ön tulajdonképpen? A mechanikának az a célja, hogy a mozgás, vagy neutralizálás törvényeit alkalmazza. A mi magát a mozgást illeti, töredelmesen bevallom önnek, hogy képtelenek vagyunk definiálni. Ezt előrebocsátva, mindenesetre megfigyeltünk néhány állandó jelenséget, mely akcióra bir szilárd anyagot és cseppfolyóst egyaránt. Az által, hogy e jelenségek eredő okát előidézzük, képesek vagyunk a testek továbbvitelére, képesek vagyunk rájuk bizonyos meghatározott mozgató erőt átvinni, képesek vagyunk őket hajlitani, egyszerüen, vagy a végtelenségig felosztani, darabolás, avagy őrlés által. Továbbá csavarhatjuk, rotációba hozhatjuk, formálhatjuk, összenyomhatjuk, tágithatjuk és nyujthatjuk őket. Egyetlen faktumon alapszik ez az egész tudomány. – Tetszik látni ezt a golyóbist? Itt van ezen a kövön. De most már ott van. Miféle névvel nevezzük mi ezt a fizikai értelemben oly természetes és moraliter oly rendkivüli aktust? Mozgás, locomotió, helyváltoztatás? Micsoda határtalan hiuság van e szavak mögött! Hát megoldás egy – elnevezés? És mégis csak ez az egész tudomány. Gépeink alkalmazzák, vagy elemeire bontják ezt az aktust, az való. Ez a lenge jelenség, nagy arányokban alkalmazva, romba dönthetné Párist. Az erő rovására megnövelhetjük a gyorsaságot, s a gyorsaság rovására az erőt. De mi hát az az erő, meg az a gyorsaság? A mi tudományunk erre éppen oly kevéssé tud válaszolni, mint ahogy mozgást sem tud létrehozni. Bárminő legyen is valamely mozgás, végtelen erő az és az ember nem teremthet erőt. Az erő egység, ugyanugy, mint a mozgás, az erő esszenciája. Minden mozgás. A gondolat is mozgás. A természet mozgáson alapszik. A halál is mozgás, melynek határai még kevéssé ismeretesek előttünk. Ha Isten örökkévaló, akkor olyannak tessék elképzelni, mint aki szüntelen mozgásban van. Talán éppen a mozgás az Isten. Ime, ezért megmagyarázhatatlan a mozgás, mint ahogy megmagyarázhatatlan az Isten is. Mélységes, határtalan, észszel föl nem érhető, kézzel meg nem fogható. Ki ért hozzá valaha, ki fogta föl, ki mérte meg a mozgást? Csak látatlanban érezzük hatásait. Akár tagadhatnánk is, mint ahogyan Istent tagadjuk. Hol van? Hol nincsen? Honnan jön? Hol van a kezdete? Hol a vége? Körülvesz, érezzük, s kisiklik mégis a hatalmunkból. Nyilvánvaló, mint egy faktum, homályos, mint egy absztrakció, ok és okozat egyszerre. Mint nekünk, neki is térre van szüksége. De mi a tér? Erről egyedül a mozgás ad fogalmat, mert mozgás nélkül üres szó csupán. Megoldhatatlan probléma; olyan, mint az üres tér, mint a teremtés, mint a végtelenség. A mozgás zavarja meg az emberi gondolkozást, s az egyedüli, amit ember fölfoghat, hogy ezt föl nem foghatja soha… Minden egyes pont között, amelyet a görgő golyóbis egymásután elfoglal, az emberi értelem előtt örvény nyilik. Örvény, amelybe Pascal belehullott. – Mielőtt az ismeretlen szubstanciát alávetnénk az ismeretlen erőnek, ahogyan ön kivánja, ismernünk, tanulmányoznunk kell előbb azt a szubstanciát. Természete szerint vagy törni fog az ütés alatt, vagy ellentáll neki. Ha darabokra hull és önnek nem az a célja, hogy részekre oszsza, célt tévesztünk. Össze akarja nyomni? Ez esetben a szubstancia minden egyes részére egyenlő erőt kell gyakorolnunk, hogy egyenlően csökkentsük a közt, mely molekuláit elválasztja. Nyujtani óhajtja talán? Akkor megpróbálunk egyenlő excentrikus erővel hatni minden egyes molekulára. Mert e törvény pontos figyelembevétele nélkül folytonossági hiány lenne a következmény. A mozgásnak, uram, végtelenül sok módja van, s változatai határtalanok. Milyen hatásnak óhajtja kitenni?

Raphael türelmetlen volt már kissé.

– Valami igen erős nyomást szeretnék, mely a végtelenségig nyujtja ki ezt a bőrt…

– Véges lévén a szubstancia, képtelenség a végtelenig nyujtani; de kétségtelen, hogy a nyomás, vastagságának rovására, ki fogja nyujtani s nagyobbá teszi felületét; vékonyodni fog, amig csak anyagában tart…

– Érje el ezt az eredményt, milliókat keres meg vele!

– Ez tisztára lopás volna, – válaszolt hollandi nyugalommal a professzor. – Pár szóval bemutatok önnek egy masinériát, amely alatt maga az Isten is palacsintává lapulna. Az itatóspapir nem olyan vékony, mint amilyenné lenne abban egy ember csizmástul, sarkantyustul, nyakkendőstül, kalapostul, órástul, láncostul, mindenestül….

– Micsoda gépszörnyeteg!

– A kinaiak is jobban tennék, ha erre használnák föl a vizet, ahelyett, hogy belevessék gyerekeiket.

Planchette fogott egy virágcserepet, lyukkal a fenekén, és ráhelyezte a napóra kőlapjára. Azután agyagért ment és a kert végéről hozott egy csipetet.

Raphael feszült figyelemmel várt, mint a gyermek, kinek a dajka készül valami csodálatos mesét mondani. Mikor Planchette már az agyagot is elhelyezte a kövön, kis kerti zsebkést szedett elő és két gallyat nyesett le vele a bodzabokorról. A gallyak belét kipiszkálgatva, vigan fütyörészett, mintha Raphael ott sem lett volna.

– Ime, a masinéria alkotó részei.

Az egyik bodzacsövet agyagból gyurt csuklóval ugy erősitette az edény fenekéhez, hogy a csövecske nyilása összeillett a cserép fenekén lévő lyukkal. Olyan volt, mint egy rengeteg nagy pipa. A kőlapon agyaglepényt nyujtott, lapátalakura formálta, a virágcserepet legszélesebb részére helyezte és a bodzagallyat azon a helyen erősitette meg, mely a nyelet képviselte. Végre agyaggalacsint nyomott a bodzacső végére és ugy illesztette hozzá a másik kivájt gallyat, ismét csuklóval foglalván össze e függélyes ágat a vizszintessel, olyanformán, hogy a levegő, vagy bárminő folyadék akadálytalanul cirkulálhatott a rögtönzött masinériában, a függőleges cső nyilásától a közbüleső csatornácskán keresztül egészen a nagy üres cserépig.

– Ez a készülék, – mondta Raphaelnek az akadémikus komolyságával, ki székfoglalóját mondja, – ez a készülék az, amelylyel a nagy Pascal csodálatunkat a legnagyobb fokban vivta ki.

– Nem értem…

A tudós mosolygott. A közel gyümölcsfáról leoldott egy kisebbfajta palackot, melyben a gyógyszerész küldött neki valami hangyafogó szert, kibökte a fenekét, tölcsért csinált belőle és gondosan annak a csőnek a végéhez illesztette, a melyet függőlegesen erősitett meg az agyagban, szemben a nagy viztartót jelképező virágcseréppel. Azután öntözőkannát kapott fel és addig töltötte belé a vizet, mig egyszint nem lett a viz csőben és cserépben.

Raphael a talizmánjára gondolt.

– Ne feledje, uram, azt az alapföltevést, – mondta a mechanikus, – hogy a vizet még ma is összenyomhatatlan testnek tekintjük. Valamennyire mindenesetre összenyomható, de oly csekély mértékben, hogy eme sajátságát egyszerüen zéró számba veszszük. Tetszik látni, hogy a viz szintje meddig ért?

– Igen.

– Képzelje el, hogy az a felület ezerszerte nagyobb e bodzacsövecske nyilásánál, amelyen át én a vizet töltöttem. Nézze, most elveszem a tölcsért…

– Nos?

– Ha én most e viz mennyiségét valami uton-módon megnövelem, ha vizet bocsátok be még a kis csövön át, akkor a folyadék mindenesetre emelkedni fog a virágcseréppel jelképezett medencében mindaddig, mig egyszint nem fog állani mindkét helyütt…

– Ez egészen természetes!

– Hanem azért mégis nagy különbség van a kettő között. Mert ha fölteszszük, hogy az ebbe a kis függőleges csőbe szoritott vizoszlop egy fontnyi sulylyal fölérő erőt jelent, mely e cserép egész viztartalmának minden egyes pontjára hat s szintjét följebb viszi: ebben ezer kis vizoszlop törekszik fölfelé, mintha azzal egyenlő erő hajtaná föl, mint ami a függőleges csőben lefelé kényszeriti a vizet, bizonyos, hogy itten – mondta Raphaelnek a cserép öblére mutatva – ezerszerte nagyobb erő müködik, mint ottan.

S a tudós ujjal mutatott az agyagba plántált gallyra.

– Nagyon egyszerü az egész, – mondta Raphael. Planchette mosolygott.

– Más szavakkal, – folytatta a matematikusok sajátságos logikájával, – hogy a viz fölnyomulását megakadályozzuk, e nagy vizfelület minden egyes pontjára akkora erővel kellene hatnunk, mint a mekkora a függőleges csőben érvényesül. Természetesen, ha a vizoszlop egy lábnyi, akkor az ezer kis vizoszlop csak igen csekély emelkedést jelent a viztartó szintjén. Most pedig, – folytatta, szétfricskázva a fapálcikákat, – helyettesitsük ezt a furcsa kis tákolmányt tetemes nagyságu erős érc-csövekkel. Ha ön a nagy medence szinére mozgó koronglapot helyez, a fölé pedig egy másikat, melynek szilárdsága és ellenállóképessége föltétlenül biztos és ha fölhatalmaz arra, hogy a függőleges csövön keresztül én állandóan vizet bocsássak, ugy a két koronglap közé helyezett tárgynak föltétlenül engednie kell azzal a roppant hatással szemben, amely rengeteg erővel nyomja. A kis csövön át állandóan vizet vezetni gyerekjáték a mechanikában, ugyanugy, mint ahogy gyerekjáték a viztömeg nyomását a koronglapra átvinni. Két piszton és néhány szelep éppen elegendő hozzá. Hát hiszi-e most már, – mondta, Valentin karját megragadva, – hogy nincs az a szubstancia, amely ki ne nyulnék, ha két ilyen roppant ellenállás közé helyezzük?

– És ezt a Lettres provinciales irója találta ki?

– Ő bizony! Az egész mechanikában nincsen egyszerüségre és szépségre ehhez fogható. Az ellenkező principium, a viz kiterjedhetősége pedig a gőzgép alapjává lett. A viz azonban csupán egy bizonyos fokig terjeszthető ki, mig összenyomhatatlansága, ez a, hogy ugy mondjam, negativ ereje szükségképpen határtalan.

– Ha ez a bőr megnyulik, megigérem önnek, hogy kolosszális szobrot emeltetek Blaise Pascalnak, százezer frankos dijat alapitok egy-egy tizesztendős periódusban mechanikailag megvalósitott problémára, gondoskodom az ön ivadékairól és minden atyafiáról, és végül épittetek egy Otthont a megbolondult, vagy elszegényedett matematikusok számára.

– Elkelne biz az, – volt rá Planchette válasza. Azután annak az embernek a nyugalmával mondta, mint aki csupa tiszta intellektuális szférában él: – Holnap elmegyünk Spieghalterhez. Ez a kiváló mechanikus éppen mostanában csinált az én terveim szerint egy olyan gépezetet, melynek segedelmével egy gyerek akár ezer köteg szénát tarthatna a kisujjával.

– Akkor hát viszontlátásra!

– Viszontlátásra!

– Hát próbálja fitymálni a mechanikát az ember! – mondta magában Raphael. – Nem legszebb-e a tudományok között? Az a másik, minden onagerjeivel, osztályozásaival, kacsáival, nemeivel, spirituszba rakott szörnyeivel egyetemben legfeljebb ha arra való, hogy markőr legyen valami tekepártinál.

XLIV.

Másnap Raphael vidáman kopogtatott be Planchettehez, honnan együtt mentek a rue de la Santéba. Az utca neve kedvező jóslatként hangzott.

Spieghalter roppant gyárában Raphaelnek megakadt a szeme a töméntelen sok izzó és hevitett vasdarabon. A tüzeső csak ugy szakadt. És mindenütt a szögek özöne, a pisztonok oceánja, csavarok, emelők, vaslécek, ráspolyok, öntöttvasholmi, favázak, szelepek és acélrudak. A vaspor megülte a torkát. Vassal volt tele a levegő, vassal voltak tele az emberek, a vas szaga érzett mindenütt. És a vas élt, mozgott, folyt, járt, gondolkozott, felöltött minden formát és engedelmesen alávetette magát minden szeszélynek. A fujtatók süvöltésein, a kalapácsok, pörölyök crescendóin és a vasat ugy megrikató esztergapadok sivitásain keresztül vergődve, eljutottak egy tiszta és jobb levegőjü helyiségbe, hol Raphael kénye-kedvére megszemlélhette azt a roppant sajtót, amelyről Planchette beszélt neki. Megbámulta hatalmas medencéjét, meg azt a szétrombolhatatlan csövet, mely a gép főrészét összekötötte.

– Ha hétszer hirtelen megforgatja azt a fogantyut, – mondta Spieghalter egy csiszolt vasellensulyozóra mutatva, – ezer meg ezer szilánkra fog szétszaggatni egy acéllapot, melyek mint megannyi tű fognak a lábába furódni.

– Terringettét! – kiáltott föl Raphael.

Planchette maga csusztatta be a szamárbőrt a két koronglap közé és azzal a biztonsággal, melyet a tudományos meggyőződés ad, hirtelen megpörgette az ellensulyozót.

– Leterülni a földre! Aki nem teszi, halál fia! – orditotta Spieghalter rémületes hangon és ő maga is a földre vágta magát.

Félelmetes robaj hangzott föl egyszerre. A gépben összeszoritott viz kivágta a vasmedence falát, s rettentő sugárban zudult ki belőle. Szerencsére csak egy ócska kohóra vetődött, hanem azzal azután el is bánt, akárcsak forgószél a házzal. Feldöntötte, szétroncsolta, elsodorta.

– Tessék, – szólalt meg teljes lelkinyugalommal Planchette, – a bőr ép maradt, akárcsak a szemem világa! Spieghalter mester, hiba volt a vasában, vagy hézag a csőben…

– Nem, nem, ismerem én az én vasamat jól. Csak vigye az ur a portékáját, boszorkányság van abban…

A német fölkapott egy pörölyt, üllőre vetette a bőrt és haragos kedvében akkora ütést mért a talizmánra, amekkora még nem döngött el abban a gyárban.

– Mégcsak meg sem látszik rajta! – kiáltott föl Planchette, végigsimogatva a rebellis bőrt.

A munkások odacsődültek. A munkavezető fölkapta a bőrt és belevetette egy kohó parazsa közé. Félkörben a tüz mellé állva türelmetlenül lesték, hogyan teszi elevenebbé a szenet egy hatalmas fujtató. E feszült figyelemmel várakozó fekete tömegnek Spieghalter meg Planchette professzor álltak a közepén. Raphael, ahogy végigsiklott a tekintete ezeken a kifehérlő szemeken, vasporos ábrázatokon, fekete és fényes zubbonyokon, szőrös melleken, a német balladák fantasztikus éjszakai látomásaira gondolt.

A munkavezető csipővassal nyult a bőr után. Tiz percig volt az izzó szén között.

– Adja ide, – mondotta neki Raphael.

A munkavezető tréfából csakugyan odanyujtotta neki.

Raphael a kezébe vette. Nem sütötte meg. Hideg volt és hajlékony. Iszonyodva kiáltott föl az egész tömeg. És szétfutottak valamennyien. Egyedül Planchette maradt Raphael mellett a műhelyben.

– Már az egyszer bizonyos, hogy boszorkányságnak kell benne lennie, – sóhajtott föl kétségbeesetten Raphael. – Emberi hatalom hát egyetlen nappal sem toldhatja meg az életemet?

– Uram, én aligha el nem vétettem a dolgot, – mondta kissé zavart ábrázattal a matematikus, – helyesebb lett volna hengerelő alá tenni ezt a bőrt. Nem is tudom, hogy juthatott eszembe sajtót ajánlani!

– Én kivántam magam! – mondta Raphael.

A tudós ugy föllélegzett, mint a gonosztevő, akit fölment egyhanguan a tizenkét esküdt. Egyébiránt most már őt magát is nagyon érdekelte a probléma, melyet e bőr vetett föl. Némi gondolkozás után azt mondta Valentinnek:

– Másféle hatásnak kell kitennünk ezt a szubstanciát. Gyerünk Japhethez, a kémiával talán jobban boldogulunk, mint a mechanikával.

Valentin nem kimélte a lovait, abban reménykedve, hogy még laboratóriumában találja a hires kémikust.

– Na, öreg cimbora, – szólalt meg Planchette, mikor észrevette Japhet-t a karosszékében, hol valami üledéket vizsgálgatott, – mi ujság a kémia körül?

– Semmi. Elbóbiskolt. Az Akadémia elismerte ugyan, hogy van salicin, de hát a salicin, az asparagin, a vauquelin, a digitalin csak nem fölfedezések?…

– Hijjával a dolgok fölfedezésének, ugy látszik, beérik nevek kitalálásával is, – jegyezte meg Raphael.

– Fején találta a szöget, fiatal ember!

– Légy szives, kérlek, bontsd föl ezt a szubstanciát, – mondta Planchette a kémikusnak. – Ha sikerül belőle valami uj elemet kivonnod, eleve megadom a nevét. Nevezd el diabolin-nak, mert mi most, hogy nyomást akartunk rá gyakorolni, egy hidraulikus sajtót tettünk tönkre vele.

– Hadd lám, – mondta fölragyogó szemmel a kémikus, – talán csakugyan valami uj elemről van szó.

– Nem, egyszerüen csak egy darabka szamárbőrről, – mondta Raphael.

– Uram! – pattant föl a hires kémikus.

– Eszemágában sincs a tréfa, uram, – válaszolt a marquis, átnyujtva talizmánját.

Japhet báró hozzáértette nyelve hegyét a bőrhöz. Finom megkülönböztetéseket tudott vele tenni a sók, savak, lugok és gázok között.

– Ize egyáltalán nincsen! Cseppentsünk rá egy kis phtorikus savat.

Ez a sav, mely az állati bőrt ugy megroncsolja, legcsekélyebb nyomot sem hagyott a talizmánon.

– Ez nem szamárbőr! – jelentette ki a kémikus. – Bánjunk ezzel a titokzatos ismeretlennel ugy, mintha ásvány volna s tréfáljuk meg egy kis tüzpróbával, tüzálló tégelyben. Most éppen hamuzsirt égetek benne.

Kiment, de csakhamar visszatért.

– Uram, – fordult Raphael felé, – legyen oly szives, adjon egy darabkát ebből a különös matériából, mert igazán rendkivüli…

– Egy darabot? – vágott szavába Raphael. – Egy mákszemnyit se! Különben tessék megpróbálni, – mondta azután, még nagy szomoruságában is elmosolyodva.

A tudósnak sikerült is eltörnie rajta a borotváját. Megpróbálkozott az elektromos árammal is; kudarcot vallott a voltaoszloppal és a tudomány valamennyi villáma mind megbicsaklott azon a rettentő talizmánon. Rájuk esteledett. Planchette, Japhet és Raphael észre sem vették, hogy mulik az idő, mindig valami ujabb kisérlet eredményét lesték. A bőr még abból a rettentő támadásból is diadalmasan került ki, amelyet rengeteg mennyiségü chloretum és azotum vezettek ellene.

– Végem van! – sóhajtotta Raphael. – Isten ujja ez! Megyek meghalni…

Otthagyta a két hüledező tudóst.

– Őrizkedjünk fölemliteni ezt a furcsa kis esetet az Akadémián, mert még csufot üznének belőlünk a kollégáink, – mondta Planchette a kémikusnak hosszu hallgatás után, mely alatt csak egymást nézték, de nem mertek beszámolni gondolataikkal.

A két tudós olyanformán volt, mint két igaz keresztény, ki sirjából fölkelve, nem talál Istent az égben. A tudomány? Tehetetlen. A savak? Viz! A káliumkarbonát? Kudarc! A voltaoszlop? A villám? Gyerekjátékok!

– Egy hidraulikus sajtó kipukkan, mint valami papirzacskó!

– Én hiszek az ördögben, – mondta némi hallgatás után Japhet.

– Én meg az Istenben, – válaszolt Planchette.

Mindenik a maga módja szerint vallott szint. A mechanikus szemében a világegyetem csak gépezet, melynek munkás kell. A kémia, e mindent bontó démoni munka mérlegén a világ csak mozgó gázok elegye.

– A faktumot azonban nem tagadhatjuk, – mondta a kémikus.

– Vigasztalásunkra a doktrinerek igen jeles mondást találtak ki: Bęte comme un fait.

– Ez az axióma, – mondta a kémikus, – szerintem fait comme une bęte.

Jót nevettek rajta mind a ketten, azután olyan emberekhez méltóan ebédeltek meg, mint akik a csodában sem látnak tüneménynél egyebet.

XLV.

Valentin nagyon nekikeseredett. Nem hitt többé semmiben, gondolatai kuszán kavarogtak az agyában olyan tétova csapongással, mint azoké, akik valami képtelenséggel kerülnek szembe. Szeretett volna hinni Spieghalter masinájának valamelyes rejtett tökéletlenségében. A tudomány és a tüz tehetetlensége nem lepte meg. De megdöbbentette, hogy az a bőr, mely minden romboló erőnek oly keményen ellenállott, az ő kezében lágy volt és simuló. Ez majdnem eszét vette.

– Megháborodtam, – mondta magában. – Reggel óta nem ettem, nem ittam, hanem azért nem érzek sem éhséget, sem szomjuságot. Csak itt a mellemben ég emésztő tüzzel valami…

A szamárbőrt ujra keretébe helyezte. Megelőzőleg azonban piros tintával jelölte meg az idő szerinti körvonalait.

– Már nyolc az óra! – kiáltott föl. – Ugy tünt el ez a nap, mint valami álom.

A támlás szék karjára könyökölve, fejét tenyerébe hajtotta és ugy maradt ott gyászos álmodozásaival, olyanféle gyötrő gondolatok közepette, mint aminőknek a halálra itélt magával viszi titkát a másvilágra.

– Ah, Pauline, – sóhajtott föl, – szegény kis jószágom te! Vannak olyan szakadékok, amelyeken a szerelem még sas-szárnyaival sem tud átvergődni.

Ekkor hirtelen ugy rémlett előtte, mintha visszafojtott sóhajt hallott volna. A Pauline-éra ismert benne. A szerelemnek megvan ez a gyönyörü ösztöne.

– Most már tudom, mit teszek. Ha ő van itt, az ő karjaiban fogok meghalni!

Csengő, vidám, üde kacagás ütötte meg a fülét. Az ágy felé fordult és az áttetsző mennyezeten át Pauline arcát pillantotta meg, aki boldogan mosolygott, mint a gyerek, mikor sikerült csinyt követ el. Szép haja száz meg száz csigában omlott vállaira. Olyan volt ott az ágyon, mint egy bengáli rózsa egy halom fehér rózsán.

– Elcsavartam az öreg Jonathas fejét, – mondta. – Hát nem enyém-e ez az ágy? A tiéd vagyok! A te asszonyod! Ne szidj meg, drágám. Eszembe jutott, milyen jó lenne egyszer melletted aludni. Meg akartalak lepni. Ne haragudj az én bolondos kedvemért.

Fürgén kiugrott az ágyból és Raphael ölébe ült. Elragadó volt mousseline alsóiban.

– Miféle szakadékról beszéltél te az imént? – kérdezte, homlokán a gond redőivel.

– A haláléról.

– Ugy a szivembe nyilallott most! Vannak olyan gondolatok, amelyeknél mi nők nem tudunk megállapodni; megölnek. A szerelem nagysága ez, vagy a bátorság hiánya? Nem tudom. A halál nem rémit el engem. Veled együtt halni meg, egy utolsó csókban összeforrva, maga volna az üdvösség. Olyan volna, mintha száz esztendőnél is többet éltem volna. Mit is jelentene a napok száma, hogyha egyetlen éjszakán, egyetlen órában egy egész életet éltünk át boldogan, szerelemben!

– Igazad van, az ég maga szól a te szádon keresztül. Hadd csókolom meg! És most haljunk meg!

– Haljunk meg, – visszhangozta nevetve Pauline.

XLVI.

Reggeli kilenc óra tájban a napsugár bekandikált itt-ott a persiennek hézagain, s bár fényét vették a mousseline-függönyök, átderengte mégis a szobát, melyben a két szerelmes pihent. A pompásan szinezett szőnyegek és remek butorok egyre jobban kiemelkedtek a félhomályból. Itt-ott aranyozott holmik csillantak föl. Egy napsugár egyenesen arra a pelyhes lábvánkosra tüzött, melyet a szerelmesek játszi kedve juttatott a földre. Pauline ruhája, a nagy állótükör fölött, olyan volt, mint valami lebegő páraalak. A parányi cipellők messze hevertek az ágytól. Az ablakpárkányra fülemüle tévedt. Ennek a hangja, majd hirtelen repülésre feszitett szárnyainak csapkodása ébresztette föl Raphaelt.

Álmában szövődött gondolatát fenhangon fejezte be.

– Ahhoz, hogy meghaljak, okvetlenül a szervezetemben, e hus- és csontmechanizmusban kell valami hibának lennie. Ebben a mechanizmusban, melyet akaratom mozgat és amely által egyéni értelemben vett emberré lettem. Az orvosoknak föl kell tudni ismerniök a megtámadott szervezet jelenségeit, s ők a megmondhatói, beteg vagyok-e, vagy egészséges.

Elnézdegélte szunnyadó asszonyát, ki átkarolva tartotta nyakát, a szerető gond e gyöngéd jelével még álmában is szerelmét fejezve ki. Az alvó gyermekek bájos helyzetében, arccal feléfordulva, mintha őt nézte volna. Szépmetszésü száját egyenletes, tiszta lehellete nem engedte egészen becsukódni. Apró porcellánfehérségü fogacskái még szembeszökőbbé tették ajkának üde pirosságát, melyen föl-föltünt egy-egy futó mosoly. Hamvas arcának élénkebbre vált a szine, s bőre ragyogóbb fehér volt most, mint előbb, a szerelem mámoros óráiban. Az édes lankadtsággal gondtalanul szunnyadóban a szerelem elragadó bája egyesült az alvó gyermekével.

Nappal még a legtermészetesebb, legközvetlenebb nő sem képes fölszabadulni bizonyos társadalmi formaságok nyüge alól, mely lelkének naiv közlékenységét korlátok közé szoritja, álma azonban egyszeriben visszaröpiti abba a zsenge életkorba, amelyben az élet még a maga teljes közvetlenségével nyilatkozik meg. Pauline semmin sem pirult, mint ahogy azok az égien tiszta teremtések nem pirulnak, akik még nem olvasnak ki gondolatot a mozdulatból, s rejtett értelmet a tekintetből.

Profilja élesen rajzolódott a finom patyolat vánkosokra, s felbomlott haja összevegyült a csipkézett bodrokkal. Volt valami ártatlan pajzánság ebben a boglyas kis fejben. De gyönyörök közepette szenderült el. Hosszu pillái mintha látását óvták volna valami erősebb fénytől, vagy mintha zsibongó lelkének segitettek volna tovább megőriznie a tökéletes, de muló gyönyört. Apró fehér-piros kis füle, göndör hajcsigák keretében, a coque de Malines szövetére rajzolódva, magába bolonditott volna müvészt, piktort, öreg embert; még talán az eszét is visszaadta volna valami tébolyodottnak. Mosolygó, békés álomba szenderülve látni szeretőnket, aki bennünket még álmában is szeret, s még abban a félig nemlétben is ajkát kinálja nekünk, mely álmában az utolsó csókról beszél!… látni őt ily meghitt-bizalmasan, félig meztelenül, leplezetlenségében csupán a szerelem köpenyébe burkolózva!… megcsodálni, össze-vissza hányt-vetett öltönydarabjait, a selyemharisnyát, mely este a mi kedvünkért került le róla, a megoldott öv, a megadásnak e gyönyörü jele… mindez nem kimondhatatlan gyönyörüség-e? Az az öv valóságos költemény. Az, aki hordta, nincsen többé, egygyé olvadt velünk. Ha megcsaljuk, magunkon ütünk sebet.

Raphael elérzékenyülve tekintett köröskörül a szobában, mely egyszerre ugy teli lett szerelemmel és emlékekkel, s mely a beszürődő napfényben a derengés lágy szineivel ugy megkapta lelkét. Azután asszonykájának szépséges, ifju formáira esett a tekintete. A szeretőjére, aki azonban mindenekelőtt lelke érzéseit osztotta meg vele. Alig esett Pauline-ra a tekintete, fölnyiltak a lehunyt pillák, mintha hirtelen napsugár tüzött volna rájuk.

– Jó reggelt, – szólalt meg mosolyogva. – Milyen szép is vagy te, gonosz!

A szerelem, az ifjuság, a csönd és félhomály varázsa tette oly széppé azt a két fejet. A szerelem első napjainak hamva ült rajtok, mely idők folyamán éppen ugy elillan, mint a zsenge kor elmultával a naivság, az ártatlanság. Fájdalom, a szerelem e verőfényes tavaszának ugyanugy, mint a pajzán gyermeki kacagásoknak, el kell mulniok idővel, hogy csupán emlékezetünkben éljenek tovább és kétségbeejtsenek, vagy vigaszként az elmult idők balzsamos illatát hordják felénk, aszerint, amint tünődéseinkben keserü, vagy jóleső hangulat fog el.

– De kár, hogy már fölébredtél! – mondta Raphael. – Olyan gyönyörüség volt nekem a szunnyadásodat nézni, hogy még a szemem is könnybe lábbadt…

– Az enyém is, – válaszolt Pauline, – az enyém is könnybe lábbadt az éjszaka, mikor álmodban elnéztelek, de nem az örömtől!… Raphael, hallgass meg engem. Mikor alszol, nehéz a lélegzeted. Ugy rám ijesztett a melled zihálása! És álmodban elő-elővesz a köhögés is; ugyanaz a száraz köhögés, ami az apámat szokta gyötörni, aki tüdővészbe esett. Ahogy a tüdőd zakatolását hallgattam, ráismertem ennek a betegségnek nem egy jelére. Még hozzá lázad is volt, ezt bizonyosan tudom, a kezed oly forró, olyan izzadt volt… Édesem, fiatal vagy, – folytatta összeborzongva, – meggyógyulhatsz még, hacsak valami szerencsétlen eset… Nem, nem, – kiáltott föl vidáman, – nincs szerencsétlen eset, csak a kórság harapódzik el, mondják az orvosok.

Két karjával átölelte Raphaelt és egy lelket szakasztó csókban fogta föl a lélegzetét.

– Nem akarok én megvénülni, – mondta azután. – Haljunk meg fiatalon és szálljunk az egekbe egy-egy marék virággal mind a ketten.

– Az ember szivesen gondol el ilyesmit, mikor egészséges, mint a makk, – válaszolt Raphael, kezét Pauline felbomlott hajába mélyesztve.

Egyszerre azonban szörnyü köhögési roham lepte meg. Az a száraz, nehéz köhögés, mely olyan mintha koporsóból hangzanék, mely halottfehérré halványitja a betegek homlokát, s mely után remegve, verejtéklepetten, nyilalló oldalakkal, kétrét görbedve alig vonszolják kimerült testüket, melyben mintha csupa ólom duzzasztana minden eret. Raphael lankadtan, haloványan hanyatlott vánkosára vissza olyan gyöngén, mint aki minden erejét egy utolsó erőlködésben meritette ki. Pauline le nem vette róla a szemét, mely tágra meredt az ijedtségtől. Sápadtan, némán, mozdulatlanul várt.

– De most azután hagyjuk a bolondságokat, édesem, – mondta azután, leplezni igyekezve valahogy Raphael előtt szörnyü balsejtelmét, mely fojtogatta.

Pauline eltakarta az arcát, mert észrevette a halál borzongató képét.

Raphael feje földszint öltött és egyszerre ugy beesett, mint valami sir öléből kikerült koponya, mely tanulmányul szolgál a tudósnak. Pauline-nak eszébe jutott az a néhány szó, melyet Valentin az este mondott és elmondta magában:

– Igen, vannak szakadékok, melyeken még a szerelem sem tud átvergődni. Hanem akkor belé kell temetkeznie!

XLVII.

Néhány nappal e megrenditő eset után, egy márciusi reggel négy orvos állotta körül Raphael karos székét, melyet szobájának ablaka elé görgettek, hogy napsütés érje. Rendre megtapogatták a pulzusát, megkopogtatták és látható érdeklődéssel kérdezték ki.

A beteg minden mozdulatukból, arcuk redőinek minden parányi elváltozásából a gondolataikat igyekezett kiolvasni. Ez a konzultáció volt az utolsó reménysége. Orvosai voltak a megfellebbezhetetlen birák, akik majd ki fogják hirdetni az itéletet az életről, vagy a halálról.

Hogy az emberi tudás utolsó szavát kicsikarja, Valentin a modern orvostudomány orákulumait hivta egybe. Vagyona és neve elegendő volt arra, hogy magakörül lássa a három nagy szisztémát, melyek között az emberi tudás ingadozik. Ez orvosok hármában képviselve volt az egész orvostudományi filozófia, ugy amint a spiritualizmus, analizis és valami furcsa eklekticizmus jegyében egymás ellen hadakozik. A negyedik orvos Horace Bianchon volt, e nagytudományu és nagy jövővel kecsegtető férfiu, e talán minden jelenkori orvosok legkiválóbbja, annak a buzgón tanuló uj nemzedéknek tudós, szerény követe, mely összegyüjti az École de Paris-ban ötven esztendő óta fölhalmozott kincseket, hogy fölépitse azt a monumentumot, melynek ezerféle anyagát az előző századok már összehordták. Barátja volt a marquisnak is, meg Rastignacnak is. Néhány nap óta ő volt Raphael mellett, s most segitett neki felelnie az orvosok kérdezősködéseire. Makacsul kitartott diagnózisa mellett, mely a tüdővész jeleit állapitotta meg.

– Bizonyára sokszor kirugott a hámból és kicsapongó életet élt, ugy-e? Vagy nagyon is neki adta magát a szellemi munkának? – kérdezte Raphaelt a három nagyhirü orvos egyike, kinek szögletes feje, széles képe, hatalmas szervezete ellenfeleinél magasabbrendü szellemet látszott jelezni.

– Tivornyázásokkal akartam magamat megölni, miután három esztendőn keresztül hatalmas müvemen dolgoztam, amelylyel valamikor talán még önök is foglalkozni fognak, – válaszolt Raphael.

A nagyhirü orvos elégedetten bólintott rá, mintha csak azt mondta volna: »Bizonyos voltam felőle!« Ez az illusztris Brisset volt, az organisták feje, a Cabanisok és Bichat-k utódja, a pozitivisták és materialisták orvosa, kik az emberben véges lényt látnak, mely csupán saját szervezete törvényeinek van alárendelve, s melynek normális állapota, vagy romboló anomáliái nyilvánvaló okokból magyarázhatók.

Raphaelnek e válaszát hallva, Brisset szótlanul pillantott egy pirosképü, tagbaszakadt emberre, akinek ugy lobogott a szeme, mintha nem is az övé, hanem valami ókori szatiré lett volna és aki háttal az ablakmélyedésnek dülve, figyelmesen szemlélte Raphaelt, anélkül, hogy megszólalt volna. A lelkes és hivő doktor Caméristus, a vitalisták feje, költői lelkü védelmezője Van Helmont absztrakt doktrináinak, az emberi életben magasabb principiumot, titkot, megfejthetetlen fénoment látott, mely fittyet hány a mütevő-késnek, a sebészetnek, a gyógyszereknek, az egész pharmaceutikának, az algebrai x-nek, az anatómia bizonyitásainak, minden erőlködéseinknek. Egy nemét látta benne a megfoghatatlan, szemmel nem látható és valami isteni törvény alá rendelt lángnak, mely sokszor épen marad abban a testben, amelyre már kimondtuk a halált, viszont pedig elhagy nem egyszer olyan szervezetet, mely duzzadni látszott az életerőtől.

A harmadik orvos ajka körül csufondáros mosoly játszadozott. Ez Maugredie volt. Kiváló szellem, de kétkedő, gunyolódó. Csak a skalpoló késben hitt. Brisset-vel együtt vallotta, hogy az is a halálé lehet már, aki csak ugy virul az egészségtől, s elismerte Caméristus-szal, hogy az ember még halála után is élhet. Minden teóriának kiszedte a magvát, de egészében egyiket sem vallotta magáénak, hirdetvén, hogy az orvosi tudományok legjobb teóriája az, hogy teóriája egyáltalán ne legyen s csupán a tényekre szoritkozzék. Az iskolának e Panurgeja, a megfigyelésnek e fejedelme, a nagy kutató és csufolódó, a kétségbeesett kisérletek ez embere a szamárbőrt vizsgálgatta.

– Nagyon szeretnék a magam szemével meggyőződni arról, miféle összefüggés van az ön kivánságai és e bőr kisebbedése között, – mondta, a marquis felé fordulva.

– Ugyan minek? – kiáltott föl Brisset.

– Ugyan minek? – visszhangozta Caméristus.

– Ej ha! Hát önök egy véleményen vannak? – fordult feléjük Maugredie.

– Ez a zsugorodás egészen egyszerü jelenség, – mondta Brisset.

– Természetfölötti, – mondta Caméristus.

Maugredie komoly képet öltve adta vissza Raphaelnek a talizmánt.

– A bőr összeaszása megfejthetetlen, de mégis igen természetes jelenség, mely a világ teremtése óta nagy bökkenő az orvosok meg a szép asszonyok szemében.

Valentin figyelemmel kisérte a három orvost, de még csak a legcsekélyebb részvétet sem fedezte föl bennük az ő szenvedései iránt. Minden felelet után elhallgattak mind a hárman, majd közönyösen nézegették és faggatták minden sajnálkozás nélkül. A nemtörődömséget rosszul leplezte udvariasságuk.

Akár a bizonyosság tudatából, akár elmélyedésből eredtek is, Raphaelnek föltünt szavaik gyér és közömbös volta, ugy hogy olykor szórakozottnak tartotta mindhármukat. Csupán Brisset szólalt meg olykor-olykor, mikor Bianchon a legkétségbeejtőbb szimptómák jelenlétét bizonygatta, s ő is csak annyit mondott: »Igen! Jó!« Caméristus mélyen elmélyedt gondolataiba. Maugredie olyanformán festett, mint valami vigjátékiró, aki két eredeti modellt tanulmányoz, hogy alkalomadtán hiven vihesse őket a szinre. Horace elborult arca mélységes megindultságot és szomoruságot fejezett ki. Nem volt még olyan nagy ideje orvos, hogy érzéketlenül nézhette volna a szenvedést s részvétlenül állhatott volna a halálos ágy mellett. Könnyeit sem tudta visszafojtani, ami pedig a tisztánlátás gátja, s megakadályozója annak, hogy mint a hadvezér, megragadja a diadallal kecsegtető kedvező pillanatot, oda se hallgatva a haldoklók halálhörgéseire. Minekutána vagy egy félóráig mérecsgélték minden lehető módon a beteget és a betegséget, mint ahogy a szabó mértéket vesz a menyegzői frakkot rendelő vőlegényről, néhány közhely hangoztatása után közügyekről kezdtek csevegni. Később Raphael dolgozószobájába akartak elvonulni, hogy véleményeiket megvitassák s megállapodjanak valamiben.

– Nem lehetnék én is jelen a tárgyaláson, uraim? – kérdezte Raphael.

Brisset és Maugredie élénken tiltakoztak ellene, s hiába volt a beteg minden könyörgése, nem engedték, hogy tanuja legyen megállapodásuknak. Raphael belenyugodott abba, hogy ez már igy szokás, de arra gondolt, hogy végigoson majd a folyosón és könnyü szerrel fültanuja lehet annak a vitának, melyre a három professzor készül.

– Uraim, – kezdte meg a beszédet mindjárt belépésükkor Brisset, – engedjék meg, hogy véleményemet röviden előadjam. Nem akarom önökre tukmálni, de azt sem szeretném, ha elvitatnák, mert tiszta és teljes. Betegeim egyikének esete egyébiránt csaknem azonos ama kóresettel, amelynek megvizsgálására most összehivattunk. Kórházamban várakoznak rám, s az ügy fontossága, mely személyes jelenlétem nélkül meg nem eshetik, mentségemül szolgálhat, hogy elsőben én szólalok föl. Az a kóreset, mely most foglalkoztat bennünket, hasonlóképpen intellektuális munkálkodásban való kimerülés… Mit is irt ez az ember, Horace? – kérdezte, a fiatal orvos felé fordulva.

– Az »Akarat elméleté«-t.

– Ej, a manóba, ugyancsak terjedelmes téma! Kijelentem tehát, hogy a tulzásba vitt elmélkedés, a kicsapongó életmód és az izgató szerek gyakori használata meritette ki. A test és az agy tulcsigázottsága megzavarta azután az egész szervezetet. Az arc és az egész test egynémely jelenségeiből könnyü fölismerni a gyomor irritáltságát, a szimpatikus idegrendszer zavarait, az epigaster rendkivüli érzékenységét és a lágyék szükületét. A máj duzzadtabb voltát s az ezzel járó daganatot bizonyára önök is észrevették. Továbbá Bianchon ur, aki a beteget állandóan figyelemmel kisérte, kijelentette, hogy emésztése lassu és nehézkes. Gyomorról tulajdonképpen itt már nem is lévén szó, az ember is eltünt vele. Az intellektus elsorvadt, mert az ember nem tud emészteni többé. Az epigasternek, az élet e középpontjának egyre fokozódó alterációja megrontotta az egész szisztémát. Az állandó és hevenyen föllépő irradiációk innen indulván ki, a rendellenesség az idegplexus révén az agygyal is közlődött, innen ered tehát e szervnek rendkivüli izgatottsága. Betegünknek monomániája van. Rögeszme fészkelődött belé. Az ő szemében az a szamárbőr valósággal összébbzsugorodik, bár igen valószinü, hogy azelőtt sem volt nagyobb, mint aminőnek mi láttuk. De akár összébbzsugorodik, akár nem, bizonyos, hogy ez a szamárbőr ugyanaz neki, mint az anekdotabeli nagyvezérnek az orrára telepedett légy. Mindenekelőtt tehát piócákat kell rakni az epigasterre, hogy ennek az egész embert jelentő szervnek az irritáltsága csökkenjen, azután diétára kell fogni s megszünik a monománia. Bianchon doktornak fölösleges is volna többet mondanom, a gyógymódnak ugy egészével, mint részleteivel most már tisztában kell lennie. Lehetséges, hogy a betegségnek komplikációja is van, amennyiben a lélegzőszervek szintén irritálva vannak; én azonban mindenekfölött az altest gyógykezelését látom szükségesnek, a tüdőénél fontosabbnak és sürgősebbnek. Az absztrakt dolgokkal való szakadatlan elméleti foglalkozás és néhány tulzásba vitt szenvedély sulyos perturbációkra vezetett ez életszerv mechanizmusában. Most azonban még nem késő, a meglazult rugókat még helyre lehet igazgatni, nagy veszedelemről még nincsen szó. Könnyüszerrel megmentheti a barátját, – mondta Bianchon felé fordulva.

– Tudós kollégánk az okozatot az okkal téveszti össze, – szólalt meg most Caméristus. – Igen, e jól megfigyelt jelenségek csakugyan megvannak betegünknél, csakhogy nem a gyomor sugározta szét irradiációit a szervezetbe és az agyvelőbe. Igy futnak szét a sugarak a bevert ablaktáblán is, csakhogy abba az ablakba előbb lyukat kell verni. Ki verte belé? Tudjuk mi? Eléggé megvizsgáltuk mi azt a beteget? Ismerjük életének minden eseményét? Uraim, az élet principiuma a Van Helmont archeusa, a vitalitás esszenciája van megtámadva benne; az isteni szikra, az intelligencia, mely szij gyanánt szolgál a gépezetnek és az akaratot, az élni tudást teremti meg, megszünt szabályozni valamennyi szerv mechanizmusának és funkciójának mindennapi jelenségeit: innen erednek ama zavarok, melyeket jeles kollégám oly kitünően figyelt meg. A folyamat nem az epigastertől indult az agyba, hanem az agyból az epigasterbe. Nem, – mondta azután, öklével a mellére verve, – nem, én nem vagyok emberré lett gyomor! Nem, nem ez a főfő minden! Nem volna merszem azt mondani, hogy csak a bendőm legyen jó, a többi csak formaság… Nem volna helyénvaló, – mondta azután nyugodtabban, – hogy egyazon fizikai okra vezessünk vissza hasonló gyógykezelés mellett annyi sulyos kórtünetet, mely különböző betegeinknél többé-kevésbbé komoly alakban jelentkezik. Egyik ember sem hasonlit a másikhoz. Mindannyiunknak másként és másként formálódott, különbözőképpen táplált szerveink vannak, melyek a maguk külön misszióját teljesitik, s a dolgok rendjének előttünk egyelőre még ismeretlen betöltése céljából különböző feladatokat oldanak meg. A nagy Mindennek egy része, mely felsőbb akaratból életjelenséggé válik bennünk, minden emberben mássá és mássá formálódik, látszatra véges lényt alkotva belőle, mely azonban egy pontjában a végtelen okkal függ össze. Tehát minekünk is minden egyes teremtést külön kell tanulmányoznunk s ki kell fürkésznünk, miben nyilatkozik meg élete, ereje tulajdonképpen. A vizbe mártott szivacs lágyságától a csiszolókő keménységéig végtelenül sok a fokozat. Ime az ember! A lymphatikusok szivacsos szervezete és a hosszu életre predesztinált acélizmu emberek közt hányszor, de hányszor vall kudarcot a kétségbevonhatatlannak vallott egyetlen szisztéma, mely a gyógyulást a mindenkor irritáltnak föltételezett emberi erők csökkentésében keresi! Én ez esetben tisztán a morális gyógyitást látom helyénvalónak és a belső lénynek alapos vizsgálatát tartom mindenekfölött szükségesnek. Keressük a baj okát a léleknek, nem pedig a testnek belsejében. Az orvos tudománya is isteni adomány, mely lehetővé teszi, hogy az életerő megnyilvánulásait olvassa, mint ahogy a prófétának megvan a jövőbelátó képessége, a költőnek a természeti dolgokat megjelenitő ereje, a zeneszerzőnek pedig a hangoknak olyatén harmonikus egészszé olvasztó képessége, melynek mintaképe talán odafönn van a magasságos mennyekben!…

– Mindig csak ez az abszolutisztikus, monarchikus, kegyes orvostudomány járja nála! – dörmögte magában Brisset.

– Uraim, – kiáltotta tul Brisset dörmögését Maugredie, – ne téveszszük szem elől a beteget…

– Ennyire jutott hát csak a tudomány! – fakadt ki keserüen Raphael. – Gyógyulásom egy olvasó meg egy piócás bödön, a Dupuytren műtevő-kése meg a Hohenlohe herceg imádsága között lebeg! Azon a hajszálon, mely a tettet a szótól, az anyagit a szellemitől elválasztja, Maugredie áll, kétkedőn. Az emberi igen és nem üldöz mindenütt! És egyre csak a Rabelais-féle Carymary, Carymara. Lelki beteg vagyok: Carymary! Testem beteg: Carymara! Életben maradok-e? Nem tudják. Planchette legalább őszinte volt hozzám, mert megmondta egyenesen: »Nem tudom!«

Nemsokára Maugrediet hallotta Raphael megszólalni.

– Betegünknek monomániája van, legyen, – mondta, – de kétszer százezer frank évi járadéka van és az ilyen monomaniákusok fölöttébb ritkák; ugy vélem, tartozunk neki legalább tanácsadással. Ami azt illeti, hogy vajjon gyomra hatott-e az agyvelejére, vagy agyveleje a gyomrára, azt egész bizonyosan megtudhatjuk akkor, amikor már halott. Állapodjunk meg most valamiben. Hogy beteg, az kétségbevonhatatlan valóság. Az is bizonyos, hogy valamilyen gyógyitásra szüksége van. Hagyjuk a doktrinákat! Rakjunk rá piócákat, hogy csökkentsük a gyomortájék irritáltságát és ideges izgatottságát, amelyre nézve egy véleményen vagyunk, azután küldjük fürdőre s igy egy füst alatt mindkét szisztémának eleget tettünk. Ha tüdővészes, akkor ugy sem menthetjük meg, igy tehát…

Raphael gyorsan végigiramlott a folyosón és elhelyezkedett a karos székében. Nemsokára kilépett a négy orvos is a dolgozószobából. Horace szólitotta meg.

– Az urak egyhangu megállapodása szerint a gyomorra azonnal piócákat kell alkalmazni, s tüstént meg kell kezdeni a fizikai és a morális gyógykezelést egyaránt. A diéta magától értetődik, mivel ez vezet legkönnyebben szervezetének megcsillapodására…

Brisset helyeslően bólintott a fejével.

– Fölöttébb szükséges azonban a morális gyógymód. Egyértelemmel ajánljuk azért, hogy menjen a savoyabeli aixi fürdőbe, vagy az auvergnei Mont-Doreba, ha arra esik inkább a választása. Ami Savoya fekvését és levegőjét illeti, mindenesetre kedvezőbbnek mondható, mint Cantal, de a választást teljesen szabad tetszésére bizzuk.

Most Caméristus doktor legyintett helyeslően a kezével.

– Az urak, – folytatta Bianchon, – szintén fölismerték a lélegző szervek némi zavarait, azért egyértelmüen helyesnek találták eddigi intézkedéseimet. Ugy vélik, hogy könnyü szerrel meggyógyulhat, s mindössze attól függ, betartja-e a két gyógymód váltakozó alkalmazását… És…

– És a többi néma csend! – mondta elmosolyodva Raphael. Azután magával vonta Horace-ot a dolgozószobájába, hogy átadja neki a fölösleges konzultációért járó összeget.

– Logikusságukat nem lehet elvitatni, – mondta neki a fiatal orvos. – Caméristus érez, Brisset vizsgál, Maugredie kételkedik. Nincsen-e az embernek lelke, teste és értelme? E három alapvető ok valamelyike többé-kevésbbé fölülkerekedik mindannyiunkban s az emberi tudásban is ekként jelentkezik. Hidd el nekem, Raphael, nem gyógyitunk mi, csak segitünk a gyógyulásban. Brisset és Caméristus gyógyitómódja között van még egy harmadik: a várakozó. De hogy ezt eredménynyel gyakorolja az ember, ahhoz a betegét már vagy tiz esztendeje kell ismernie. Mint minden tudománynak, ugy az orvosinak is Tagadás lappang a mélyén. Igyekezz hát okosan élni, kisértsd meg azt az utazást Savoyába; a legjobb pedig, amit tehetsz, bizz a természetben magában.

Raphael elutazott az aixi fürdőbe.

XLVIII.

Egy hónap mulva, szép nyári estén, séta után néhány aixi fürdővendég gyült össze a társalgó termeiben.

Raphael az egyik ablak mellett, háttal a társasághoz, magában gunnyasztott, mélyen elmerülve abba a bizonyos fegyelmezetlen álmodozásba, mely alatt egyre-másra születnek, fonódnak össze és tünnek el bennünk a gondolatok, anélkül, hogy határozott formát tudtak volna ölteni. Mint megannyi haloványan hamvas bárányfelhő vonulnak el bennünk. Ilyenkor a szomoruság is édes, az öröm fátyolozott és lelkünk félálomban szendereg. Mig Valentin átadta magát ennek a gyönyörüségnek, boldogan fürdött a balzsamos atmoszférában, élvezve a hegyvidék tiszta, illatos levegőjét és jóleső érzés fogta el, hogy semmi fájdalmat sem érez és sikerült végre elhallgattatnia fenyegető talizmánját. A nyugovó nap pirja egyszerre tünedezni kezdett, az idő hüvösebbre fordult, elhagyta hát a helyét és behajtotta az ablakot.

– Uram, – szólitotta meg egy éltesebb hölgy, – lenne talán oly kegyes és nyitva hagyná az ablakot? Megfulladunk…

Ez a néhány szó kellemetlenül ütötte meg Raphael fülét, mert különös érdességgel volt mondva. Olyanféle volt, mint az a szó, amelyet meggondolatlanul olyasvalaki ejt ki, akinek szivesen hittünk volna rokonszenvében, de amely mélységes önzést árulva el, lerombolja illuzióinkat. A marquis érzéketlen diplomatához méltó fagyos pillantást vetett az éltes hölgyre, azután magához intett egy inast és szárazon mondta neki, mikor megállott előtte:

– Nyissa ki ezt az ablakot.

Élénk meglepődés tükröződött e szavakra minden arcon. Itt-ott összesugtak, mindenki őrá nézett, a betegre, mintha valami arcátlan hányavetiséget követett volna el. Raphael, ki nem tudott még egészen kibontakozni ifjonti gyöngédségéből, egy pillanatra valami szégyenfélét érzett; de csakhamar lerázta magáról ezt az érzést, visszanyerte energiáját és leszámolt e furcsa kis esettel.

Hirtelen átvillant valami az agyán és a mult világos vizióként jelent meg előtte, melyben azok az érzések, melyeket másokban keltett, ugy domborodtak ki, mint holttesten az erek, melyeket a tudós természetvizsgálók befecskendezéssel szinesre festenek, hogy minden kis elágazás szembeszökővé váljék. Önmagát ismerte föl ez agyán átsuhanó képben és követte élete folyását napról-napra, gondolatról-gondolatra. Nem minden meghökkenés nélkül vette észre, hogy komor és idegen ő ebben a mosolygó társaságban. Az esze egyre csak végzetén jár; a baja egészen elfoglalja; becsmérli az üres locsogást; kerüli azokat a hirtelen bizalmaskodásokat, amelyekre oly készek az utitársak, bizonyára azért, mivel számitanak rá, hogy nem találkoznak össze többé az életben; nem igen törődik a mások dolgaival; végre nagyon hasonló mindenképpen a parti sziklához, mely a hullámok enyelgésével és dühével szemben egyaránt érzéketlen.

Azután, az intuició ritka adományával olvasni kezdett minden lélekben. Az egyik karosgyertyatartó világánál észrevette egy aggastyán sárga koponyáját, epés profilját és eszébe jutott, hogy elnyerte a pénzét, anélkül, hogy revancheot ajánlott volna neki. Távolabb csinos asszonykát pillantott meg, akinek apró kacérkodásait közönyösen fogadta. Minden arc szemére hányt valami látszatos vétséget, amely tulajdonképpen egyik esetben sem volt más, mint az önszereteten ejtett láthatatlan karcolás. Akaratlanul megsértette a körülötte nyüzsgő apró hiuságoknak csaknem valamennyiét. Az ő lakomáinak meghivottait, meg azokat, akiknek fogatát ajánlotta föl, bántotta fényüzése. Hálátlanságuk gondolkozóba ejtette s azontul megkimélte őket a megalázásnak ettől a fajtájától. Ez természetesen elegendő ok volt arra, hogy magukat kicsinyelteknek tekintsék s Valentint arisztokratasággal vádolják meg.

Ekként kutatva a szivek fenekén, legtitkosabb gondolataikat is ki tudta hüvelyezni. Iszonyodott a társaságtól, udvariasságától, mázától. Gazdag volt és nem mindennapi szellem, irigyelték, gyülölték. Hallgatása a kiváncsiságot fosztotta meg a konctól, szerénységét pedig ez a sok felületes, üres lélek fennhéjázásnak látta. Kitalálta, miféle lappangó, megbocsáthatatlan bün az, amelyet velük szemben elkövetett: tulnőtt a középszerüségek mértékén. Hiábavaló volt inkvizitor-zsarnokságuk, nem állott kötélnek s fölibük tudott kerekedni. Hogy megbosszulják magukat ezért a hallgatólagos felsőbbségért, ösztönszerüen szövetségre léptek ellene, hogy éreztessék vele hatalmukat, osztraküzmosznak vessék alá és megtanitsák, hogy ők is fölibe tudnak kerekedni.

Ez a világlátás eleinte részvétre inditotta, majd megremegett, mikor arra a félelmetes hatalomra gondolt, mely föllebbentette előtte azt a husfüggönyt, mely mögött az erkölcsi világ rejtőzködött és lehunyta a szemét, hogy mit se lásson többé. Egyszerre fekete kárpit borult az igazságnak e gyászos fantazmagóriájára, hanem akkor abban a szörnyü elszigeteltségben maradt, mely a Hatalomra meg az Uralkodásra várakozik.

Egyszerre heves köhögési roham fogta el. Ahelyett, hogy csak egyetlenegyet is hallott volna azokból a semmitmondó szavakból, amelyek jó társaságban legalább látszatra némi sajnálkozást szoktak kifejezni ilyen esetben, csak rosszindulatu felkiáltásokat és bosszus hangokat hallott. A társaság még annyira sem méltatta, hogy kendőzze kissé magát, talán azért, mert tudta, hogy ugyis átlát a szitán.

– Ragadós betegsége van…

– A Társalgó elnökének meg kellene tiltania, hogy a terembe léphessen.

– Igy köhögni valósággal illetlen dolog!

– Ha ennyire beteg valaki, minek annak a fürdő!

– Engem egyenesen elüz innen!

Raphael fölkelt s hogy meneküljön az általános fölháborodás elől, sétálni kezdett föl s alá a teremben. Pártfogót akart találni, s közelebb került egy tétlenül ülő asszony felé, azzal a szándékkal, hogy egy-két hizelgő bókot mondjon neki. Alig lépett azonban hozzá közelebb, a nő hátat forditott neki és ugy tett, mintha a táncolókat nézné. Raphael attól tartott, hogy ez est folyamán már is igénybe vette talizmánját; a társalgáshoz kellő kedve és ereje sem volt meg, elhagyta hát a szalónt és átment a billiárd-terembe. Ott sem szólt hozzá senki, nem üdvözölte egy lélek sem. Még csak egy jóindulatu pillantással sem találkozott a tekintete. Természeténél fogva elmélkedésre hajló szelleme intuició utján értette meg, mi az oka annak az általános nagy ellenszenvnek, amelyet vele szemben tanusitanak. Ez a kis csődület, anélkül, hogy tudott volna róla, egyazon törvénynek hódolt az előkelő társasággal, melynek kérlelhetetlen morálja egyszerre tisztán állott Raphael előtt. Egy futó visszapillantásban Foedorát látta meg, mint ennek tökéletes tipusát. Éppen ugy nem számithatott arra, hogy itt részvétre talál testi szenvedéseiért, mint ahogy őnála sem talált egyetlen jó szót elgyötört szivéhez.

A jó társaság éppen ugy kiveti magából a szerencsétleneket, mint ahogy az egészségtől duzzadó ember is kiveti szervezetéből a kóros anyagokat. A jó társaság iszonyodik a szenvedésektől és a szerencsétlenektől; éppen ugy tart tőle, mint a fertőző ragálytól, s ha választania kell közötte meg a bün között, habozás nélkül emezt választja, mert a bün luxus. Bármily nagyszerü legyen is a maga nemében valamely szerencsétlenség, a fonákjáról nézi és nevetségessé teszi egy epigrammával. A bukott királyról karikaturákat rajzol, hogy a fejéhez verhesse mindazt a sérelmet, amelyet tőle, szerinte, elszenvedett. A római cirkusz sihederei ők, kik soha meg nem kegyelmeznek az elesett gladiátornak; életük csak arany és csufolódás… Halál a gyöngékre! a jelszava ennek a kerek világ minden nemzetében elterjedt lovagrendnek, mely mindenkor a gazdagokból kerül ki. Ez a szentencia a duskálásban megkövült, az arisztokrata érzésektől felfuvalkodott szivekbe van irva.

Egy csapat iskolásgyerek… a társaság képe, kicsiben. Hüséges és igaz kép, annyival is inkább, mert naivabb és őszintébb megnyilatkozásaiban. És az apró embereknek e kicsi társaságában is mindenkor van egynéhány nyomorult helóta, akinek csak szenvedés jutott osztályrészéül és akiket hol sajnálnak, hol megvetnek a többiek. Az Evangéliom szerint ezeké a mennyeknek országa. Szálljunk még lejebb a szerves lények lajtorjáján. Ha valamelyik kis beteg jérce gunnyasztani kezd a baromfiudvarban, a többi csőrrel esik neki és tépázza, cibálja, mig csak ki nem végzi.

A jó társaság sohasem téveszti szem elől az önzésnek e chartáját és ugyancsak keményen bánik el azokkal a szerencsétlenekkel, akik eléggé arcátlanok voltak ahhoz, hogy dinom-dánomjaira tolakodjanak és kedvét szegjék. Aki testben vagy lélekben szenved, akinek pénze, befolyása nincsen, az pária. Maradjon csak a sivatagában! Ha átlépi határait, mindenütt csak a télre bukkan; télre e tekintetek fagyosságában, a fogadtatás, a szavak, a szivek hidegségében. Még szerencséje, ha vérig nem sértik ott, a hová vigaszt keresni indult! – Haldoklók, maradjatok magányos ágyatokban! Aggok, maradjatok kialudt tüzhelyetek mellett. Hozománynyal nem kecsegtető szegény leányok dideregjetek vagy pörkölődjetek magányos padlás-szobáitokban. Ha a társaság mégis megtür valami szerencsétlenséget, csupán azért teszi, hogy a maga kényére bánhasson vele, hogy hasznát vegye, hogy megnyergelje, zablát, hevedert vessen rá és nyargaljon rajta mindenek nagy örömére. Szánandó kis társalkodónők, igyekezzetek mosolygó arcot ölteni; türjétek békességgel állitólagos jótevőitek rigolyáit, vigyétek sétára az ebecskéiket, mulattassátok, szórakoztassátok, és azután tegyetek lakatot a szájatokra! Te pedig, libériátlan királya az inasoknak, szemtelen élősdi, hagyd odahaza a karakteredet; emészsz ugy, ahogy vendéglátó gazdád emészt, sirj ugy, ahogy ő, nevess ugy, ahogy ő és tartsd pompásaknak az ötleteit; ha borsot szeretnél az orra alá törni, várd be előbb a csődjét. Igy bánik el a társaság a szerencsétlenséggel; megöli, vagy elkergeti, megalázza, vagy kiheréli.

Ezek a gondolatok a költői ihlet hirtelenségével vágtak át Raphael szivén. Körültekintett és megcsapta az a komor hüvösség, amelyet a társaság a szenvedők távoltartására áraszt ki magából és amely még mélyebben mar belé a lelkünkbe, mint a testünket majd megvevő decemberi dermesztő szél. Karjait a mellén keresztbe fonva, nekitámaszkodott a falnak és mélyen elmerült buskomoly gondolataiba. Arra a csekély, fölöttébb csekély boldogságra gondolt, amely e szörnyü társadalmi rendszabályok nyomán fakad. Mi egyéb is az hát, mint mulatozás élvezet nélkül, vidámság öröm nélkül, lakomák gyönyörüség nélkül, delirium kéj nélkül, a tüzhely hasábjai és hamva láng nélkül, szikra nélkül. Mikor felocsudott gondolataiból, már egyedül volt a teremben; a játszók elmenekültek a közeléből.

– Csak föl kellene fednem előttük a hatalmamat és áhitattal hallgatnák, hogyan köhögök! – mondta magában.

Ebben a gondolatban, önmaga és a társaság közé falat épitett a megvetésből.

Másnap a fürdőorvos látogatta meg. Szives ábrázattal közeledett felé és igen érdeklődött az egészsége iránt. Raphael megremegett örömében, mikor ezeket a szives, baráti szókat hallotta. Ugy találta, hogy az orvos arca csupa szelid jóságot fejez ki, s még szőke parókájának fürteiből is csak ugy árad az emberszeretet. Kabátjának merev szabása, nadrágjának buggyot vető ráncai, szélestalpu kvekkercipői, minden, minden, egészen a hajporig, mely a kissé pupos hátán ficánkoló copfjából pergett öltönyére, apostoli karaktert árult el, a jó keresztény irgalmát és az olyan ember odaadását fejezte ki, aki betegei iránt való kegyes tekintetekből eléggé jól megtanulta a whistet, meg a trictracot arra, hogy mindig elnyerje a pénzüket.

– Marquis ur, – jelentette ki jó hosszu jelentéktelen fecsegés után, – egyszeriben el fogom oszlatni levertségét. Most már eléggé tisztában vagyok az ön állapotával arra, hogy egész meggyőződéssel állithassam, mekkorát tévedtek az ön betegségének természetére nézve a párisi orvosok, akiknek kitünő képességeit egyébiránt elismerem. Hacsak valami baleset nem éri, marquis ur, ön akár mathuzsálemi kort érhet meg. Az ön tüdeje olyan erős, mint a kovács fujtatója, a gyomra pedig megszégyenithetné akár a struccmadárét is, de ha ittmarad, ennek a magasfekvésü hegyvidéknek ritka levegőjében, bizony vajmi könnyen elpatkolhat. Marquis ur néhány szóból is meg fog érteni engem. A kémia bebizonyitotta, hogy a lélegzés az emberi szervezetben valóságos égési folyamattal jár, melynek foka az egyes egyének szervezetében fölhalmozódott phlogisztikus elemek bőségétől, vagy csekélységétől függ. Önnél bőségben vannak e phlogisztikus elemek. Ön, ha szabad magamat ekként kifejeznem, nagy szenvedélyekre hajló heves vérmérsékleténél fogva már szinte tul is van oxidálva. Ha már most ön ezt az éles, tiszta levegőt szivja, mely gyönge lázzal járva sietteti az életszervek müködését, csak azt a bizonyos égési folyamatot szitja – vesztére – hevesebbé. Az ön életének egyik föltétele a völgyek és a tehénistállók sürü levegője. Igen, a szellemi munkában felemésztődött ember Németország kövér legelőin, Baden-Badenben, Töplitzben találja föl éltető levegőjét. Ha nem idegenkednék Angliától, az ottani ködös klima is igen csillapitó hatással lehetne gyulladásokra annyira hajló szervezetére. A mi fürdőnk azonban, mely ezer lábnyi magasságban van a Földközi-tenger fölött, önre nézve csak végzetes lehet. – Ez az én véleményem, – mondta szerénykedő gesztus kiséretében, – s egyenesen érdekeink ellen cselekszem, mert hiszen, ha követi tanácsomat, legnagyobb sajnálatunkra elveszitjük önt.

Ez utóbbi szavak nélkül félrevezethette volna Raphaelt a mézes-mázos szavu orvos az ő jól játszott bonhomiájával. Raphael azonban sokkal jobb megfigyelő volt, semmint a hangsulyból, az egész ember magatartásából és tekintetéből ki nem találta volna, hogy küldetésben jár, amelylyel minden valószinüség szerint a jókedvü fürdőzők gyülekezete bizta meg. Ezek a fonnyadtarcu mihasznák, ezek az ásitozó vénasszonyok, ezek a nomád angolok, ezek a férjük mellől szeretőik karján idekerült kikapós menyecskék fejükbe vették, hogy elüznek innen egy gyönge, istápolásra szorult haldoklót, akiből nem látszik ki, hogy ellent tudna állani a mindennapos hajszának. Raphael fölvette a harcot, mert mulatságot talált intrikáikban.

– Mivel zokon esnék önöknek, ha eltávoznám, – mondta az orvosnak, – jó tanácsaival itt fogok élni. Holnap belekezdünk egy kis külön épület összetákolásába, amelyben az ön rendeletei értelmében fogjuk a levegő élességét mérsékelni.

Az orvos, ugylátszik, megértett valamit Raphael keserüen csufondáros mosolyából, mert anélkül, hogy válaszolt volna neki, valamit, csak köszönt és eltávozott.

XLIX.

Hatalmas szakadékban, meredek sziklák között, hét-nyolcszáz lábnyi magasságban a Földközi-tenger szine fölött egy csepp viz csillog-villog olyan kéken, aminő nincsen több az egész földkerekségen. Ez a bourgeti tó. A Dent-du-Chat tetejéről nézve olyan ez a kis tó, mint valami odatévedt türkiszkő. E kis tengerszem kerülete mindössze kilenc lieu, mélysége azonban némely helyen az ötszáz láb körül jár. Ha szép, derült időben e viz csöndes tükörén csolnakázik az ember és csak az evezők csobbanását hallja, látóhatára csak a ködbeburkolt hegyekig terjed, ha megbámulja a francia Maurienne csillámló havát és elsiklik a páfrányok, mohák, törpe cserjék zöld bársonyába öltözött gránittömbök és mosolygó halmok mellett, s az egyik parton buja virulást, a másikon pedig olyan kopárságot lát, mintha szegény ember volna hivatalos a gazdag ebédjére: ezek a mosolygó szépségek és ezek a visszataszitó kopárságok olyan látványt nyujtanak, amelyben minden nagy és minden kicsi. A hegység látása megváltoztatja az optika föltételeit meg a perspektivát. A száz lábnyi magas fenyősudár mintha csak nádszál volna, s a széles völgyek megannyi gyalogösvénynek látszanak. Ez a tó az egyedüli hely, ahol az ember egész szivét kitárhatja.

Agynak és szivnek egyaránt el kell ott fogódnia. Nincsen olyan hely, ahol szebb összhangzásban férne meg egymással a viz, az égbolt, a hegyek és a talaj. Az élet minden bajára megvan ott a balzsam. Ez a hely megőrzi a bánatod titkát és megvigasztal, fájdalmadat megenyhiti, szerelmedbe pedig valami komolyat, valami fenségeset elegyit, mely szenvedélyedet mélyebbé, tisztábbá teszi. Egy csók itt többé lesz puszta csóknál. Mindenekfölött azonban az emlékeké ez a tó; tükréről mind, mind visszasugárzik s kék hullámainak lágy szinével valamennyit megszépiti.

Raphael csak ezen a szépséges tájon viselte könnyen a terhét, csak itt tudott gondtalan álmodozó lenni, csak itt nem voltak kivánságai. Az orvos látogatása után sétára indult és egy kies domb elhagyatott tövében állapodott meg, fölötte, a dombtetőn, Saint-Innocent falvával. Olyan előfok-féle volt ez a domb, melyről a bugeyi hegyekre nyilt kilátás, melyeknek lábánál a Rhône folydogál, s a tó keres lefolyást. Tulnan, az átellenes parton, Raphael hosszan elnézegette a komolyképü Haute-Combe apátságot, a szardiniai királyok temetkezőhelyét, mely előtt a hegyek, mint megannyi visszatért zarándok, mintha leborultak volna. Egyenletes ütemben csobogó evezők törték meg a tájék mély csöndjét s ez a monoton hang olyan volt, mint a szerzetesek egyhangu zsolozsmája.

Raphael elbámult, hogy a tónak e máskor oly elhagyatott tájékán kirándulókra talál. Anélkül, hogy álmodozásából egészen kizökkent volna, vizsgálgatni kezdte, kik ülnek a csolnakban és a hátsó padon sikerült is azt az élemedett hölgyet fölfedeznie, ki tegnap este ugy ráförmedt.

Mikor a csolnak elsiklott Raphael mellett a bennülők közül csupán a hölgy társalkodónője köszöntötte, valami szegény, jó családból való leány, kiről Raphael azt hitte, hogy most látja először életében. Már meg is feledkezett a kirándulókról, kik hamarosan eltüntek a hegyfok mögött, mikor hirtelen ruhasuhogást és könnyed lépteket hallott a közelében. Megfordult és a társalkodónőt pillantotta meg maga előtt. Zavarodottságából látta, hogy valami mondanivalója lenne, bátoritásul hát közelebb lépett hozzá. Ugy harminchat esztendős, nyurga, ösztövér, hórihorgas leány volt, a vénleányok szokott félénk zavarodottságával a tekintetében, mely bizonytalan, habozó, minden ruganyosság nélkül való járással párosult benne. Vén is volt, meg fiatal is és bizonyos méltóságos magatartással igyekezett kifejezni, mily nagyrabecsüli a benne rejlő kincseket és képességeket. Mozdulatai egyébiránt diszkrétek s kissé apácaszerüek voltak, mint általában azoké a nőké, akik megszokták, már, hogy csupán önmagukat becézzék, kétségkivül azért, hogy ne vétsenek jövendőbeli szerelmesük ellen.

– Uram, élete veszélyben forog, ne jöjjön többé a Társalgóba, – mondta Raphaelnek, néhány lépést hátrálva, mintha már is megcsorbult volna épségében az erénye.

– De édes kisasszony, – mondta mosolyogva Valentin, – legyen szives kissé világosabban kifejezni magát, ha már idáig fáradt…

– Ha nem vezetett volna ide nagyon is komoly ok, bizonyára nem kockáztattam volna meg, hogy kegyvesztetté legyek a grófnőnél; mert ha megtudná, hogy figyelmeztettem…

– Ugyan ki mondaná meg neki, kisasszony?

– Igaz, – válaszolt a vénleány, olyan riadt tekintetet vetve rá, mint a hirtelen napvilágra vetett bagoly. – De legyen résen, kérem, – folytatta, – mert néhány fiatalember, aki mindenáron ki akarja üzni ebből a fürdőből, megfogadta, hogy provokálni fogja s kényszeriti arra, hogy párbajt vivjon. A távolból odahallatszott a grófnő hivó szava.

– Kisasszony, – mondta a marquis, – fogadja legőszintébb…

A jólelkü hirhozó, mihelyt asszonya szavát meghallotta, sarkon fordult és a rikácsoló hang felé iramlott.

– Szegény leány! Lám, a nyomorultak mindenkor megértik és segitik egymást, – gondolta magában Raphael és leheveredett egy fa tövében.

Minden tudományok kulcsa a kérdőjel. Fölfedezéseink tulnyomó többségét annak a kérdésnek köszönhetjük: hogyan? És az egész életbölcsesség egyébből sem áll talán, mint hogy minden alkalommal azt a kérdést vessük föl: miért? Hanem azután ez a kimesterkélt előzetes tudás le is rombolja illuziónkat. Azért volt, hogy Valentin, aki előzetes filozófiai latolgatás nélkül kapta csapongó gondolataihoz a leány jó cselekedetét szövegül, csupa-epének találta az egészet.

– Hogy belém szeretett egy társalkodó kisasszony, – mondta magában, – abban semmi különös sincsen, huszonhét esztendős vagyok, szép cimet viselek és kétszázezer livres az évi járadékom! De hogy az az asszony, aki viziszony tekintetében még a macskáktól is elvitatja a pálmát, maga hozta őt ide közelembe csolnakon, az már mégis rendkivül furcsa dolog! Ez a két asszonyszemély, aki azért jött Savoyába, hogy ugy aludjék itt, mint a mormota és délfelé kérdezgesse: megvirradt-e már, ma feltápászkodik nyolc óra előtt és a véletlen ugy intézi, hogy éppen erre vegye utját, nyomomba!…

Az a vénleány és negyvenesztendős ártatlansága azután egyszerre ugy tünt föl előtte, mint ennek a mesterkélt és kötekedő világnak uj csodabogara, mint egy kicsinyes fondorlat, ügyefogyott összeesküvés, asszonyi vagy papi ész silány agyafurtsága.

Koholmány az az egész párbaj, csak rá akarnak ijeszteni? Ezeknek a kicsinyagyu, törpelelkü, arcátlan és tolakodó legyeknek sikerült hiuságánál fogva megsebezniök, büszkeségét fölébreszteniök, érdeklődését fölkelteniök. Nem akarta a bolondját járni, meg gyávának sem akart látszani, elment hát még az este a Társalgóba. A kandalló márványpárkányához támaszkodva, nyugodtan állt meg a nagy terem közepén és igyekezett mennél kevésbbé tüntetően viselkedni, bár magában az, ahogyan vizsgálgatta az arcokat, már eléggé kihivó magatartás lehetett a társaság szemében. Mint valami dogg, amely ismeri a maga erejét, fölösleges csaholás nélkül várta, hogy rátámadjanak.

Később a játékteremben sétálgatott, majd átment a billiárd-szobába, koronkint egy-egy pillantást vetve a játszó fiatal emberekre. Alig került-fordult, már hallotta, hogy a nevét emlegetik. Bár halkan beszéltek, könnyü volt kitalálnia, hogy ő a vitájuk tárgya, mely egyre hangosabbá lett, végre egészen szabadon, fennszóval folyt.

– Te?

– Igen, én!

– Nem bizom benned!

– Fogadunk?

– Ó, el fog menni.

Abban a pillanatban, mikor Valentin, kiváncsi lévén a fogadás alapjára, közelebb lépett, hogy jobban meghallhassa a beszédet, egy magas, erős, jóképü fiatal ember lépett hozzá a billiárd mellől, akinek a szemében megvolt az a bizonyos fitymáló és elbizakodott tekintet, amely ugy jellemzi azokat, akik valami fizikai tekintetben érzik magukat másoknál kiválóbbaknak.

– Uram, – mondta nyugodt hangon Raphaelnek, – olyasvalamit kötelességem önnek értésére adni, amiről, ugylátszik, halvány sejtelme sincsen: azt ugyanis, hogy az ön arca és egész személyisége igen kellemetlenül hat itt mindenkire és rám legkivált… Önt sokkal udvariasabbnak vélem, semmint föl ne áldozná magát a többség érdekéért, azért kérem, ne mutatkozzék többé a Társalgóban.

– Uram, ez a tréfa, mely a Császárság alatt széltire járta a garnizonokban, manapság már csak faragatlanságra vall, – válaszolt hidegen Raphael.

– Eszemágában sincs tréfálni, – válaszolt a fiatal ember. – Ismétlem önnek: egészsége nagyon megsinyli itt-tartózkodását; a hőség, a fény, a terem levegője, a társaság, mind, mind csak rosszabbra forditja betegségét.

– Hol tanulta ön az orvostudományt? – kérdezte Raphael.

– Uram, én a lövésben baccalaureatus lettem Lepagenál, Párisban; Cérisiernél, a tőrvivás fejedelménél pedig licentiatus.

– Akkor mindössze egy dologgal tartozik már csupán, – vetette oda neki Valentin, – tanulmányozza az udvariasság kódexét és kifogástalan gavallérrá válik.

Ekkorra már a mosolygó és figyelmesen hallgató fiatal emberek otthagyták a billiárdasztalt. A többi játszó is figyelni kezdett, s lecsapta a kártyát, hogy hallhassa a civódást, mely izgalmát még növelte. Raphael igyekezett megőrizni hidegvérét ebben az utolsó emberig ellenséges indulatu társaságban és meggondolta jól minden szavát, de mikor ellenfele valami rendkivül maró, de mindamellett tagadhatatlanul szellemes sértést vágott a szeme közé, komolyan mondta neki:

– Uram, manapság nem szokás már senkit sem pofon vágni, igy pedig nem is tudom, miféle kifejezéssel éljek, hogy eléggé meggyalázzam határtalan gyávaságát.

– Elég! Elég! Majd holnap számot ad róla, – mondták néhányan, s a két civódó közé léptek.

Raphael mint sértő fél távozott el a teremből, miután elfogadott találkozóhelyül egy kis lankás rétet a bordeauxi kastély mellett, meglehetősen közel az ujonnan vágott uthoz, melyen a győző fél majd Lyonba menekülhet. Raphaelnek tehát csupán két dolog között lehetett választása: vagy ágyba kerül, vagy elhagyja a fürdőt. Mégis a társaság győzött.

Másnap reggeli nyolc órakor Raphael ellenfele érkezett elsőnek a találkozó helyére, két segédjével és a seborvossal.

– Pompás kis hely, és az idő is egyenesen verekedésre való! – kiáltott föl vidáman, a kék égboltra, a tó vizére és a sziklákra tekintve, minden legcsekélyebb balsejtelem vagy gyászos előérzet nélkül. – Ha csak a vállán horzsolnám is meg, már egy hónapra kerülne ágyba, ugy-e doktor?

– Legalább is annyira, – jelentette ki a doktor. – De hagyja békén már azt a rekettyét, mert csak a karját fárasztja ki vele és nem lesz biztos a lövése, azután még megeshetik, hogy megöli azt az embert, a helyett, hogy csak megsebezné.

Kocsizörgés hallatszott.

– Megérkezett, – mondták a segédek, kik nemsokára észrevettek az uton egy négylovas utibatárt, két postillonnal.

– Micsoda furcsaság! – kiáltott föl Valentin ellenfele. – Postakocsiban jön verekedni…

Párbajnál ugyanugy, mint a játékban, a legcsekélyebb esemény is élénken hat a szereplők képzeletére, akiknek nagyon is érdekükben áll, hogy egyetlen tétjük sikerüljön. Ez a fiatal ember is némi nyugtalansággal várta a batár megérkeztét, mely azonban az uton maradt.

Az öreg Jonathas cihelődött le nehézkesen először, hogy lesegitse róla Raphaelt. Elaszott karjaival támogatta és olyan szorgos gonddal sürgölődött körülötte, mint kedvese körül a szerető. Mindketten eltüntek a gyalogösvényen, mely a küzdelemre választott helyet az országuttól elválasztotta és csak jó idő mulva bukkantak föl ujra. Lassu lépésben jöttek. E különös jelenet négy szemlélője mély megindultságot érzett az inasára támaszkodó Valentin megpillantásakor, aki sápadt volt, levert, nehezen vonszolta a lábát, feje lecsüggedt és nem szólt egy szót sem. Mintha két aggastyán lett volna, kiknek egyikét a kor, a másikát a gondolkozás törte volna meg. Az elsőnek fehér hajára volt irva a kora, a másikba már csak hálni járt a lélek.

– Uram, én nem aludtam az éjjel, – mondta Raphael az ellenfelének.

Fagyosan mondta és olyan rettentő tekintettel, hogy a kihivó megremegett tőle. Jól érezte, hogy igaztalanul cselekedett s titkon szégyelte, amit tett. Volt Raphael magatartásában, a hangja csengésében és mozdulataiban valami rendkivüli. A marquis elhallgatott kissé, s vele hallgattak valamennyien. A nyugtalanság tetőpontjára hágott.

– Most még nem késő, – kezdte ujra, – némi elégtételt adnia; adja meg, uram, különben meg kell halnia. Ön most ügyességére számit és nem akar olyan harc elől visszavonulni, amelyhez, ugy véli, megvan minden lehető előnye. Van bennem annyi emberség, hogy figyelmeztessem önt az én felsőbbségemre. Rettentő hatalomnak ura vagyok én! Hogy semmivé tegyem ügyességét, elhomályositsam a tekintetét, remegővé tegyem a kezét, megdobogtassam a szivét, hogy megöljem, ahhoz nekem nincsen egyébre szükségem, mint hogy egyszerüen – kivánjam! Nem szivesen élnék hatalmammal, mert nagyon meg kell adnom az árát. Nemcsak ön halna meg egyedül. De ha mégis vonakodnék engem némiképp megkövetni, bármily gyakorlott céllövő legyen is, golyója abba a kis vizesésbe fog találni, mig az enyém, anélkül, hogy célba venném, egyenesen a szivét furja keresztül.

E pillanatban zürzavaros hangok szakitották félbe Raphaelt. Mialatt beszélt, merev, elviselhetetlenül metsző tekintetét folytonosan ellenfelére szegezte, kiegyenesedett, arca dermedt kifejezést öltött s olyan volt most, mint egy gonoszindulatu megháborodotté.

– Hallgattassátok el, – mondta a fiatal ember segédei egyikének, – minden szava belémnyilal!

– Uram, elég a szóból… Minden további beszéd hasztalan, – mondták neki a segédek, meg az orvos.

– Uraim, én csak kötelességemet teljesitettem. Nem óhajt ez a fiatal ember rendelkezéseket tenni?

– Elég! Elég!

A marquis állva maradt, anélkül, hogy csak egy pillanatra is szem elől tévesztette volna Charlest, az ellenfelét, ki alája kerülve valami szinte büvös erőnek, olyan volt, mint a madár, mikor kigyó van előtte. Képtelen volt ezt a gyilkos tekintetet elviselni, menekült előle, hanem azért mégis megigézte, s kénytelen volt szembe tekinteni vele.

– Adj vizet, kérlek, szomjazom, – mondta az egyik segédjének.

– Félsz?

– Igen, – válaszolta. – Ennek az embernek lángol a szeme és megigéz engem.

– Meg akarod követni?

– Már késő!

A mérkőzőket tizenöt lépésnyire állitották föl egymástól. Mindkettejük mellett egy-egy pár pisztoly hevert, s két lövést tehettek, tetszésük szerint, de csak a segédek jeladása után.

– Hol jár az eszed, Charles, – kiáltott Raphael ellenfelére a második segéd, – por előtt raksz a csőbe golyót?

– Végem van, – tördelte alig hallhatóan, – szembe állitottak a nappal…

– Háta mögött van a nap, – mondta neki komor, ünnepi hangon Valentin, pisztolyát töltögetve, anélkül, hogy izgatta volna a már megadott jel és az a rendkivüli gondosság, amelylyel ellenfele célbavette.

Ez a természetfölötti biztonság olyan rettenetes volt, hogy még a két posztillon is belesápadt, kiket a kegyetlen kiváncsiság ösztökélt oda. Hatalmában elbizakodva, vagy talán azért, mert éppen próbára akarta tenni hatalmát, Jonathas felé fordult és oda se hederitett, mikor eldördült az ellenfél lövése. Charles golyója lesodort egy gallyat a rekettyéről és végigpattant a viz szinén. Raphael találomra lőtt és szivén találta ellenfelét. Ügyet sem vetett rá, hogyan bukik föl a halálra sebzett, csak a szamárbőrt rántotta ki sebten, hogy lássa, mennyibe került neki egy emberi élet. A talizmán alig volt már nagyobb, mint egy tölgyfalevél.

– Mit bámészkodtok? – rivalt a két posztillonra. – Előre! Hajrá!

Még az este Franciaországba érve, azonnal nekivágott az auvergnei utnak és megérkezett a mont-dorei fürdőbe.

L.

A mont-dorei fürdőben ismét csak arra a társaságra talált, mely éppen olyan állhatatosan kerülte, mint az állatok a közülök elhullottat, hogyha messziről megszimatolják. Kölcsönös volt ez a gyülölet. Életének legutóbbi eseménye mélységesen megutáltatta vele a társaságot. Azért elsőben is az volt a legfőbb gondja, hogy a fürdő közelében valami magányos azilumot fürkészszen ki. Ösztönszerüen érezte szükségét annak, hogy a természethez közeledjék és azt a vegetativ életet élje, mely ugy elgyönyörködtet bennünket, mikor réten, mezőn járunk.

Megérkezése után mindjárt másnap, nem minden vesződség nélkül, megmászta a Sancy csucsát, bekószálta a legszebb fekvésü völgyeket, ormokat, ismeretlen tavak tájékát, a dorei hegyek parasztviskóit, melyeknek vadon, esetlen bája kezdi már müvészeink ecsetjét is fogalkoztatni. Néha gyönyörüen üde, szépséges tájakra bukkant, melyek kiáltó ellentétben voltak a kopár hegyek komor tekintetével. Körülbelül fél mértföldnyire a falutól bájosan szép helyre bukkant Raphael. Olyan volt az a kis zug, mintha a csintalan, ártatlanul fondorkodó gyermekké lett természet odadugdosta volna minden kincseit. Mihelyt megpillantotta ezt a festői szép, szinte még érintetlen kis zugot, tüstént elhatározta, hogy itt üt tanyát. Az életnek itt nyugodtan, békén, lassan kell folynia, mint a növényekének.

Gondoljunk el egy forditott kupot, rengeteg terjedelemben, gránitból; olyanformát, mint egy csésze, mely köröskörül csupa csorbaság. Itt sima kőfal mered az égnek kékesen, kopáron, minden legcsekélyebb tenyészet nélkül; még a napsugár is ugy pattan vissza róla, mint a tükörről. Ott meghasadozott, vadvizkivájta sziklák, ingó kőtömbökkel a tetejükben, melyeknek alázuhanását a záporok már előkészitették, vagy csenevész fákkal az ormukon, melyeket ugyancsak megtépázott a szél. Azután erre is, amarra is árnyas, hüs szurdokok, melyekből cédrusként magaslik ki egy-egy gesztenyefa világos lombkoronája és feketetorku, mély barlangok, melyeknek csak a szájuk széle sárga, s zöld pázsitnyelvük gyalogszederindák és virágok közül kandikál ki.

E katlan fenekén, mely hajdanta talán valami tüzhányó tölcsére lehetett, kis tisztavizü tó csillogott, mint a gyémánt. A gránittal, füzzel, madárliliommal, kőrisfával és ezer virágbaborult illatozó növénynyel övezett katlanfenék körül olyan egyenletesen pázsitos rét terült el, mint aminők az angol játszóterek. Selymes füvét a sziklák hasadékaiból kicsorduló vadviz locsolta, melyet televénynyé tett a mindenféle rost, hám és kéregtörmelék, melyet a viharok a hegyormok fáiról szüntelenül a mélybe sodortak. A szabálytalanul kikiszögellő tónak ugy három hold lehetett a területe. A rétnek pedig, mely hol szükebbé vált, hol szélesebben terjedt ki, a szerint, hogy a sziklák közelebb estek a vizhez, vagy távolabb, ugy két hold körülbelül. Volt olyan helye, ahol alig maradt csapásra való a teheneknek. Bizonyos magasságban megszünt a vegetáció. A gránit odafönn a magasban mindenféle, szeszélyesnél szeszélyesebb alakot öltött és olyan ködös-homályos körvonalakba olvadt, mint a minők a magas hegyeket oly hasonlatossá teszik a felhőkkel. A völgyecske megragadó képével szemben ezek a kopár, meztelen bütük, a fenyegető sziklaomlások a sivárságnak oly lehangoló képét nyujtották, hogy az egyik különösen szeszélyes formát öltött sziklát el is nevezték a »Kapucinus«-nak, annyira hasonlitott valami kámzsáshoz.

Ezek a hegyes bütük, ezek a vakmerő kőszálak és levegőben függő odrok föl-fölragyogtak, a nap járása vagy az atmoszféra szeszélyes játékai szerint hol aranyos fényben, hol bibor izzásban, hol élénk vagy bágyadt rózsaszinben, hol szürkén csupán. Ez az oromtájék állandóan gyönyörüséges látványt nyujtott és ugy váltakozott szinekben, mint galamb begyén a szivárványos tollak. Két lávafal közt néha, melyet mintha roppant fejsze hasitott volna ketté, betüzött a fölpitymallott, vagy nyugovó nap egy-egy sugara egészen a mosolygó virágkosár fenekéig, hol megcsillant a medence vizén, ugyanugy, mint ahogy az ablaktábla hasadékán is befurakodik egy-egy aranyos sugár és végigtáncol a szobán, melyet a sziesztára gondosan besötétitettek. Mikor a déli nap egyenesen e hajdani kráterbe tüzött, melyet talán még valami antidiluviális revolució töltött meg vizzel, a sömörgős sziklafalak áthevültek, az egykori vulkán kigyulladt és rekkenővé lett hősége kipattantotta a rügyet, bujábbá tette a vegetációt, himesebbé a virágot és megérlelte ez ismeretlen kis zug gyümölcseit.

Mikor Raphael odaérkezett, egy kis legelésző tehéncsordát pillantott meg a réten. Néhány lépéssel odébb, a tó felé, ott, ahol legszélesebb volt a tisztás, egyszerü kis gránitból épült, fával fedett házikót vett észre. A kunyhó teteje, talán alkalmazkodni igyekezvén környezetéhez, mohos volt és teli repkénynyel meg virággal. Már ez is elárulta, hogy réginek kell lennie. A düledező kemence kürtőjén át vékonyka füstkigyó kanyargott fel a levegőbe, mely nem riasztotta el a madarakat. A kiskapu előtt falóca állott. Jobbra-balra tőle egy-egy hatalmas, pirosvirágu jerikói lonc, mely balzsamos illattal töltötte be a levegőt. A falat alig lehetett látni a sürü szőlőindától, futórózsától és jázminbokortól, mely kénye-kedvére, háboritatlanul nőtt a fal tövében. Lakosainak fogalmuk sem volt a természetnek e gyönyörü ékességéről, azért nem is törődtek vele és meghagyták a természetet a maga szüziességében, rakoncátlanságában. A ribiszkebokrok tetején pelenkák száradtak a napon. Egy kendertilolón macska kuporgott, s alatta burgonyahéjak között tisztára surolt sárgarézüst pompázott.

A ház tulsó felén Raphael tüskés sövényt vett észre, melyet bizonyára az aprómarha miatt állitottak oda, nehogy kárt tegyen a gyümölcsben, vagy kikapargálja a veteményt. Mintha itt lett volna a világ vége. Olyan volt ez a kis viskó, mint a nagy furfanggal sziklaüregbe tapasztott madárfészek; csupa müvészet és csupa pongyolaság együtt. Ártatlan és igaz természetesség, ősegyszerüség, melynek költészete mérhetetlen távol jár a mi kendőzött poézisünktől, mert magától, gondolat nélkül támadt, igaz diadalául a véletlennek. Mikor Raphael odaért, a nap haránt vetette sugarait a tájra és fölragyogott nyomán a növényzet buja szine, kidomborodott a fény és árnyék elegyüléseiben minden szépség, a sziklák sárga, szürkésbe játszó foltjai, a lombok megannyiféle zöldje, a virágok kék, piros meg fehér csapata, a kuszó indák csöngettyükelyheikkel, a szineváltó bársonyos moha, a hanga bibor fürtei, de mindenekfölött a viz tiszta szine, melyen hiven tükröződtek vissza a gránit kőszálak, a fák, a házikó, meg az égbolt. E gyönyörüséges képen minden ragyogott, a csillámpalától kezdve egészen a félhomályban szerénykedő szőke árvalányhajig. És olyan harmonikusan olvadt össze minden; a fényes szőrü tarka tehenek, a törékenyszáru vizi virágok, melyek mint valami kusza rojt csüngtek a viz fölött, tanyára hivogatva a sok azurkék és smaragdhimes zümmögő rovart és a kiálló fagyökerek, melyek mintha kócos-bozontos haj gyanánt sziklakoponyát öveztek volna.

Raphaelt szinte kéjesen bóditotta el a viz, a virágok és a fák balzsamos illata, mely betöltötte ez elhagyatott helyet. A berek magasztos csöndjét, melyet adószedő lépései talán még sohasem bolygattak meg, hirtelen kutyaugatás zavarta meg. A tehenek a völgy szája felé fordulva bambán megbámulták Raphaelt, majd ujra legelészni kezdtek. Csodálatos ügyességgel szikláról-sziklára szökelve egy anyakecske, meg egy bak közeledtek Raphael felé és megállva közelében valami lapostetejü sziklán, mintha azt kérdezték volna tőle, mi szél hozta ide. A két kutya csaholására duckó gyerek jött ki a házból és eltátotta a száját. Majd egy fehérhaju, közepes termetü öreg ember lépett ki az ajtón.

Ez a két teremtés tökéletesen ide illett, ebbe a környezetbe, ezek közé a virágok közé, ebbe a házba. Az egészség csak ugy duzzadozott ebben a buja növényi tenyészetben, s aggkor és gyermekség egyaránt szép volt benne. Volt az egész itt folyó életben valami patriárkális nemtörődömség, valami kizökkenthetetlen boldogság, mely rácáfolt a mi filozófus kapucinádjainkra és kigyógyitotta a szivet felfujt érzéseiből. Az aggastyán afféle modell volt, mint a minőt Schnetz erővel teljes ecsetje oly megkapóan szokott ábrázolni; barnára égett arcbőr, melynek számtalan redője keménynek látszott érintésre; egyenes orr; majd kicsattanó kép, melyen ugy ágaztak szét az apró, vörös erek, mint őszszel a szőlő levelén; bütykös, szögletes körvonalak és mindenütt az erő és keménység jellemző vonásai, még ott is, a honnan kipusztult már az erő. Kérges parasztkezén, mely elszokott már a munkától, megvolt még a gyér fehér szőr. Igazán szabad, férfias magatartásából ki lehetett olvasni, hogy ha netalán Itáliában születik, banditává lesz, pusztán mindennél drágább szabadságának szeretetéből. A gyereknek, ez igazi hegyvidéki szülöttnek, fekete szeme volt, melylyel hunyorgás nélkül tudott a napba nézni, napsütötte arca, kócos barna haja. Fürge volt és eleven, mint a madár. Csak afféle tessék-lássék gunyát viselt, s a megszakadozott ruhán keresztülcsillant testének fehér, üde bőre.

Hallgatva álltak egymás mellett, egyazon érzéssel a szivükben. Az arcuk elárulta, hogy az egyformán tétlen élet bizonyos hasonlatosságot teremtett közöttük. Az aggastyán résztvett a gyermek játékaiban, a gyermek az öreg pepecselő kedvében. Két gyöngeség lépett szövetségre bennük: egy már kilobbant és egy most bontakozó erő. Később egy harmincéves-forma menyecske lépett ki a küszöbön. Font, járás közben. Auvergnebeli volt, pirospozsgás, tüzről pattant, üde, fehérfogu. Auvergnei volt az arca, a termete, a fejkendője, a viselete, auvergnei a duzzadozó keble meg a beszéde. Tökéletes eszményi tipusa a parasztnak; munkabiró, tudatlan, takarékos, szives.

Köszöntötte Raphaelt. Azután beszédbe elegyedtek. A kutyák elhallgattak, az öreg letelepedett a lócára, a napra, a gyerek pedig egyre sarkában volt az anyjának, de meg se mukkant, csak figyelt és vizsgálgatta az idegent.

– Nem fél itt, jó asszony?

– Hát aztán mitől félnék én itten, uram? Ha becsukjuk a kiskaput, ugyan bejöhetne-e valaki? Dehogy is van nekünk mitől tartanunk! De meg aztán, – mondta, mikor betessékelte a marquist a tiszta szobába, – mi a csudát vihetnének el mitőlünk a tolvajok?

És a füsttől kormos falra mutatott, melynek nem volt egyéb ékessége három rikitó pirossal, kékkel, zölddel festett képnél. A »Nincs többé irgalom!«, a »Jézus Krisztus kinszenvedése«, meg »A császári gárda gránátosai« pompáztak rajta. Ezeken kivül volt még a szobában egy oszlopos diófaágy, egy kecskelábu asztal, néhány szalmaszék, dagasztóteknő, a gerendáról lecsüngő oldalas szalonna, egy bödön só, meg a kemence, bubján két megsárgult szines gipszfigurával. Mikor kilépett a házból Raphael, a sziklák között egy férfit pillantott meg, kapával a kezében, aki kiváncsian tekintgetett a ház felé.

– Az az én uram, – mondta a menyecske, a paraszti sorban levők nevetős hangján. – Odafönn dolgozik most.

– És az öreg a maga apja?

– Nem, kérem alássan, az az uram nagyapja. Kerek százkét esztendős mostan. Csak most nemrégiben is gyalogszerrel vitte el a lurkónkat Clermontba! Erős ember volt ám az valamikor! De most már csak eszik, iszik, alszik. Mindig a gyerekkel biberészik. Megesik, hogy a gyerek fölcsalogatja a hegyre és az öreg föl is megy vele szépen.

Valentinben megérett az elhatározás, hogy ennek az aggastyánnak, meg ennek a gyereknek az életét fogja élni, az ő levegőjüket szivja, az ő kenyerüket eszi, az ő vizüket iszsza, az ő álmukat aluszsza és az ő vérüket pezsegteti meg az ereiben. A haldokló szeszélye! Csigává lenni itt e sziklák között, néhány nappal tovább óvni a házát, elriogatni még kissé a halált, ez volt most az ő szemében az egyéni morál netovábbja, az emberi lét igazi formulája, az élet legszebb ideálja, az egyedüli élet, az igazi élet. Mélységesen önző gondolat lopakodott a szivébe, a melyben elmerült az egész mindenség. Az ő szemében nem volt többé mindenség, mert az egész világegyetem őbenne magában volt. A betegnek ágya a világ. Fejtől kezdődik, lábtól végződik. Ez a kis berek Raphaelnek volt az ágya.

LI.

Kinek életében nem volt még olyan idő, amikor vizsgálódó szemmel kémlelte a hangyák sürgését-forgását, mikor szalmaszállal piszkálgatta a házába huzódott csigát, mikor elgyönyörködött a szitakötő szeszélyes csapongásaiban és megbámulta a tölgylevél ezer apró erét, mely szinesen bonyolódik össze, mint gót székesegyházon a rózsa köküllői! Ki nem gyönyörködött még el órahosszant a zuhogó esőben, mely barna cseréptetőn annyi szeszélyes játékot űz; ki nem szemlélte még a harmat csöppjeit, a virágok szirmát, kelyheik változatos formáit? Kinek életében nem volt még olyan idő, amikor a gyermek zabolátlan, henye, munkátlan életét élte?

Igy élt Raphael néhány napig, gondtalanul, kivánságok nélkül, érezve, hogy valami különösen jóleső érzés fogja el, mely megcsillapitja nyugtalanságát, s enyhiti szenvedéseit. Hegyeket mászott és el-elüldögélt valamelyik csucson, amelyről roppant kiterjedésü tájakat ölelt fel a tekintete. Naphosszant eltanyázott egy-egy ilyen helyen, mint növény a napon, nyul a vackában. És amint egyre közelebbről ismerte meg a vegetáció jelenségeit, az égbolt elváltozásait: a föld minden munkájának eredményét a vizzel, meg a levegővel hozta kapcsolatba.

Megkisérlette, hogy a természet belső életéhez szegődjék és passziv engedelmességgel azonositsa magát vele, hogy ekként ő is ama deszpotikus, de föntartó törvény alá kerüljön, mely az ösztönéletet élők fölött uralkodik. A jobbik felével szabadulni akart a másik terhétől. Mint hajdanában a gonosztevők oltalmat találtak valami szent oltár tövében, ha üldözőbe vette őket az igazságszolgáltatás, ugy ő is a természet szentélyébe akart belopakodni. Sikerült egy részévé válnia ennek a hatalmas, buja tenyészetnek; el tudta viselni az időjárás viszontagságait, bejárt minden sziklahasadékot, megismerte minden növény életemódját, tanulmányozta a tó fekvését, természetét, megismerkedett az állatok szokásaival, szóval annyira megismerte ezt a lelkes kis földzugot, hogy szinte már az eleven lelkéig hatolt és kifürkészte titkait. Az ő szemében a természet végtelenül sok formája csak egy és ugyanazon szubstancia különböző megnyilvánulása, egy és ugyanazon mozgás kombinációja volt. Hatalmas lélegzése valami roppant lénynek, mely cselekszik, gondolkozik, jár, gyarapszik és amelylyel ő is együtt akart gyarapodni, járni, gondolkozni, cselekedni. Fantasztikus módon elegyitette életét e földdarab életéhez. Belegyökerezett.

E rejtelmes illuminizmus és e magával elhitetett lábbadozás segedelmével, mely olyannyira hasonló volt ama jótékony eszméletlenséghez, melylyel a természet fájdalmainkban olykor szünetet nyujt nekünk, Valentin megizlelte a második gyermekkor édességeit tartózkodásának elején e mosolygó tájék közepette. Semmiségekkel pepecselt és ezer olyan dologba fogott, amelyek közül egyetlen egyet sem fejezett be, elfeledve másnap a tegnapi tervezgetéseket. Gondtalan volt, boldog, s hitte, hogy megmenti életét.

Egyszer reggel jólesett délig heverésznie az ágyban, félig álmodozásba merülve, félig alva, ami a valóságnak olykor fantasztikus külsőt kölcsönöz, mig az agyrémeknek a valóság jeleit adja meg, mikor hirtelen, maga sem tudta eleinte, nem csupán álma folytatódik-e, először hallott orvosi jelentést magáról, még pedig a háziasszonya szájából, ki a naponta kérdezősködő Jonathas-szal beszélt.

– Se jobban nincsen, se rosszabbul, – mondta. – Ma éjszaka is ugy köhögött, hogy majd kiszakadt a lelke. Ugy köhög és annyit köp az a finom jó ur, hogy megesik az ember szive rajta. Eltanakodtunk rajta az urammal, hogy ugyan honnan szedi hát az erőt ehhez a szörnyü köhögéshez. Még hallani is fáj. Micsoda átkozott kórság az! Bizony cudarul áll a dolga szegénynek! Mindig attól tartunk, hogy egyszer csak vége lesz, aztán ugy találjuk az ágyában reggel, holtan. Oly halovány, mint a viasz-Krisztus!… Istenkém! Látom, mikor fölkél; olyan vézna, olyan soványka a teste, mint a karó. És már valami furcsa szaga is van! Oda se neki, azért csak ugy lót-fut, mintha több volna soknál benne az egészség. Még hozzá nem is panaszkodik! Pedig igazán jobb volna már szegénynek a földben, mert keserves kinszenvedés csak az élete! Nem önzésből kivánjuk mi ezt, már ugyan miért kivánnánk! De ha még nem is adna nekünk annyit, mint amennyit ad, akkor is szeretnénk; nem önzésből kivánjuk mi azt, tessék elhinni. Édes Istenkém, csak a párisiakba költözhetik ilyen kutyakomisz kórság! Honnan szedik magukra? Szegény fiatal ember! Már biz ő ebből ki nem kászolódik. Tetszik tudni, a láz, a láz sorvasztja, emészti, viszi sirba szegényt! Nem tud róla, még csak nem is sajditja. Nem vesz az észre semmit… Nem kell azért sirni, Jonathas ur! Inkább azt kell mondogatni, hogy bizony jobb lesz neki, hogyha nem szenved már annyit. Jó volna vagy egy kilencnapi buzgó könyörgést mondatni érette. Láttam én már, hogy életre kelt tőle a félhalott és magam is adnék szivesen egy viaszgyertyát annak az áldott léleknek a jóvoltáért, aki olyan szelid, mint a husvéti bárány…

Raphael hangja nagyon gyönge volt már ahhoz, hogy meghallhassák a szavát, kénytelen volt hát véges-végig fültanuja lenni e siralmas tereferének. De végre is annyira kihozta sodrából, hogy otthagyta az ágyat és megjelent a küszöbön.

– Vén mamlasz, – förmedt Jonathasra, – hát a hóhérom akarsz lenni?

A menyecske azt hitte, kisértetet lát és elfutott.

– Megtiltom neked, – folytatta Raphael, – hogy csak a legkevésbbé is aggódj egészségemért.

– Igenis, marquis ur, – válaszolt az öreg cseléd, könnyeit törölgetve.

– És azt is igen jól tennéd, ha ezentul nem jönnél ide egyenes meghagyásom nélkül.

Jonathas engedelmesen el akart távozni, de mielőtt indult volna, olyan hüséges, olyan szánakozó pillantást vetett az urára, hogy Raphael a halálos itéletét olvasta ki belőle.

Egyszerre fölismerte való-igaz helyzetét és csüggedten ült le a küszöbre, karjait a mellén keresztbe fonva, fejét lehorgasztva. Jonathas megrémült, s odalépett hozzá.

– Uram!…

– Eredj! Eredj!

Másnap délelőtt Raphael ismét a sziklákat mászta és letelepedett egy mohával teli nőtt kicsi horhóban, ahonnan arra a keskeny ösvényre esett kilátás, mely a fürdőből a tanyájára vezetett. A sziklaszál tövében a Jonathast vette észre, aki megint csak az auvergnei menyecskével beszélgetett. Valami gonosz hatalom minden fejcsóválást, minden kétségbeesett bólogatást tolmácsolt neki, s egy-egy hangosabban ellebbent fatális szót még el is hordott hozzá a szél a nagy csöndességben.

Iszonyattal telve menekült föl a hegység legmagasabb csucsára, s estig maradt ott, anélkül, hogy el tudta volna üzni gyászos gondolatait, melyeket részvevő szivek kegyetlen érdeklődése idézett föl benne. Egyszerre csak előtte termett az auvergnei asszony, mint az árnyék az árnyékban. Raphael költői bizarrsága valami távoli hasonlatosságot igyekezett fölfedezni fehér-fekete csikos szoknyájában a csontváz fehér vonalaival.

– Nagyon beesteledett már, drága jó ur, – szólitotta meg. – Ha itt marad, ugy lepottyan, mint szotyós körte a fájáról. Ideje hazamenni! Nem tesz ám jót ez az esteli harmat, meg azután nem is evett ma még egy falatot sem.

– Mennydörgős, tüzes istennyilát! – fakadt ki Raphael. – Azt mondom, vén szipirtyó, hagyjatok engem ugy élni, ahogy kedvem tartja, különben fölszedem a sátorfámat! Nem elég, hogy minden reggel megássátok a siromat, azon vájkáltok még este is?…

– A sirját, uram? Már mint hogy mi megássuk a sirját!… Hol van hát!… hol van az a sir? Inkább azt szeretnénk, hogy itt vénüljön meg közöttünk, mint nagyapó, nem hogy a sirba tennénk! A sirba! Ugyis hamarébb odakerülünk a kelleténél mindannyian. A sirba bizony!…

– Elég legyen már!

– Nyujtsa csak a kezét, uram.

– Nem!

Legnehezebben a szánalom érzését viseli el az ember, különösen akkor, ha rászolgált. A gyülölet megerősit, éltet, bosszura ösztökél, de a szánalom öl, még a gyengeségünket is gyöngébbé teszi. Mézesmázos rossz az, megvetés a gyöngédségben, vagy gyöngédség a sérelemben. Raphael a százesztendős aggnál fölényes szánalomra talált, a gyermeknél kiváncsira, az asszonynál szószátyárkodóra, az uránál meg önzőre; de bármily alakban mutatkozott is ez a szánalom, mindig halálszagát érezte. A költő mindenből rettentő, vagy mosolygó poémát csinál, aszerint, hogy milyen képek ragadták meg; fölcsigázott lelke elveti a halvány részleteket és mindenkor a rikitó, élénk szinekre esik a választása. Ez a szánakozás Raphael lelkében gyászos, buskomor, rettentő poémát fogant. Bizonyára nem számolt a természetes érzések őszinteségével, mikor a természethez igyekezett közelebb férkőzni. Mikor azt hitte, hogy egyedül van a fa tövében, hol megfojtogatta egy-egy makacs köhögési roham, melytől sohasem szabadult meg anélkül, hogy ki ne merült volna a rettentő küzködésben a kis kölyök villogó szempárját vette észre a bozót mögött, aki mintha őrszemként vizsgálta volna azzal a gyerekes kandisággal, amelyben csintalanság is van, meg kedvtelés is, Isten tudja, miféle érdeklődéssel kevert fitymálással elegyesen. Ezeknek a parasztoknak, akikkel egy födél alatt élt, mintha szüntelenül a homlokukra lett volna irva a trappisták borzalmas memento mori-ja. Már nem is tudta, mi ránézve a félelmetesebb, együgyü szavaik-e, vagy a hallgatásuk. Kihozta sodrából mind a kettő.

Egyszer reggel két fekete kaputos alakot látott maga körül ődöngeni, kóvályogni. Mindkettő lopva pislogatott felé. Azután ugy tettek, mintha csak sétálni jöttek volna oda, s néhány banális szót intéztek hozzá, melyekre Raphael csak ugy félvállról felelt. Fölismerte bennük a fürdő orvosát, meg a plébánost, akiket alighanem Jonathas küldött a nyakára, házigazdái tanácsára. Az is lehet, hogy megszimatolták benne a dögrováson állót. Szinte maga előtt látta már a halottas kiséretét, hallotta a papok énekét, megszámlálgatta a viaszgyertyákat és az egész buja természetet, amelynek ölén uj életre számitott, már csak fekete szemfödelen keresztül látta. Minden, ami még csak az imént hosszu élettel kecsegtette, most hamaros végét jövendölte meg. Másnap elutazott Párisba, szives gazdáinak siralmas jókivánságaitól, sajnálkozó bucsuzkodásától csak még jobban elkeseredve.

LII.

Egész éjszakai szakadatlan utazás után a bourbonnaisi völgyek egyik legmosolygósabbjában ébredt föl, melynek tájai, megragadó pontjai ugy siklottak el előtte, mint az álom ködös-homályos képei. Kegyetlenül kacérkodott vele a természet. Az Allier a távol szemhatárig kanyargatta előtte csillogó ezüstpántlikáját, majd egy-egy szerényen a sárgás sziklák ölében meghuzódó tanya haranglábján vette észre a keresztet; majd unalmasan egyhangu szőlőhegyek után kis völgyi malmok, vidámképü kastélyok, lankán épült falvak, hatalmas nyárfákkal szegett utak tüntek a szemébe; végre a Loire gyémántos, hosszu sávja csillant föl előtte az aranyos fövenypartok között. Szüntelen kisértések! A természet, ez a csupa-elevenség, mint valami gyermek, csak ugy duskált a juniusi buja hőségben és mindenképpen magára igyekezett bilincselni a nagybeteg kilobbanó tekintetét. Raphael bevonta a kocsiablak persiennejét és megpróbált ujra elaludni.

Cosneen tul, estefelé, vidám muzsikaszó ébresztette föl. Afféle falusi mulatság folyt éppen. A postahivatal ugyanazon a téren volt. Mig a posztillonok befogták a váltott lovakat, Raphael elnézte ezt a táncoskedvü népséget, a fölvirágozott, kicsipett, helyre parasztlányokat, deli legényeket, majd az öregeknek mulatságosan borvirágos, rezes képét. Az apró gyereknép sivalkodott, a vénasszonyok tereferéltek, nevetgéltek, minden élt, hujjogatott és a nagy vigasság még a gunyákat meg a teritett asztalokat is vidámképüekké tette. Csupa derü volt az egész tér, még a templom is; még a falubeli házak tetejei, ablakai, ajtai is mind mintha vasárnapi hangulatot árasztottak volna.

A haldoklót izgatja minden legcsekélyebb nesz. Raphael sem tudott magába fojtani valami káromlásfélét. És nem tudta magába fojtani a kivánságot, hogy ezek a hegedük elhallgassanak, a nagy nyüzsgés megszünjék, a dinom-dánom elcsituljon és vége szakadjon az egész hejehujjás mulatságnak. Bosszusan szállott kocsijába. Mikor visszanézett a térre, látta, hogy végeszakadt a nagy örömnek, a népség szanaszét szalad, s üresen maradnak a lócák. A zenekar dobogóján már csak egy vak csimpolyás nyeggetett a sipján valami éktelen rondót. Ez a muzsika táncolók nélkül, ez a magányosan ottrekedt öreg ember, rongyaival, bozontos hajával, a hársfa árnyékában olyan volt, mint Raphael kivánságának fantasztikus képe. Csak ugy szakadt az eső; az a gyorsan támadó, hamar muló juniusi zápor, melyet a felhők elektromossága zudit alá hirtelen. Oly természetes volt a dolog, hogy Raphaelnek, mikor föltekintett az égre, s észrevett rajta néhány fehéres, kergetődző felhőt, eszébe sem jutott a talizmánját vizsgálgatni. Meghuzódott a kocsi sarkában, mely nemsokára már az országuton gördült tova.

Másnap otthon volt, szobájában, a kandalló előtt. Nagy tüzet rakatott benne, fázott. Jonathas behozta a leveleit. Valamennyi Pauline irása volt. Minden mohóság nélkül bontotta föl a legelsőt és ugy hajtogatta szét, mintha az adószedő intőcédulája lett volna. Elolvasta az első mondatát:

»Elutaztál! De hiszen ez szökés, Raphaelkém… Hogyan! Senki sem tudja megmondani nekem, hova lettél? De ki tudná hát, ha én nem?«

Nem volt kiváncsi a többire. Közönyösen fölnyalábolta az egész csomót és behajitotta a tüzbe. Azután elnézte fénytelen, fakó szemével a lángot, mely körülnyaldosta az illatos papirost, majd beleharapott, megzilálta és megemésztette.

Töredékszavak és sorok maradtak meg a hamván. Egy-egy megkezdett szó, mondat, gondolat, melyet gépiesen kibetüzgetett a parázson.

»Ajtód előtt ülve… vártalak… Szeszély… engedelmeskedem… Más asszonyok?… én, nem… a te Paulineod… szeret… nem kell hát Pauline többé?… Még ha el akartál hagyni, akkor sem kellett volna elmenned innen… Örökké… Meghalni!…«

Ezek a szavak megháborgatták kissé a lelkiismeretét. Fölkapott egy csipővasat és megmentette az egyik levél utolsó maradékát.

»…Duzzogtam, – irta benne Pauline – de nem panaszoltam föl neked, Raphael! Hogy magamra hagytál, bizonyára azért tetted, hogy valami kinos dologtól kimélj meg. Lehet, hogy meg fogsz ölni egyszer engem, de nagyon is jó vagy ahhoz, hogy meggyötörj. Ne menj el többé igy. El tudom én viselni a világ minden kinját, de csak melletted. A szenvedés nem szenvedés nekem, ha a te akaratodból viselem. Sokkal, sokkal több szerelem van az én szivemben, mint ahogy mutattam neked. Mindent el tudok viselni, csak azt nem, hogy tőled távol sirjak és azt se tudjam, hogy te…«

Raphael előbb a kandalló párkányára tette a tüztől megsárgult levelet, azután hirtelen egyet gondolt és behajitotta a kandallóba. Nagyon is eleven képe volt szerelmének, fatális életének az a papiros.

– Menj, hivd ide Bianchon urat, – mondta Jonathasnak.

Horace eljött, s Raphaelt ágyban találta.

– Mondd, barátom, tudnál te nekem valami afféle gyöngén ópiumos italt keverni, amelytől állandóan szendergő állapotban lehetnék, anélkül, hogy ez ital állandó használata megártana?

– Hogyne, nagyon egyszerü a dolog, – válaszolt a fiatal orvos, – hanem akkor naponta néhány órát ébren kellene lenned, hogy ehess.

– Néhány órát? Nem, nem, én nem akarok egy óránál tovább ébren lenni.

– Mi a szándékod vele?

– Aludni. Az is élet! – Ne bocsáss be ide senkit, még Pauline de Vitschau kisasszonyt sem! – mondta Jonathasnak, mialatt az orvos megirta a rendelvényt.

– Mondja, Horace ur, van még valami kilátás? – kérdezte az öreg cseléd, mikor kikisérte az orvost.

– Lehet, hogy még soká elhuzza, lehet, hogy még ez este meghal. Nála életre, halálra, egyforma a kilátás. Nem értem én magam sem, – mondta az orvos, sokat jelentő mozdulattal. – Szórakoztatni kell.

– Szórakoztatni! Nem ismeri még őt, uram. Csak a minap is ugy ölt meg egy embert, hogy még az arca se rándult meg… Nem szórakoztatja már azt semmi!

LIII.

Raphael néhány napig maradt mesterséges álmába merülten. Hála az ópiumnak materiális hatalmára, melyet az immateriális lélekre gyakorol, ez a heves képzeletü ember leszállott egészen azoknak az állatoknak a szintjéig, amelyek az erdők mélyén meghuzódva, növényi formákat öltve, egyetlen lépés nélkül szerzik meg mindennapi zsákmányukat. Még a napvilágot is kioltotta; őhozzá nem jutott be a napfény. Este nyolc óra tájban kelt föl. Anélkül, hogy világos öntudatra ébredt volna, lecsillapitotta éhségét és tüstént utána ujra lefeküdt. Ezekben a sivár órákban csak zavaros képeket, félhomályos jelenségeket látott, fekete alapon. Hallgatag volt; minden mozdulattól óvakodott, az értelem minden megnyilvánulását kerülte. Egyszer este jóval később ébredt föl, mint rendesen és nem találta ebédjét az asztalon. Becsöngette Jonathast.

– Elmehetsz, – mondta neki. – Gazdaggá tettelek, nyugodtan élhetsz öreg napjaidra. Nem akarom, hogy még továbbra is játékot üzz az életemmel. Nyomorult, éhes vagyok, hol az ételem, felelj!

Jonathas elégedetten mosolygott, fölkapott egy gyertyatartót, mely alig derengte át a palota roppant termeinek vak sötétjét és végigvezette masinává lett urát egy hosszu folyosón, melynek végén hirtelen föltárta az ajtót. Raphaelt egyszerre végigözönlötte a fény, ugy hogy elkáprázott tőle, meg az elébe tárult látványtól. Gyertyákkal megrakott csillárai égtek, az üvegház legritkább virágai müvészi izléssel elrendezve pompáztak a ragyogó arany- és ezüstnemü, gyöngyház és parcellán között. Királyi lakoma párolgott az asztalon, melynek étvágygerjesztő fogásai megcsiklandozták az inyét.

Meglátta összegyült barátait és elragadó, diszbe öltözött hölgyeiket, mély kivágással, meztelen vállal, virággal tüzdelt fejdiszszel, csillogó szemmel, a szépség minden változatában, kihivóan kacér öltözetben. Az egyik irlandi jaquettel tette szembeszökőbbekké büvölően szép formáit, a másik az andaluziai nők ledér basquináját viselte; emez félig meztelenül a vadászó Dianát ábrázolta, amaz a szerelmes La Vallière* jelmezében szerénykedett. Mámoritó volt valamennyi. Az egész vendégsereg szeme csillogott a kedvtől, szerelemtől, gyönyörtől. Abban a pillanatban, amikor Raphael halottszinü képe megjelent az ajtóban, hatalmas taps és éljenriogás tört ki hirtelen, egyszerre, rögtönösen, mint ahogyan maga az ünnepség toborzódott össze. Ezek a hangok, az illat, a fény, a bóditóan szép asszonyok életre keltették minden érzékét és meghozták az étvágyát. A szomszédos szalónból fülbemászó, édes muzsikaszó árasztotta el a vidám sokadalmat s tette teljessé e különös viziót.

Raphael érezte, hogy cirógató kéz simul az övéhez, puha női kéz. Hamvas, fehér kar nyult felé, hogy kezet fogjon vele. Az Aquilináé volt. Megértette, hogy ez a látvány nem az ő fantasztikusan tovatünő bágyadt látomásai közül való, felorditott dühében, becsapta az ajtót, nekiesett az öreg cselédjének és arculütötte.

– Szörnyeteg! Megesküdtél hát, hogy a sirba viszel?

Azután még mindig remegve a veszedelemtől, amelyhez oly közel állott, összeszedte minden erejét, hogy a szobájába jusson. Ott jókora adag altatót ivott meg és lefeküdt.

– Kutya teremtette, – motyogta Jonathas, mialatt feltápászkodott, – pedig hogy megmondta doktor ur, hogy szórakoztassam…

Éjfél felé lehetett. Ebben az órában, valami fiziológiai szeszély folytán, az orvosi tudományok nagy megütődésére, Raphael arca megszépült álmában. Fehér orcáit élénk pirosság futotta végig. Homlokán, mely tiszta volt, mint egy leánykáé, a lángész tündökölt. És a nyugalmas, kipihent arcon csak ugy virult az élet. Az álma jó volt, piros ajkán egyenletes, tiszta lehelet áradt s mosolygott, álmában bizonyára szebb világba kerülve. Talán százesztendősnek álmodta magát. Talán az unokái kivántak neki hosszu életet. Talán azon a durván tákolt falócán, a napon, a lomb alatt ülve, a csucsok felé tekintett és ott, mint a próféta, meglátta az igéret földjét a magasságban, a jóleső messzeségben…

– Itt vagy hát!…

Ezek az ezüstös hangon csengő szavak oszlatták el álmának elmosódott képeit. A lámpavilág mellett ott látta ülni Paulinet az ágya szélén, Paulinet, a kit még szebbé tett a távollét és a bánat.

Raphael szórni sem tudott a bámulattól, mikor meglátta azt a fehér arcot, mely olyan volt, mint valami virág szirma, s mely a hosszu, fekete haj keretében még fehérebbnek tetszett a homályban. A könnyek otthagyták csillogó nyomaikat az arcán és meggyültek itt-ott, hogy egy rezzenésre leperegjenek. Fehérbe öltözötten, lehajtott fővel, az ágyat alig érintve, olyan volt, mint egy égből alászállott angyal, mint valami tünemény, melyet egy lehelet elsodorhat.

– Mindent elfeledtem! – mondta, mikor Raphaelnak fölnyilt a szeme. – Nincs más szavam, nem tudok mást mondani, csak azt, hogy a tiéd vagyok. A szivem csordulásig van veled. Sohasem voltál még ilyen szép, életem, angyalom! Hogy csillog a szemed!… De én kitalálok ám mindent! Nálam nélkül akartál meggyógyulni, tartottál tőlem…

– Eredj, eredj, hagyj engem! – válaszolt végre tompa hangon Raphael. – Eredj hát! Ha itt maradsz, meghalok! Látni akarod, mikor halok meg?

– Mikor meghalsz! – kiáltott föl a leány. – Hát meg tudnál halni nélkülem? Meghalni! De hiszen olyan fiatal vagy még! Meghalni! De hiszen szeretlek! Meghalni! – mondogatta még azután is elfojtódott, nehezen feltörő hangon, szenvedélyes mozdulattal ragadva meg Raphael kezét.

– Hideg!… Vagy az érzékeim csalnak?

Raphael kikotorta vánkosa alól a szamárbőrt, mely oly kicsivé zsugorodott már, mint az örökzöld levele és megmutatta neki.

– Pauline, szép életem gyönyörüséges képe, bucsuzzunk el egymástól!

– Bucsuzzunk el? – ismételte a leány megütődve.

– Igen. Ez talizmán, mely teljesiti kivánságaimat s életemet jelképezi. Nézd, ennyi maradt már belőle csak. Ha még tovább is igy tekintesz rám, meghalok.

A leány azt hitte, hogy Raphael megőrült. Fogta a talizmánt és a lámpához ment. A lámpa remegő fénye megvilágitotta Raphaelt is, meg a talizmánt is. Pauline figyelmesen vizsgálta mind a kettőt. A kedvese arcát, meg a büvös erejü bőr maradványát. Raphael igy, szerelmes aggódásában még szebbnek látta és nem volt többé ura gondolatainak. Az édes órák emlékezete, mámoritó gyönyörüségeik emléke diadalmaskodott régen elzsibbadt lelkén és a vágy ugy föltüzelt benne, mint gondtalanul eloltott tüzhelyen a parázs.

– Pauline, jöjj ide!… Pauline!…

A leány iszonyu sikoltásra fakadt, szemei kidülledtek, szemöldöke összerándult, majd ujra szétmeredt a rémülettől, mert Raphael szeméből azt a sóvár kivánságot olvasta ki, amelyre valamikor oly büszke volt, de látta, hogy amint ez a vágy nőttön nő, ugy fogy kezében a talizmán. Egyszerre észbe kapott, befutott a szomszédos szalónba és magára zárta az ajtót.

– Pauline! Pauline! – kiáltott utána a haldokló, – szeretlek, imádlak, akarlak!… Megátkozlak, ha ki nem nyitod! Melletted akarok meghalni!

Csodálatos erővel, az élet utolsó fellobbanásával kiforditotta sarkaiból az ajtót és meglátta kedvesét, félmeztelenül a kanapén fetrengeni. Pauline körmeivel marcangolta a mellét és hogy gyorsabban végezzen magával, sáljával fojtogatta magát.

– Ha meghalok, ő életben marad! – mondta és szorosabbra vonta a hurkot a nyaka körül.

A haja felbomlott, a válla meztelen, ruhája letépve; halálküzdelmében, könnyekkel a szemében, lángoló arccal, iszonyu kétségbeesésében hánykolódva, a szerelemtől mámoros Raphaelnek mind e dolgok látásával csak még növelte őrjöngését. Ugy csapott le rá, mint a ragadozó madár, letépte róla a sált és át akarta ölelni.

Szavakat keresgélt, hogy kifejezze azt a vágyat, mely minden erejét fölemésztette, de csak ziháló melle hörgött, melyből mintha egyre mélyebbről fakadt volna föl a lélegzete. Végre, hogy e hörgésekből szót formálni nem tudott többé, beleharapott Pauline mellébe.

*

Jonathas belépett, megriadva a kiáltozásoktól és igyekezett letépni a leányt a holttestről, amely fölött a sarokban gubbaszkodott.

– Mit akar? – mondta. – Az enyém ő, én öltem meg, nem megmondtam előre?

EPILÓGUS

– És Pauline?

– Ah, igen, Pauline!

Ült-e már olykor, kellemes téli estén, gyönyörüséges szerelmi emlékeken merengve házi tüzhelye előtt, hosszan elnézegetve a tölgyfahasábok szitotta tüzet? Emerre az ostábla piros mezői rajzolódnak ki az üszkökön, amarra bársonyos fényben izzik a zsarátnok és apró kék lángocskák futkosnak, kergetőznek a vörösen izzó parázson.

És odajön valaki, egy ismeretlen piktor, aki formálni kezdi azokat a lángokat. Csodálatos müvészettel markol a bibor izzásba, lila lángolásba, mig csak ki nem kerekedik belőle valami mesésen szép, természetfölötti arc, afféle futó jelenség, a minőbe még a véletlen sem fog belé még egyszer. Női arc, lobogó hajjal, profilján a gyönyörüséges szerelem kifejezésével. Tüz a tüzben! Mosolyog és meghal.

Nem látja többé viszont. Isten veled, lángok virága! Isten veled, tökéletlen elem, mely váratlanul, vagy nagyon korán, vagy nagyon későn jöttél, hogy valami szépséges gyémánttá lehess!

*

– De Pauline?

– Hát még nem tudja? Ujra kezdem.

Helyet! Helyet! Ő jön, már itt is van, az illuziók királynője, a nő, aki ugy eltünik, mint a csók, aki olyan hirtelenül és olyan lángolva csap le az égből, mint a villám, a teremtetlen lény, a csupa szellem, a csupa szerelem! Lángtestet öltött, vagy inkább a láng vált egy pillanatra testté. Formáinak minden vonala oly tiszta, mintha egyenesen a mennyekből szállott volna alá. Nem tündöklő-e, mint az angyalok? Nem hallja a szárnyai suhogását? Könnyebb, mint a madár, hirtelen lecsap és megbüvöli önt félelmetes szeme; ajkait magához édesgeti az ő illatos, bóditó lehelete és mikor már odabüvölte, elfut, ön utána, mert ragadja. És kisiklik lába alól a föld. Csak egyetlenegyszer szeretné megcirógatni azt a hamvas fehér testet, megsimogatni arany haját, megcsókolni ragyogó szemét. Valami a fejébe száll, megmámorosodik, elbüvölően szép muzsikán andalog. Egész testében remeg, csupa vágy, csupa szenvedés. Leirhatatlan gyönyörüség! Megérintette ez asszony ajakát, de egyszerre metsző fájdalom riasztja föl:.. Ah, ah, belevágta fejét az ágya szögletébe és a barna acajout ölelte, vagy valami aranyos cifraságot, hideg bronzot, ércből való Ámort…

*

– De Pauline, Pauline?

– Még most sem?… Na jó.

Egyszer, verőfényes szép reggel, Toursból indulóban, a Ville-d’Angers hajón fiatal ember tartotta szép asszony kezét a kezében. Igy egymáshoz simulva figyeltek hosszan a Loire széles vize fölött valami fehér alakot, mely ködből született, mint a viz meg a nap gyümölcse, vagy a felhők meg a levegő szeszélye. Majd mint undine, majd mint sylphide kerengett-kóválygott a levegőben, mint valami hasztalanul kutatott szó, mely memóriánkban futkározik, de nem tudjuk elfogni. Járkált a szigetek közt, majd ki-kibukkant a feje hórihorgas jegenyék között, azután óriássá nőtt, megcsillogtatta ezerráncu köntösét s fölcsillant feje körül az aureola, melylyel a nap kedveskedett neki; letelepedett a halmokra, tanyákra és olyan volt, mintha meg akarta volna tiltani, hogy a gőzhajó elhaladjon az Ussé-kastély előtt. Olyan volt, mint a mesebeli tündérasszony, aki meg akarja védeni országát a modern inváziók ellen.

*

– Jó, értem, igy állunk hát Paulinenal. De Foedora?…

– Ő, Foedorával találkozni fog!… Tegnap a Bouffonsban volt, ma az operába készül. Mindenütt ott van. Ő, ha nincs kifogása ellene, a társaság.