Tartalomjegyzék

- A Clairette-keringő.

- Mese a lantról.

- Mese a szeszélyes asszonyokról.

- A püspök halála.

- Hófuvás.

- A tömeggondnok.

- A kolostor vendége.

- I.

- II.

- III.

- IV.

- Egy kinevezés története.

- I. A gránátos szép ember volt.

- II. Utazás Zsilipvölgyére.

- III. A Gazdasági Egyesület.

- IV. Az aljegyző.

- V. Német Elek.

- Szilveszter testvér álma.

- Alkonytól hajnalig.

- A tengelicz és a maczkó.

- Téli hangulatok.

- Titánia nászuton.

- A páholy.

- A lovagló iskola.

- A mennyei iroda.

- A hozomány.

- A hütelen anyaföld.

- Lőrincz pályadija.

- A kulcsok.

Szomaházy István

A Clairette-keringő

és egyéb elbeszélések

Budapest, 1895.
Singer és Wolfner kiadása.

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár

Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindle-varázs készítette (szerkesztette: Kalmár Csilla),

további PRC könyvek a Kindle-Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2011

A Clairette-keringő.

Mikor hajnalfelé, hogy Gézát már a századik felköszöntőben is szerencsésen elbucsuztatták a legényélettől, a társaság kissé fáradtan dőlt hátra a dohányszagu fauteuilekben s a czigányok egyszerre egy édes keringőbe fogtak, Kertész doktor, aki mindenből le tudott vonni valami teoriát, igy szólott a czigarettázó fiukhoz:

– Ime, ez a keringő is csak azt bizonyitja, amit régen mondok: hogy a szellemi termékek minőségébe is belejátszik a fogantatás hangulata, mert az agy sohasem szeparálhatja magát teljesen azoktól az eseményektől, amelyek körülötte hullámzanak. Tóth Ede, aki kóborló vidéki szinész volt, aligha irhatott volna regényes apród-történeteket, de viszont Tennyson Alfréd, az angol udvari poéta sem cselekedett volna okosan, ha csőszöket és falusi bakterokat szerepeltet a költeményeiben. Az ember mindennapi életének hangulata a szellemi munkálatait is általlengi. Aki fütetlen szobában királynékról ir novellákat, nem királynékat alkot, hanem ferenczvárosi mosónékat, akik komolyan veszik az álarczosbáli kosztümjüket. De viszont Hohenlohe főudvarmester sem igen irhatna magyar népszinmüveket, mert az ő duhaj, nótázó legényei voltaképpen selyemczipellőt és térdig érő harisnyákat hordanának. Az igazi müvész éppen oly képtelen az ilyen csalásra, mint a becsületes kereskedő. És aki egy finom, gracziózus keringő kottáit leirja, kell hogy maga is szép asszonyoknak udvaroljon egy tükrös, parkettes teremben. Az alföldi vendégmarasztó csárda söntése mellett aligha irna meg a legnagyobb mester is egy etikettes menuettet. Bizonyos tehát, hogy az ügyes ember akár látatlanban is meg tudná konstruálni azt a müvészt, akinek szivéből ez az édes ária kibugygyant.

– Hát konstruálja meg, – kiáltották többen a karosszékek öbléből – és mondja el, milyennek képzeli a keringő ismeretlen szerzőjét.

Kertész doktor szerényen gesztikulált.

– Megpróbálhatom – mondta – és nem félek, hogy nagyon messze járok a valóságtól. Azt hiszem, fiatal ember, aki csinos kabátban jár és főrangu asszonyokkal bizalmaskodik. Hogy franczia, azt talán mondanom sem kell, de kettőt teszek egy ellen, hogy mindig krizánténumot hord a gomblyukában. Talán valami külföldi attasé, talán csak zongoramester a mágnáskisasszonyok kolostorában. De egy bizonyos: ez a kis bizsu egy előkelő dolgozószobában született, egy ezüsttel kivert szénfekete zongora előtt, a kis dohányzó-asztal japáni kazettájában pedig vékony orosz-czigaretták kinálgatták magukat kaczéran. Talán egy bál után, kissé pezsgős hangulatban támadt föl lelkében a vezérlő motivum pajkos áriája, talán egy parfumeös, kék levelet olvasva. De akárki irta, szerelmes és ábrándos volt, mint a René király legszőkébb apródja…

A házigazda kiváncsian fordult a czigányprimáshoz:

– Ugyan miféle valczer ez, amit az imént játszottatok?

A czigány felhuzta a homlokát és zavartan vakargatta a fejebubját.

– Hogy is hivják, – mondta – pedig bizony Isten tudtam még vacsora előtt… Várjon csak a méltóságos ur, egyszerre kiszedem a nyelvem alul… Hopp, meg is van már a kutyafülü…

– Hát hogy hivják?

– Kelrét-valczer… biz Isten Kelrét-valczer a neve…

– Kelrét-valczer? – mondták nehányan gyanakodva.

A pikulás, aki meghallotta, miről beszélnek, egy piszkos hangjegyet szedett ki szolgálatkészen az egyik hegedütokból.

– Itt a kottája, méltóságos ur, éppen hazaviszi a kisbőgös.

A kottán ezek a sorok állottak:

„Valse de Clairette. Par Desirée Croce.”

Nehányan hangosan elnevették magukat.

– Clairette-valczer, – szóltak – de bizonyos sovinizmussal a Kelrét-valczert is el lehet fogadni…

– Ki az a Desirée Croce? – kérdezte a házigazda.

Senkisem tudott a kérdésre válaszolni és Kertész doktor csökönyösen megmaradt amellett, hogy Croce ur franczia attasé. Minthogy egy-két fiu hevesen ellentmondott ennek a föltevésnek, végre is fogadásra került a dolog és az egyik ügyvéd vállalkozott rá, hogy a kiadó segitségével előkeriti valahonnan Croce urat vagy az életrajzát. Mikor később zöld chartreuset kezdtek inni és Szekér Marczi duhaj nótákat muzsikált, szerencsésen elfelejtették a Clairette-valczert és azt a titokzatos idegent, aki a gyönyörü keringőnek életet adott.

*

Tiz-tizenkét nap mulva az ügyvéd lármásan harangozta össze a társaságot a különböző kártyaasztalok mellől.

– Ha estére felszaladtok hozzám egynéhány perczre, be fogom nektek mutatni Croce urat.

– Kicsodát?

– Croce urat, a Kelrét-valczer szerzőjét…

Kertész doktor, aki a minap a fogantatás hangulata mellett szónokolt, kiváncsian kapta meg az ügyvéd karját.

– Hát Budapesten van?

– Igen, csak nézzetek föl kilencz felé.

Mikor kilenczkor az ügyvéd gránátposztós fegyvertartója alatt helyet foglaltak, az inas egy gazdátlan boros poharat tett az asztalra. Kertész doktor érdeklődve nézte az üres poharat, a házigazda pedig igy szólt:

– Ebből fog inni a fiatal maestro, a Clairette-keringő szerzője.

Mikor tiz felé az előszoba villamos csöngetője megszólalt, a doktor izgatottan tette le a szivarját.

– Ő jön, – mondta – a szerencsés mester…

Mindnyájan felálltak, az inas pedig kitárta a dohányzószalon ajtaját. Mikor az ismeretlen vendég a küszöbre lépett, Kertész doktor ijedten hátrált egy lépést, utóbb pedig hangosan felsziszszent. Mert Kertész doktor sok télikabátot látott már fiatal életében, de csak keveset látott olyat, amilyen ezt a barátságos jövevényt ékesitette. A télikabát bizonyos sikerült középfajt képezett a dunna és a lópokrócz között, mert a néhai loden romjait tekintélyes számban tarkitották a homályos eredetü tollpihék. Kertész doktor rémülten nézett szét, de a házigazda most nyájasan mutatta be a társaságnak a télikabát ismeretlen tulajdonosát.

– Krausz, vagyis szerzői néven Croce ur, a Clairette-valczer szerzője…

Mindnyájan kezet fogtak vele, de e pillanatban egy másik, vörös-sapkás idegen tünt föl a dohányzószoba küszöbén. A vörös-sapkás ur egy fehér márványasztalt tartott görnyedve a feje-bubján.

Géza, a minapi házigazda, megütközve nézett a legujabb vendégre.

– Mi ez? – kérdezte kissé ostobán.

Croce ur udvariasan meghajolt.

– Ez, – szólott mosolyogva – ez a Clairette-keringő impuruma.

– Ez a márványasztal?

– Igen, erre irtam legelőször, egy szomoru hajnalon.

– Egy márványasztalra?

Az ügyvéd elhessegette a lármás társaságot.

– Csak üljetek le, majd szép sorjában, egymásután. Előbb vesse le a téli kabátját, Croce barátom…

A mester értelmetlenül nézett.

– Levessem?

– Hát persze.

Az inas szolgálatkészen a háta mögé állt, Croce ur pedig egy vértanu szelidségével csusztatta le vállairól az impozáns téli mezt. Kertész doktor megborzadva kiáltott föl – a téli kabát alatt nem volt kis kabát, s Croce ur ingujjban állt a megdöbbent társaság előtt.

– Topp! – kiáltott föl meglepetve – már megint ez az átkozott szórakozottság… Biz Isten elfeledtem magamra venni a redingot-mat…

Litván, a házigazda, fitymálva integetett.

– Ugyan, – mondta – van is abban valami… Szeretném tudni, mire jó a kis kabát, ha az ember télikabátot hord?… A kis kabát ostoba és fölösleges viselet s mi valamennyien egy nevetséges előitélet rabjai vagyunk. Éljen tehát a sansculottizmus és a sanssmokingizmus…

Az inas óvatosan vitte ki a télikabátot, Croce ur pedig néhány pohár bor után igy szólott:

– A Clairette-valczert három hónap előtt irtam, egy viharos hajnalon. Az égen szikráztak a csillagok, de a lelkemben rémitő orkán dult. Milyen éjszaka volt ez, édes teremtőm! Két napja nem ettem és babonás félelemmel őriztem a zsebemben egy négykrajczárost. Négy krajczárért még a külső Ferenczvárosban sem lehet kapuczinert kapni és én sanda irigységgel kóboroltam a féléjszakán át a kávéházak előtt. Egy elkeseredett pillanatomban végre föltámadt bennem a kommunista és igy szóltam magamban: Gyalázat, hogy csupán én legyek kizárva minden földi élvezetből. Végre is mi történhetik velem? Iszom egy forró kávét és azután rávetem magam a sors beláthatatlan hullámaira. Ha a főpinczér humoros ficzkó, jóakaratukig futni hagy, ha nem, – nos hát akkor kidobnak az utczára. És e föltevéssel merészen beléptem egy üllői-uti kávéházba, zsebemben az utolsó négy krajczárral…

Litván jóakarólag bólogatott.

– Természetes, – mondta – végre is öröklött joga minden embernek, hogy egy forró kávét felhörpinthessen…

– Leültem, – folytatta Croce ur – és a kávéból csakhamar nem maradt más, mint a csésze és az alpakka-kanál. A kávé után egy darabig böngésztem az ujságokat, de – egyszerre megállt a szivverésem és a lélekzetem elakadt. Sápadtan meredtem a kávéház padlójára. Tudják-e, mi feküdt ott, alig két lépésnyire a lábaimtól?

– Nos?

Croce ur most izgatottan emelte föl az egyik karját.

– Egy huszas, egy ujdonatuj, csillogó ezüsthuszas… Egy szórakozott vendég vesztette-e el, vagy egy jótékony tündér tolta-e a lábamhoz, nem tudom. De ez a huszas a büszke, emelt fővel való távozást jelentette most, holott másként!… Föl akartam ugrani, hogy a pénzdarabot észrevétlenül fölvegyem, de hirtelen ijedten álltam meg…

Kertész doktor kétségbeesve dadogta:

– Miért állt meg?

– Két lépésnyire az asztaltól egy másik vendég ült, aki szintén csillogó szemmel meredt az értékes pénzdarabra. Ő is csak tőlem félt, mert ő is észrevette, hogy én szemet vetettem a bitangban heverő kincsre. A huszas kaczérul hevert kettőnk közt a kávéház padlóján, mint egy kokett lány, aki mindakét udvarlóját számon tartja. Mit tegyek, mihez fogjak most? Egy homályos ösztön igy szólt bennem: Böjtöld ki! És én kezembe fogtam megint az ujságot, de az ujság mögül gondosan szemmel tartottam a csillogó pénzdarabot. Utóbb pedig óvatosan lyukat téptem a Times kemény papirján és mig látszólag az angol ujságot olvastam, a lyuk mögül elszorult szivvel kémleltem az idegent, aki szintén egy tekintélyes ujságsáncz mögött várta a következő fejleményeket…

Litván mohón huzta közelebb a székét.

– És kié lett a huszas?

– Reggel három óráig, – folytatta Croce ur, – eredménytelen maradt az ádáz vetélykedés. Három felé egyszer csak ugy rémlett előttem, hogy az idegen bágyadtan dől a márványasztalra és kimerülve, álmosan hunyja le a szemét. Fölhasználtam ezt a pillanatot és hirtelen lehajoltam a huszasért, – de furfangos vetélytársam erre szintén fölugrott a helyéből.

– Uram, – suttogta félelmetesen – micsoda jogon merészkedett fölemelni a huszast?…

– Ne csináljon feltünést, – szóltam megdöbbenve – hanem mondja meg gyorsan, mit kiván?

Titokzatosan közelébb hajolt a fülemhez.

– Oszszuk meg uram, – sugta halkan – oszszuk meg testvériesen a talált pénzösszeget.

– Áll az alku, – feleltem fojtott hangon.

Letelepedett az asztalomhoz és udvariasan bemutatkozott:

– Drávai, festőmüvész.

– Örülök, – mondtam – Croce kompozitor.

Letettem a huszast a márványasztalra, – de ki irja le rémületünket, amikor közelebbről megvizsgáltuk a pénzdarabot? A huszas – ah, hogy dobog a szivem, mikor rágondolok – a huszas hamis volt, uraim. Egy érték nélkül való, jellemtelen huszas volt, amely a becsületes huszasok ábrázatával jelent meg a világ előtt.

Drávai értelmetlenül bámult rám.

– Hát most mit tegyünk?

Szomoruan válaszoltam:

– Önnek könnyü, mert ön ki fogja fizetni a pálinkáját. De nekem négy krajczár az összes vagyonom.

A festő hangosan kaczagni kezdett:

– Ugy ön a gazdagabb, mert nekem csak két krajczárom van.

– Hát miből fizetünk?

– Ha én tudnám…

Rezignáltan fütyölni kezdtünk, Drávai a taktust verte a kávés kanállal. Később vidáman koczintgattunk a vizes poharakkal s tuláradó hangulatban ittuk meg a testvérkelyhet.

A kávéház lassanként egészen kiürült, s a pinczérek gyanakodva néztek végig rajtunk. A festő álmadozva szólott:

– Csak már kidobtak volna bennünket…

Ekkor – hajnali négy és öt óra közt – egyszerre csak igy szóltam Drávaihoz:

– Van egy czeruzád?

– Igen.

– Add ide!

Ideadta a czeruzát és én dudolgatni kezdtem a Clairette-keringő motivumait. A zene muzsája maga is bohém asszony s meg tudja érteni a bohémeket. A hangulatok csodálatos áramlata kezdett hullámozni a szivemben, s pajkos dallamok, melodiák tánczoltak körülöttem a levegőben. Nem telt bele félóra, – s a Clairette-valczer az utolsó hangjegyig meg volt rögzitve a márványasztalon.

Drávai értelmetlenül kérdezte:

– Mi ez?

– Op. 40, szavaltam patétikusan, op. 40, – de te ehhez csacsi vagy, barátocskám.

Odahivattam a kávést, – a kövér maitre a számolást félbehagyva, sietett a kasszából az asztalunkhoz.

– Mi tetszik?

– Uram, – szóltam elszántan – egy átkos véletlen folytán mindaketten otthon felejtettük a pénztárczánkat. Zálogban hagyhatnám ugyan önnél az aranyórámat, de ugyanezen véletlen folytán az aranyórám is otthon maradt. Kénytelenek volnánk tehát adósságot csinálni káprázatos helyiségében, ha szerencsére nem volnék abban a helyzetben, hogy egy brilliáns üzletet ajánljak fel önnek.

– És mi az?

– Ime – és a márványasztalra mutattam – e hideg kőről a század leggyönyörübb keringőjét olvashatná le uraságod, ha egyáltalán értene a kótaolvasáshoz. E keringőnek én vagyok a szerzője és a tulajdonjogot mától számitott négyezer esztendőre átengedem önnek, ha kis költekezésünkön felül még készpénzben ad negyven krajczárt. Kitünő üzletre tesz szert, mert maga a Muzeum ezreket fog önnek adni a márványasztalért…

A kávés nagyot nevetett és kifizette a negyven krajczárt. A tulajdonjogot később csakugyan eladta egy zenekereskedőnek, aki csinos összeget nyert az op. 40-en, de mi még azon az éjjelen az utolsó krajczárig elvertük müvem egész tiszteletdiját…

Croce ur mosolyogva hajolt meg:

– Ime, tisztelt uraim, ez a Clairette-keringő története.

Kertész doktor, aki annak idején az attaséról, az exotikus dolgozószobáról és az ezüsttel kivert zongoráról beszélt, ugy összehuzta magát karosszékében, mint egy sündisznó. Croce ur pedig fölemelte a poharát és igy szólt:

– Meczénásom, a kávés egészségére!…

Mese a lantról.

Mikor Sólly Jenő az utolsó részletét is zsebre vágta annak a negyvenöt forintnak, amelyet Dalok Lesbiához czimü verskötetéért kapott egy nagymező-utczai kiadótól, hazamenet, a városligeti fasorban, ekként mormogott magában.

– Negyvenöt forint csinos összeg és rég láttam ennyi pénzt egy rakáson… De Lesbiának aligha kerülne ki belőle egy valamirevaló reggeli pongyola…

Keserüen tért be egy ligeti korcsmába és éjfélig szerencsésen elköltötte a honorárium utolsó romjait. Miért is takarékoskodott volna negyvenöt forinttal? Jenő, amig a mámorában megrendelt harmadfélszáz pikkolót kifizette, igy szólott a hajlongó főpinczérhez:

– Ime, az egész pénzem, adjon vissza kapupénzre tiz krajczárt. Félre veled, hitvány földi kincs, – hiszen a Lesbia atyjának még egész negyvenöt forintnyi tekintélyes vagyonommal sem imponálnék…

Lesbia nem volt valami római hölgy, Lesbia tizennyolcz évvel ezelőtt született egy nádor-utczai ház üveges folyosója mögött. És Lesbia nem is viselt peplumot, mint valaha a dalosajku Catullus kedvese, hanem selyemből készült, spanyol szabásu bluzokat és gyönyörü, hófehér köténykéket. A pap pedig, aki a csintalan tündérkét tizennyolcz évvel ezelőtt elkönyvelte, nem Lesbiát, hanem Beatrice-t irt az anyakönyv rovátkolt lajstromába, mert akkoriban ez a név járta a Lipótváros délkeleti részeiben.

A Beatrice atyja konzerveket szállitott a hadseregnek és ez a kis üzlet másfélszázezer forinttal szaporitotta évenként a törzsvagyonát. Ebből a törzsvagyonból tizenöt forint járt ki Sóllyi Jenőnek havonkint, mert ő vezette be a kis leányt a magyar irodalomtörténet rejtelmeibe.

Mikor a preceptor, az ő kopott ruhájában esténként dideregve baktatott kifelé a körut külvárosi részeibe, olykor ellágyulva szagolta meg a hervadt rózsát, amely a Beatrice sötét hajfürtéből kihullott.

– Szivesen meghalnék, – szólott, ha csak egyszer is lecsókolhatnám nevető, világoskék szemét. De vajjon megcsókolhatom-e valaha, jó Isten? Beatrice kétszázezer forint hozományt kap a kelengyéjén kivül, én pedig három forintot keresek azokkal a költeményeimmel, amelyek legjobban sikerülnek.

Ilyenkor szomoruan gyujtotta föl otthon a megcsorbult petroleumlámpát és fejét lehajtotta a tenyerébe. De mert nemcsak preceptor volt, hanem egyuttal tehetséges költő is, később elővette az egyik sarokból a lantját és könnyezve pengette az édes melódiáju hurokat. És ilyenkor születtek meg a Lesbiához czimzett dalok, mert a szegény fiu Lesbiának keresztelte el az ő elérhetetlen kedvesét…

Mikor ez estén a konyhán keresztül be akart surrani a lakásába, a vén cselédszerzőné, akitől a szobácskáját bérbe birta, egy szalmasárga levelet adott fontoskodva a kezébe.

– Alkonytájt hozták, mondta, egy elegáns, barátságos fiatal ember…

A boritékon e szavak állottak: PEYER FÜLÖP ÉS TSA. Peyer Fülöp a Beatrice édes atyja volt, a levélben pedig csak e sorok tánczoltak a megrémült Jenő szeme előtt:

„Keressen föl holnap az irodámban. Sürgős beszélni valóm lesz önnel”.

*

Mikor a lámpát eloltotta és a vékony paplant magára huzta, Jenő dideregve szorongatta kezében a Peyer Fülöp ur levelét. Sohasem volt még ennyire fölindulva, mint most, mikor a tündérkisasszony édesatyja egy sajátkezüleg irt üzenetet küldött szegényes lakásába. Vajjon mit akarhat tőle? A szegény kis poéta, aki összes vagyonát rézkrajczárokban rakta le az éjjeli szekrényre, álmodozva fordult a fal felé. És gondolatban már ott állott a Peyer ur préseltbőr irodájában és világosan hallotta, ahogy a derék konzervgyáros igy szól hozzá:

– Nekem millióim vannak, önnek, fiatal barátom semmije sincs a forró szivén és a megkopott saccoján kivül. De mit érnek az én millióim az ön forró szivéhez képest? Az ég egy bájos gyermekkel áldott meg – és nyolczezerforintos, világoskék szalonomban több lovag pályázik az én kékszemü leánykám kezére, mint valaha, a népmesék idejében, a százszorszép királykisasszonyra. De az ő szive hideg marad a doktorok, bankárok, grófok és herczegek iránt, mert ő csak önt akarja, szegény, szépséges ifju, akinek semmije sincs a saccóján és az édesszavu lantján kivül. Jőjjön, boruljon hát térdre és csókolja meg azt a kék szalagot, amely hófehér ruháját beszegi…

Beatrice pedig, az ő Lesbiája, könyezve emeli rá napsugaras kék szemét és igy fog szólani szerelmesen:

– Ne a ruhám szegélyét, hanem égő, piros ajkamat… És ha kivánod, épp ugy elmegyek veled a Ranolder-utczába vagy a Bakács-térre, mint egy Andrássy-uti első emeleti lakásba…

Mikor Jenő másnap öltözködni kezdett, egy fényes, bár kissé megkopott faille-csokrot tüzött foszladozó mellvértje fölé. És amig a tükörben némi önérzettel szemlélgette előkelő ünnepi diszét, nem minden önérzet nélkül gondolta:

– Azt hiszem, ezzel a faille-csokorral keltek majd bizonyos feltünést…

Peyer ur néhány millió pléhdoboz között fogadta a hajlongó költőt, majd csakugyan bevezette elegáns, préseltbőr irodájába. Ott helyet mutatott neki az egyik fauteuilben és kissé megvető mosoly kiséretében öntött egy pohárkával az aranysárga Martellből. Később nagy, gyürüs ujjaival fölnyitotta a Wertheim-lakatos dohányzó asztalt és egy félméteres aranyrudat nyujtott át a remegő poétának. Az aranyrudról csakhamar kiderült, hogy hamisitatlan habana és Jenő kissé félénken tartotta oda a gyujtót a szivarvilág e félelmetes arisztokratájához.

– Kedves uram, – mondta most a konzervgyáros – egy fölöttébb fontos ügyben kérettem magamhoz ilyen sürgősen.

– Oh, kérem, – szólt a kis poéta dadogva.

– Ön, mint tudomásomra jutott, verseket ir és ezzel az üzlettel keresi meg mindennapi kenyerét. A versek mindig Beatrice kisasszonyról, az idősebb leányomról szólanak, legalább a zsúrokon minden asszony az ő kék szemeit és rózsás teint-jét ismeri föl az ön kinyomtatott becseseiben. Ez, mint bizonyára fölfogja, nem kellemes kitüntetés, mert az olyan leány, akiről verseket irnak, egy cseppet sem külömb, mint az olyan baraczk, amelyiken gyanus, fekete pontok vannak. Beatricet éppen most kéri egy bécsi doktor, – szóval meg fogja érteni, hogy kedves müvei kissé alkalmatlanok igen tisztelt családomnak. De mivel tudom, hogy ön végre is nagybecsü firkálásaiból tengődik, szivesen felajánlok egy tisztességes alkut.

– Oh uram, – sóhajtott fel a poéta elsápadva.

– Mondja, kedves barátom, – folytatta Peyer ur, mennyi kára volna abból, ha nem irna verseket a leányomról?

Jenő fájdalmasan emelte föl diószinü szemét.

– Nagyon sok uram, felelte, mert a költészet jövedelmező foglalkozás. Egy költeményemért három forintot is kapok némelykor és ha jó év van, könnyü szerrel megirok két-háromszáz verset. Mint tudni tetszik, május a mi saisonunk s ekkor a szorgalmas ember nem igen adja hetven-nyolczvan versen alul…

Peyer ur szó nélkül kelt föl az iróasztala mellől és fölnyitotta az egyik sötétbarna aczélvárat. Azután belenyult egy széthuzható bőrtarsolyba és tiz darab ujdonatuj ezeres bankót rakott ki a poéta elé az asztalra. Az ezresek kaczér hölgyei csábitólag néztek a halavány Jenő felé.

– Ime, – szólt Peyer ur, – mindezt önnek adom, ha a lantját elhozza érte cserébe…

A poéta kidülledt szemekkel nézte a sok pénzt, ennyi bankót sohasem látott életében. Tizezer forint, szent Isten, – mi mindent lehet szerezni tizezer forintért? Házat, latifundiumokat, fogatot, paripát, szeretőket. Talán egy királyságot is valahol Afrika mélyében, hadsereget, ágyukat, generálisokat, vezérkart és minisztériumot. A poéta szemét elfutotta a vér és az ördög (aki mindenütt jelen van) igy suttogott a fülébe:

– Hozd el neki a lantot, fejedelmileg meg van fizetve ezzel a temérdek bankóval. Ezer forintért nem csak egy lantot, de egy egész zenekart vagy orgonát lehet kapni bármelyik hangszeres boltban…

– Nos? – kérdezte Peyer ur közönyösen.

– Várjon, – hörögte a megrontott poéta, – rögtön hazamegyek és elhozom.

Felült egy lóvasutra és egyszeriben hazasietett a lakására. A kis lant ott függött a falon, – Jenő leaggatta és magával vitte. Egy félóra mulva megint ott volt a Peyer ur irodájában.

A konzervgyáros fitymálva nézte végig a szegény jószágot, aztán hidegen intett a poétának:

– Ott a pénze, vigye.

Jenő zsebregyürte a tiz darab ezrest, majd beült egy fiakkerbe és elhajtatott. Egyszerre oly üressé lett a szive, oly végtelenül üressé! Mintha nem is dobogott volna többé, mintha egy öreg, kihamvadt aggastyántól kérte volna kölcsön ideiglenes használatra. Oh, ez nem az ő régi, forró, mámoros szive volt többé.

De Jenő nem törődött többé a szivével, hanem hetykén szólt ki a kocsisnak:

– Hajtson egy váczi-utczai szabóhoz, aztán egy fehérnemü-kereskedőhöz, egy borbélyhoz, egy czipősboltba. Egy pár igazi chevreaux-czipőt szeretnék vásárolni hamarosan…

*

Aki a dunaparti vendéglő üveges pálmakertjében megjelent, nem a régi, kopott poéta volt többé, hanem egy előkelő ur, akit hódolattal nagyságoltak meg a pinczérek. Jenő lazaczot és entrecote-ot vacsorált, később odaállitották az asztalára az ezüstös, vizpárás pezsgőhütőt. A szivar pedig, amelyet a dessert után hoztak számára, sokszorta tekintélyesebb czingulust viselt, mint egy káptalani nagyprépost.

Jenő meggyujtotta a szivarrudat és mig a czigány feléje hajladozva huzta a legbúsabb magyar nótákat, kissé megilletődve gondolt az ő egyszerü lantjára, amely most egy konzervgyáros hideg irodájában hevert. De nem a poézist sajnálta, amelyet a kicsiny lant sugallt neki – mert Jenőben most már felülkerekedett az üzleti szellem – hanem egyszerüen hálát érzett a lant iránt, amely ilyen dus vagyont szerzett meg hirtelen a számára.

Éjféltájban indult hazafelé a vendéglőből és ekkor – maga sem tudta hogyan – egyszerre csak bekanyarodott a Nádor-utcza felé, ahol e pillanatban békén szunnyadt a kis Beatrice egy fényes, elsőemeleti lakásban. Régente mindig ezt az utczát rótta éjféltől hajnalig; a bakterek és a telegrammhordók bizalmas fejbiczczentéssel üdvözölték, ha sugár alakja néha feltünt az épülő bérpalota állványai között. Akkor sirni tudott volna, mikor a selymes, hullámos függönyöket látta, s hazatérve külvárosi szobácskájába, álmodozva pengette a lantot, a mely szinte édessé tette fájdalmát. Mily drágák voltak neki a versek, amelyek ilyenkor megszülettek! Jenő százszor eldeklamálta őket a szoba szegényes világitásában, s könyezve gondolt az ő sötéthaju Beatrice-ére, aki ilyenkor csöndesen pihent a csipkés vánkosok között.

Most közönyösen haladt el a lebocsátott függönyök alatt és oly hidegnek, sivárnak érezte maga körül a világot. A telegrammhordók nem köszöntötték többé, mert a fehérczilinderes urban bizonyára nem ismerték föl az egykori éhenkórász poétát. És mikor a fiakker robogva állt meg a régi, egyszerü lakás előtt és Jenő meggyujtotta odabenn a petroleumlámpát, egyszerre csak fázni kezdett arra a gondolatra, hogy kicsiny lantja nem függ többé a falon, ahol annyi éven át várakozni szokott rá éjszakánként. Leült egy szalmaszékre, és fejét lehajtotta a tenyerébe. És mikor kivette zsebéből himzett, chagrinbőr tárczáját s az ezresek kaczér hölgyei ismét kárörömmel tekintettek rá, Jenő nagyot ütött az asztalra és igy szólott hangosan az ő magányos szobájában:

– Ti vagytok mindennek az okai, ti czéda, nyomorult teremtések!

Lefeküdt és eloltotta a lámpát, de álom nem jött a szemére. Oly borzasztó volt elgondolni, hogy kis lantját nem pengetheti többé. Mi lesz vele, mit fog tenni a jövőben? Jenő érezte, hogy a lazacz az entrecote, a parfait, a fiakkerek, a szinházi páholyok mind csak semmiségek ahhoz a gyönyörüséghez képest, mikor az ember költeményeket irhat az elérhetetlen kedvesről. És az a gondolat sem ingerelte többé, hogy pénzeért mindig lehet része asszonyi ajkakban, mert Jenő, mint filozóf lélek, jól tudta, hogy a csók vágya, többet ér egy igazi, kifizetett csóknál. Érezheti-e egy gazdag ember a szerelmi boldogtalanság gyönyörét? Jenő befurta fejét a vánkosokba és igy sóhajtott föl keservesen hajnal felé:

– Nem kell a pénz és a tizforintos couvert, én az én régi, kicsiny lantomat akarom…

*

Peyer ur ugyancsak nagyot nézett, mikor az irodaszolga látogatót jelentett be neki a következő nap délelőttjén:

– Sóllyi Jenő, költő ur…

Jenő letette a czilinderét, helyet foglalt az egyik fauteuilben és ekként szólott a meglepett konzervgyároshoz:

– Visszajöttem, jó uram, mert az éjjel meggondoltam a dolgot. Nem kell a pénze, a kis lant többet ér nekem a vagyonnál. Ime visszahoztam a vételárt; kilenczezerhétszázötvenhat forint és 23 krajczárt, mert kétszáznegyvenhárom forint és 77 krajczárt fölemésztettek tegnap óta a ruhák, a chevreaux-czipők, a czilinder, a nyakkendők és a vacsora. De ezt is visszatéritem önnek mielőbb a költeményeim honoráriumából. Kétszáznegyvenhárom forintért körülbelül kilenczvenhárom költeményt kell irnom, – adja vissza a lantomat és én három hét alatt százat irok, hogy a kamatot is kifizethessem…

Peyer ur hangos kaczagással fogadta a naiv poéta beszédét.

– Sajnálom, – mondta – de ebből most már nem lehet semmi. A lantot már tegnap este fölszegeztettem a leányom zongorájára, a sárgaréz pedál mellé…

– Hát nem kaphatom meg?

– Nem bizony.

Megsemmisülve fordult ki Jenő az utczára a rézkapcsos főkönyvek közül. Oly borzalmasnak tetszett neki az a gondolat, hogy többé ne irjon verseket! Ugy érezte, hogy az életet sem birná tovább irás nélkül és a szemébe könyek futottak amig az aszfalton végig ment. És a Nagy Kristóf táján hirtelen nagyot dobbantott lábával a földre és igy kiáltott föl daczosan:

– Csak azért is fogok irni, habár nincsen is lantom többé. Irok hát sziv nélkül, a fejemmel… Poézis helyett hideg és józan ész lesz ezentul az üzleti tőkém.

*

A gazdag poéta bezzeg nem járt ezentul a Beatrice kisasszony lefüggönyzött ablaka alá. Előkelő irószobában, drága szivarokat füstölve irta okos költeményeit, s mikor egy lap utóbb tárczáért fordult hozzá karácsony előtt, egy ügyes kanyarodással átfordult a költemények ingoványos talajáról a próza sima és csillogó parkettjére.

A kis varróleányok, a szerelmes diákok nem olvasták többé olyan áhitattal, mint régente, de a szalonokban egyszerre fölkapták a hideg és elegáns poéta nevét. A zsúrok szép és frivol asszonyai lelkesedve czitálták egy-egy érdekes mondását, s a thea mellett elismeréssel bólogattak a vendégek, mikor valaki a Sóllyi Jenő nevét emlegette. És sóvárogva mondták néha a lányok, mikor reáfordult a beszéd sorja:

– Milyen elmés, milyen fejedelmileg hüvös…

A gavallérok, akik közt egyszerre divatba jött, szinte megfélemlitve beszéltek róla:

– Csodálatos és szerencsés ficzkó!…

És maga Beatrice, aki régente büszkén kapta el a fejét, ha Jenő elhaladt mellette, most dicsekedve mondta a barátnőinek:

– Még akkortól jó barátom, amikor senki sem ismerte a nevét…

Az akadémia tagjául választotta és az egyesületek, a vidéki városok vetekedtek abban, hogy egy felolvasásra megnyerjék. És egy bálon, a hidépitő mérnökök elite-bálján, a jelenlevő főherczeg bemutattatta magának Sóllyi Jenőt és igy szólt hozzá a szemüvegje mögül:

– Nagyon csinos, valóban nagyon csinos…

Vajjon a poéta, a verskötet, vagy maga a bál volt-e csinos, erről nem nyilatkozott a fenséges ur, de már az is általános feltünést keltett, hogy Jenőt ilyen barátságosan megszólitotta.

És egy januári estén, a klubban, ahova most már mindennap feljárt egy partie tarokkra, a sarokszoba előtt egyszerre összetalálkozott Peyer Fülöppel és a konzervgyáros, aki ugy látszik olvasott valamit a népmesékből, igy szólott a mosolygó poétához:

– Ha egy délelőtt szerencséltet a lakásomon, a lantját is, a lányomat is megkaphatja.

– Köszönöm, – mondta Jenő, – a tervezett frigy teljesen megfelel az intencziómnak. De a lantot csak hagyjuk ott a zongorán…

Mese a szeszélyes asszonyokról.

Huszárék, végighallgatva az olasz staggione Carmen-jét, a Márkus-térre mentek vacsorázni, a Flórian egyik bizalmas szögletébe. Huszár az előadás közben is észrevette már, hogy a feleségének ismét elérkezett a rossz órája. Mikor a torreadorok kardala végigharsogott a piszkos szinházon, Huszárné villámló szemekkel tépdeste a csipkekendőjét s fojtott hangon szólt a férjéhez:

– Szégyen, – legalább ne mutasd ki ennyire, hogy irtózol tőlem. Ahelyett, hogy egy tisztességes szavad lenne hozzám, a tolakodásig gukkerezed azt a kifestett asszonyt, a ki a jobboldali páholyban ül. Mindenki gunyosan a szemembe nevet – bizony isten elsülyedek szégyenletemben…

Huszár az ölébe tette a gukkerjét.

– Kis anyám – szólott szeliden – hiszen azt sem tudom, micsoda páholyról beszélsz…

A vörösbluzos szép asszony idegesen kaczagni kezdett.

– Haha, talán azt hiszed, hogy nincs szemem…

Mikor a Flórián pinczére a vacsora fogásait behordta, Huszárné sápadtan nézett az abroszra:

– Botrány, – mondta, még az sem jutna eszedbe magadtól, hogy egy pohár vizzel megkinálj…

– De fiacskám, hiszen csak egyetlen szavadba kerül…

– Oh, valaha nem kellett erre figyelmeztetés…

Ettek néhány falatot a vacsorából, majd fizettek és indultak. A piazzettán áthaladva, füttyentettek egy gondolásnak, aki pár percz alatt elvitte őket a viz partján fekvő hotelbe, amelyből néhány évszázad előtt vidám olasz herczegek szálltak be esténkint a lampionos csónakokba. Szobájukban átkozottul hideg volt, a gyönyörü porczellán kandalló feketén ásitott a villamos lámpák fényében. Huszár borzongva vetette le a kabátját, de a haragos szép asszony kiméletlenül szakitotta most föl az ablak vékonyka szárnyát, s miközben a viz felől fagyos levegő áramlott be, egész testével kihajolt.

– Mit csinálsz? – kérdezte Huszár rémülten.

– Talán csak azt is megtiltanád, hogy a szabad levegőt élvezzem?

– De kis anyám, hiszen négy fok hideg van odakünn…

– Haha, valaha azt igérted, hogy meghalni is kész volnál értem, most egy hitvány náthától is megijedsz…

Huszár fölvette a kabátját és a feleségéhez lépett.

– Elég legyen, – mondta remegve – mert bizony isten elmegyek hazulról.

– Fenyegetsz?

– Meg is teszem…

– Nem lepsz meg, régóta tudom, hogy kivel van dolgom…

Huszár magára kapta a téli kabátját s hangos léptekkel kopogott végig a folyosó kőkoczkáin. Nem ült csónakba, gyalogszerrel szaladt át a hotel oldalsó utczáján, s pár pillanat mulva egészen belegabalyodott Velencze zegzugos sikátoraiba. Csönd volt, éjszaka, kékes világosság ömlött végig a széles csatorván, a kisérteties paloták homlokzatán, az aranyos oszlopokon. Oly hangtalan, oly rejtelmes volt a holdfényes viziváros, misztikus árnyékok lepték el a tenger menyasszonyát, távolról a Lido és a Giorgio Maggiore sötét foltjai látszottak. Huszár sietve botorkált végig az egy méter szélességü utczákon, az apró hidak karfájáról egy perczre végigsuhant szeme az alvó gondolák fekete függönyén, az ölfás, főzelékes, teherhordó gályákon, amelyek nesztelenül pihentek a part rozsdás karikái mellett, egy-egy ablak sárga világosságán, amely némán fénylett ki az utcza alattomos vizére. Oly végtelenül elhagyottnak érezte magát, hogy nem is félt ebben a hideg egyedülvalóságban, amely mázsás sulylyal borult a lelkére. Mit tudta, hova megy? Csak ment, sietve, gondolatok nélkül. Mi lesz e borzalmas élet vége? Pár éve – boldog vőlegénykorában – azt hitte, hogy ismeri Terkát és csak később, az esküvő után tudta meg, hogy az édes, nyiltszivü leányban egy merőben idegen kisasszonyt vezetett haza az oltár mellől. Terkának megvoltak a rossz órái és jaj volt minden teremtett léleknek, amikor ezek a gonosz órák fölvirradtak. Terka ideges, házsártos, türhetetlen volt s Huszár bámulva hallgatta a váratlan kitöréseket. Ilyenkor csodálkozva nézte végig, annyira idegen volt előtte ez a szeszélyes teremtés! De lecsendesülvén a vihar, Huszár boldogan ismerte föl megint a szép asszonyban az ő régi Terkáját, aki kék selyemszalagokat ajándékozott neki valaha, a Hungáriabeli kisterem bizalmas tánczestéi után.

Éjfél jóval elmult már, a piszkos sikátorokban egy teremtett lélek sem jött szembe vele, pedig már ott kóborolt a hosszu vasuti hid körül, amelynek sötét szalagján egy vasuti vonat vörös lámpája szelte át a holt laguna vizét. Huszárt hirtelen elkapták az egyedüllét borzalmai, s eszébe jutottak vőlegénykori álmai, amikor hevülő szivvel gondolt a velenczei hotel idilljére. Oly szomoruan furcsa volt, hogy az ő Terkája egyedül pihen egy idegen födél alatt, mig ő ébren, czél nélkül csatangol az álomvárosban… Fázni kezdett a fehér deczemberi fagyban, a fogai vaczogtak és egyszerre igy szólott magában:

– Bár egy meleg szoba és egy nyitott ajtó akadna az utamba!

Mintha csak valami titokzatos szellem hallgatta volna meg a kivánságát, a legközelebbi utczában világos sugarak vetődtek ki a holdvilágos éjszakába. Afféle olasz zugkorcsma volt, ahol az ivóban szárogatják a nedves ruhát s a törött ablaküvegen belül penészes branzinók és haragoszöld uborkák csábitják a megéhezett járókelőt. Csak a söpredék jár ide, meg az etnografiára szomjas idegen. Huszár boldog volt, hogy világosságot lát s elszántan nyitotta ki az osteria ajtaját. Körülnézett; a csapszékben nem volt más, mint egy kashmir mellényes olasz suhancz s egy vöröshaju, utazókabátos angol ember, aki egyedül üldögélt a szalmafonatos chianti palaczk mellett. Huszár megbillentette a kalapját, aztán leült az idegen mellé és bort rendelt. Egyideig mindaketten hallgattak, csak a kashmir mellényes járt ki- és be az ujságokkal teleaggatott faliajtón. A chianti silány volt, de Huszár egyre-másra üritette ki a poharakat s egy pillanatra ugy tetszett neki, hogy valami kidőlt-bedőlt alföldi csárdában ül, hajléktalan betyárok tanyáján… Marczangoló keserüség fojtotta el a szivet és majdhogy nem könyekre fakadt. A fejében ez a gondolat motoszkált:

– A szép feleségem egyedül alszik odahaza – és én ki vagyok verve, mint egy kóborló, utszéli kutya…

Oly különös volt mindez s a bor lassanként a fejébe szállt. Az idegen mosolyogva nézte s Huszárnak ugy tetszett, hogy ez a vörös, gyapothaju ember komolyan részt vesz a bánatában… Jóformán azt sem tudta, mit tesz, egyszerre elfogta a barátkozás vágya s a poharát odaütötte az angoléhoz. És a bihari magyar ember olaszságával rögtön felköszöntötte az idegent:

– Ha nem haragszik, éltesse az én istenem…

Az idegen udvariasan meghajolt:

– Köszönöm, kegyedet is tisztelt ur. Hová való, ha kérdenem szabad?

– Magyarországba…

– Oh, Magyarországba!…

Közelebb huzták egymáshoz a széküket, koczczintottak, s Huszár elénekelte a kondorosi csárdát. Az angol később bizalmasan hunyorgatott.

– Nászutas?…

– Dehogy, két éve, hogy nős vagyok.

– És egyedül jár Velenczében?

Huszár nagyot sóhajtott.

– Nem, a feleségem is velem van. De ő otthon alszik, mig én magamban kószálok, mint egy ágról szakadt csavargó…

És leküzdhetetlen vágyát érezvén annak, hogy a szivét kiöntse valaki előtt, csüggedten folytatta:

– Összevesztünk, megharagudtunk és én este elrohantam hazulról… A világ legszebb asszonya az én gyürümet hordja, de mit ér ez, mikor néha igazi pokol az életünk… Olykor csupa vidámság és napsugár, de olykor csupa szeszély, csupa idegesség, csupa érthetetlen bogár… Mintha nem is az volna, akinek lánykorában ismertem…

Az idegen csillogó szemmel egyenesedett föl a székén és lecsüngő, vörös haját lelkesedve csapta föl a homlokáról. Oly titokzatos volt ebben az érthetetlen pose-ban és Huszár ijedten nézett rá.

– Szeszély, idegesség, hisztéria! – kiáltott föl az ismeretlen – hiszen ez megint egy ujabb eset a Clarey-féle theoriához…

– Miféle theoriához?

– A Clarey-theoriához, az én theoriámhoz… Ha akarja, elmondhatom, érdekelni fogja…

A Clarey-féle lélekvándorlás.

– Clarey az én nevem – szólott az idegen – és talán hallott is felőlem valamit, föltéve, hogy a külföldi ujságokat olvassa. Doktortanár vagyok egy angol egyetemen, de az anatómia nem ölte ki belőlem a rejtelmesben való hitet, mert a mi bonczolókésünk megáll egy bizonyos ponton, ami semmiképp sem mondható a dolgok végső okának. Köztünk és a laikusok között egyszerüen annyi a különbség, hogy mi előbbre vagyunk egynéhány czentiméterrel a világrendszer logikájának országutján, de ez a pár czentiméternyi előny nevetséges semmiség… Az orvos, aki mákszemnyi tudománya révén fitymálva beszél a természetfölötti dolgokról, ostoba vagy szédelgő… A péterkebogár gyorsabban mászik, mint a hangya, de a péterkebogár is elég lassu alkalmatosság az orient-expresshez képest… Pedig a péterkebogár meg a hangya közt mennyivel nagyobb a különbség, mint köztünk és a laikus emberiség közt…

Az asszonyi szeszélyek kutforrásairól, a hisztériáról ugyszólván annyit sem tudánk, mint a botokud nyelvről. A hisztéria értelmetlen szó, amit az orvos csak okosabb hijján használ. A Clarey-féle theoria az első elfogadható magyarázata az asszonyok érthetetlen szeszélyeinek…

A hisztéria nem más, mint lélekvándorlás. Nem a régi barbárok lélekvándorlása, a megholt ember lelkének titokzatos utja az ujdonszülött emberbe, hanem a lélek akut változása az élő emberi testben. Az asszonyok lelkét egy természetfölötti hatalom olykor össze-vissza cseréli pár rövid napra vagy órára és az ismerős női arcz vonásain belül egy ismeretlen lélek mozgatja az érzések és a hangulatok rugóit. A feleségében, mikor az ő rossz órája elérkezik, egy idegen asszony lelke nyilatkozik meg, s a szeszélyek, amelyek Önt elüldözik a lakásából, egy idegen, kötekedő lélek mélyében fakadtak. De a lelket, amely a felesége szép testében pár órára urrá lett, Ön mégis mindig ugyanannak véli azzal a másikkal, amelyet régebbről ismer…

A költők talánynak mondják az asszonyi lelket, amely olykor minden ok nélkül hullámzani kezd, mint némely csodálatos tengerszemek. Pedig az ok világos: a szelid, odaadó asszonyba hirtelen egy szenvedélyes, nyughatatlan lélek költözködik. Ez a lélekvándorlás egy természetfölötti Erő gonosz játéka, amely már sok ezer galibának és bűntettnek volt az oka. Erről sokat mesélhetnék Önnek, de elégedjék meg egy ismeretlen velenczei történettel, amelyet még semmiféle poéta sem vett eddigelé a tolla hegyére…

Bevilaqua herczeget, a köztársaság legelőkelőbb arisztokratáját, egy nap halva találták az ágyasházában. A palota aranyos façade-ját, a Veronese és Tizian freskóit, a tanácsterem csodálatos mozaikját Ön is jól ismeri; hiszen a Sansovino remekét most ötven centesimiért mutogatják a kiváncsi német utazóknak. De ahol jelenleg szemüveges tübingeni nyomdászok csiptetnek szemérmetlenül a Veronese asszonyai felé, az oszlopos termekben valaha a szőke Bevilaqua herczegnő szunnyadt habkönnyü csipkéi között…

A szőke herczegné nyugodtan szunnyadt csipkéi között, amikor egy napon ijedt futkosás törte meg az aranyos palota csöndjét. Bevilaqua herczeget halva találták ágyasházában; a vérvörös mennyezeten belül hidegen, átmetszett nyakkal feküdt a legelőkelőbb velenczei ur és sápadt, összezsugorodott keze egy kicsiny medaillont szorongatott. Mikor a poroszlók szétfeszitették a holt herczeg tenyerét, az egyik inas keresztet vetve dadogta:

– A herczegasszony medaillonja…

A szőke herczegné nyugodtan szunnyadt csipkéi között, mikor a poroszlók fölverték álmából. Szeliden, értelmetlenül nézett aranyzöld szemével az idegen férfiakra s mikor a rémhirt elmondták neki, bágyadtan hunyta le a szemét.

– Álmodom, – susogta – mert a szivem mindjárt megérezné, ha az én uram nem lenne az élők között…

Befelé fordult, hogy tovább alugyék, de az egyik poroszló, aki szomjasan nézte a pihenő herczegnét, igy kiáltott föl diadalmasan:

– Vér!

Apró, fehér vércseppek voltak a Bevilaqua herczegné éjjeli pongyolájának csipkéin. A szőke princessa elájult és mire fölébredt, egy durva pokróczon pihent, a dozsépalota börtönében…

Eléje tartották az aranyos medaillont és megkérdezték:

– Kié ez a kicsiny jószág?

– Az enyém – felelte tikkadtan, halálra válva.

– Hát hogyan került ez a meggyilkolt herczeg kezébe?

Tehetetlenül, szárnyaszegetten hajtotta le a fejét, mint egy haldokló galamb.

– Nem tudom, – mondta – tegnap még rajtam volt, amikor ágyasházamba vonultam…

– És honnan kerültek a vércseppek a csipkére?

– Nem tudom, – sóhajtotta – tegnap még fehérebb volt a hónál, amikor az én szerelmes uramtól megváltam…

– Meggyilkoltad a te uradat! – mondta kegyetlenül a dózsé.

Értelmetlenül nézett a félelmes ur szemébe a szőke, halovány rabasszony.

– Meghaltam volna inkább, semhogy az én szerelmes uram egy hajaszála meggörbüljön…

Ki lát a szivekbe és a velőkbe? A holt herczeg nem nyitotta föl az ajkát és a herczegné a kinzó kamarákban is csak igy szólott:

– Az életemmel is megváltottam volna az én uramat egyetlen pillanatnyi szenvedéstől…

A birák is csak gyarló emberek és a birák is csak együgyü jelekből itélnek. És a Bevilaqua herczegné szőke haját a hóhér durva keze vágta le, amikor a szép rabasszony ájultan omlott össze a csillogó pallos láttára…

Mikor a hóhér fényes bárdja megsuhant, rémületes kaczagás hallatszott messziről, a megborzadt tömeg sorai közül. Reszketve néztek arra mindannyian, a hóhérlegények fölágaskodtak a vörös pódiumon és halálos csönd támadt, amikor egy friss, fiatalos leányhang hahotázva megszólalt:

– Evoe, le van hát vágva a szép, aranyszőke feje… És most tudjátok meg, ti ostoba velenczei birák, hogy Bevilaqua herczeget nem a felesége ölte meg… Én gyilkoltam meg, akit hütelenül elhagyott a nyomorult, porontyommal együtt… Asmodei, a házasságrontó ördög, az én lelkemet bujtatta egy éjjelen a Bevilaqua herczegné testébe és én öltem meg a csábitót, a hites felesége alakjában… Az ő keze szorongatta akkor éjjel a gyilkos tőrt, de a kéznek az én lelkem parancsolt… Asmodei meghallgatta a könyörgésemet és most ime, porba hullt a gyalázatos teremtés feje… Fogjatok hát el, nosza fogjatok, ti ostoba velenczei birák, mert lám, én vagyok igazán a Bevilaqua herczeg gyilkosa…

– Igy beszélt a gonosz hetaira – folytatta Clarey doktor – és bár ez a történet misztikusnak tetszhetik Ön előtt, én a legutolsó betüig hiszek benne. A velenczei tanács ártatlant végeztetett ki a szép Bevilaqua herczegnében, mert a vérpadon már nem a gyilkos asszony állt, hanem a régi, szelid hitves, aki az életét is föláldozta volna, semhogy az ő szerelmes urának egy hajaszála meggörbüljön…

*

Mikor Huszár hajnalfelé valahogy visszabotorkázott a hoteljébe, a canaléről beáradó világosságban ébren, a vánkosain könyökölve találta a szépséges feleségét. Huszárné szégyenkezve tekintett az ő ura szemébe, majd hizelkedve simitotta végig forró kezével az ura összekuszált szakállát.

– Mennyire vártalak, édes – susogta halkan, egy szerelmes asszony odaadásával az ő szelid, leánykori Terkája…

A püspök halála.

Verőfényes délben, a rezidenczia nagy hálótermében haldoklott az öreg püspök. Ragyogó napsugár aranyozta meg a vár szürke házait, a szentháromság szobrai csillogtak a déli verőfényben s a várhegy meredek oldalát teljesen elboritotta az üde májusi zöld. Ebben a csöndes, elhagyatott zugolyban, a papi házak ódon kőtömegei közt élni, örülni látszott minden; a nagyprépost háza fölött szinte mosolygott az allegorikus istenszem, a szeminárium táján egy világos női napernyő látszott és az északi bástya felől egy délczeg huszártiszti egyenruha csörtetett fölfelé. Mindez illat és ragyogás közepette, a május gyöngyvirágos levegőjében, csöndes agoniában feküdt az agg egyháznagy, várva a halált, amelynek szárnycsattogását érezte.

Egy-két kanonok, a jámbor, kéköves canonicus magister sopánkodva járt a palotában ki és be. Az öreg Szabó Benedek, a püspöki helynök, aki már négy püspöki interregnumban vezette az egyházmegye ügyeit, a szentszéki irodában komoly tanácskozásokat folytatott a szemüveges püspöki titkárral. A szentháromság-téren néhány kiváncsi ember bámulta a kastély elzárt ablakait s a gimnazista deákok hazafelé tartva, megállottak az utjokban. Lenn a piaczon, a kereskedők boltjaiban s a kis kofasátorok alatt sajnálkozva suttogták a nevezetes kárt: haldoklik a püspök!

A kis összetöpörödött, beteges egyháznagy, akinek sovány, viaszsárga arczát csak nagy néha látták az ekvipázs fényes tükörüvege mögött, jóformán ismeretlen volt ebben a vidéki városkában, hol utolsó napjait eltöltötte. A félmilliós püspökség középpontja ez a zöld redőnyös, impozáns palota volt, e középkorias kastély, amely messze kiemelkedett a vár romantikus sziklái fölött, de a kegyelmes ur, amig szivbaja nem tört ki rohamosan, alig töltött itt évenkint pár napot s a városka lakóit nem igen ismerte jobban, mint a gasteini majorosokat, akikhez nyaranta, a fürdőzés ideje alatt be szokott látogatni a titkárjával.

Évenkint jóformán alig volt itt többször, mint a két főünnepen s a lakosság előtt szinte misztikus szinben tünt föl a püspök, aki mint valami uralkodó fejedelem, félénken elvonult az emberek kiváncsi szeme elől. Csak husvétkor látták őt, midőn a fényes püspöki fogat, a bakon a kávészinü inassal, robogva kanyarodott a székesegyház kapuja elé s a főpap áldást osztva vonult be a szentélybe, hogy pár percz mulva aranyos papi süvegében, harangzugás közt kerülje meg a biboros baldachin alatt a szentháromság magasra kiemelkedő oszlopát. Csak nagy ritkán adott egy-egy ebédet, amelyen a város előkelőségei: a kanonokok, egy nyugalmazott generális, az öreg főispán, a törvényszéki elnök, s az összes helybeli notabilitások évente megjelentek, s a kis székváros mitsem élvezett a püspöki luxus fényéből, mint a pompás fogatot, mely a piaczon át olykor-olykor a vasuti állomásra robogott.

A szegény püspök haldoklott. Lenn az irodában még elfojtottabbá válik a suttogás s a folyosókon összebujnak az inasok. A kulcsárné, aki még most vigan csörgeti kulcsait, épp olyan rendesen kiadja a szükségeseket, mint tegnap, tegnapelőtt s mint nyolcz éve már, amióta a kegyelmes ur szolgálatába fogadta. A pinczemester ma is lebaktat a borokért, mivel az ebéd rendes menetét nem zavarja meg különösebben az a tudat, hogy a püspök utolsó perczeit éli. A nagy, költséges gépezet ma még mozog; a kerekek forognak, a küllők müködnek, de ama pillanatban, amikor ő exczellencziája csendesen elpihen az Urban, mindez megáll, mozdulatlanná lesz; a konyhákat becsukják, a kapus naphosszat varrni fog a páholyában s odafönn az emeleten mélységes csend borul a nagy termekre, amelyekből minden élet kihal. S ezt a nagy változást csupán két csésze tea fogja okozni, meg nehány lágy tojás s egy pohárka tokaji bor; mivel a szegény püspöknek két hosszu esztendő óta jóformán mi egyébre sincs szüksége az életben. E csésze teáért fütik most a konyhák nagy tüzhelyeit, tizenkét szolgálattevő inas ezért jár-kel most a folyosókon, a pinczemester ezért csapolja meg a penészes hordókat, mert mindez egyszerü staffage a husz kanálnyi tea mellé, amire a püspöknek szüksége van.

A szegény püspök haldoklik. S mig ő függönyös ágyában utoljára függeszti szemét a mennyezet barokk-czifrázataira, két vagy három teremmel odébb, a könyvtári szoba kis benyilójában lázas szemlék tartatnak a nagy püspöki gyürük, az aranyos egyháznagyi keresztek, a papirok, az aranypénzek között s egy becsületes rokoni kéz sietve kutat, rendezkedik itt ama közeli pillanatig, amikor a közjegyző pecsétet fog nyomni az elhagyott termekre s a temetési előkészületek megkezdődnek. Mert a kamarás ur, aki ez esetben a rokonságot képviseli, kitünően felfogja, micsoda kötelességeket ró az emberre az a körülmény, ha a kegyelmes nagybácsi örökre bucsut mond a zsiros püspöki javadalmaknak.

Haldokolva bár, a szegény egyháznagy még fölveszi az egyházi szentségeket s meggyón, megáldoz mielőtt a nagy utra megindulna. Ime, az öreg Albonics Lázár, a káptalan legöregebb kanonokja most hagyta el a hálótermet s szomoruan halad végig a szőnyeges folyosón, hol az inasok kezet csókolnak neki. Mindenütt résztvevően suttogják: „Oh, szegény jó Urunk!” S magukban rögtön hozzáteszik: „De mi lesz holnap, ha e kitünő szolgálatnak vége szakad?”

A szentszéki iroda világos fauteuiljében egy-egy perczre helyet foglal valami kiválóbb személyiség s keztyüs kézzel beirja nevét az ivre, amelyet az asztalra kitettek. Oh, mennyire résztvesznek valamennyien ama fájdalomban, melyet a nagy csapás kelteni fog! Erőteljes, katonás irásával legfölül a tábornok jegyzi föl a maga olaszos nevét, s a főispán olvashatatlan manupropriája után egy egész csomó sikerült névaláirás disziti a violába játszó kartonpapirt. S mialatt a titkárral – aki e perczben is gondosan ügyel, hogy fölvett diplomata modorát megtartsa – néhány barátságos szót váltanak: valamennyien megnyugodva gondolnak arra, hogy a nevük benne lesz holnap abban a hirlapi referádában, mely a szegény püspök állapota felől megjelenik. Ezekből a czikornyás aláirásokból nem a részvét beszél, ezek egyszerüen a riporterek kedvéért iródnak ide, akik czeruzájukkal pontosan megjelennek a püspöki palotában!…

A szegény püspök haldoklik. S mig a kopasz megyei főorvos, a maga affektált tekintélyével, aggodalmasan tapogatja ki az ütő ér halkabbá való verését, amig a személye körüli, bajusztalan huszár – utolsó, reménytelen kisérletül – erős champagnei cognacot önt az apró arany kanálkába: vajjon az agónia utolsó öntudatában nem ejti-e kétségbe a haldokló aggastyánt e palota jéghideg csöndje, a lépések nesztelen suhanása s az a rémületes tudat, hogy e világon senki sem fogja megsiratni igazán s hogy a nagy gyász, melylyel emlékét megtisztelik, nem a szivek, az érzelmek mélyéből ered, hanem a kenetteljes pásztorlevélből, melyet a püspöki helynök kibocsát?

– Nos, remélhetünk-e még?

De az orvos, aki most a hálótermet elhagyta, szomoruan rázza a fejét. S a kis titkár, az egyházmegye legcsinosabb papja, – mialatt a fejét sötéten horgasztja le – önkéntelenül is az egyik kanonoki stallumra gondol, amely még mindig betöltetlenül áll, a viola kanonoki övre s a nagy, fénylő arany keresztre, amely a káptalani székkel együtt jár. Kilencz évig várt erre a nevezetes állásra s ebben a kilátásban kisérte a szegény püspököt mindenüvé, ahol az utóbbi esztendőkben megfordult.

– Oh, oh, a szegény kegyelmes ur!

Alant a folyosókon s az előcsarnok nagy kőkoczkáin, mindenütt meghatva beszélnek a fenyegető katasztrófáról s anekdotákat, részleteket emlitenek föl a haldokló egyháznagy életéből. De mind, akik itt állanak, a szakács, az inasok, a két szakácsnő s az összes konyhai személyzet, a seprőbajuszu parádés kocsisok s a halzsiros majorságbeli cselédek, mind-mind kivétel nélkül már a ravatalra, a temetésre gondolnak s összehasonlitásokat, jövendöléseket koczkáztatnak meg aziránt, vajjon lesz-e olyan fényes ez a temetés, mint ama hires tizenkét esztendő előtti, amikor a másik elhunyt püspököt vitték le a székesegyház sirboltjába. Nem a szivük, az érzelmeik szólalnak meg e pillanatban, hanem a fantáziájuk s lelki szemeik előtt már látják a püspökkert buja déli növényeit, az üveges koporsót, amelynek fölibe helyezik az elhunyt egyháznagy aranyos süvegét, a püspök fényes halotti ornátusát, a lobogó gyertyalángokat, melyek alatt négy irgalmas nővér s négy ferenczrendi barát fog csendes imát mormolni, a kis vánkost, az elhunyt ragyogó rendjeleivel. Már szinte látják, ahogy a szomszéd egyházmegye püspöke a temetési menet élén megindul, látják a növendékpapok fehér, csipkés ingeit, a káptalan tizenkét kanonokát, a szőrköteles barátokat, az angol kisasszonyok kékruhás leánykáit s hallják a harangzugást, az éneket, az öreg czimzetes püspök remegő czirkumdederunt-ját!… S mindannyit már előre valami különös izgatottság fogja el, az a könyörtelen, kimélet nélkül való izgatottság, mely a háztetőkre, a lámpák oszlopaira kergeti az embert, ha a temetési menet közeledik.

S mialatt a szegény püspök odafenn utolsó küzdelmét folytatja, mialatt nagy, fekete szemeit utoljára nyitja föl, a terjedelmes palotában, e megrémült aggódó arczokon egyetlen igazi köny sem gördül le érette s a női szivek szánalmát, melegségét puszta kiváncsiság pótolja. Csak alant, a virágcserepes ablakok mögött, a hátsó bejárat valamely elrejtett zugolyában, zokog talán egy érzelmes asszonyi lélek, de ebből mi sem hallatszik föl a tömjénfüstös levegőn keresztül, amely e fényes palotát betölti. Nagy, fenséges ájtatosság veszi körül a haldokló püspököt, kövér kezek czerimoniásan fonódnak együvé, s az egyházmegye örökös gyászát klasszikus zamatu frázisokban emlegetik a folyosókon és az előszobákban…

A szemináriumi igazgató, a ki neves egyházi költő, már az alkaiosi gyászzengzeten töri a fejét, amelylyel a szomoru esetet megénekli. Itt-ott már talán az utód személyét is találgatják s a nyomdász, aki a gyászjelentés szövegét várja, kuporodva huzódik meg az egyik folyosói széken. Minő mondhatatlan melegséget hozna a halál zordon levegőjébe, ha a közelben valahol egy gyermek etikett nélkül való kiáltása csendülne meg s amaz érzéketlen fabábu helyett, a ki feszesen áll ágya mellett, egy remegő asszonyi kéz öntené ajkai közé az utolsó csep cognacot… De im! a harangok megszólalnak s a vár összes papsága megrendülve kapja le a föveget… A palota hideg nyugalmát zajos futkosás, hangos beszéd váltja föl egy pillanatra… A kamarás az ágy mellett zokog… S mindig szélesebben, mint a hullámok gyürüje, néhány rövid percz alatt az egész városon végig jár a szomoru eset hire: meghalt a püspök, a szegény püspök kiszenvedett.

Hófuvás.

Az egyetlen kis unokahugom, egy eleven tizennyolcz esztendős leányka, aki az idei tavaszszal került ki az angol kisasszonyok lipót-utczai kolostorából, a napokban egy ismeretlen falusi postabélyeggel általütve, hosszu levelet intéz hozzám valami elhagyott kastélyból, amelynek mindeddig a nevét sem hallottam. A helységmutató mindössze annyit jegyez föl a falu felől, hogy a teljes nevét Gerencze-Szent-Tamásnak irják s a lakosság összes száma 359. Ezek közül 221 helvét hitvallásu, 129 római katholikus és 9 a Mózes törvényét követi. Hogy a kis leány miképp került ide, az isten háta mögé, azt eléggé megmagyarázza a következő levél, amelyet csunya indiskréczióval, egész terjedelmében kinyomattatok.

„Kedves Palikám! Te, aki eddig oly pompásan betöltötted mellettem a titkári teendőket, nagyon is tudod: mennyire áhitoztam egész életemben egy igazi, hamisitatlan kaland után. Valami pikáns, valami uj dolgot kivántam; tudod olyasmit, ami a regények minden hősnőjével megtörténik, de ami eddig, az én egész közönséges életem alatt engem makacsul elkerült. A kolostorban sokat ábrándoztunk ilyesmiről, de a kivitelre – e szigoru, templomszerü környezetben – természetesen nem kerülhetett a sor. Otthon, amióta a szent falaknak örökre bucsut mondtam, napról-napra avval telik az idő, hogy törülgetnem, gazdasszonykodnom kell, néha felolvasásokat tartatnak velem a szakácskönyvből s a társaságomban jóformán alig fordul meg más, mint a mama mosolygós fésülőnője, aki minden ujságról referál ugyan, de alapjában véve, mégis csak közönséges, poézis nélkül való teremtés. Lehetett-e szó ily körülmények közt arról, hogy ezt az unalmas egyformaságot valami izgató, rendkivüli esemény fogja változatosabbá tenni? Oh, kedves Palim, most végre csakugyan megcsiptem egy hamisitatlan kalandot, tudod abból a fajtából való kalandot, amit az ember az egész életén át megtartogat. Ez valóságos pikáns, bizarr kaland volt, (ugy van: bizarr, ez a nagyszerü szó fejezi ki a legjobban) amit, ha te nem volnál, senkinek se mernék ilyen leplezetlen őszinteséggel elbeszélni.

Hiszen hallottad, hogy Márta néni ismételt meghivása következtében végre is elhatároztuk otthon, hogy deczember elején kegyesen elküldenek hozzá, a sopronmegyei Dömjén-Gálosdra, ahol a két leányával együtt elvonultan él az ódon nemesi kuriában, évhosszat a vendégeket várva, akik sürüen állomást tartanak a helységben. Férfiu nem lévén a családban, abban állapodtunk meg, hogy a központi pályaházban beültetnek a kupéba s a konduktor gondjaira biznak, aki Fehérváron és Kis-Czellen, a csatlakozó vonalaknál ügyelni fog reám, nehogy más vonatba szálljak véletlenül, ami – szerintük – egy magánosan utazó leánynak bizonyára nem volna gyerekség. Dömjén-Gálosdon, ahová távirati értesités ment, Márta néni egész családja várakozni fog reám, hogy diadallal czipeljenek be a helységbe, ahol az ottani fiatalság – a kasznár, a gazdasági irnok s a borzas községi segédjegyző – üdvözlő küldöttséggel fogadnak. Mama elkisért a központi pályaházba s könyezve beszélt a konduktorral, aki a maga részéről minden lehetőt megigért. Azután egyedül maradtam abban a préselt, fekete zugolyban, mely csöngetés, zakatolás s éles füttyhangok mellett gördült ki e dómszerü üvegboltok alól, bele a ködös, dérrel boritott vidékbe, amely a budai hegyek mögött elterül.

Kelenföldön, ahol a postavonat öt perczre állomást tart, a kupé elhomályosult ajtaja egyszerre csak felnyilott s egy négyszögletes, ezüst csattokkal kivert fekete bőrtáska jelenik meg a nyilás előtt. Ezt a csinos podgyászdarabot egy prémes kabátu, szemüveges fiatal ember követte, aki alulirott kisasszonynak jó napot kivánt. Én természetesen megbillentettem kissé a fejemet, de szó nélkül, büszkén, mintha a dolog nagyon is a terhemre volna, holott a valóságban – gondolhatod – örültem, hogy ilyen érdekes utitársam akadt. Ez a fiatal ember ugyanis tagadhatatlanul érdekesnek látszott, ámbár ezt talán nem igen illett észrevennem. Ő, azt hiszem, nem is látta, hogy figyelek rá, mivel a szemeimet mereven neki szögeztem a jégvirágos ablaknak, makacsul azon igyekezve, hogy a homályos üvegtáblán egy kerek lyukat megszabaditsak a dérszövettől.

Ez az arrogáns ur azonban mit sem törődött az én látszólagos közönyömmel, hanem alig tiz percz mulva merészen közelebb huzódott hozzám s fejébe vágva egy puha selyemsipkát, igy szólott:

– Egyedül utazik Nagysád?

Félre sem forditva a fejemet, bizonyos megvetéssel válaszoltam:

– Egyedül.

– S hová, ha nem vagyok indiszkrét?

– Dömjén-Gálosdra.

– Ah, hiszen az Sopronmegyében van?

– Ott.

– Tehát egész nap utaznia kell?

– Egész nap.

– Pedig az idő nem valami barátságos.

Válasz helyett büszke közönynyel néztem végig rajta, de ő föl sem vette ezt a szigoru vizsgálódást.

– Ha szabad tudnom, kihez van szerencsém?

Azt hittem, hogy ezt lesujtó gunynyal mondom, de ő, mielőtt felelt volna, finoman szembe mosolygott velem. Majd hirtelen felugrott a helyéről, a bokáit összecsapta, mint ahogyan a huszártisztek szokták s kedves fesztelenséggel mutatkozott be:

– Kálmán Andor, szolgabiró!

Azzal egyszerre megindult belőle a szóáradat, tréfás vasuti történeteket mesélt és szakasztott ugy viselte magát, mintha hosszu évek óta volnánk a legintimebb ismeretségben. Eleinte bizonyos méltóságteljes hallgatással fogadtam mindezt, de utóbb – hiszen ismersz – kiugrott belőlem az ördög s olyan vidáman, hangosan kaczagtam a bolondos ötletein, mintha még mindig a mi kis, sötét kolostori hálótermünkben lettünk volna, ahol a kisasszonyok távozta után rendesen megeredt a pajkosság és a fiukhoz való betyárkodás. Én is mesélni kezdtem neki a kolostori életünk felől s mire Fehérvárra értünk, már a jó pajtások igazi meghittségével mondtuk el egymásnak a titkainkat.

A péti hegyek közt félénken megkérdeztem tőle:

– Nős ön?

– Hát olyan nyomorultnak látszom? – mondta elgondolkodva.

Bizonyos ábrándossággal, ami e könnyüvérü fiatal embert szinte vonzóvá, bájossá tette, igy szólott:

– Nem mondom, ha önhöz hasonlót találnék, kisasszony! De igy! Innen-onnan már azt kell hinnem, hogy bennem pompás agglegény-anyag van. Az én öregségemben nem a női szeretet fog szerepet játszani, hanem a jó forró hársfatea, amit egy fehérkötős, mormogó gazdasszony állit az éjjeli szekrényemre. Én és Brigitta asszony – a gazdasszonyt okvetlen Brigittának képzelem – versenyt fogunk köhögni egymással, szidván a doktorokat, akik minden becsületes embert a sirba visznek… Hogy a rheuma kinozni fog, az bizonyos…

A bakonyi hegylánczolat között, amint a vonat a zegzugos Veszprémmegyébe kanyarodott, az egyes állomásokon hosszas szüneteket tartottunk s amikor az ablakon kitekintettem, ijedten vettem észre, hogy a szél, a vasuti vonatok réme, teljes erejében föltámadt. Egyszerre borzasztó rémület fogott el arra a gondolatra, hogy valahol megrekedünk a hófuvásban s akkor – a jó isten tudja elgondolni, mi történik velem?

– Okvetlenül fölfalják a farkasok!

– Könnyü magának tréfálni!

A vonat mégis tovább baktatott valahogy s Andor (nini, már csak a keresztnevén szólitom) határozott czélzásokat tett, hogy az esetben, ha valakit egyáltalán szeretni tudna: ugy nálam a világegyetem minden régiójában sem találna alkalmasabb női személyt.

– Higyje el kisasszony, még ma reggel nem lettem volna arra képes, hogy ilyen édes melegséget érezzek.

A kezem után nyult, de én ijedten dugtam el mindakettőt, nehogy ez a bolond fiu az ajkaihoz emelje. Jaj, mit szólna a mama, ha megtudná, hogy nekem valaki kezet csókolt?

Vasmegye határszélén szomoruan szólott:

– Még egyetlen állomás, kisasszony!

– Hogyan?

– Patak-Berényen, amely a legközelebbi megállóhely, otthon leszek.

Mintha a sors, akiről egyizben oly gyönyörü iskolai dolgozatot készitettem, maga is elborult volna erre a gondolatra, a vonat a nyilt pályán egyszerre megállott. A majki hegyszakadékban hat öl magasra gyülekezett föl a hó s a lokomotiv kerekei, vasküllői nem akartak többé engedelmeskedni a gőz hatalmas erejének. Az utasok kiszálltak a kupékból, a gépész, a konduktorok izgatottan szaladtak föl és alá. De a segélymozdony, mely a délután folyamán megjött, hóekét és lapátoló embereket is hozott magával s az akadályt délután egy órára szerencsésen elháritották. A havas, szinte didergő vonat nagy nehézkesen megindult ujra, de csak lassan, fontolgatva, mintha még mindig affölött töprenkednék: nem volna-e okosabb dolog megállani?

Öt óra volt, ködös, csunya homály, amikor a patak-berényi állomásra bedöczögtünk. A kis földszintes, őrház formáju állomás előtt föl volt gyujtva a zöld lámpás. A perronon néhány homályos alak járt föl s alá, sodronyhálós, apró lámpásokat hordozva, melyek kialvó csillagokként tüntek föl a köd összefolyó szürkeségében. Andor, ki az ezüstcsattos kézitáskát leemelte a szőnyeghálóról, melegen rázta meg a kezemet.

– Gondol-e rám néha?

– Talán, – feleltem meghatva – talán… Az Isten áldja meg Andor!…

A kupé ajtaját fölnyitották s e perczben egy bundába burkolt fiatal nő közeledett felénk, aki azonnal ismerősnek tetszett előttem. Mikor Andort, aki éppen leszállni készült, megpillantotta, örömsikoltással borult a nyakába.

– Csakugyan te vagy az, Gyuriczám?

Az első pillanatban nem ez a furcsa megszólitás lepett meg, (hogy Andort Gyuriczának szólitották) hanem az, hogy ebben a fiatal nőben egy régi, kedves barátnőmet ismertem föl; nos, kitalálnád-e, melyiket? Csak ránczold össze a homlokodat, gondolkozzál – ugy van, a helyes nyomon vagy! Hogy ismered-e? Oh hogyne, hogyne! Csak gondolj vissza a kolostorbeli tánczestélyre, a nagyságos névestéjének második négyesére, mikor te majdnem sirtál – igen, igen a kis fekete Irma volt, aki olyan ábrándos megjegyzéseket irt bele mindennap a naplójába.

– Nos, engem nem ismersz meg?

Egy pillanatig felém nézett, aztán sikoltva bontakozott ki Andor – vagy Gyuricza? – karjából s könyek közt borult a nyakamba. Neki is azonnal eszébe jutott a kolostorbeli hálószoba, hol az ágyaink egymás mellett állottak s ahol egész éjjeleken át elbeszélgettünk egy-egy csinosabb fiatal ember felől. Sőt még föl is költöttük egymást, ha néha valami uj dolog jutott az eszünkbe.

– Mit keressz te itt, Nina?

– Utazom Sopronmegyébe.

– Csak nem fogsz tán tovább menni ebben az időben?

– Miért?

– Mert elakadsz valahol a hóban.

– Istenem, istenem, mit tegyek hát?

– Oh fiam, azon nagyon könnyü lesz segiteni. Itt maradsz addig nálunk, mig ez a borzasztó idő el nem mulik.

– Nálatok? De hiszen a te szüleid Pestmegyében laktak azelőtt.

– Hát nem tudod, hogy én tavaly férjhez mentem?

– Kihez?

– Ehhez az urhoz itt ni!

S megkapva az utitársamat, szeretetreméltó mosolylyal mutatta be:

– Topolyi György, a férjem.

A nyomorult, aki az uton nőtelen embernek adta ki magát s nekem majd csaknem könyek közt vallotta meg, hogy szeret, most udvariasan meghajolt, s zavar nélkül nyult a kezem után:

– Oh, hiszen mi már ismerősök vagyunk…

Szerettem volna fölkiáltani: „Csaló, csaló, csaló! Hát ön, egy ilyen édes asszony birtokában még vasuti kalandokat hajhász s egy nőtlen ember arrogancziájával udvarol? Sőt szerelmet vall s ábrándos szemforgatással fogadja, hogy sohasem fog megnősülni? Igen, uram, ön egy jellemtelen svihák!” De végre is meggondoltam, hogy e nyilatkozattal csupán a szegény Irmát teszem boldogtalanná, mert ez a kannibál még akkor is könnyen megvigasztalódnék, ha a felesége azonnal cserben hagyná.

Mosolyogva – hiszen te ismered az én borzasztó mosolyomat! – idegesen szoritottam meg az ujjai hegyét.

– Igen, egy kissé már ismerem önt!

A mig a felesége a kocsissal beszélt, titkolózva sugta a fülembe:

– Remélem, hogy nem haragszik?

– Nem tartom önt méltónak arra, hogy haragudjam.

Az estét és a másnapot, mint a postabélyegről láthatod, az ő csinos kis kastélyukban töltöttem, ahol a tiszteletemre nagyszerü vacsorát csaptak, amelyet a környék összes fiatalsága, – három fivér, akik közösen gazdálkodnak, – megtisztelt a jelenlétével. Mindannyi közt ez a jellemtelen kalandor volt a legelmésebb, aki a nejét – majd hiszen fogod olvasni egyszer az ujságokban – még okvetetlen meggyilkolja.

Éjfél után, ahogy a vendégszobában végre nyugalomra térhettem, sokáig szemembe tünt a világosság, amely a kastély másik szárnyából idecsillámlott: jeléül annak, hogy a boldogtalan házaspár még mindig ébren van s hogy az én kolostorbeli szomszédságomat most ez a sötétlelkü gonosztevő bitorolja. Furcsának találtam, kedves Pali, azt is, hogy Irma – akinek nem volt valaha előttem titka – most az egész éjszakára magamra hagy egy idegen férfiért, aki az összes barátnői szivekért kárpótolja. Szóval bánt, hogy ennek a leánynak már férje van, mig én, – hogy is irtuk csak az iskolai gyakorlatban? – mig én egyedül bolyongok az élet göröngyös utjain! Bevalljam-e neked: egy perczre irigyeltem e boldog asszonyt – ezért a szeretetreméltó gazemberért!”

A tömeggondnok.

Samu, mint első éves jogász, napokat evett. Az atyja minimumos tanitó volt és jobb szerette volna, ha a fiából kereskedő vagy iparos válik. De Samu már gimnázista korában oroszlánkörmöket mutatott és egyre-másra nyerte az Önképzőkör összes dijait és jutalmait. A piáristák direktora az év végén magához hivatta az öreg tanitót és igy szólott hozzá:

– Tudom, Gärtner ur, hogy az ég önt bőven megáldotta gyermekekkel… Tizenegy gyermek és négyszáz forint jövedelem, ez, szavamra mondom, nem bolondság… De mégis azt tanácsolom önnek, hogy Sámuelt ne vonja el a tudományos pályától.

Kinek nincs Budapesten egy nagybácsija vagy nénije? Samunak is volt. Egy néni, aki esernyőket árult egy kis kerepesi-uti boltban, s a Hársfa-utczában lakott, egy piszkos sárga ház harmadik emeletén. Egy homályos udvari szobában huzódott meg a fiatal jogász, s udvari ablakából nem igen láthatott mást, mint a szemközt lakó divatárus kisasszonyokat és a földszinten lévő kávémérést. És vádolják bár Samut a legprózaibb lélekkel, ő többet nézte a kávémérés otromba vajas süteményeit, mint a kokett divatárus-leányokat. Néha, a könyvei fölött ülve, ekként álmodozott magában:

– Oh, ha olyan nagy ur lehetnék valaha, hogy minden ozsonnakor a kávémba aprithatnék egy ilyen sütemény-szörnyeteget!

De ő nem volt ilyen nagy ur, mert csak napokat evett. Az atyja kijárta az ifjukori barátainál, hogy a fiu hét különböző házban kapott ebédet, a hét különböző napjain. Az ifjukori barátok közt volt két jómódu ember is, s igy Samunak vasárnap és szerdán fényes ebédben volt része, de a többi napokon bizony nem igen étkezett ugy, mint a Véfour napi vendégei. Vacsorára pedig abszolute nem telt bőven, mert állandóan verőfényes napok jártak és az esernyőáruló nénihez csak elvétve tévedt be egy-egy komoly szándéku vásárló…

Husvétkor azonban nagy öröm érte Samut és az ő egész családját. Atyja, a hitközség segélyével fürdőzni jött föl Budapestre és egy délelőtt az Erzsébettéri kioszk előtt, egy czilinderes urral találkozott, aki ismerősen nézett rá. Ez az ur Alster Emil volt, aki fiatal korában együtt lakott vele a Bodzafa-utczában, de azóta gazdag emberré lett. Ki ne ismerte volna az Alster nagy banküzletének hirdetéseit, melyek a lapok hátulsó oldalán oly óriási betükkel hivták föl magukra a közfigyelmet? Az Alster-czég igérvényeit már több izben szerencsésen kihuzták és legutóbb is az ő révén nyerte meg a bécsi községi sorsjegyek kétszázezer forintos főnyereményét egy szegény szlavóniai vasuti gépész. Az ujságok kiirták a szerencsés nyerő nevét és a gépész hálálkodó levelet tett közzé a lapok nyiltterében. És az Alster-czég hirneve és becsülete még inkább emelkedett a nagy közönség szemében.

Alster megfordult és a következő pillanatban keblére ölelte az öreg, meggörnyedt néptanitót:

– Ni csak, te vagy csakugyan… Ej, Albert, Albert, mennyire megöregedtél velem együtt…

Bementek a kioszkba és cognac-ot ittak. Beszélgetés közben szóba került Samu is és Alster igy szólott:

– Derék, hogy ilyen szorgalmas fiad van. Mondd neki, jőjjön föl hozzám, valamelyik nap, ebéd után…

Samu egy kedden fölment. Alsterék az Andrássy-ut egyik elsőemeleti erkélyes lakását lakták. Őszintén szólva, Samu sohasem látott még ilyen lakást. Maga a nagy, sötét, tükrös előszoba, a függönyök, a kékfőkötős szobaleány, egy csomó fényes, parkettes szoba, a fekete zongora, melyen csodálatos girandole-ok álltak, a hüvös, nyugodt homály itt a zajos Andrássy-ut közelében – mindez megijesztette kissé. Mennyire más volt itt, mint az ő protektorai házában, hol az ebédlőben is ágyak álltak, mert bizony nem igen telt külön szalonra és hálószobára. A szobalány bejelentette és Alster, aki éppen feketéjét itta és egy dohányból készült buzogányt tartott az ajkai közt, nyájasan a kezét nyujtotta neki:

– Szervusz Samuka, szervusz kis fiam… Üljön le és meséljen nekem valamit. Paulin, hozzon csak egy csésze feketét…

Samu leült, de nem mesélt semmit. Alster ur mondott el adomákat a régi időkből, mikor atyjával együtt kóboroltak az utczákon és ha kávéházba mentek, ketten ehettek csak egy kiflit, mert pénz éppen csak ennyire jutott. Szép napok voltak Samuka, boldogok voltunk, mert annyi idősek voltunk, mint te…

Mielőtt fölkeltek, Alster ur csöngetett a szobaleánynak.

– Mondja meg a kisasszonynak, szólt, hagyja abba a zongorázást és jőjjön be egy kissé hozzám.

Két percz mulva könnyü lépteket hallott Samu és a függönyön át egy tizenötéves leány jött be, aki bámulva nézte végig az idegent. A leány szőke volt és kékszemü és egy csodálatosan szép, himzett kötényt viselt, amely a vállát is átfogta. Alster ur átölelte a leányt és ezt mondta:

– Ime Samuka, ez az én kis leányom, a ki szép és jó magaviseletü, de nem tudja a természettant. Pedig mit ér a szépség és a jó magaviselet, a kellő természettani ismeretek nélkül? E hiány pótlása te reád vár fiam. Hétfőtől kezdve naponként föl fogsz járni hozzánk és az angol kisasszony jelenlétében oktatni fogod Margitot a reális tudományokban. Nos, leányom, nyujts csak kezet a jövendőbeli tanitódnak!

Samu helyzete jobbra fordult e nap óta, de Samu mindent megfontolva, mégsem volt boldogabb. A kávémérés sütemény-mammutjait botrányosan elhanyagolta és este gyakran járt a szinházba. A Feuillet Odiot Maxime-ján könyezett és kalligrafikus betükkel irta le minden tiszta papirra jövendő drámái czimét. A Hársfa-utcza levegője, szatócsboltjai, külvárosi kisasszonyai elviselhetetlenek voltak előtte, mikor az Andrássy-utra gondolt. Az esernyőárus nénike napokig nem hallotta a szavát, mert Samu korán lefeküdt, de sokszor késő éjfélig sem hunyta be a szemét. Meghallott minden csöngetést, a házmester álmos baktatását, a kávémérésben tivornyázó bérkocsisok énekét. Ugy rémlett neki, hogy ő a valódi Odiot Maxime, mert az ő Margitja még magasabban áll ő fölötte, mint a büszke Laroque Margit a szegény, nemes ifju fölött…

Valahányszor a tanitási órák végük felé közeledtek és Margit reá függesztette tiszta, világoskék szemét, Samu elborult lélekkel gondolta magában:

– Most megint nem fogom látni huszonnégy óráig! Milyen rettentő végzet, hogy én gummiszagu könyvtárakban, piszkos hársfa-utczai házakban, nyomorgó kishivatalnokok pecsétes asztalkendői mellett vagyok kénytelen eltölteni az életemet! Milyen boldog volnék, ha örökké itt ülhetnék ebben a ragyogó lakásban és a szőke tanitványom zongorázását hallgathatnám! Nem enném, nem innám, mindig csak őt hallgatnám.

Samut néha meghitták a vasárnapi ozsonnákra, mikor a világos, ibolyaillatu ebédlőben egy csapat fiatal leánynak és a kisasszonyok bátyjainak egész lakodalmi asztalt teritettek. Ilyenkor énekeltek, keringőt tánczoltak, minden csodálatosan fényes és szép volt. Samu, ha ilyenkor egyedül ment haza a keskeny terézvárosi utczákon át, ha a kis boltokban sajtot, szalámit vásárló diákokat meglátta, elkeseredve dörmögte:

– Milyen más ott minden, milyen boldogok a gazdag emberek!

Nyáron Alsterék magukkal vitték őt Pörtschachba, hol Margittal órákig kóborolt a zöld fák között, együtt ebédeltek, a villa terraszáról együtt nézték a sétálókat. De szeptemberben ujra vissza kellett jönnie Budapestre és az esernyő-árus néni felbontatlan ágyát ujra fölbontották esténként.

Samu ismét hallgatta a csöngetést, a házmester kemény lépteit, a becsipett bérkocsisok kurjantását. A szive elszomorodott és ezt gondolta:

– Ha az Isten jó akarna lenni hozzám, az ő nagy kegyelmével tönkre juttatná a Margit atyját. Ha nem volna egyebe a rajta levő szoknyánál, ha egy szál kendőben menekülne az utczára, egyszerre térdreborulnék előtte és megvallanám, hogy szeretem…

De fájdalom, a jó Isten ma már nem kedveli a népmesei motivumokat. Margitnak sokkal többje volt a rajta levő ruhájánál, sőt a kelengyéje ki is volt állitva egy koronaherczeg-utczai kirakatban. Sőt nefelejtses tálczakendőket is kapott és pompás asztalfutókat és a konyharuháinak csodájára jött az egész Belváros és Lipótváros. És a népmesék hősnői nem is kapnak nyolczvanezer forintnyi hozományt és százötven forintos kashmir-pongyolákat. És a népmesék hősnőit nem esketik fényes segédlettel és üdvözlésükre nem érkezik négyszáz telegramm, a világ minden tájékáról.

Margit, mikor a bécsi urnak, aki atyja czégébe társul állt, örök hüséget esküdött, nyájasan tette kis kesztyüs kezét a Samu erős tenyerébe és igy szólott hozzá megindultan:

– Köszönöm, köszönöm, maga jó volt hozzám mindig… Remélem az uj házamban is sokat látom, mert a férjem is igazán kedveli magát.

*

Ki ne emlékeznék arra a szenzácziós esetre, mikor az Alster Emil és Tsa czég egy őszi napon csődbe került? A két milliónyi passzivával alig állt szemben nyolczszázezer forintnyi aktiv vagyon s a nagy, európai hirü bankczég bukása egy egész csapatát rántotta magával a kisebb vidéki kereskedőknek. Az öreg Alster heteken át nem mozdult ki a lakásából és Bay Leon, a veje, ki a rossz nyelvek szerint ugyszólván egyedül kergette a czéget a bukás örvényébe, nyomtalanul eltünt egy Amerikába vitorlázó gőzhajón.

Oh, Samuka már ebben az időben nem evett napokat. Samuka nagy partie volt, ügyvédi irodája tizennyolczezer forintot jövedelmezett évenkint, Erdélyben képviselői mandátummal kinálták. Az öreg néptanitó előkelő kávéházakban sakkozott reggeltől estig, mert a fia az egész családot Budapestre hozatta. Samuka bucsut mondott a Hársfa-utczának és a Nádor-utcza egy üveges folyosóján belül ütötte föl tanyáját és széles, világos angol pantalonokat viselt. A Lipótváros megsüvegelte Samukát és a rácsos raktárokon belül már olyanfélét is suttogtak, hogy a city képviselői székébe ő ül be egynehány év alatt.

Mikor az Alster Emil és Tsa czég nagy csődtömegét megkapta, egyszerre feltünt előtte az Andrássy-uti palota és egy csodálatosan himzett, vállon át hajló kötényke, melyet egy kékszemü, világosszőke leány viselt. Samu igy szólott magában, mikor a legbelső irodában forgatta az irásokat:

– Bolond dolog volna, ha én mégegyszer napokat ehetném és tizenöt éves leányokat tanithatnék a természettanra…

Kilencz év nem nagy idő, de mikor egy délben az ajtaján kopogtattak s egy molett, szőke asszony kipirulva megállt előtte, Samu udvariasan szólt:

– Mit parancsol nagyságos asszony?

– Nem ismer? – kérdezte a vendég.

Samuka, a nagy, hirneves Samu fölugrott.

– Bocsásson meg, – dadogta – igazán nehezen ismertem volna föl…

Margit leült, haja még szőke volt, mint régen, mosolygó kék szemét bánatos felhő boritotta el. Asszonyi szépségében is megmaradt valami a leányos bájból, a kis Margit édes grácziájából, akivel együtt járta be valaha a wörthi tó partjait. De még sem volt többé az ő Margitja, aki kék ruhájában könnyedén rendezte az ozsonna-asztalt, aki a zongora mellett operette-keringőket játszott, mig a többiek tánczoltak.

Margit igy szólott:

– Tudja a mi nagy szomoruságunkat, hiszen az ügy az ön kezében van. Azért jöttem önhöz, hogy a hozományomat és kelengyémet bejelentsem, mert az engem illet meg a tömegből. Talán segitségemre lehet, ifjukori barátságunk emlékeért.

Samu világosan érezte, hogy ezt kellene mondania:

– Oh, nagyságos asszonyom, kilencz éve várom azt a napot, amelyen megvallhatom, hogy szeretem… Elmondtam volna kilencz év előtt, de akkor nem volt egy tisztességes kabátom és önnek nyolczvanezer forintnyi hozománya volt, a kelengyéjén kivül. Mint kivántam akkor, hogy önnek se legyen többje egyetlen szoknyájánál. A zsúrjaira nem jártam el, holott biztositott, hogy a kedves férje is kedvel és nem szegődtem lovagul az ön aranyszőke udvarába. De most, hogy busan és elhagyatva áll itt, most már térdre borulhatok ön előtt és elmondhatom, amit forró szivem parancsol: szeretem, szeretem, szeretem…

De Samu nem mondta ezt, Samu czigarettára gyujtott, mert Samuban nem volt többé semmi a napokat evő diákból. Papirt és czeruzát vett elő és igy szólott:

– Diktálja hát az igényeit, nagyságos asszony!…

A kolostor vendége.

I.

Borbála asszony, a kolostor kapusnője arra ébredt föl mélységes álmából, hogy erősen verik odakünn a tölgyfakapu vasfogóját. Gyertyát gyujtott és megnézte az órát; XI után volt tiz perczczel. Ugyan kinek akadhat dolga ilyenkor a kolostor ájtatos lakóival? Borbála asszony ugy emlékezett, hogy este sürü hófellegek szitáltak a sötét levegőben; sietős, vagy boldogtalan ember lehet, aki éjnek évadján hagyja oda az ő nyugalmas ágyasházát.

Harmadszor is megismétlődvén a kopogtatás, Borbála asszony magára öltött egy meleg kendőt s kiczammogott a kapuig.

– Ki van itt? – kérdezte hangosan.

– Én vagyok Borbála asszony, én, – felelte egy reszkető leányhang – Turóczy Anna, hiszen emlékszik még reám…

– Annácska, a kis Turóczy Anna? Ej, szegény kisasszony, hogyan kerül ön ide?…

Nem várta meg a feleletet, hanem gyorsan kinyitotta a kaput. A hideg, havas éjszakából egy roskadozó leány bukott be a homályos folyosóra.

– Mi történt önnel szegény kisasszony? – kérdezte Borbála asszony szánakozva.

A leány leesett a lépcsőfeljárás kövére s nedves haját sirva rejtette el a kapusné kendőjébe.

– Meghalni volna jó, – zokogta – meghalni édes Borbála asszony…

A vén kapusné kétségbeesetten tipegett.

– Nono, hát térjen magához kisasszony… No édes bogárkám, jöjjön be a hideg lépcsőről… Odabenn meleg van a portán, mindjárt jobban lesz, meglátja…

Ekkor félrecsuszott a leány havas kendője s Borbála asszony ijedten állt meg a kis tolvajlámpa világosságában. A kendő alatt, a leány karjában egy szunnyadó baba hevert; nedves, összecsucsoritott ajkai gyöngén lélekzettek, a szeme le volt hunyva. A kapusné tétovázva kérdezte:

– Kié ez a gyermek?

– Az enyém Borbála asszony, az én véremből való vér. A halálom lesz, bizonyosan a halálom lesz, de hát lehet-e azért nem szeretni ezt a porontyot?…

A portában a remegő leány összekulcsolta a kezét.

– Édes jó Borbála anyó, hallgassa meg a kérésemet… Talán az utolsó lesz, a legutolsó az életemben, mert tudom, hogy nem viszem már soká…

– És mit óhajt?

– Keltse föl rögtön a fejedelemasszonyt és vegye rá, hogy azonnal beszélhessek vele…

Borbála asszony ijedten tartotta a kezét a szeme elé.

– De az Isten szerelmére, mit gondol? Éjnek éjszakáján, amikor minden teremtett lélek alszik…

– Mindegy, beszélnem kell vele.

– De kisasszony…

– Nem teszi meg, hát nem teszi meg, édes Borbála asszony?

Oly szomoruan nézett rá, hogy a vén kapusné elszántan kelt föl a helyéből.

– Jó, – mondta – hát föl fogom költeni, bármi történik velem. Hiszen rosszabb volnék a vadállatnál, ha ebben a nyomoruságában ellenkezném vele…

Lépései elvesztek a lépcsőház magas kanyarulatában. És a leány, magára maradván, fuldokolva esett le a glóriás égi asszony képe elé, aki szeliden, jóakarattal nézett rá a szegényes fakeretből.

– Légy velem, – suttogta – ne hagyj el, ne taszits el kegyes mennyei királyné… Hiszen anya voltál te is, ki látna jobban a szivekbe, mint a te szerető szemed!

Csöndesség volt, csak egy mécses égett a boltozatos szobában. És a szegény leánynak ugy tetszett, hogy a kép megszólal az éjszakában:

– Anya voltam én is és én értelek, szegény asszony… Nem hagylak el, mert hiszen itt vagyok én csak otthon, a szerencsétlenek szivében…

Borbála asszony a vállára tette a kezét.

– A fejedelemasszony ébren várja kisasszony…

A lépcsőkön égett egy vérvörös lámpa. A leány visszafojtotta könyeit és odafenn rátette a kezét a magas, dupla ajtó kilincsére…

II.

Egy pillanatra átfutottak a lelkén multjának elveszett hangulatai, a boldog évek emléke, melyeket romlatlan szivvel töltött itt valaha, a kolostor csöndes falai között. A zongorásterem, az olvasmányok, a park fehér utjai, a kápolna szines ablakain beszürődő napsugár, a pajkos, jókedvü leánypajtások. És maga előtt a világos fogadóteremmel, a falak nagy aranykeretes képeit látva, egyszerre eszébe jutottak a komoly, félelmetes délutánok, amikor egy-egy csinytevés miatt kegyetlenül ideczitálták őket a fejedelemasszony szine elé.

Akkor tán jobban félt, mint most, ezen a borzadalmas éjszakán. A fejedelemasszony éjjeli köntösben ült az egyik karosszékben s csodálkozva állott föl a helyéről, mikor a leány tétovázó alakja megjelent az ajtóban.

– Hogy kerül ide kisasszony?

Anna térdre esett, feje keblére hanyatlott, mint egy vergődő galambé.

– Itt vagyok, – mondta megtörve, mert itt akarok meghalni ezek közt az áldott falak között…

– Hát mi történt önnel, szegény gyermek?

Leültette az egyik fauteuilbe, haját végigsimitotta jóságos kezével. A leány elrejtette fejét a karosszék bársonyába.

– Másfél év előtt mentem el innen az atyám falusi kastélyába. Mama régen meghalt, csak a sirbolt vasajtaján át beszélhettem vele. Az atyám másodszor is megnősült, az uj asszony gyorsan urrá lett mindenütt, ahol azelőtt a szegény mama volt otthon. Ki törődött volna itt velem? Magam kóboroltam az erdőben, órákig elüldögéltem a park elhagyott helyein, Mihálylyal, az öreg kertészszel beszélgetve. Oh, asszonyom, hányszor visszasirtam ide. Egyszer hazajött Gyuri, a plébánosunk unokaöcscse, aki Pólában volt három évig a tengerészeknél. Gyuri hozzámszegődött az erdőben és gyakran könyezve beszélt a mamáról, aki gyerekkorában fel-fel hivta a kastélyba, kövér lasponyákat hozott neki az éléskamrából és házakat épitett szines kövekből. Néha kisirtam magam a Gyuri keblén és egy tavaszi napon, amikor az erdőben már langyos hóviz öblögette a bokrok friss zöldjét és a kövek alatt álmos katiczabogarak mászkáltak, egy reggel azt ajánlotta, hogy szökjünk meg. Eleintén mitsem akartam hallani erről, de később a sirbolt vasajtajánál esküdött meg, hogy sohasem hagy el. Egy este, mikor az édesatyám nem volt otthon, sietve összecsomagoltunk mindent és lopva elutaztunk az éjjeli gyorsvonattal. Meg sem álltunk Olaszországig, a tengerig…

Hat hónapig kóboroltunk össze-vissza és lassankint minden ékszeremtől meg kellett válni, ami még mamától reám maradt. Egy éjjel valami stájer falusi korcsmában szálltunk meg, ablakunk alatt egy hegyi folyó zugott tova a hegyek felé. Mikor fölébredtem, Gyuri nem volt mellettem és a korcsmáros mitsem tudott róla. A fürészmalom emberei láttak hajnalban egy fiatalembert, aki az erdőnek vette utját, de siető alakját hamar elnyelte előlük a fák sürüje. A major két-három mindenese átkutatta az erdőt, de Gyurinak teljesen nyoma veszett. Egyedül maradtam, idegen emberek közt, jóformán egyetlen krajczár nélkül…

Gyalog indultam tova, az erdőn át. Néha szembetalálkoztam egy-egy vad külsejü suhanczczal, de senkisem emelte rám a kezét. A falukban bámészul néztek rám a felcziczomázott leányok. Egy korcsmából éjnek idején kellett tovamenekülnöm, mert a mulató legények gunyos czélzásokat tettek rám. Hallgató temetők mellett zarándokoltam el, egyszer egy jószivü molnárnál feküdtem két napig. Magamhoz tértem, tovább siettem, a messze hegyek elmosódtak szemem előtt. És egyszer csak leroskadtam, erőm elhagyott, nem jöhettem tovább.

Egy öreg, német asszony háza előtt volt; áldott legyen ez a ház és ez a jó, kegyelmes öreg asszony. Négy hétig feküdtem a magas ágyban, a falusi piktor Krisztus-képe alatt; négy hét mulva tovább indultam innen, egy kicsiny gyermekkel karjaimban…

Kibontotta kendőjét, a gyermek még mindig édesen szunnyadt. Kövér kis ujját szájában tartotta, keblecskéje gyöngén pihegett.

– Igy jöttem tovább, – folytatta a leány. – Elmondjam-e asszonyom, mit szenvedtem e borzadalmas uton? Sokszor azt hittem, hogy az utfélen hunyom le mindörökre a szememet és mégis eljutottam idáig. S mikor éjjel megláttam végre a kolostor tornyát, igy szóltam magamban: Elüznek-e könyörtelenül innen, ahol a jó Isten lakik? Nem adnak-e egy nyugalmas ágyat, ahol egyszer csak véget ér az én passzióm? Tovább kergetnek-e vajjon a hideg, havas éjszakába? És akkor megzörgettem a kaput, amelyen belül boldog voltam egyszer – és most itt vagyok, itt vagyok, asszonyom…

A fejedelemasszony fölkelt a helyéből, szigoru alakja lehajolt a szerencsétlen leányhoz, kezét a fejére tette:

– Fekügyék le, gyermekem, majd reggel megbeszéljük a többit… Bizzék a jó Istenben, az nem hagyja el…

Csöngetett Borbála asszonynak, aki gyorsan tipegett föl a lépcsőkön.

– Vezesse a kisasszonyt a vendégszobába és reggel ne háborgassák, amig föl nem ébred.

Tiz percz mulva békén szunnyadt a leány a szendergő gyermek oldalán. És Borbála asszony nem mozdult el ágyától, hanem valami öreg, pirosbetüs könyvet betüzgetett hajnalig a lámpa gyér világosságában.

III.

A nővérhez, aki a kávét pörkölte, titokzatosan szólt Borbála asszony kora reggel:

– Pszt, csöndesebben, nehogy a kicsike fölébredjen…

Mindenki lábujjhegyen járt, mert egyszerre szétfutott az éjjeli látogatás hire. És e tiszta teremtések közt, akik mellett nyomtalanul suhan el az élet minden piszkossága, senkinek sem jutott eszébe a leány nagy büne, hanem mindannyi az ártatlan babára gondolt, aki jóizüen szunnyad a kolostor békés falai között.

Egy baba a kolostorban, ez valóban különös dolog volt. A fejedelemasszony igy szólt reggel a nővérekhez:

– A babát nem tarthatjuk itt, mert ebből nagy baj származhatnék. Meg kell várni, amig a szegény leány magához tér kissé és akkor visszaküldjük az édes atyjához.

A nővérek fehér capuchonja olykor megjelent a vendégszoba ajtajában:

– Hogy van a baba, Annácska?

– Alszik, – mondta suttogva a leány.

A fehér capuchon fölibe hajolt az alvó gyermeknek, aki álmában szeliden mosolygott. És a nővér megcsókolta a baba tiszta homlokát.

Csodálkozva látták a bentlakó növendékek, hogy a szigoru nővérek kegyesek és elnézők egynéhány hét óta. Békén pihent a hosszu papirnyelv, melyet máskor a fecsegők nyakába akasztottak és rengeteg tömegét osztották szét a jutalmul szolgáló szentképecskéknek. Néha az előadó kisasszony hirtelen abbahagyta a Cartesius-féle ördögöcskék magyarázatát és figyelve emelte föl a mutatóujját.

– Pszt, – szólott – legyenek csak csöndesen egy pillanatra.

Ilyenkor ugy tetszett a jó nővérnek, hogy gyereksirás veri föl a kolostor valamelyik félreeső folyosóját. Ej, ej, ugyan mi baja lehet a babának?

A fiatalabb nővérek félénken nézték olykor, amint Anna a gyerekkel babrál. Néha igy szólt egyik-másik:

– Adja csak ide a babát Annácska, hadd csititgatom egy pillanatig…

Aggódva ringatta karjaiban a kicsikét, mely nevetve nézett a nagy, fehér capuchonra. Néha feléje kapott kövér, dundi kezecskéjével…

Végezvén mindennapi ájtatosságukat, az apáczák kiváncsian kérdezték meg egymást a folyosókon:

– Fölkelt-e már a baba?

A fejedelemasszony maga dugdosta a piskótát a gyermek édes ajkacskái közé s a nővérek tapsoltak, amikor a baba végig megette az édes, omlós süteményt.

Egy reggelen azonban igy szólt a fejedelemasszony:

– Ama szegény leány erős és egészséges lett az Isten mérhetetlen jóvoltából. Most már nem szabad tovább itt tartanunk őt, mert nagy baj származhatnék kolostorunkra. Jövő héten utnak fogjuk inditani az édes atyja kastélyába.

– És a baba? – kérdezte az egyik nővér.

– A baba vele megy, hiszen csak nem tarthatunk csecsemőt a kolostorban…

Elszéledtek a nővérek, de senkisem evett ezen a napon. Mi lesz a kolostorral, ha a babát elviszik innen? Oh, édes Istenem, milyen szomoru élet virrad a hideg elhagyott folyosókra. Az apáczák imájuk végeztével még egyszer térdre estek a Szüzanya szobra előtt:

– Kegyes égi asszony, – rebegték – ne engedd, oh ne engedd, hogy a babát elvigyék a kolostorból…

A Szüzanya meghallgatta kérésüket, mert a fejedelemasszony igy szólott hétfőn este:

– Holnap kellene elküldenünk a szerencsétlen leányt, de hiszen nem tudunk megválni a gyermektől. Maradjanak hát tovább is a kolostorban, de a jó Isten legyen velünk… Mert ha a méltóságos püspök értesül valahogy erről a titokról, nagy veszedelem származik belőle mindnyájunkra…

De a püspök nem jött és a baba pompásan fejlődött. Ha nevetett, mintha napsugár és gyöngyvirágillat lopódzott volna be a folyosókra, ha sirt, lehajtott fővel jártak ide-oda az apáczák. Ilyenkor aggódva bujtak össze egy sarokban a fehér capuchonok:

– Mi baja lehet, ugyan mi baja lehet?

Husvét előtt két héttel Borbála asszony magából kikelve jelentette az egyik nővérnek:

– A méltóságos püspök fogata állt meg odakünn a kapu előtt.

IV.

Szerencsére volt még annyi idő, hogy a gyermeket elrejthessék a kápolna sekrestyéjébe. A püspök titkárával jött s derülten hallgatta végig a növendékek feleleteit. Később helyet foglalt pár perczre a fejedelemasszony szalonjában, majd a nővérek kiséretében végigjárta a folyosókat és szobákat s a kápolna bársony térdeplőjén is meghajtotta őszbeborult fejét.

Ekkor történt, hogy a sekrestye bezárt ajtaján át gyereksirás hallatszott az imádkozó egyháznagy fülébe. A fejedelemasszony elsápadva suttogta:

– Oh, kegyes asszonyunk, most légy velünk…

A püspök fölkelt helyéből és szeme szigoruan járta végig a nővérek aggódó csoportját. Mint egy sereg vergődő galamb, hajoltak össze félénken az apáczák hófehér fejkötői. A püspök csodálkozva kérdezte:

– Micsoda gyereksirás ez?

Felnyitotta a sekrestye ajtaját s ime, a padló kőkoczkáin, egy puha vánkoson megpillantotta a gyermeket, amely keservesen sirt.

– Honnan kerül ide ez a gyermek?

A fejedelemasszony lehajtotta a fejét.

– Egy szegény leányé, aki itt keresett menedéket. Nem volt szivünk, hogy elkergessük innen, mert mindannyian beczézgettük a gyermeket és nem volt bátorságunk, kötelességünkhöz hiven, bevallani vakmerő cselekedetünket…

A püspök összeránczolta szemöldökeit, de e pillanatban egy napsugár szökött be a sekrestye magas ablakán és tündöklő fényességbe vonta az aranykeresztet, amely az egyháznagy nyakában lógott. A gyermek abbahagyta a sirást és kezecskéjével a kereszt felé kapott. Mezitelen lábaival vigan kalimpálni kezdett és nevetve tekintett a püspök szigoru arczába.

A fejedelemasszony ijedten állt ott, de a püspök most tréfásan simogatta meg a baba kövér kezét.

– Topp, baba, topp! – mondta neki szeretettel.

Meg egyszer visszanézett a babára, mely nagyszerü kedvvel hempergette magát a beáradó napsugarakban. Azután nyájasan bucsut intett az apáczáknak és titkárával együtt elhajtatott a kolostor elől.

Egy kinevezés története.

I. A gránátos szép ember volt.

Az ötnapos parlamenti szünetet az államtitkár arra, használta föl, hogy a felesége uj birtokát megtekintse. Alsó-Zsilipvölgyet Helén a saját pénzén vásárolta még deczemberben, de azóta sem ő, sem a férje nem szabadulhatott el a fővárosból. Uj beruházásokra lévén szükség, Helén irt neki Mentoneből, hogy az első alkalommal ránduljon le, s az államtitkárnak éppen apropos-ra jött a parlamenti bizottságok lomhasága. Mig a törvényjavaslatokat a nehézkes gépezet lemorzsolja, ő éppen visszatérhet a zsilipvölgyi kastélyból.

A kupéban rajta kivül senkisem ült. Eleintén egy uj regényben lapozgatott, de később megunta a bamba márki történetét, aki mindig szentimentális ömlengésekben tör ki, ahelyett, hogy férfiasan megmondaná, mit akar? Kiment az összekötő folyosóra, s a hegyeket nézte. Türhetetlennek tetszett előtte, hogy most hatodfél óráig egy üveges kalitba legyen zárva, s mikor megfordult, egy apró czipőtalpat pillantott meg a szomszédos kupéban, a bolyhos utazó-szőnyeg alatt.

– Tehát utitársam is van! gondolta kissé vidámabban.

Óvatosan benézett az ablakon, de nem látott sokat. Mindössze egy kékfátyolos szalmakalapot, s egy apró kezet, mely az utiszőnyegen pihent. A méltóságos urnak viharos fiatalsága volt, s a nők iránt való lelkesedéséből még mindig megőrizett egy gyüszüre valót. Igy töprengett hát magában.

– Végre is, miért ne lehetne szép és fiatal?

Nem volt szükség arra, hogy ezt a gondolatot szuggerálja magának, mert az utitársnő nemsokára fölébredt. A kék fátyol alól egy pisze orr s két világoskék szem bukkant ki, s a halványsárga utazóköpeny lágyan övezett körül egy karcsu női derekat. Az államtitkár meglepetve dörmögte:

– Hiszen ez Ujhelyi Ninus…

Ismerte ezt a zseniális leányt az ő főváros vendégszerepléséből, mert Ujhelyi kisasszony többször föllépett a divatosabb operettekben. Szerződése nem volt, de minden órán várták, hogy az igazgató a szinházhoz csatolja. Az államtitkár többet is tudott felőle: hogy az atyja kórházi hivatalnok, anyja nincs, hogy ugyszólván egészen a saját lelkiismeretére van bizva. Elsőrangu lelkiismeret volt-e ez, vagy kissé gyürődött már: erről sokat vitatkoztak a müvészi körökben.

Bólintott a fejével, Ujhelyi kisasszony mosolyogva visszaintett. Nem volt kétség, hogy ő is ismeri az államtitkárt, – ugyan ki ne ismerte volna őt? A jövendőbeli miniszter – a képviselőházban meg voltak győződve, hogy az lesz – letette hivatalos arczát, s oly barátságosan tekintett az énekesnő felé, mint régente szokott, boldogult segédfogalmazó korában. Mikor a primadonna kilépett a folyosóra, gyorsan fölhasználta az alkalmat, hogy bemutassa magát:

– Dánosi vagyok! – szólt meghajolva.

Ujhelyi kisasszony pirulva válaszolt:

– Tudom, sokat látom…

– Talán a Házban?

– Nem, az utczán, konczerteken, mindenütt. Legutóbb Ő Felsége bevonulásánál, mikor a világoskék diszmagyart viselte…

Az államtikár lekötelezőleg szives volt.

– Oh, Kegyed sem ismeretlen előttem… Tudja, ott voltam, mikor a hires Gesztenyesütő-dalt énekelte…

– Az Épitő-Iparosok hangversenyén?

– Igen, igen, a tapsolók között.

– Kár, – szólt Ujhelyi kisasszony – mert szebben énekeltem volna, ha ezt tudom…

Dánosi czukorral kinálta, később leültek. A méltóságos ur vigan csevegett, mint egy festő vagy egy diák. Beszédközben megkérdezte:

– Hova utazik?

– Nyitrára, ahol szerdán játszani fogok. Denise de Flavignyt adom, a Nebántsvirágban. Szép leszek, maga az uniformis másfélszáz forintomba került.

– Denise-t, lelkesedett az államtitkár, az valóban kedves lesz Kegyedtől!

S minthogy jó zongorista volt és ismerte a franczia vaudevilleket, halkan dudolta:

A gránátos szép ember volt,
És Nürnbergből jött lovon….

Ninus elmondta később, hogy a szerződése még mindig nincs aláirva, mert a direktor kétezer forinttal kevesebbet igér, mint amennyire ő reflektál. Pedig ő alig engedhet többet, mert, fájdalom, szegény leány és nagyon is rászorul a keresetére.

– Majd csak elszánja magát a direktor, – szólt jóakarattal az államtitkár és megadja mindazt, amit Kegyed kiván.

A konduktor, aki valaha dijnok volt a miniszteriumban, később izgatottan ujságolta a fütőnek:

– A méltóságos ur pompás hangulatban van… Egy igazi havannával kinált meg, mikor az imént bent jártam a kupéjában.

II. Utazás Zsilipvölgyére.

Nem nagyon messze az alsó-zsilipvölgyi állomástól, az államtitkár ekként szólott a szép Ujhelyi kisasszonyhoz:

– Vigyen el az ördög minden föllépést és vendégszereplést. Ha van Kegyedben egy kis bohémvér, rám hallgat. Táviratozzon a direktornak, hogy utközben baja esett és szökjék meg velem Zsilipvölgyére. Ne ránczolja a homlokát, hiszen nem gondolok rosszra. A kastélyban a vén tiszttartónéhoz szállásolom, de előbb e momentán-mama jelenlétében rendezünk egy kedélyes vacsorát…

– Méltóságod nem egészen józan! – szólt szemtelenül a kis énekesnő.

Dánosinak tetszett ez a bizalmasság és jókedvüen folytatta:

– Ugyan miért ne tenné meg?… Ismeri ott valaki vagy látja egy teremtett lélek? Zsilipvölgyén nincsenek ujságirók és nincsenek szinházi habituék. A tiszttartó nem gondolkodik fölösleges dolgokon, a tiszttartónénak pedig az lesz a legfőbb gondja, hogy Kegyed jól alugyék az ágyában. Nos, miért haboznék tehát? Biztositom, sohasem fogja olyan jól érezni magát, mint ebben a kétszázéves kastélyban.

– És létezik az a tiszttartóné? – kérdezte Ujhelyi kisasszony szigoruan.

– Becsületszavamat kötöm le, hogy vénségénél csak az erényei bojtorjánosabbak….

A primadonna szeretetreméltóan kényeskedett:

– Nem…. mégsem lehet…. hátha meg tudná valaki….

– Ugy kicsoda tudhatná meg?

Ujhelyi kisasszony habozva dobolt a kupé ablakán:

– Nem…. ne is kivánja…. veszedelmes játék volna….

És villogó szemekkel tette hozzá:

– Pedig, becsületemre, tetszik ez a gondolat… Lássa több bennem a bohémvér, mint akármelyik süldő jogászban…. Egy kissé megugrani a világ elől, ez csöppet sem volna az izlésem ellen….

Dánosi lelkesedve folytatta:

– Ne habozzék, jőjjön…. Miről van szó, végre is…. Együtt fogunk vacsorálni s holnap megmutatok Kegyednek egy csapat rabló-lovagarczképet. A Hydderek, akiktől a kastélyt vettük, hüségesen megőrizék az őseiket. Reggel magunk fogunk nehány pisztrángot és alkonyat táján kilovagolunk….

– Van ott valami szelid paripa?

– Oh, valóságos bárányok egy-egy táltos ló külsejével….

Ujhelyi kisasszony sirt is, nevetett is, akár a habozó gyerekek.

– Ne szóljon, ne beszéljen többet, mert még igazán kedvet kapok hozzá….

– Aztán meg azt is megbeszéljük valami okos módon, mint vehetnők rá a direktort, hogy a szerződést aláirja….

Ninus felállt a helyéből:

– Szavát adja, hogy nem él vissza a helyzettel?

– Hogyne adnám…

– És a vén tiszttartónét nem valami Scott-Walter-féle regényből lopta?

– Csupán közigazgatási müveket olvasok, azokban pedig nincsenek tiszttartónék….

– Jó, tehát hiszek Önnek és elmegyek….

Behivták a konduktort és a legközelebbi állomáson föladatták a táviratot. Mig a vonat lassan czammogott tova a pipitéres töltésen, a villamos hir gyorsan futott végig a végtelen dróthuzalon, mely a világot átövezi.

És a szegény nyitraiak hiába ostromolták a szinházi pénztárt, mert a szép Denise de Flavigny nem fogja elénekelni az ezred dalát…. Denise de Flavigny este kilencz óra tájban egy becsukott batárban ül, mely a sötétben vigan gördül tova a zsilipvölgyi állomásról a kétszázéves kastély felé. Lám, már ott feketéllik a kis négyszögletes torony, mely alatt, bibliai magányosságban ül egy vén tiszttartóné, ki köti, folyton köti a véget nem érő harisnyákat….

III. A Gazdasági Egyesület.

Mikor a batár a sötét gesztenyefasorba befordult, Dánosi ezt sugta az Ujhelyi kisasszony fülébe:

– Pompás kis fészek és nem fog benne más embert találni, mint a tiszttartót és a feleségét.

A nehéz kapuboltozat alatt hirtelen vérvörös fény világitotta meg a batár üvegtábláit, s az államtitkár kissé megütődve tekintett ki a hintó oldalsó ablakán.

– Szavamra, mondta, ugy rémlik nekem, hogy itt fáklyákat emelgetnek….

Mikor a batár befordult a kapu alá, egetverő éljenzés reszkettette meg a boltives csarnokot.

– El vagyok veszve! – dadogta Ujhelyi kisasszony.

Dánosi kiszállt a kocsiból, Ujhelyi kisasszony haja Tizianszerü jelleget öltött az exotikus világosságban. A bejárás körül tizenöt-husz fekete frakkos, fehér nyakkendős ur állott ünnepies tartással, s egy kopasz, érdemrendes hazafi merészen előbbre huzván a kézelőit, a következő beszédet tartotta.

Méltóságos Államtitkár Úr!

A megyei Gazdasági Egyesület hosszu hetek óta várja az alkalmat, hogy Méltóságodat a vármegye területén üdvözölhesse.

Egyesületünk megtisztelte önmagát azzal, hogy Méltóságodat disztagjául választotta, s ezáltal még szorosabbra füzte a kapcsot, mely Méltóságod és a megye közönsége közt már eddig is fennállott.

A gazdasági élet terén, hazánk minden vidékén sok és fontos teendő várakozik a hivatott férfiakra. Hazánk már alkotásánál fogva is agrikulturális állam lévén, legnagyobb érdekeinket a gazdasági és földmivelési ügyek képezik. Szükség van minden buzgó emberre, nehogy a gazdasági válság végzetessé váljék reánk nézve. Méltóságodra számitunk, – ami kis körünk éppen ugy, mint a tágabb haza mely Méltóságodat oly diszes polczra állitotta.

Üdvözöljük Méltóságodat és kérjük szives jóindulatát egyesületünk részére. Ebben a reményben kiáltjuk háromszor szivünk mélyéből: Méltóságodat, egyesületünk disztagját, az Isten a végső határig éltesse, éljen, éljen, éljen!

– Éljen! – zugta rá harsogva a deputáczió Dánosi mosolyogva hajolt meg és igy szólott magában:

– Vinne el az ördög minden gazdasági egyesületet!

De hangosan igy folytatta:

– Köszönöm, Uraim, a megtisztelést és igérem, hogy mindig buzgó tagja leszek egyesületüknek. Most nem szólhatok többet, de majd tetteim beszélni fognak helyettem. Éljen az egyesület, éljenek Önök t. Uraim!

Kezét nyujtotta Ujhelyi kisasszonynak, hogy a kocsiból kisegitse. A deputáczió kiváncsian nézte a szép leányt, aki sápadtan dőlt az államtitkár karjára. De Dánosi elszántan fordult hozzá:

– Engedd meg, leányom, – szólt (s kissé megszoritotta a Ninus karját) hogy a Gazdasági Egyesületet bemutassam….

Ujhelyi kisasszony az életben sem volt rosszabb szinjátszó, mint az operette deszkáin, s bájos mosolylyal válaszolt:

– Mutasd hát be az urakat, apa!

IV. Az aljegyző.

A vacsora fölött az alispán, a Gazdasági Egyesület elnöke, a Ninus jobb oldalán ült. Ő töltötte neki a bort és csodálatos dolgokat mesélt a megye természeti szépségei felől.

– Ha egyszer nyáron jön ide a méltóságos kisasszony és megnézi a zsilipvölgyi vizesést, sohasem fog innen elkivánkozni.

– Egyszer meg fogom nézni mamával, – felelt Ujhelyi kisasszony kedveskedve – ő általában nagyon szereti a természetet.

Az alispán szép tósztja után Kesereő Sámuel, evangelikus lelkész, a megye legkiválóbb szónoka, ékes beszédet mondott az államtitkár családjának gyönyörü virágszálára, a háziasság, a női erények és a hazaszeretet kertjének feslő bimbójára, a méltóságos kisasszonyra.

– Miként a démutka kiválik a tarka virágok közül illatának nemességével, akként válik ki ő is a többi hajadon közül egyszerü és illatos erényeivel….

Nagy éljenzés fogadta a szép hasonlatot, de Ujhelyi kisasszony elfintoritotta az orrát.

– Ha még egy óráig itt maradok, – gondolta magában – ez az öreg pap az ezerjófühöz fog hasonlatosnak találni….

Vacsora után egy fiatal földbirtokos a zongorához ült s magyar dalokat játszott. Mikor a fekete kávét fölszolgálták, Ninus egy perczre közel férkőzött Dánosihoz, s izgatottan sugta a fülébe:

Az a czvikkeres, szőke fiatal ember valaha egy folyosón lakott velünk Budapesten, s nekem gyermekkoromban udvarolt….

Az államtitkár később megkérdezte az alispánt:

– Kicsoda az a szőke, czvikkeres fiatal ember?

– Az Német ur, törvényszékünk aljegyzője.

– Intelligens embernek látszik, küldje csak ide….

Az államtitkár maga mellé ültette Német urat, s hosszabb megszólitással tüntette ki. Német ur elmondta, hogy Budapestre szeretne jutni, de ehhez, fájdalom, nem sok reménysége van. Pedig minden kivánsága oda hivja és itt van lenyügözve egy kicsiny, vidéki városban.

– Sokat jár Budapestre? – kérdezte érdeklődve az államtitkár.

– Minden télen. A farsangban rendesen ott töltök pár hetet, s végig tánczolok nehány bált. Az idén a méltóságos kisasszonyt is láttam az Épitő Iparosok bálján….

– Igen? – kérdezte mosolyogva az államtitkár.

Megkinálta az aljegyzőt egy szivarral, később ujra cerclet tartott az urak között. Az alispánnak megigérte, hogy legközelebb lejön a Gazdasági Egyesület közgyülésére. Az evangelikus papnak szemébe mondta, hogy nála különb orator nem igen találkozik a parlamentben….

Két óra felé Ninus kijelentette, hogy álmos. Az urak kezet csókoltak és visszavonultak kijelölt lakosztályukba. A gesztenyefasorra és a kastélyra fekete éjszaka borult.

V. Német Elek.

A „Budapesti Közlöny” egyik utóbbi száma a lap élén a következő kinevezést közölte:

Ő felsége a király az igazságügyminiszter előterjesztésére Német Elek zsilipvölgyi járás-birósági aljegyzőt a budapesti X. kerületi járásbirósághoz kir. aljárásbiróvá nevezte ki.

Szilveszter testvér álma.

Nem tudom, emlékeznek-e önök a jó Szilveszter testvérre, a kit valaha az utszéli komédiások kocsijába kergetett a juliusi vihar, s a ki a signor Artignelli pompás rüdesheimi borától annyira megfeledkezett egy délutánra az ő istenes hivatásáról. A szegény fráter, a ki azon az estén szégyenkezve borult le a kegyes szüz szobra elé, még mindig sorra járja laptikájával a környék országutját és falvait… De az üzlet rossz és a koldulás alig jövedelmez valamit… A kolostorban szomoru élet van mostanában, s a levert atyák még Dominik urnak, az ő hires franczia szakácsuknak is fölmondani készülnek…

Szilveszter-testvér, a kinek zöldes reverendáját az utolsó kukoriczacsősz is ismeri, ezt a prédikáczióját mondta el a domborádi bucsun, ahova a Bakony minden ájtatos svábja, parasztja összegyülekezik évenkint.

*

Oh, kedves fiaim, milyen rettenetes álmom volt a mult éjjel!… Azt álmodtam, hogy örökre behunytam a szememet és Filemon, a szegény csacsi, árván maradt utánam az istállóban. A laptika, amelyet ti mindannyian ismertek, nem nyikorgott többé az országutakon, s az öreg gvárdián a kolostor templomában meghatva énekelte utánam a rekviemet. A páterek egy nap szomoruan szürcsölték a Dominik ur aranysárga levesét, mert Szilveszter-testvér, az ő leghivebb szolgájuk, örökre bucsut mondott a földieknek.

Meghaltam, édes fiaim, mint egy béka. Lelkem odafenn lebegett az aranyosszélü felhők között, a honnan a legmagasabb hegy is akkora, mint egy vakandturás. Mindig messzebbre, mindig magasabbra távolodtam el tornyaitok fölül és a szivem, higyjétek el, nem volt egészen fájdalom nélkül.

Esteledett, a mikor a mennyország kapujához megérkeztem. Fáradt voltam a hosszadalmas utazástól, de azért levertem magamról az ut porát és meghuztam a csöngettyüt a kapu mellett. Szent Péter, a mennyország kapusa, kinézett egy pillanatra a rekesztéken, s látván, hogy az ur egy szegény szolgája áll előtte, készségesen kinyitotta a kapu szárnyát. Egy hasadéknyira beláthattam a mennyországba. Oh, édes fiaim, milyen gyönyörü volt ott minden! A ködszerü, aranyos épületekből tulvilági zene hallatszott, szeráfok, szárnyas angyalok sürögtek föl-alá… Egy hatalmas karosszékben megpillantottam a megboldogult püspököt, aki az üdvözültek mosolyával hallgatta egy rózsaszinü angyal udvarlását.

De Szent Péter nem engedte tovább, hogy elbámészkodjam, hanem nyájasan megszólitott:

– Szólj, ki vagy édes fiam?

– Szilveszter testvér, válaszoltam alázatosan.

– A kolduló barát? – kérdezte most Péter, a szemöldjét összevonva.

– Igenis, rebegtem.

Szent Péter haragosan rám nézett és hirtelen becsapta az orrom előtt a mennyország kapuját. Jaj, édes fiam, mennyire megrémültem! Remegve szóltam be a hasadékon, mint egy bünben talált gyermek:

– Oh, hatalmas szent, hát én ki volnék zárva a menyországból?

Szent Péter hidegen válaszolt:

– Nem itt a helyed, szegény barát, a mennyek nem fogadnak be…

– És miért? – kérdeztem halványan s a térdeim megcsuklottak rémültömben.

De belülről senkisem válaszolt. Szent Péter otthagyott a kapunál, a rekeszték kis rézajtaját becsukták. Ott álltam, édes fiaim, a hideg, homályos magasságban, csak nagy távolról gyujtogatták föl a csillagokat. Elképzelhetitek-e, jó emberek, milyen rettentő gondolatok küzdöttek az agyvelőmben? Hát kegyes életemnek, lemondásomnak, bün nélkül való istenfélelemnek az lenne a jutalma, hogy a tisztitótüzbe kerüljek, avagy – Uram bocsáss! – a pokol iszonyatos lángjai közé? Kétségbeesve zörgettem a hatalmas kapun, de egyetlen lélek sem válaszolt.

Ki tudja, meddig álltam ott, mikor egyszerre nagy fényességet látok föltünni a föld felől. Mintha szines fáklyák közeledtek volna a felhők alól, a pillantásom elveszett a napsugárban. A fényesség mindig közelebb jött, mig egyszerre ott állt meg mellettem, a mennyország kapujában.

Jaj édes fiaim, mint káprázott a szemem! A menet élén az elhunyt érsek haladt, tündöklő, biborszinü öltözetben, mellén ott függött az aranykereszt. Mert az érsek aranyos palotájának ugyanazon a napon volt halottja, a melyiken én, szegény, szőrcsuhás barát, örökre behunytam a szememet. A hatalmas egyháznagy érkezett most ide a mennyországhoz s egy szelid arczu, szőke angyal sietve meghuzta a csöngettyüt…

Oh, istenfélő hiveim, mennyire másként fogadták őt, mint engem… Szent Péter hajlongva közelitett és alázattal tárta fel a kapuszárnyakat. És még láttam, amint a nehéz biborruha méltóságosan besurran a mennyekbe, hol milliónyi csillag fénylett hófehér világosságban. És megharsantak a mennyei trombiták, az angyalok édes diszkantja megcsendült, mintegy üdvözletképp. Mindenütt hajlongva fogadták a megboldogult érseket, láthatatlan orgonák zugtak…

Szent Péter is rajta felejtette a szemét, a kapu nyitva maradt egy pillanatra. Lopva surrantam be, de a mennyország kapusa most hirtelen észrevett. Ismét haragosan, visszautasitólag kiáltott reám:

– Menj, semmi kereseted a mennyországban!…

Leborultam Szent Péter saruihoz és sirva öleltem át lábait. Könyörögve szóltam:

– De miért? Azt mondd meg legalább, miért vagyok számüzve a mennyekből?

Péter megsajnált és részvéttel tette a fejemre az ő nagy, jóságos kezét. Kissé melegebben szólott:

– Kelj föl, szegény Szilveszter testvér, kelj föl. Pihenj meg itt a portásszobában és halld meg, micsoda bünnel vagy vádolva…

Megtörten ültem le, mig ő sajnálkozva nézett végig.

– Nagy a bünöd, jámbor fráter és a tisztitó tüzekben kell vezekelned hosszu éveken át. Mert mit tettél teljes világi életedben? Potomságokért vesztegetted az Ur szentséges igéit. A kinyilatkoztatásokat, az Isten örökös igazságait te romlott kalarábéért, elsorvadt káposztáért, eczetes borért vesztegetted. Hát igy becsülted meg, mit a Szent Atya reád bizott valaha? Hiszen évszám se szedtél össze néhány jóravaló csirkét és a szép, sárga kappanoknak, az aranyszinü somlyai bornak, a kövér, rőt nyulaknak még szinét sem láttad hosszu zarándoklásod alatt. Hát az Ur szent igéiért te csenevész sárgarépát, rothadt burgonyát fogadtál el cserében? Ugyan szégyeld magad, boldogtalan testvér. Lám, az elhunyt érsek jobban megbecsülte, amit az Isten kegyelme reája bizott. Láttad-e, micsoda tornyos házban lakott? Hat fehér ló huzta a hintaját, amelyen parókás, libériás hajdu ült. Bezzeg az ő kegyes tanitásait nem megzápult tojásokkal fizették. Aranyos, ezüstös tálakból evett és tokajit szürcsölt naponkint. Kövér ujjain gyémántos gyürüket hordott, mint maga az uralkodó fejedelem. Menj, Szilveszter testvér, te nagyot vétkeztél. Menj, hogy a purgatórium kapuit gyorsan fölnyissák előtted…

Szólt és kituszkoltak a kapun. Én pedig, édes fiaim fázva, mezitláb indultam meg azon a göröngyös uton, amely a tisztitó tüzek felé vezet. Mentem, mentem, mig szerencsésen fölébredtem álmomból…

– Akarjátok-e hát jámbor hiveim, hogy igy járjak, ha egyszer a szememet behunyom? Vegyétek lelketekre ezt a különös álmot, mert az Ur szól hozzátok belőle. Minden kövér kappannal, minden átalag jó borral közelebb visztek a mennyországhoz…

*

Filemon, a Szilveszter testvér öreg csacsija ugyancsak nyujtogatta a derekát másnap, a kolostor kényelmes istállójában. Teljes életében nem erőltette meg magát annyira a drága nyalánkságok czipelésében, mint ezen az áldott hétfői napon.

Alkonytól hajnalig.

Délután ötig várt, de hiába. A szolgának, ki a fáradsággal megkomponált levelet átadta, Kamuthyné csupán azt üzente ki a szobaleánynyal:

– A választ majd később küldöm el!

Reggel tiztől délután ötig, ez több volt, mint a mennyit Bojár Pál ur gyönge ideig elviselhettek volna.

Szivarját izgatottan hajitotta el a virágos szőnyegre s ujra fölugrott iróasztala mellől. Ugy érezte, hogy meg kell őrülnie, szive nyugtalanul dobogott. Csöngetett az inasnak, aki ma szünetlenül ki és bejárt s igy szólt:

– Menj le a sarkig s nézd meg, nem hozza-e még valaki a nagyságos asszony válaszát? Ha igen, ugy vedd el tőle a levelet és hozd föl!

Endre nyugodtan fogadta a hóbortos parancsot, ezek a rohamok nem voltak ismeretlenek előtte. Jól tudta, hogy Bojár ur, a gazdája, kinek idegeit már Közép-Európa minden doktora végigtapogatta, egy szeretetreméltó bolond, aki nem ismert mérsékletet, mikor valami vágy avagy gondolat megfészkelte magát a lelkében. A budapesti társaságok e csinos és elmétől sugárzó gavallérja igazi zsarnok volt, aki előtt nem létezett lehetetlenség s aki a naptól föltétlenül elvárta volna, hogy az forogjon a föld körül, ha ezt ő határozottan megparancsolja neki. Egy véghetetlenül önző, de kedves, szimpatikus fiu volt, aki a percznyi hangulatai szerint rendezte be az életét.

A harmincz éves Kamuthyné azonban mindennek daczára egy kissé tovább tartotta magát, mint amennyire a Pál ur türelme kiterjedt. Szivesen csevegett vele, néhány keringőt együtt tánczoltak, a virágait elfogadta s pompás fehér fogaival üdén rámosolygott olykor-olykor; de egyéb nem történt. Mindez kevesebb volt a semminél, pedig Pál, ez a modern „homme à femmes”, szünetlenül rászorult az asszonyi kegyek derüjére. Az özvegy, akinek szép vállát a farsangon az egész Budapest megbámulta, még csak egy magányos vacsorára sem hivta meg, holott Pál szentül meg volt győződve, hogy ez a legkevesebb, amivel tartozik neki.

Endre, aki csak félhat táján jött vissza, lemondóan intett a kezével:

– Semmi, nagyságos ur, a látóhatár üres. Meg most sem jő senki a válasszal.

– Pusztulj hát! – mondotta Bojár, ki a szegény komornyikot okolta, hogy a szerelmi leveleit nem fogadják kedvezően.

Ugy rémlett neki, hogy ő a világ legnyomorultabb embere, akin az egész társaság kaczag s hogy Kamuthyné e perczben okvetetlen a kedvesével cseveg a kis szalónja egy zugában, mert hiszen lehetetlen, hogy kedvese ne volna. Pál ugy érezte, hogy meg van csalva, hogy nevetségesen kijátszszák.

Szerette volna, ha most valami nagy dolgot követhet el, ha meglőheti vagy megmérgezheti magát, csakhogy a kegyetlen asszony jókedvét elrontsa. De a boszu még sem édes, ha az ember önmaga mitsem tud róla s Pál csakhamar lemondott arról, a tervről, hogy a szerelmes borbélyok szisztémája szerint véres tragédiákat alkosson a képes napilapok számára.

A nyaka szinte megmerevedett a forgatástól; képtelen volt tovább arra, hogy az ablakon kileskelődjék. Visszajött egész az iróasztalig, hol egy pillanatig gondolkodva megállott. A papir, az elefántcsonthoz hasonlatos, krémszinü Margaret Mill hivogatóan mosolygott reá. E perczben meg volt győződve, hogy még egyszer irnia kell neki, mert különben annyi ereje sem volna, hogy az utczára kimehessen.

Fölkapott egy tollat s remegő jobbkeze izgatottan szaladt végig a sima, viznyomásos papiron. Meg sem gondolva, mennyire nevetségessé válik, idegei tulfeszültségében csupán e pár sort irta bele a levélkébe:

„Ha ma estig nem fogad magányosan, pontban kilencz órakor habozás nélkül főbelövöm magam. Cselekedjék ugy, ahogy tetszik, én véglegesen határoztam.”

Ugy érezte, hogy meg is teszi, amit leirt s ez erőssé és bátorrá tette. Rögtön csöngetett Endrének.

– Ezt a levelet vidd el Kamuthynéhoz! Válaszra nincs szükség.

Nyugodtabbnak és könnyebbnek érezte magát, amikor Endre kikanyarodott a köruton. Egy ideig figyelemmel kisérte, ahogy a nagy grófi sarokház mögött eltünik, de csakhamar végleg otthagyta az ablakot, amelyen át egész délután kémlelődött. Fölhasználva ezt az utolsó merész coupot, az idegesek ismert reakcziójával most egyszerre csodálatosan jól eső nyugalom terjedt el a lelkében s valami kéjelmes bizonyosság fogamzott meg benne, hogy a kivánsága teljesülni fog. Bár hihetetlen, de Bojár Pál ur fütyörészve sétált át a hálószobájába, hogy a toilettejét egy kissé rendbeszedje.

Az Andrássy-uton hullámzottak a sétálók, csipkés, rózsákkal diszitett asszonyi kalapok mozogtak föl meg alá, s egy-egy kaczér fehér toll meglibbent az urak tavaszias kabátjai között. A kávéházak csikos vászonernyői alatt piros ajkak szürcsölték a kávét s krémet, fagylaltot csipkedtek, hogy az alkonyi órák melegségét megenyhitsék. Pál, a gallérjai közt szemlét tartva, élénk vágyat érzett, hogy a hullámzó tömegbe elegyedjék s kissé átszellőztesse a fejét e szomoru nap után, amelyet lakásában eltöltött. A nyakkendők gazdag arzenálisát müértő szemekkel vizsgálta végig s csakhamar egy szürke saccóban is megállapodott, mely valóban pompásan illett a mellény halványkék virágocskáihoz. Ahogy igy könnyü kalapjában, sétapálczáját suhogtatva a hófehér lépcsőkön lefelé haladt, bizonyára senki sem nézte volna ki belőle azt az embert, ki esti kilencz órakor egy revolverlövéssel fogja az élet tragédiáját befejezni.

Kifelé tartott a ligetnek, ahonnan száz és száz fogat gördült befelé, a fényes tavaszi versenyek végeztével. Egy csomó ismerős kalapot emelt előtte. Pál mosolyogva viszonozta. Az Eötvös-utcza sarkán egy miniszter kocsijával találkozott s a kegyelmes ur barátságosan intett feléje a kezével. Az öngyilkosjelölt friss levegőt szivott a tüdejébe, s biztos tudatában annak, hogy a kabátja kitünően áll, határozottan érezte, hogy az élet föltétlenül pompás dolog. Érezett ugyan valami hiányosságot – a gomblyukba okvetetlen kellett volna egy rózsabimbó – de ez a gond is csakhamar semmissé lett; az egyik mór-villa táján a sors küldött utjába egy virágárus-leányt. Pál czigarettára gyujtott s kényelmesen himbálódzott tova a liget világoszöld fái felé.

A Stefánia-ut fehér porondján egy éles hang kiáltott feléje az ut másik oldaláról:

– Szervusz Bojár!

Kunó volt, a kis Kunó von Teucht-Hammer, a 9. vadászezred főhadnagya, a kivel együtt szolgált néhány esztendővel ezelőtt egy apró, erdélyi garnizónban. A két vidám fiu akkor a Boccacio flórenczi napjait honositotta meg a transszilvániai hegyek között, hol a környék egész fegyverfogható ifjuságát demoralizálták. A kaszinóban ma is iszonyodva mesélnek a monstre-apportirozások és az éjjeli zenék felől, amelyektől hét mértföldnyire sem maradt ment senki, aki valamirevaló vállfüzővel szoritotta össze a derekát. A polgári családokban már az asztalra adták a levest, mikor a kisbőgő végső hangjai elolvadtak a levegőbe.

Kunó az unokanővérével ment, a szőke Thalheimnével, akit férje, az őrnagy nagyon is sokat hagyott ama köteles oltalom nélkül, melyet az egyetemi templom oltára előtt megfogadott. Eliz naphosszat mindenféle rossz társaságba kószált, utczáról szalónba, mert Kunót és a többi léhütőt igazán nem lehetett jó társaságnak mondani. Valóságos fiu-temparamentum fejlődött ki e bájos, szőke asszonykában, aki egy karusszelen az összes férfiakat homályba döntötte a lovaglásával.

Pál meghajolva köszönt, mire Thalheimné pajkosan intett feléje:

– Jőjjön, jőjjön csak, rossz pénz!

Kunó, ki félszemmel a Thalheimné csinos huga felé sanditott, malicziával fordult a kis leány felé:

– Menjünk előre Vilmácska, mert az efféle jeleneteknél fölösleges a karzati közönség.

Kettesben mentek tova a Stefánia-ut tavaszias zöldjében, hol mosolygó arczok jöttek szembe velük s világos nyári ruhák, a saisont megelőzve, szivárványos csikot vontak a hullámzó tömeg feketeségébe. Két ezüstzablás, szénfekete orosz paripa hánykolódva vonta maga után egy szinésznő ismert fogatát, mely kellemes feltünést keltett a vasárnap végtelen kocsitengerében. A lombokon át dörmögve hangzott idáig valamelyik ligeti korcsma bőgője s illat, fény áradt szerte az egész mindenségen. Pál mondhatatlanul jól érezte magát, s a szive csordulásig tele volt azzal a gyönyörüséggel, amelyet a tetszés tudata ébreszt a könnyelmübb lelkekben.

Nyolcz felé, mikor sötétedni kezdett, Kunó dörmögve szólt hátra:

– Mindez gyönyörü asszonyom, de az embernek étvágya is van némelykor. Már egy félóra óta csupa sültet és tornyosuló, harmatos salátákat látok a lelki szemeim előtt.

– Igen, ez ő, – szólt Thalheimné – örökös próza és étvágy!… Ennek az embernek a zöld természet a fejes salátát juttatja az eszébe, még pedig valószinüleg tojással… De mi tagadás fiaim, e pillanatban magam is éhes vagyok…

– Hol parancsolják a vacsorát?

Az asszonyka most hirtelen Kunóhoz fordult:

– Ha hoznál egy kocsit, mondanék valami okosat. Mari nem készült ugyan, de ha eljöttök, szivesen látlak mindhármatokat vacsorára! Valamit csak összeütnénk hamarosan, akárcsak a falun, vagy valami eldugott nyárilakban…

Pál, akit az ilyen tervek roppantul lelkesitettek, tapssal fogadta a Thalheimné eszméjét:

– Pompás, ragyogó, elragadó gondolat! Egy-kettő, ide azzal a kocsival!

Thalheimék Budán laktak, valahol a Krisztinaváros szélén, ahol üvegburás kerti lámpák körül szoktak vacsorálni a platánok alatt, miközben bugnak a hajósipok s egész idáig elhallatszik a kis csavargőzös kerekének lármája. Maga az őrnagy természetesen most sem volt még odahaza, s a kis társaság házigazda nélkül volt kénytelen végigcsipkedni a Mari hevenyészett menüjét.

Édes este volt, a lámpa körül sok száz apró pillangó röpködött, s a fehér asztalkendő lehullott zöld levelekkel volt telestele. Pál kifejezhetetlen poézist érzett a lelkében, ahogy a bájos és kaczér asszony csipkés karja lágyan odafeküdt az övéhez. Tizenegy óra volt, tehát kettővel több annál a végzetes időpontnál, melyet az élet végső hátárául jelölt ki. De e perczben, a Thalheimné csillogó szemébe tekintve, Pál mire sem gondolt kevésbbé, mint hogy az élet gyönyörüségeitől megváljon.

Amig Kunó a kis leánynyal ingerkedett, Eliz kipirulva sugta a szomszédjának:

– Holnap nem lehet, de tán szerdán… Ebéd után az őrnagy a parancsnoksági irodába megy, kettő után szivesen látom, ha eljő… Ámbár unatkozni fog, mert olyankor Vilmácska sincs idehaza…

Kunó később mindenáron éjjeli zenét akart adni Thalheimének, de mivel czigányok nem akadtak a közelben, fájó szivvel bucsuztak el a szép asszonytól. A két jó barát körülbelül husz éjjeli kávéházban ivott egy-egy piccoló kapuczinert, majd bizonyos lelkesedéssel tértek át a knikebájnra egy külső lipótvárosi kávémérésben. Itt Kunó, reggelig mindegyre azon fáradozott, hogy a főpinczért egy erdélyi oláh nótára megtanitsa, hat óra táján pedig támolyogva kisérte haza Bojárt, ki a lépcsőn csak szigoru titoktartás kikötése mellett volt hajlandó kijelenteni, hogy az Isten akkor remekelt igazán, mikor az asszonyokat megteremtette.

Az inas, ki a villamos csengető egyetlen nyomására ajtót nyitott, ijedten állt meg a gazdája előtt.

– Jaj, csakhogy itt van már a nagyságos ur?

– Mi történt? – szólt Pál kedélyesen.

– Esti nyolcz óra óta a nagyságos asszony minden félórában ide küldött egész éjfélután egy óráig. Akkor a szobaleány itt hagyta ezt a levelet, hogy a nagyságos urnak, bárhol találjam is, még az éj folyamán átadjam.

Az oláh nótát fütyörészve, Pál vidáman tépte föl a lilaszin levélke boritékát. Csak az a pár sor állott benne:

„Az Isten szerelmére kérem, legyen esze és ne ölje meg magát ily bolondságért! Kivánjon bármit, jöjjön amikor akar, de mondjon le erről a rettenetes őrültségről!”

– Szeretnek bennünket, fiam, – mondotta Pál, amig a ruháit ledobta magáról.

S boldog mosolylyal szunnyadt el, mint valami ártatlan gyermek, mig az asszony – komolyan véve ezt a nevetséges don Quichotte-ot – reggeli hatig virrasztott, fejét a kezére támasztva.

A tengelicz és a maczkó.

Egy közös barátunk a minap valami Jánosi Gyuri nevü urnak mutatott be a városligeti arénában, s később, mikor egy ligeti korcsmában együtt vacsoráltunk, Gyuri ur elmesélte, hogy két hónap előtt helyezték át Alsó-Kubinból Budapestre. Az árvamegyei székváros hirtelen eszembe juttatta életemnek egyik furcsa epizódját, s borozás közben megkérdeztem Jánositól:

– Ismerte-e Kubinban a vörös Plecht Anicát?

Jánosi elnevette magát.

– Miért kérdi?

– Mert Plecht Aniczának valaha naponként irtam a szerelmes leveleket.

– Hogyan, ön ismerte a kis Plecht Aniczát?

– Dehogy, sohasem láttam életemben.

– És szerelmes leveleket irt neki?

– Igen, – sőt ha akarja, el is mesélem, hogyan történt.

Jánosi valami csodálatos érdeklődéssel szögezte rám csillogó szemét, én pedig elmondtam neki a szerelmi levelezés történetét.

– A kis Plecht Aniczát öt év előtt jegyezte el egyik bizalmas barátom, valami bodóházi Német Albert. Német bérlő volt a káptalan birtokán, s huszonöt percznyire lakott a székvárostól, én pedig mint vakácziózó diák, odahaza lebzseltem a nyáron át. Mikor délutánonkint a puskámmal odakünn kóboroltam a vetések között, Albert néha rám kiáltott a szérü mellől, vagy a kis vadászkocsija bakjáról:

– Hé, van-e egy kis időd, amit nekem szánhatsz?

Gondolkodva számitgattam magamban.

– Nincs sok, de talán mégis szánhatok neked valamit. Most julius eleje van, – körülbelül szeptember közepéig ráérek.

Német tréfásan bökött meg ezüstcsillagos ostorával.

– Bolondos, nem hetekről van szó, hanem csupán egy félóráról, vagy egy óráról, ami alatt egy ékes levél elkészül.

Fölültetett maga mellé a bakra és gyorsan behajtattunk a sárga, földszintes urasági kastély elé. Albert gondosan szedett elő a selyempapirok közül egy doboz rózsaszinü levélpapirt, s dugóhuzóval bontott ki egy ujdonatuj alizarinos tintakorsót.

– Itt van, – mondta – talán ennyi tintával beéred.

– Hát micsoda levelet irjak?

– Hallgass ide, – szólt. Tudod, hogy paraszt voltam egész életemben és soha sem bibelődtem az irással. Két hét óta jegyese vagyok egy gyönyörü kis leánynak, aki örök időkre rehabilitálta előttem a vörös szint. Az ember utoljára is nem irhatja azt a mennyasszonyának, hogy a csürjét uj szalmával födette be, vagy hogy egy béresét éppen tegnap verte beteggé. Az ilyen fiatal teremtés valami egyebet akar, valami holdvilágos, tejhabszerü állapotot, valami… de tudja az ördög, hogy minek is nevezzem. Te hat éves korod óta egyre a tintát nyalod, – bizony Isten, összeüthetnél a számomra valami ékesen hangzó mesterséget.

Fitymálva csettintettem az ujjammal.

– Ujjé, hiszen a kis ujjamban van az egész. Jobb emberre nem találhattál volna, ha tizenkét vármegyét összejársz. Ha akarnám, beszélhetnék magamról egyet-mást, de jobb lesz, ha a sanda Naczát kérdezed meg egyenesen.

– Ki az a sanda Nacza?

– A sanda Nacza tiz esztendő előtt szakácsné volt az édesanyám házában és harminczöt éves szive egész fiatalságával szeretett egy nagyszakállu ácslegényt. Mikor az ácslegényt katonának vitték, Nacza előttem öntötte ki a szivét s engem nevezett ki prokuristául az összes szerelmi ügyeiben. Ha láttad volna, micsoda leveleket irtam a konyhában egy megcsorbult petroleumlámpa alatt, egyszerüen térdreborultál volna előttem. Nacza bizonyos meggyőződéssel jelentette ki, hogy a nagyszakállu ácslegény után én vagyok a század legkülönb stilistája. Az ácslegény tényleg különb leveleket irt nálam, de ő rá nem igen számithatsz, mert Naczával együtt még tizenkét év előtt véglegesen elvesztettük a nyomát.

Német baraczkot nyomott a fejemre, majd diópálinkát és szivart hozott. Mikor a szivart meggyujtottam, ujra elibém tette az aranyos Margaret-Mill-dobozt.

– Nohát, – ösztönzött, – fogj hozzá öregem, iziben…

Ittam még egy pohárral a diópálinkából, majd kezembe vettem a tollat. Nem kenyerem a dicsekvés, de becsületemre, pompás levél volt! Lángoló sorokkal festettem le azt a hatalmas szerelmet, amelyet a kis Ancsa iránt érzek, s megható szavakban emlékeztem meg jövendőnk reménybeli boldogságáról. Mikor a levelet egy fél óra mulva felolvastam, Német könyezve borult a nyakamba.

– Gazember – mondta – hiszen ennél Vörösmarty vagy Vajda Péter sem irta volna meg különben.

Harmadnap megjött az Anicza válasza és Német direkt behajtatott a székvárosba, hogy nekem sajátkezüleg vegyen száz szivart. Anicza ugyanis könyek közt jelentette ki válaszában, hogy ennél gyönyörübb levelet még a regényekben sem olvasott.

Azontul naponta én irtam az Albert szerelmes episztoláit, s hetenkint hétszer vallottam szerelmet egy vöröshaju kisasszonynak, akit sohasem láttam életemben. Néha (mikor a szivarok fogyófélben voltak) mesterségesen előidéztem egy kis pörpatvart, de a nyári permeteg után megint hamarosan kibukkant az aranyos nap. Októberben pedig Német oltárhoz vezette a szerelmes Plecht Aniczát, s amikor nászutjáról visszatért, egy ó-velenczei mozaik melltüvel fejezte ki irántam való háláját. A melltüt, mint ime láthatjátok, még most is itt hordom a nyakkendőmben…

*

Mikor az elbeszélést bevégeztem, Jánosi olyat kiáltott, hogy az összes pinczérek odasereglettek az asztalunkhoz.

– Mi történt? – kérdeztük ijedten.

János dobolni kezdett az asztalon.

– Nem volt még ilyen eset, szólott kipirulva, amióta az öreg Mózes lehunyta szemét a Nébó hegyén.

– Micsoda eset?

– Mint a Német Albert és a Plecht Anicza szerelmi levelezése. Az öreg Plecht Antal adótárnok volt Kubinban s ugyanegy házban lakott velünk, mikor én a politechnikumról hazalátogattam évenként. A kis Anicza akkor egy tizenhét esztendős kárpáti tündér volt, borzas, vörös hajerdejéből két szürke szem csillogott ki, arcza, kerek nyaka tündöklőbb a Tátra havánál. Fehér volt és kivánatos, mint a molett szepességi leányok. Egy nyáron, ahogy vakáczióra hazatértem, az egész ház azzal fogadott, hogy Anicza egy dunántuli fiatalember menyasszonya. Mikor estefelé a hátulsó udvar kerekes kutjánál találkoztam vele, Anicza szemlesütve köszönte meg az üdvözlésemet, majd kérőleg emelte rám szép, félelmetes szürke szemét.

– Gyuri bácsi, – suttogta – ugy-e mindig szeretett engem egy piczurkát?

– Hogyne, szivecském, hát kételkedett valaha ebben?

– Dehogy, hiszen éppen ezért akarom megkérni egy szivességre.

– És mi az?

– Egy nagy, igen nagy szivesség, amelyet az egész életemben sem fogok elfelejteni magának.

– No, ki vele hát?

– Tudja, – susogta szemérmesen, soha, de soha életemben nem irtam még szerelmes levelet. Ugy félek most tőle, szinte remeg minden tagom, ha a tintára vagy a papirosra nézek. Istenem, hogyan is lépjek én be ebbe a különös Tündérországba? Apát, anyát nem kérdezhetem meg, mert ők régen elfelejtették az ilyesmit, és magunk közt szólva, nem is igen hiszem, hogy bármikor is valami alaposan értették. Mit tegyek hát, jó Isten, mit tegyek? Hiszen ő kinevetne, ha valami bolondot irnék, – de meg én, ha kerékbe törnek, sem tudnék leirni egyetlen szót. Drága jó Gyuri bácsi, segitsen rajtam, ha nem akarja, hogy kétségbeessem…

– Hát mit tegyek?

– Fogalmazzon a nevemben valami szerelmes levelet!

Ijedten néztem az Ancsa tágranyilt szemébe.

– De lelkecském, hogyan képzeli maga, hogy én egy szép leány nevében levelezzek egy szerelmes fiatal emberrel?

– Mindegy az, hiszen én a saját irásommal küldöm el. Nem tudja meg, sohasem tudja meg senki. Ugy-e megteszi, édes, aranyos Gyuricza? Tegye meg, a jó Isten meg fogja áldani a jóságáért!

Mit szólhattam volna, mikor a kis leány ennyire könyörgött? Leültem a kerti filagóriában és czeruzával irtam meg negyven vagy ötven sort. Mig Anicza kiváncsian hajlott a vállamon át, én ilyeneket firkáltam az innen-onnan előszedett papirokra:

„Mennyire szeretem magát, édes Albert, milyen sokat várok attól az uj világtól, amelyet Ön fog megnyitni a lelkem előtt…”

Mikor a levelet felolvastam, Anicza kipirulva szólt néha közbe:

– Nem, ezt nem lehet, ilyeneket nem irhatok le, ha csak azt nem akarom, hogy mindakét szemem kiégjen…

– De szivecském, – szóltam – hiszen ezt a kedves nővér is megengedte volna, mikor magát a kolostorban nevelték…

Anicza lemásolta a levelet és másnap reggel együtt dobtuk be a levélszekrénybe. Mikor a finom, könnyed kis levél hangosan megkoppant a zöldre festett bádogszekrény alján, Anica lesütötte a szemét.

– Mit fog gondolni felőlem, ha mindezeket elolvassa…

Albert ur azonban, mint a folytatásból látszott, nem gondolt semmi rosszra, mert válaszában lelkesedve jelentette ki, hogy száz millió csókot küld arra a kicsiny kézre, amely ezt az édes levelet megfogalmazta. Szégyenkezve dugtam el kemény, érdes kezeimet, Anicza pedig halványan rebegte:

– Istenem, mi lenne abból, ha megtudná!…

A félelem azonban nem gátolta meg abban, hogy tovább is velem irassa a leveleit. Mikor a megtisztelés ellen tiltakozni próbáltam, ismét esengve simitotta meg a kezemet forró, fehér tenyerével.

– Hiszen olyan szépen tud irni, és most már ő is megismerné, ha más fogalmazná a leveleket. Irja csak tovább, meglássa, milyen borsos rétest kap nálam, ha asszonykoromban meglátogat…

Folytattam hát a levelezést, néha kaczérságból hidegebb voltam kissé, néha merészen belekötöttem egy-egy homályos kifejezésbe. Csodálatos szerelmi ütközetek folytak le a jegyesség két hónapja alatt, egyszer állott vizzel könyeket is preparáltam a levelembe. Menyasszonykorom derekán pedig kerek öt napig duzzogtam, amiért ön „drága, egyetlen kis tengelicz”-e helyett csupán „drága tengelicz”-ének nevezett…

*

E pillanatban rajtam volt a sor, hogy egy nagyot üssek az asztalra.

– Hogyan, hát ön volt a drága, egyetlen tengelicz?

– És ön a czukros, imádott maczkó?

– Ön biztositott arról, hogy kis fészkünket paradicsommá változtatja?

– És ön akart engem erős karjaival az élet viharai ellen megvédeni?

A földhöz csaptunk néhány poharat, majd Jánosi elmesélte, hogy Németék még most is boldog házaséletet élnek Kubinban, ahova az Anicza férje a bérlete lejárta után elköltözködött. Német még mindig bizonyos melankóliával őrzi a Jánosi megsárgult fogalmazványait, Anicza pedig az én rapszódiáimat rendezgeti vasárnaponkint egy világoskék plüss-dobozban. Mikor reggel felé hazamentünk, Jánosi, aki egy kissé akadozott a sötét ligetben, igy szólott hozzám selypitve:

– Legyen udvarias kicsike és nyujtsa szépen a jobb karját…

Téli hangulatok.

Hiszen Budapest is szép a maga ragyogó téli pompájában! Mikor a mult hetek egy reggelén fölébredtünk s az utczákat térden felül boritotta a hótömeg, a szél fujt, mint valahol a geleméri csárda környékén, s a barátok terének szürke kőszobra fehér hermelin bundában ékeskedett; mikor a modern közlekedési eszközök helyett a jó ősi alkalmatosság, a zsiráfnyaku szánkó vidám csöngetője verte föl a magyar metropolis reggeli csöndjét: a jobb fantáziáju ember okvetetlenül azt hitte, hogy Szent-Pétervárott jár, ahol a tarantászok vigan siklanak tova a gyémántfényü hómezőkön. A kerepesi-prospekt szemfüles rendőrbácsija, mikor duplarétü köpenyegét a nyakára huzta, olyan volt az ő mozdulatlan lova hátán, mint valami muszka poroszló az öreg „London News” fametszetén, aki titkos nihilista nyomdát fedez föl, vagy elitélt gonosztevőket kisér a szibériai ólombányákba. Még ennél is jobban tévutra vezette az embert az a ritka körülmény, hogy a piros-sapkás sarki gárda – ha nem is halt meg – de megadta magát a minus tizenhatnak s egytől-egyig elmaradt a posztról, melyet idegenszerü csönd vett körül az egész napon át. De legszebb volt odakünn, az Andrássy-ut köröndjén, ahol a nagy fehér hóréteget még nem szántotta föl a gördülő kocsik kereke, s melyet szinte hangtalan csönd boritott reggel kilencz óra felé is. A szitáló hópelyheken át idáig feketéllettek a liget kopár lombozatai, s az aranynyal ékes házak egyetlen hanggal sem árulták el, hogy bennük él valami. Szinte a Faubourg-Saint-Germain hangulata csapta meg az embert, a visszavonult franczia arisztokráczia, a legitim főuri családok tartózkodó csöndje. Hangulatos, finom téli kép volt; egészen szokatlan itt, Budapesten, ahol minden a maga egyhangu programmja szerint gördül le…

De engem, az én vidékiesen konzervált kedélyemmel, mindez nem elégitett ki s élénk szivfájdalommal képzeltem el az olyan telet, a minők nálunk, a Bakonyban dulnak, amikor a havat harsogó szél fujja hegyeken-völgyeken át, amikor a szegény vásárosok hétszám rostokolnak egy-egy elhagyott, utszéli csárdában, rántottán és gulyáson tengetvén életüket s nyolczával-tizével huzódva meg éjszakára az ivóbeli asztalokon; amikor a gyorsvonatot a bakonyi hegyek közepén állitja meg a haragos förgeteg s aztán két hétig se ide, se oda, ha csak a jószivü márkói sváb létrás szánkóján nem; mikor a Papodban farkasok zengenek s a balatonmelléki vinczellérek a kéményen át ássák ki magukat reggelenként. Ez ám az igazán szép világ s annak van csak jó dolga, aki megreked egy-egy kis vidéki város kaszinójában, ahol őskorbeli troglodithok ütik a tarokkot s kergetik a bikát: mit sem tudva a külső világról s hirét sem hallva az ujságoknak két álló héten keresztül. Megalakul az önkormányzatu köztársaság, mely a világon senkivel sem érintkezik; intézi a belügyeket (t. i. nőegyleti kóstolókat rendez a Korona nagytermében) czélirányos külügyi politikát fejt ki (amennyiben az ottrekedt utazóktól kártyában elnyeri a pénzüket), közlekedési reformokat létesit, (t. i. átjárókat vágat a hóhegyeken keresztül az egyik járdáról a másikra), gondot fordit a hadügyekre, (kettővel megszaporitván az éjjeli bakterek számát), s az igazságszolgáltatást sem feledi ki a programmjából, (a konvencziós téli rabot a meleg téli hajduszobába csukják, ahol a téns városi huszárok lódingjait tisztogatja.)

E hideg, hófehér milieu keretében még most is gyakorta megjelenik az emlékeim között egy kicsiny szoba, odahaza, ami girbe-gurba városunk legmagasabb pontján, ahol a legszebb, legkedvesebb téli napjaimat eltöltöttem. Ez a kis szoba egy zordonul épitett kastélyforma épületben volt, melynek kéményein át a szél egész nap rémitő historiákat dudolt be, s melynek hátulsó részén apró, börtönforma ablakok nyiltak a konyhából és a folyosókról, növelve a mi romanticzizmusunkat, mely az ablak vasrácsán ugyis szalmazsákból font köteleket látott, ahol a rabok viharos éjszakákon leereszkednek. Ebben a házban lakott az én tizennégyesztendős korom legjobb barátja, egy halvány, komoly, öröklött mellbetegségben szenvedő fiu, akit a szegény anyja még a szellősuttogástól is féltett s aki valóságos rab volt ebben az óriási épületben, ahol nagy kényelemmel laktak vagy tizenhat szobát. Jómódu vagyonos népek voltak s még a nagymamától is sok örökség nézett rájuk, aki ott lakott velük egy házban: csakhogy alant, a földszinten, pár világos, meleg szobában, ahol apró porczellánkutyák álltak az etagére-okon s mindig finom, ódonszerü pacsuli-illat volt érezhető. Az egész ház: a jóságos nagymama, az apróbb fivérek, a halovány, ideges mama, a kis szőke, filigrán-testalkatu leányka, mind-mind a fiu kedvét keresték, akiről tudták, hogy nagy beteg s hogy nem igen viheti tovább egy-két esztendőnél. Óraszám elüldögéltünk odafenn az ő szobájában, melyet a szalontól csupán egy üvegajtó választott el; s mig a francziás kandallóban vigan lobogott a tüz, mi hosszan bámultunk ki az ablakon a hóval boritott hegyekre s a távol, szürke látóhatár szélére, ahol már szinte láthattuk a Balatont, ezt a bübájos kék tavat, melynek à la Jules Verne való áthajózására egész programmokat készitettünk. A melankólikus hajlamu álmodozó Miklós (a beteg fiu) egész nap itt állt, e mellett az ablak mellett, s bámult-bámult ki a messze hórétegre, amig csak a kora téli alkony be nem fedte homályával az egész vidéket. Komoly fiu volt, akit csak ritkán láttak mosolyogni s a jó nagymamája minden tréfája s a szegény anyja minden hizelkedése teljesen kárba vesztek nála. A mulatsága az volt az egész napon át, hogy sakkozott magában s szorgalmasan tanult angolul. (Mintha bizony odaát ezt a nyelvet beszélnék!) S a melankóliára hajló kedélyét még jobban leverte, mikor a kis hugocskáját, ezt a kis szőke, vidor madárkát, akit Edithnek hivtak, egy nap virágos koporsóba tették s a lépcsőkről nehézkes emberek kopogása hallatszott ide fel… S a kinos köhögés odaát a szobában örökre megszünt s a nagymama megint erős kezdett lenni, (az volt a legszomorubb, mikor ő azt affektálta, hogy nincs megtörve s odalenn egész éjszakákon át zokogott a szobájában), s mikor a mama halavány arczszine még átlátszóbbra fordult… Oh mennyire remegtek azóta a Miklós életéért! Sejtették, tudták, hogy ő nemsokára elmegy a hugocskája után s megint érzik itt a szobában a koporsóra helyezett koszoruk átható illatát. A vagyonukat odaadták volna, ha a fiu párszor jóizüen mosolyog; de hiába volt minden, nem birták fölviditani… Azaz, hogy mégis – igen… amikor én fölmentem… Engem nagyon, nagyon szeretett s én is igazán szivből szerettem őt. Bánatos, komoly arcza szeliden mosolygott, mikor meglátott s melegen nyujtotta felém hosszu fehér kezét. S a család, a nagymamától a legkisebb fivérig mind szeretett, kényeztetett engem, a Miklós egyetlen barátját. A boldogtalan mama szinte könyekben uszott az örömtől, uzsonnára a kedvencz ételeimet adatta fel s odalenn a szakácsnak ki volt adva a parancs, hogy a csokoládékrém-czukorkáimból, melyet egy parányi vanille zamatjával tettek ellenállhatatlanabbá, mindig elegendő legyen készletben. Engem mindenki ugy szeretett ott a háznál, mintha a saját fiuk lettem volna s a Miklós valóságos testvére. A nagymama egy furcsa arczu, porczellán kéményseprővel ajándékozott meg, aki örökösen elfintoritott arczczal állt nála a kétszázéves iróasztal fölött. A mama a névnapjaimra halmozott el czukrokkal, könyvekkel s egy egész croquet-fölszereléssel; sőt még az elhalt kis leány egy képes könyvét is odaadták emlékül. Mikor a háziorvos, a kopaszfejü megyei fizikus, a maga csontfejü botjával belépett, az is barátságosan nyomott baraczkot a fejemre s néha a nyakamat is megcsiklandozta, ami nála a legteljesebb jóakarat jele volt. Mindannyi hizelgett nekünk, biztatott bennünket: „Csak játsszatok, mulassatok és szóljatok, ha valami kell!” Csak a szegény anya tette hozzá aggódva: „Hanem aztán, kis Mikolóm, az anyácskád kedvéért ne beszélj ám hangosan!”…

S mi játszottunk egész délutánon át, azaz hogy nem, ennél komolyabbat cselekedtünk: felolvastunk. A kedélyünk mindakettőnknek romantikus volt a végletekig. A Schmidt Kristóf, Hoffmann könyvei nem kellettek; hanem a vadölő, a kém, a bőrharisnya, a Nautilus és Nemo kapitány, meg a hires utazók illusztrált kalandjai. Egész délutánokon keresztül az őserdőkben kószáltunk, ahol paradicsommadarak ugrálnak a liánok között, a tengerparti sziklákon, melyeknek barlangjaiban meg lehetne huzódni éjszakára, az amerikai pampászokban, a prairie közepén egy barátságos farmban, valami lakatlan szigeten, ahol az ember ugy vadászsza meg naponként a táplálékát, az Amazon mellékén, vig karaván közepette, s a sik tenger habjain, egy pompás yacht vagy brick-goelette szalónjában, amelylyel pár hó alatt az egész világoczeánt át lehetne kóborolni… S a szegény Mikoló szemei fölragyogtak ilyenkor, mintha már csakugyan ott járna valahol a messzeségben…

Egy év mulva, a következő télen, mikor Mikoló ismét erősebben kezdett köhécselni, itt, ebben a szobában találtuk ki azt a pompás mulatságot, amelylyel az egész téli évadot eltöltöttük. Nem tudom, melyikünknek jött előbb az az eszméje, hogy mi tőlünk a haza joggal várhat egy szépirodalmi hetilapot, habár illustrácziók nélkül is. A munkatársak meg voltak (mi ketten és Laczi, a Mikoló öcscse), a nyomdát és a papirmasszát hamar megvásároltuk (három tollat, harmincz iv papirt s egy kis üveg alizarin tintát) s azzal megnyitottuk a redakcziót. Előfizetési felhivásokat nem bocsátottunk ki, mivel az előfizetők – a nagymama, a mama, a doktor, sőt egy falusi öreg nagynéni is – csakugy özönlöttek, hanem a szoba ajtajára kifüggesztettünk egy hatalmas papirlapot ezzel a felirással:

A
„TÜNDÉRVILÁG”
SZERKESZTŐSÉGE.
A szerkesztővel értekezni lehet naponként
d. u. 3-4.

Lehetett biz avval máskor is s – fájdalom – nem is jött senki, aki értekezni kivánt volna, de nekünk ez a tábla mégis nagyon tetszett és sokszor magunk kopogtattunk be magunkhoz, avagy Laczinak kellett bejönni kivülről egy csomó „szerény költeménynyel”, csakhogy a jelenetet élénkebben elképzelhessük. Ez a szerkesztői foglalkozás hónapokig boldogokká tett bennünket. A jóságos nagymamának direkt be kellett szerezni egy papirkosarat, amiből az anyagot naponkint kiszedegettük, hogy másnap ismét bele dobhassuk. Én pompás elbeszéléseket irtam török bégekről, indus rájákról, csauszokról, muftikról s a Jókai elragadó regényeinek minden impressziójáról; s egy egész regényt is: „Utazás a jégtáblákon” a Jules Verne modorában. Mikoló tudományos értekezéseket irt, melyeknek eredete mind e mai napig homályos előttem s Thümmelből forditott, mivel más német klasszikus nem volt a könyvtárukban. Laczi volt a riporter, de micsoda riporter! Egész nap keservesen sóhajtott, ha a rovata még nem volt meg s szenzácziós hireket hozott Kaczorné asszonyról, aki a férjét, Kaczor urat három apró cziczával méltóztatott megajándékozni… Az anya is, meg a gyermekek is jól érzik magukat, de az asszonyság a gyermekágyat még nem hagyhatja el… Azonkivül hoztunk entrefilét-kat arról, ha a spájzot kimeszelték; az uj szakácsné megérkezését a személyi hirek közé igtattuk… A fontosabb hireket, minő p. o. „Lapunk belmunkatársa, Kajuthy László ma jeles sikerrel végezte a helybeli gimnázium harmadik osztályát. Gratulálunk!” – avagy: „Lapunk felelős szerkesztőjének uj husvéti öltönye kiválóan sikerült” – a lap élén közöltük. Adtunk táviratokat a ház messzebb eső részeiből, mint: „Majorság. (Eredeti távirat.) Az uj istálló fölépülése már a közeljövőben várható.” – „Cselédszoba. (Eredeti távirat.) Elize komorna közeli felgyógyulását orvosi körökben kétségtelennek tartják.” S néha a szerkesztőség vendégének, a kis nyolcz éves Antal cousinnak is csináltunk reklámot: „Pilothy Antal ur német irásbeli dolgozata hivatott helyen nagy feltünést keltett.” Mindezt magunk irtuk le egyetlen példányban és a lapkihordó szerepére sem resteltünk vállalkozni. Az előfizető ur vagy hölgy köteles volt azonnal végig olvasni a példányát, hogy tovább vihessük. Maga az előfizetési ár nagyon különböző volt; a nagymama hetenkint egy névvel ellátott csokoládé-tortát fizetett, a mama minden szám után egy képes könyvet s a doktor egyszersmindenkorra egy szoba-billiardot. Szóval, a lap kitünően volt szerkesztve, (jobban, mint sok igazi ujság) s az ember elég jól megélhetett belőle, ha a teljes ellátásról különben a szülői házban gondoskodtak… S milyen kedvvel, milyen ambiczióval dolgoztunk mi ezen a kis ujságon! Mikoló valósággal megpirult az egészségtől! A szegény mama hogy örült ennek az eszmének! Ha jöttem, mindig megcsókolt s komolyan reménykedni kezdett, hogy a Mikolónak mi baja sincsen… Egyszer már – oh boldog aggódás – attól kezdette félteni, hogy katonának sorozzák be s „akkor a kis fiam egészen elfelejt majd engem, ha egyszer a lovára fölpattan…” Sőt annyira mentünk, hogy egyszer egy napon az egész szerkesztőségnek odalenn teritettek uzsonnához, a nagymama illatos kis szalónjában s igaz, hogy csak a zárt folyosón át, de mégis kimehettünk a szobából. Már éppen egy valóságos kézi sajtó beszerzéséről kezdtünk gondoskodni, mikor egy este Miklóst ujra elfogta a láz s másnap megtiltották neki, hogy az ágyból fölkeljen.

Attól fogva csak kétszer beszélhettem vele. Egyszer, mikor kissé jobban lett s a nagymama bevezetett hozzá. Másodszor, mikor a tavasszal teendő nagy balatoni utazást beszéltük meg, amelyhez a brick-goelettet már meg is igérték neki, ha meggyógyul… Ugy terveztük, hogy az egész tavat megkerüljük s a szigeteken kikötünk, esetleg sátort is ütünk… Akkor már a szegény Mikoló fehérebb volt, mint az ágy vánkosa…

Aztán sokáig nem láttam, heteken át; csak egyszer, a tavasz felé, mikor – oh istenem, micsoda nap volt ez! – a szalón üvegajtaján át láttam a szerkesztőségben (ahová engem nem bocsátottak be) a Mikoló üveges koporsóját s azon tul a nagy, messzelátó ablakon át a távoli hófedte vidéket… A látóhatár széle ködbe olvadt s minden oly ragyogóan fehér volt… Odabenn a püspökkert üvegházából kikölcsönzött dús déli növények vették körül a koporsót s a hatalmas karos gyertyatartók alatt, támogatva a nagymamától, ki megint erős volt, a Mikoló mamája ölelte át a kis fia koporsóját… Mikor engem meglátott, zokogva közelitett felém s oly szenvedélyesen szoritott a keblére, hogy ezt a pillanatot sohasem felejtem el. Egyre azt ismételte: „Oh kicsikém… milyen magam vagyok… Azok odaát mind magukhoz hivják… Mintha már nem volna ott elég!…”

A koporsó fejénél, ünnepélyes fekete ruhában, kalapja körül gyászfátyollal, csendesen zokogott a kis Laczi, aki most már igazán egyedül maradt… azaz hogy nem, nem maradt itt, mert pár év mulva azt is elhivták oda a többiek, hogy ki se hiányozzék…

S nekem, egy-egy pillanatban, mikor a fehér utczákon végig nézek, eszembe jut ez a zordon kastély és a világos, meleg szobák benne… meg a szerkesztőség és a kis Mikoló… meg az a bóditó, erős illat, amit a koporsó koszorui terjesztettek…

Titánia nászuton.

Miután fél Európát szerencsésen átkóborolta, Nyitray megállt egy napra Münchenben, hogy a Bavariáról is mesélhessen majd otthon, a rendes vacsorázó asztalának. A droschke elvitte a Vier Jahreszeiten-be, ahol a portás jóakaratából megkapta azt az első emeleti szobát, amelyből tizenöt perczczel azelőtt utazott el egy porosz vezérkari ezredes. Nyitray fölvitette a csomagjait, átöltözködött, majd lecsavarván a villamos világitást, vállalkozón nekiindult a bajorok ismeretlen fővárosának. Körülbelül másfél óráig csatangolt, tizenegy után pedig betért egy café restaurantba, ahol lomha jóakarattal nyugodott bele abba a menübe, amelyet a fehér kötényes felszolgáló kisasszony ajánlott neki.

Őszintén szólva, Nyitray nem is igen tudta, mit eszik, mert a huszonkét órai utazástól megernyedt idegei ez estén még jobban zaklatták, mint rendesen. Öt héten át szerencsésen kiverte a fejéből azt az ostobaságot, amely az első nap majdnem az öngyilkosságba kergette – és most megint szomoruan érezte, hogy nincs egészen meggyógyulva. Az utazás nem izgatta többé, az egyedüllét pedig terhes volt neki. Amig a rossz bajor kalácsot öntudatlanul morzsolgatta, igy szólott magában:

– Bár megfojtották volna azt a csacsit, aki legelőször szerelmes volt.

Nyitray most is az volt, hiába akarta magával az ellenkezőt elhitetni. Egy reggel a hymenhirek közt olvasta, hogy Terka kisasszony jegyet váltott Katona urral. Terka kisasszonyt Nyitray ur öt évig a magáénak tekintette, üres óráiban képzeletbeli lakásokat butorozott be, amelyekben Terka kisasszony himzett köténynyel járna ide-oda, mint a világ legbájosabb felesége, – s ime egy nap kiderült, hogy tervezgetései nem értek egy fabatkát. Egy öreg nagynéni vagy egy ügyes házasságközvetitő kihalászta Katona urat az ismeretlenség homályából, Terkáéknál föltették az ezüstgirandoleokat, az idősebb nővér és a Terka sógora bizonyos méltósággal foglaltak helyet a családi asztal mellett, s egy szombat este, ötödfél napi ismeretség után, Terka szerelmesen omlott a Katona ur nyakába. Nyitray ugy szégyelte magát, mint egy siheder kölyök, s talán tiz évet elenged az életéből, ha igy szólhat a hütelen leányhoz:

– Szálanként szeretném kitépni a hajamat, hogy csak egy pillanatig is eszembe juthatott az a badarság… Maga lenne a feleségem, maga?… És én még ellágyulva sóhajtozgattam az arczképéhez, amig maga türelmetlenül várakozott erre a kövér, duplatokás filiszterre… Ötödfélnapos ismeretség után belebolondult egy fekete jaquetbe, mert hiszen Katona urat sem ismerhette jobban, mint a jaquetjét… De azért ne bánja, az ő ostobasága mellé kitünően illik a maga üressége és hiusága…

Nyitray azonban nem mondott semmit, hanem ugy vágtatott az utczán két napig, mintha elvesztette volna a józan eszét. Később, mikor az esküvő napjának is hirét vette, ideges gyorsasággal váltott meg egy fél Európára szóló körutazó jegyet. Egy nappal a Terka esküvője előtt Nyitray már az Orient-Express kocsijában ebédelt s azóta öt héten át, amig a szinházakat, a galériákat és a legalávalóbb chantantokat bujta, bizonyos megelégedéssel konstatálta magában, hogy a Terkával kezdett egész epizódot véglegesen kiverte a fejéből.

Sajnos nem ugy volt, – most jobban érezte, mint valaha. Nyitray még bejárt vacsora után néhány kávéházat, egymásután a földhöz vágott egy csomó rossz bajor szivart, s éjfélután hazatért a hoteljébe. Miután meghagyta, hogy kilencz előtt ne háborgassák, rosszkedvüen ment föl a szobájába és vetkőzni kezdett.

Czigarettázva oldogatta le a nyakkendőjét, mikor a szomszédos szobában, amelyet magas szárnyasajtó választott el az övétől, hangos beszélgetést hallott. Az ajtót zajosan nyitotta föl pár későn jövő vendég s a papirfalakon át tisztán lehetett hallani, amint egy férfihang igy szólott magyarul:

– Azt hiszem pont tizenkettőkor indul Bécs felé a párisi expressz.

Egy női hang igy felelt:

– Jó lesz, ha nyolcz után fölkelünk, mert még Hanfstaengnél is rendbe kell hozni az aczélmetszetek dolgát.

Nyitray ugy érezte, hogy szédülni kezd, – a hang ismerős volt előtte. Mi volt ez, álmodott? De nem, a női hang megint megszólalt a szomszédszobában és Nyitray rémülten esett le az egyik fauteuilebe. Nem lehetett többé tévedésről szó; a Terka hangját hallotta. Terka itt volt a szomszédban, alig öt lépésnyire tőle.

Honnan került ide, micsoda pokoli véletlen volt ez? Nyitray egyszerre ugy érezte, hogy megbolondul, Terkát és a férjét egy vékony ajtó választja el az ő szobájától. Mielőtt valami ostobaságot elkövethetett volna, izgatottan nyomta meg a villamos csöngetőt.

A szobaleány csak egy negyedóra mulva került elő éjjeli pongyolában.

– Kik laknak itt a szomszéd szobában? – kérdezte tőle Nyitray.

– Egy fiatal pár, amely tegnapelőtt jött Párisból. Azt hiszem, nászutasok lehetnek.

– Hogy hivják őket?

– Azt nem tudom, de magyarok és Budapestre valók.

Nyitray diszkrétül mosolygott:

– Két éjjel nem aludtam – szólt – és most meg ezek háborgatnak a folytonos csacsogásukkal. Nem volna egy üres szoba, ahová átköltözhetném?

– Nincs, még az udvari szobák is mind el vannak foglalva. Tegnap husz vagy huszonöt angol vendéget kaptunk Londonból.

Mikor a szobaleány kiment, Nyitray végigsimitotta a homlokát.

Mit tegyen? Érezte, hogy nem tudná behunyni a szemét. Meg kellett volna vetnie ezt a léha, nevetséges leányt, de a szive tele volt kicsorduló szerelemmel!… Még mindig szőke, leányos pompájában látta maga előtt a kis Terkát, akinek ablakai alatt órákig elgyalogolt olykor a legesősebb éjszakákon, aki fehér, bolyhos belépőjében néha olyannak tünt föl előtte, mint egy illatos, májusi tündér. Amióta egyizben Terkával tánczolt valami vidéki majálison, évekig érezte az erdei fenyők harmatos, részegitő illatát, ha a kékszemü leányra gondolt. És ez a kis tündérkirályné lenne itt a szomszédjában egy idegen férfi oldalán? Nyitray előtt világos volt, hogy valami ostobaságot kell elkövetnie, de most fogalma sem volt arról, hogy mit fog tenni? Egy pillanatra az járt a fejében, hogy hangosan meg fogja kopogtatni a szobáikat elválasztó szárnyas ajtót, s ha egy félénk hang megkérdi, ki van itt, igy felel majd az ő láthatatlan rejtekéből:

– Én vagyok, Nyitray, tudja, akivel a második négyest tánczolta azon az erdei majálison. Ha egyébre nem emlékszik, kis Terka, ezt a négyest még talán nem felejtette el. Itt vagyok és tanuja vagyok a boldogságának. Ne haragudjék hát, ha ilyen szokatlan időben gratulálok.

Később furfangos terveket eszelt ki, amelyekkel Katona urat el lehetne csalni a felesége mellől. Ilyenformát gondolt magában:

– Valami távoli pontról, teszem föl a Luitpold-kávéházból névtelen levelet küldök Katona urnak, hogy azonnal jőjjön, mert egy szomoruan sürgős ügy forog szóban. Ha aztán kitette a lábát, az én gondom, hogy Terkához bejussak. Ha pedig egyszer odabenn vagyok, akkor emberhalál lesz a tréfás kaland vége.

De Nyitraynak még felindulásában is volt annyi esze, hogy igy feleljen önönmagának:

– Csak azt lessem, hogy egy névtelen levélre kimozduljon a puha fészekből. A pinczért alkalmasint kidobná, mint ahogy én is kidobnám, aki a házasságom negyedik hetében háborgatna.

Szinte csiklandozta a torkát, hogy átkiáltson:

– Itt vagyok és minden szót hallok. Pfuj – kis Terka, nem szégyenli magát, hogy ez előtt a kövér, idegen ur előtt bontja ki aranyszőke haját…

Már csaknem kiszaladt az ajkán az első szó, mikor tompa hangok ütötték meg egyszerre a fülét. A Terkáék szobájában két nehéz czipő koppant meg a kemény parketten, – Katona ur levetette a czipőit. Később a lavoirban meglocscsant a viz, majd egy álmos, ásitással megszakitott hang verődött át a Nyitray rejtekhelyéig.

– Teringettét, hogy megint nem találom. Pedig biztosan tudom, hogy az este ide tettem a kézitáskába.

– Mit keressz? – kérdezte Terka.

– A hálóinget.

Hangosan dobáltak ide-oda néhány ládát, az apró kulcsok megfordultak a lakatokban, Katona ur (világosan lehetett hallani) szuszogva motozott mindenütt a különböző ruhanemüek között. Terka pedig igy szólt az ő édes, dallamos hangján:

– Ott nincs, már honnan került volna az én utczai toilette-jeim közé? Talán abban a megyszinü kofferben van, vagy várj, nézzük csak itt a skatulyában…

Nyitray, mintha a lába gyökeret vert volna, ijedten állt meg a legelső szónál, de egyszerre hangosan elnevette magát. Oly pokolinak találta, hogy az ő szép, poétikus Terkája, a fehérruhás, gyöngyvirágillatu májusi tündér, a Katona ur hálóingét keresi, hogy hirtelen ugy érezte magát, mintha becsipett volna. A szőke Titánia tavaszias glóriája eloszlott, a kis bolyhos belépő, a majális, a harmatos fenyők illata – mind elmosódott a levegőben, mint a szivar füstje. A kis Terka szőke, leányos bájossága helyett egy borzas, józan, köznapi asszony jelent meg a képzeletében: dr. Katona Ferenczné. Most már ezt szerette volna átkiáltani:

– Nem hiányzik-e egy gomb a hálóingről nagyságos asszony? Ha hiányzik, varrja föl, mert Katona ur meghüthetné a nyakát.

Oly keserü világmegvetéssel kaczagott föl, mint Gyenes ur néha a Faust második felvonásában. Aztán fölvette megint a kabátját s világos reggelig csatangolt München öreg tornyai és házai között.

A páholy.

Az operettet, melyet a Népszinház barna szinlapjai hirdettek, lipótvárosi ember irta. Valami gazdag mükedvelő, akinek apja en gros kereskedett a chiffonnal és kalmukkal, – a fiu zene-komponálásnak szentelte azt az időt, ami a napi udvarlásaiból fenmaradt. A szinház piros zsölléi, a páholyok, az emeletek kinyuló erkélyei, mind tele voltak emberekkel. Még kissé őszies volt az idő, a szinház fülledt levegőjében akként hullámzott a sok világos legyező, mintha egy központi gépezet hajtotta volna valamennyit. A páholyokban hangosan helyezkedtek el a city legszebb asszonyai, itt-ott már látható volt egy frakk is, a közelgő farsang legelső fecskéje. A földszinten izzadva jártak ide-oda a vörös attilás szinházi szolgák, a kaszinó széles karszékein is helyet foglalt egy-két aranyzsinóros huszártiszt. A zenekarban, mely elé gukkerezve támaszkodott nehány habitué, már czinczogni kezdtek a hegedüsök s az operette egy elsuhanó töredékével kellemes hangulatot keltettek. Hét felé járt az idő, az ouverture megkezdődött. A hangok khaotikus tömegéből egyszerre csak kivált a legelső fülbemászó melodia, a Grignon-apród poétikus kis dala, melyet három nap mulva széltében énekeltek Budapesten… És mintha pajkos bujósdit játszott volna: a kis ariette el-eltünt a trombiták harsogó zugásában, de megint szeliden, édesen bontakozott ki, a triangulum csengésétől kisérve. Mindig lassabban, mindig elhalóbban, mig a nagy gránátszinü előfüggöny egyszer csak fölhuzódott a magasságba…

Az első felvonás nagy karjelenetei közt, a tarka csoportok hullámzásában, jóformán senki sem vette észre, amint Cayll Sárika fehérszőke haja a földszint második páholyában megjelent. Pedig mindenki, aki a budapesti társaséletet számon tartja, okvetlen ismeri ezt a gazdag leányt, ki a Cayll Antal félvagyonát örökölni fogja valaha….

Sárika az angol nővel jött, anyja tiz év óta nem élt. A kis lány már nyolcz éves korában egyedül maradt; mert atyja, legalább az ő számára, alig számitott valamit. Cayll, akit a rossz sors már harminczöt éves korában özvegységgel sujtott, eléggé meg tudta válogatni a vigasztalás különböző módjait, s parvenu maradván sokszoros százezrei daczára, minden profán szerelmet végigkóstolt, amit a körülményei megengedtek. Fiáról, akit valami katonai intézet vett föl a konviktusába, hamarosan letett minden gondot s a kis Sárikával is csak egyszer jött össze napjában: mikor az ebédet föltálalták. A nagy droguista-üzlet, mely ma már idegen czégtáblát hordoz, milliomossá tette az élelmes kereskedőt, aki most már csak kedvtelésből vagy unalomból vesz részt egy-egy jelentékeny vállalatban.

Az első felvonás tréfás sextettje alatt Keleti dr. észrevette véletlenül Cayll Sárikát s egy kissé zavarodottan bókolt zsölléjéből a páholy felé.

Török Vilma, a bankigazgató leánya, aki átellenben ült, rögtön meglökte az édes anyját.

– Láttad?… Keleti odaköszönt….

A mama arra felé forditotta a gukkerét.

– Az ám! Még most is ki van pirulva…

Vilma hátraszólt a vőlegényének:

– Mit szól hozzá, Keleti köszön, mintha semmi sem történt volna….

A Lipótváros, mely mindent meglát, egyszerre tárgyalni kezdte a friss pletykát s a sextett legszebb részét ugyszólván nem hallották a páholyokban, az erkélyen, s a földszint ama részein, ahol a Fauburg St. Leopold kiváncsi közönsége tanyát ütött.

Mindenki tudta, hogy négy nap előtt hangos dörrenések verték föl a lovaskaszárnya csöndjét, ahol Keleti dr. és Cayll hadnagy szigoru feltételek mellett lőttek egymásra. A párbaj okát egész Budapest ismerte.

Keletinek elég jó irodája volt, hat-nyolczezer forintot könnyen megkeresett évenként. De Cayll Antal, ki nagy partiera számitott, ki szerette volna hajitani a házából ezt a nagyravágyó fiatal embert.

Mikor egy nap, még a tavasz derekán, Cayll előtt bizonyossá lett, hogy Sárika élénken rokonszenvez az ügyvéddel, Keletit, akivel véletlenül összetalálkozott a József-téren, habozás nélkül megszólitotta:

– Hagyjon föl azzal a lánynyal. Ugyis hiábavaló minden. Nézzen olyan partie után, amely magának való.

S mikor Keleti válaszolni akart, durván tört ki belőle a neveletlen parvenu gőgje:

– Inkább kitöröm a nyakát, semhogy magához adjam.

Keleti ettől fogva nem mehetett többé Cayllékhoz, de Sárika bátyja, aki Budapesten hadnagyoskodott, egy délután meghallotta valami kávéházban, hogy az ügyvédnek már hetek óta rendszeres találkái vannak a hugával.

Fölkereste a lakásán, nyers sértésekkel halmozta el, a párbaj kikerülhetetlen volt. A katonatisztek, akik ez ügyben segédkeztek, szigoru feltételeket szabtak, de a felek mégis sértetlenül távoztak.

Nem békültek ki s az esti lapok pár soros közleményét viharos érdeklődéssel olvasták minden budapesti kávéházban. Sárika hir szerint három nap óta sirt, s Nádor-utczai lakásuk ablakában egyetlen egyszer sem látták a szomszédok. Annál feltünőbb volt most, hogy a szinházban ily váratlanul megjelent….

A második és harmadik felvonás közötti szünet alatt Török Vilma oly erősen meglökte az édes anyját, hogy Törökné majdnem leejtette kezéből a szinházi látócsövet:

– Mama, Berczi, odanézzetek!

Sárika mellett, a páholy hátterében egyszerre csak feltünt a Keleti dr. vörösszőke bajusza s az angolnő barátságosan, de kissé megzavarodva ugrott föl a helyéből. A lipótváros őrszemei észrevették, hogy Sárika halavány arcza még fehérebbé lett, s kis kezével ijedten kapaszkodik a páholy vörös plüssébe.

A beszélgetést azonban senki sem hallotta, ámbár Török Vilma két évet szivesen elenged az életéből, ha a negyedik üres széket elfoglalhatja.

– Hogyan mert idejönni, – szólt Sárika elfuladva, – tönkre tesz mindkettőnket. Ezt papa okvetetlen megtudja, s én nem élem tul….

– Most már nincs értelme a gyávaságnak. Az a kérdés, akar-e az enyém lenni s nem ijed-e meg semmitől?

– Megölöm magam, mert ennek nem lehet jó vége.

Keleti dr. a czilinderje után nyult.

– Ne ölje meg magát, ez fölösleges. Most már tisztában vagyok a dolgokkal s biztositom, hogy levonom a konzekvencziákat. Egy kissé ostoba voltam, ez az egész. Isten önnel, nem háborgatom többé.

– Hova megy? – kérdezte Sárika bágyadtan.

– Nem tudom, de kegyeddel most beszéltem utoljára, arra esküszöm.

Sárika a szeme körül babrált.

– Ne kinozzon, – szólt – hiszen láthatja, hogy oda vagyok már.

Az ügyvéd letette a kalapját.

– Nono, csillapodjék. Ugyan Sárika, hát térjen magához. Értsen meg, a közös javunkat akarom. Maga egy kissé félénk, ez a hiba. Lássa, ha erélyesen kijelentené, hogy ezt akarja és az atyja ne is reméljen mást: végre is meglágyulna, mert nem tehetne egyebet. Hiszen a saját ura, nem kényszerithetik semmire. Egy erélyes szó, egy kis határozottság és minden ugy történik, ahogy mi akarjuk. Ugy-e ért engem, édes Sárika, ugy-e ért? No, mosolyogjon szépen, mondja, hogy akarja kissé….

Sárika szomoruan, szeliden mosolygott, de e pillanatban – a második felvonást már megkezdték – a páholy ajtaja felnyilott s az angolnő ijedten gőgicsélte:

– Oh, Jesus, Jesus….

Cayll, az öreg, hirtelen megjelent a páholy ajtajában. Valami gyanu hozta-e a szinházba, értesitették-e a találkozás felől, elég az hozzá, hogy itt volt….

Sárika behunyta a szemét. Keleti sápadtan felállott. De Cayll, aki tudta, hogy az egész szinház reájuk néz, nyugodtan ült le a negyedik székre, mintha a legjobb hangulatban készülne végignézni az előadást.

Mosolyogva fordult az ügyvédhez:

– Nem tudom, mi nagyobb, – szólt csöndesen – az ön merészsége vagy pimaszsága-e?

Keleti szintén mosolygó arczot vágott:

– Köszönje, hogy az édes atyja…. Itt nem fogunk botrányt csinálni…. De a fiával majd késedelem nélkül leszámolok…

Sárika szive nem dobogott e perczben. Az előbbi beszélgetés és a jelenet, a háromnapi vigasztalan sirás ugyszólván kicserélték ezt a félénk kis galambot. És a szinpadon most egyszerre fölhangzott az édes szerelmi ariette, mely lágyan, poétikusan bontakozott ki a fuvó hangszerek lármájából. A primadonna hangja szinte elhalt a parkot ábrázoló fényes diszletek közt….

Cayll nem hallotta a muzsikát.

– A fiammal számol le? – Ha ugyan megengedném, hogy ilyen emberrel….

Sárika halványan vágott közbe:

– Papa, kérlek, egy szót se többet!….

– Ha megengedném, – folytatta Cayll – hogy ilyen vakmerő iparlovaggal….

A leány szelid szemei ijesztő fényben égtek.

– Ne folytasd, – mondta hadarva – mert megbánod….

Cayll kimélet nélkül folytatta:

– Egy ilyen utczai kalandorral….

Hirtelen felugrott a leány, ajkszélei remegtek. És mintha elvesztette volna az eszét, a fiatal ember kezét mindenki szeme láttára két forró kezébe fogta s égő arczát édesen nyugtatta rá. Mindenki látta, az egész nagy szinház….

Keleti dr. maga is megijedt.

– Mit csinál, – szólt, – mit cselekszik, az istenért?

– Azt, – felelte – ami egyedül áll módomban…. Kompromittálom magam, hogy vége legyen a komédiának….

Cayll mosolyogva hörögte:

– Be ne tedd a lábad többé!… Nem vagy a lányom. Ne halljak rólad, mert bottal verlek ki…

Eltünt a páholy hátterében. Törökékre, kik minden mozdulatot figyelemmel kisértek, teljesen kárba veszett az operette. Vilma izgatottan sugta az anyjának:

– Láttad, mi történt?

Ötödnap az egész Lipótváros az eljegyzésről beszélt. Sárikát, ki egy éjjelen az angolnőnél aludt, reggel fölkereste a hadnagy, a meghódoló vár fehér kendőjével. A dolgon végre is botrány nélkül nem lehetett segiteni többé. Sárika megtörten bocsánatot kért és Keletivel az öreg Cayll két napig csak harmadik személyben beszélt.

Vasárnap már karonfogva sétáltak. Sárika fehérszőke haja csillogott az októberi verőfényben. A huga másik oldalán Cayll hadnagy csörtette a kardját, az uj operette szerelmi áriáját dudolgatva.

A lovagló iskola.

A Dunán tul volt-e, vagy a Tiszán innen, nem emlékszem rá bizonyosan, de egy nap magányosan bolyongtam valami vidéki város kövezetén; az eső esett és egyetlen ismerősöm sem akadt a tizezer lakó között.

Tanácstalanul jártam a gyógyszertártól a városházig, kiváncsian szemlélgettem a kirakatokat, melyekben piros norinbergi disztárgyak hevertek és megfakult pottendorfi pamut; itt-ott egy vérvörös nyakkendő kemény kartonból, egy amputált kerekes ló, gyerekjátékok, elpiszkolt faedények. Véghetetlenül unalmasnak tetszett az idő, azt hittem, ki sem birom az estéli vonat indulásáig. A vörös csatornákból lassan csörgedeztek az esőcseppek.

A városház falán egyszerre szemembe ötlött egy plakát:

Sr. ARTIGNELLI
lovagló-iskola, caroussel.
Olcsó dijszabás.

Örvendezve csaptam a homlokomra.

– Ohó, a vén Artignelli! Csaknem megfeledkeztem róla!…

Hirtelen eszembe jutott valamelyik budapesti orfeumi este, tavaly, késő őszszel, amikor egy magas, rigó orru idegen telepedett az asztalom mellé, két rikitóan öltözött hölgy kiséretében, kik olaszos németséggel beszélgettek. Signor Artignelli volt, egy vén czirkuszdirektor, ki éjfél felé már az én egészségemre üritgette a sörös poharát. Beszéd közben bizalmasan elárulta, hogy a czirkusztársasága feloszlott, a müvészek elszéledtek s ő lovagló iskolát nyitott egy apró, vidéki városban. Szivesen lát – mondta – ha a sors valamikor arra felé vezérelne.

Örömömben majdnem felkiáltottam:

– Pompás! Lesz mivel eltölteni a délutánt!

Egy boltos csakhamar utba igazitott:

– Amott lenn, a Salpeter-utczán végig, a Salpeter-völgyben. Az öreg talján valami malomból alakitotta át a lovagló iskoláját, okvetetlenül megtalálja…

Neki indultam a völgynek, mely a piszkos házak között a malmok felé vitt, régi módi huzós kutak voltak az utcza két oldalán, egy-egy kis trafik, hol kétségbeejtően öreg asszonyságok kötöttek és árulták a denaturált árpaczukrot. Odébb egy pár majorság maradt el, néhány hatalmas jegenyefa a folyóparton, egy csoport apró csapómühely.

Csakhamar szemembe tünt a malom. Lenn feküdt a völgyben, fák között, szinte idillikus magányban. Mögötte érett szilvák feketéllettek és aranyos körték bukkantak ki a lombok közül. Nagy csönd volt; egy termetes fehér kutya szimatolva szaladt elém a kapuig.

Az istállóknál egy kocsis gereblyélt a szalma közt.

– Hé Kajfás, – kiáltott a kutyára – czoki, takarodj onnan!

Megbillentettem feléje a kalapomat.

– Hol találhatom meg Artignelli urat?

A gereblyével egy sindelyes épület felé mutatott.

– Ott dolgozik – szólt – a lovardában.

Benyitottam az ajtón; homály volt, petroleumlámpák égtek a falakon. Öt vagy hat ember állt a manége-en belül, köztük két hosszu ruhás hölgy, egy szürke ló csöndesen koczogott a köröndben. A manége közepén, rövid bársony zekében maga Artignelli ur álldogált, kezében egy szegekkel kivert ostorral. Az öreg, dereshaju direktor alkalmasint rosszul látott már és nem ismert meg azonnal. De köszöntésemre megállitotta az ügető paripát.

– Szent Ágoston – kiáltotta – ugy látszik, az orfeumi fiatal ur!… Hogy kerül ide, a pokol közvetlen szomszédjába?…

Megszoritotta a kezemet, barátságosan a vállamra ütött.

– Nagyon örülök, ha végignézi a produkcziókat. Éppen iskolát tartunk itt az urakkal.

Bemutatta egymásután a jelenlevőket:

– Varga ur, törvényszéki aljegyző, Lerchenfeld ur, kereskedő, Cunemann ur, ügyvédjelölt. Szászné és Bienné urnők, mindketten helybeli ügyvédek feleségei. A nagyságos asszonyok már jól lovagolnak – folytatta bókolva.

Harsányul kikiáltott az istálló felé:

– Auguszt!

Egy vörös szemü, borzas istállószolga – valaha czirkuszi bohócz – álmosan betámolygott.

– Auguszt – szólt az öreg – vezesd be egyszeribe Julius Caesart!

Egy csillagfoltos paripa jelent meg a manége ajtajában, egy kifáradt, életunott ló, mely valaha deszkás háttal száguldott tova a kivilágitott czirkuszban, az aranycsipkés, rózsaszin trikós Amandával, kinek uralkodó herczegek is udvaroltak…

Signor Artignelli vigan csörrentett az ostorával:

– Föl Lerchenfeld ur, fogjunk hozzá!

A nehézkes rövidáru-kereskedő pirulva czammogott a melankholikus Julius Caesar felé.

– Bátorság, – szólt a direktor – nem kell ettől megijedni!

Auguszt oda tartotta a tenyerét. Lerchenfeld ur sóhajtva fölmászott, Julius Caesar ügetni kezdett. A kereskedő olyanokat esett előre-hátra, mint egy lisztes-zsák. Szánalmas lovaglás volt, Artignelli ur közönyösen nézte.

– Menni fog, – motyogott – csak kitartás Lerchenfeld ur!

A kereskedő a verejtékét törölgetve szállott le a paripáról és boldogan fordult a szép Bienné felé:

– Ha meggondolom, hogy féltem eleintén! Pedig gyerekjáték az egész, bizony Isten gyerekjáték…

Cunemann ur szállt most föl a paripára, bátran, hősies elszántsággal. A ló lassan keringett a manégeben, melynek tetejét szórványos esőcseppek kopogtatták meg. Álmos volt minden; egy kakas kukorikolt az udvaron, a kocsis kiáltott a lovaknak. Különös érzésekkel tekintettem körül a cserfakérges lovardában, melynek falait hires lovak, czirkuszi lovasok, müvésznők, csillagruhás bohóczok elfakult fotografiái ékesitették. Az ajtón egy pillanatra bekukkantott a direktor felesége, egy töpörödött, vén anyóka, kinek plasztikus idomain valaha megfeszült a rózsaszinü trikó. Most egy karlsbadi bögrében kávét hozott az urának.

Varga ur, a törvényszéki aljegyző izgatottan várta, hogy Cunemann ur végezzen valahára.

– Szeretnék már a szabadban is lovagolni – szólt – Lázár bácsi, a kanonok, igért egy kedvemre való paripát…

– Csak kitartás, tekintetes ur, kitartás!…

A leendő paripa birtokosa a harmadik másodperczben már leesett a lóról, de hamarosan fölmászott megint. Artignelli ur udvariasan fölsegitette.

– Micsoda banda uram, – sugta elkeseredetten – hova kerültem vén napjaimra!

– Szorosabban a térdét, – szólt hangosan – és ne hajoljon ugy előre, mint egy imádkozó pópa!

Az aljegyző összeszoritotta a térdét és a következő perczben ismét hanyatt feküdt a cserfakérgen. Lerchenfeld ur szánakozva mosolygott.

A vén Artignelli apró szeme boszusan villant meg:

– Nem vigyáz a tekintetes ur, – szólt – várjon, majd megmutatom, hogyan kell!

Összegombolta a bársonyzekéjét, egyet huzott magán s nehézkesen fölmászott a paripára. Julius Caesar vihogva rázta meg sörényét és nyeritett. Ha nem félnék attól, hogy kinevetnek, határozottan azt állitanám, hogy az öreg ló gavallérosan bólintgatott hosszukás fejével és délczegen indult meg, mint egy ambicziózus derby-jelölt. Ha a lovaknak van némelyes memoriájuk, Julius Caesar vén agyában most egyszerre megvillant a régi napok emléke.

– Hopplá! – kiáltotta Artignelli ur – hopplá!

Erre a szóra valaha galoppban indult meg a délczeg Julius Caesar, a kövér, bajor muzsikusok megfujták roppant trombitáikat, miss Amanda mosolyogva hajlongott a sodródeszkán, az amfiteátrum zugott a tapsoktól és ő illedelmesen a két első lábára bocsátkozott. Az istállóban megsimogatták verejtékes nyakát és a garnizon valami megyszinhajtókás tisztje, ki az Amanda kezét szorongatta, elismeréssel dugott a szájába egy darab fehér czukrot.

– Hopplá, hopplá!

Ló és lovas egyszerre galoppban röppentek tova, Lerchenfeld ur, Cunemann ur, a megsebzett aljegyző nyitott szájjal bámultak. Signor Artignelli öreg dereka kiegyenesedett, a direktor lihegve ülte meg a habzó lovat, pár hajfürtje lobogott. Rom volt a vén Artignelli, de még mindig kilátszott belőle az egykori tüneményes lovas.

Miss Amanda – azaz nem, nem ő volt már! – a direktor töpörödött felesége ijedten szaladt be.

– Beppo – kiáltott – bajod lesz, vigyázz, ne ügess olyan eszeveszetten!

Auguszt elfogta a lovat, a direktor kimerülve leszállt. Ismét alázatos volt, mint előbb és bókolva fordult a hölgyek felé:

– Tessék nagyságos asszony, fogjunk hozzá!…

A mennyei iroda.

A mult szeptemberben, mikor a világ összes zsidói a „Ros-Hasono”-t, az ó-testamentomi esztendő legelső napját ünnepelték, egy régi falusi zsinagógába tévedtem, melynek kopott fenyőpadjain ájtatos hivek énekelték a szent ünnep dallamait. Ötezerhatszáz év óta a Ros-Hasono ünnep huszonnégy órája alatt végeztetik el a mennyek távoli birodalmában: kinek micsoda végzet jusson osztályrészül a bekövetkezendő esztendőben; s halál vagy egészség, öröm vagy bubánat e napon praelimináltatik az Isten kiválasztott népének. Odafenn – mondják a szent könyvek – Mózes minden halandó hivének megvan a maga fehér lapja, melyre az Ur jóságos rendeletéből a Ros-Hasono napján vétetik kegyesen előjegyzésbe: vajjon a Melech Hamoveth, a halál angyala ez esztendőben bekopogtat-e hozzá, vajjon a család bőséges létszáma fiukkal avagy leányokkal szaporodik-e meg, s vajjon Mózes ájtatos követője megnyeri-e ez évben az akadémia valamelyik pályadiját? Mindez persze attól függ, ki hogyan emelkedik föl e napon az Örökkévaló szine elé, megtisztitva lelkét a föld piszkos salakjaitól. A mennyei biráskodás e komor eszméje annyira meghatotta lelkemet, hogy ezen az éjjelen a következő különös álom rajzolódott le szellemi szemeim elé.

*

Ahogy hálószobám falai mindinkább elmosódtak előttem, egyszerre valami nagy, beláthatatlan helyiségben találtam magamat, mely körülbelül huszakkora lehetett, mint a vigadó nagyterme. A magas háromemeletes ablakokon át rózsaszinü fény sugárzott be. A termet apró farácsozatok körülbelül husz-harmincz kisebb részre osztották. Mindegyik osztályban két-három magas iróasztal állt az ablakok mellett s ez iróasztalok előtt szorgalmas, görnyedő alakok irtak különféle megjegyzéseket a rézkapcsos foliánsok rovataiba.

Az egyes osztályok bejárása fölött, apró, aczélból készült táblácskákon ékes bronczbetükkel volt fölirva: „Nagy-Britannia”, „Törökország”, „Amerikai Egyesült Államok”, „Jeruzsálem” – s az egyik sarokban, ahol a helyiség legtágasabb volt: „Oroszország”. Itt hét irnok dolgozott görnyedve, s az egyik főkönyvnél, az álló iróasztal előtt. Uriel őrangyal jegyezgetett leomolván, a különböző rovatokba. Tiszta fehér szárnya szinte rózsaszinü lángban égett, ahogy a külső fényesség egy sávja végig csillant a tollazatán.

Álmélkodva álltam meg az ajtóban, ahonnan a mennyei bureau nagyrészét beláthattam, tágra nyilt szemekkel bámulva jobbra-balra, siketen szinte a folytonos zajtól, a nagy főkönyv-lapok hangos átforditásától, a telefonok apró harangjának finom, ezüstös csengetésétől. Mert a tulvilági legfőbb nyilvántartási irodában, bárhogy is meregetitek a szemeiteket kedves barátaim, ugy látszik, szintén nagy szolgálatokat tesz a Graham-Bell találmánya, s nevezzetek engem bárminek, ha nem hallottam, ahogy a tiszta Uriel angyal dallamos hangon kiáltotta a kis kaucsuk csövön át:

– Halló, az elnöki osztályt kérem!

Ti talán kételkedtek a szavaimban, de akármi legyek, ha öt percz mulva, mikor a kis harang vidáman csilingelni kezdett, s a szárnyas angyal a füléhez tartotta a kagylókat, nem a következő monológot hallottam.

– Halló, ki beszél?… Oh, hiszen nem a purgatóriumot kértem… Bocsánat, kedves kolléga, de a telefonkezelő üdvözült lélek megint rosszul kapcsolt össze bennünket… Halló, nagysád, halló! Az elnöki osztályt, nem pedig a purgatóriumot!

Igen, kedves barátaim, ugy látszik odafenn sincs nagyobb rend ebben a tekintetben, mint a mi központi kezelőosztályunkban…

De ime, egyszerre csak egy udvarias, irodai szolgálatokra beosztott lélek állt meg előttem s mennyei hangon igy szólott:

– Bocsánat, Halandó ur, Uriel arkangyal kéreti önt!

A „Chèf du bureau”, kire a legmagasabb nyilvántartási iroda bizva van, a terem közepén székelt, egy magas, rácscsal körülvett pulpituson és közeledtemre fölemelte a szemét az előtte heverő aktacsomóból:

– Az ön jövetele be van nálunk jelentve – szólt szeliden – tudjuk, hogy tanulmányutra jött s főkép a magyar osztályt akarja behatóan megvizsgálni. Ebben az osztályban kissé rendetlenül állnak a dolgok, de van reményem, hogy valahára mégis csinálok itt is egy kis rendet. Oroszország sok dolgot ad s nagy rakás restancziák várnak elintézésre. De azért, ha legfőbb princzipálisom ugy akarja, a következő ujévig mégis kimutathatok vagy tizennyolcz milliónyi elintézett számot. De jőjjön, tisztelt Halandó ur, kövessen…

A terem nyugati szögletében, közvetetlen az ausztriai rész mellett, de mégis külön helyiségben (ugy látszik odafenn is respektálják a dualizmust) három irnok s egy fiatal gyakornok sürgős munkával volt elfoglalva. Egy szárnyas angyal, füle mögött hosszu ludpennával, vaskos betüsorosban lapozgatott s gyors egymásutánban diktált különböző neveket. A többiek, kik a pulpitusok, az álló iróasztalok mellett álltak, mindegyik névnél sietve lapozgattak a hétmázsás főkönyvekben s számokat, jegyzeteket irtak az egyes rovatokba, mintha conto currensek, vagy befizetett részvénydijak forognának szóban…

Uriel arkangyal, kinek közeledtére az egész hivatalnoki kar tiszteletteljesen meghajolt, komolyan, mint egy velenczei cicerone, igy szólt hozzám:

– A berendezés, mint ön azonnal meg fogja látni, nagyon egyszerü. Az egész némileg hasonlit azokhoz a gázórákhoz, amiket ön odalenn a földön százával sőt ezrével láthat. A nagy emeleti terem, ahol Gabriel kollégám áll az ügyek élén, telestele van ezekkel a kis gépezetekkel, melyeket egy tehetséges üdvözültünk, Volta szerkesztett meg legfelsőbb parancsra. Mindegyik halandónak van idefenn egy ilyen gázórája, amely a templomokban elfogyasztott imádságokat hiven kimutatja egészen az utolsó betüig. A praeliminácziók természetesen a megállapitott törzsminták szerint készülnek, az imádság kvantumához arányosan. Mert itt is, tisztelt uram, minden rendelkezés szigoru forma szerint készül s nekünk ép ugy meg vannak a rendes chablonjaink, akár a póstatakarékpénztáraknak vagy az országos statisztikai hivatalnak…

Oh, kedves barátaim, micsoda érdekes dolgokat láttam itt most! A pennás angyal füléhez csatolta a kaucsukcsövet s ekkor Gábriel angyal, az imádságészlelő állomás főnöke, sorjában lediktálta a számokat, melyek Mózes különböző követőinek ájtatossági mérczéjét megalkották.

– Moskovitz Jakab 23½ fok.

– Balassa Mór 11º.

– Séligmann Kozma 213º.

– Dr. Petrovényi Ignácz 0º.

S Mikhál arkangyal, a ki a jövendőket a mércze szerint megállapitotta, csengő hangon, de minden hangsuly nélkül mondta ki az illető itéleteket.

– Melech Hamoveth, a halál angyala november 17-ére kiküldetik.

– Megnyeri a népszinházi pályadijat.

– Neje két egészséges leánygyermekkel fogja megajándékozni.

– Tizezer forintot nyer a „Jó-sziv” sorsjegyek huzásán.

Stb., stb. Higyjétek el, kedves barátaim, a szivem elszorult, látván, micsoda hidegvérrel irják be ezek a szárnyas könyvvezetők a legkegyetlenebb itéleteket anélkül, hogy legalább az Eötvös Károly vagy Friedmann Bernát védőbeszédeit meghallgatnák.

Éppen távozni készültem, hogy az oroszországi ügykezelést megtekintsem (ez osztályból ugyanis egy jókora részt a többi államok irodáiba helyeztek át, a szerint, hogy az egyes kivándorlók hol telepedtek meg), mikor a diktálás egyszerre megszünt s a strazzát vezető angyal némi zavarral kezdett keresgélni a rézkapcsos nyilvántartó-könyv lapjaiban.

– Pardon, – mondotta habozva – a nevet nem találom itt a strazzában… Talán a számban lesz valami hiba… Mikhál arkangyal, a prokuristánk alkalmasint tévedett…

A hallócsövet kezelő irodatiszt rögtön kérdést intézett az elsőemeleti imádságészlelő állomáshoz, de az arkangyal pár pillanat mulva megszólalt:

– 29, 133. szám. Bocskai Ignácz. 73º.

A strazzás angyal ismét fölütötte a főkönyvet, de ugy látszik, hiába, mert kételkedve rázta meg szép, göndörfürtü fejét.

– 29, 133. szám alatt nem találom azt a nevet. Itt Berndorfer Ignácz van, akinek tavaly egy csinos özvegy asszonyt itéltünk meg. Bocskai Ignácz nincs meg a könyveinkben.

A munka megakadt egy perczre, de Uriel arkangyal, a vezetőm, aki most maga nézett utána a dolognak, találgatva szólalt meg:

– Alkalmasint névmagyarositás lesz megint. Kérem azt a tételt függőben hagyni, mig pontosabb adatok nem érkeznek be…

Látván, hogy a dolgot nem egészen értem, a komoly angyal készségesen fölvilágositott:

– Oh, tisztelt uram, micsoda galibákat csinál nekünk az önök névmagyarositása… Ötezerhatszáz év óta nem volt annyi baj itt az irodában, mint az utolsó 15 esztendő alatt. Ősidők óta ugy ment itt a munka, mint a karikacsapás. De ez a névmagyarositás tökéletesen fölforgatott bennünket, s higyje meg, hogy már két gyakornokom idegbajossá lett, pedig ezt a betegséget sohasem ismertük idáig. Annyi a tévedés, hogy szinte nem is merek a legfelsőbb Ur szeme elé kerülni. A minap egy ikerpárt, kiket az alsó-erdődi körorvos számára kellett volna előjegyeznünk, a nevek fölcserélése miatt tévedésből a balmaz-óháti erdőmester főkönyvbeli lapjához jegyeztünk, holott ez az öreg Nimród éppen a mult héten mult el 98 esztendős. Szerencse, hogy fiatal felesége van s igy a dologból még sem lett olyan botrány. De az ikrek természetesen megszülettek. A „Tiszasorsjegyek” legutóbbi huzásánál amugy is olyan emberhez került a főnyeremény, akit mi voltaképen dijnoknak akartunk kineveztetni a királyi táblához. De ebben a sok névváltoztatásban egyedül csak az ördög tud eligazodni, az pedig, mint ön tudja, a mennyei irodába nem jöhet.

Mikor bucsuztunk, az arkangyal szelid, kérő pillantással fordult felém:

Ha az intézményeinket némileg rokonszenveseknek találja, ugy egy nagy kérést intézek önhöz. Ugy tudom, ön még nem marad nálunk véglegesen, hanem visszatér a földre. Ez alkalommal fölkérhetné nevemben a belügyminisztert, expediáltasson nekünk is egy-egy átiratot az illető névmagyarositások felől, mert különben beláthatlan hibák támadnak. Az illető aktákat a sárrét-kubinfalvi szárnyvasuton küldheti, mert az – hiszen a vasuti katasztrófák ön előtt ismeretesek – amugy is sürüen szállitja hozzánk az utasokat.

A menny kapuja kitárult előttem és én megint künn voltam az azuros, napsugaras levegőben. Innen egyetlen lépés kellett csupán, hogy az ágyamig érjek, mert a következő pillanatban már a saját szobámban ébredtem föl, amelynek homályát aranyos hajnali derü oszlatta el lassanként.

A hozomány.

Tornallyainé husz év óta özvegy volt és a kis leányát öt éves kora óta egymaga nevelte. Matild ügyes, sőt geniális leány volt, csodálatos könnyüséggel tanult és amikor egy-egy jótékony hangversenyen zongorázott, oly tapsvihar tört ki a vidéki kaszinó oszlopai között, mint egy kisebbnemü földrengés. Ha Tilda szegény leány, alkalmasint ismert müvésznő lesz belőle, de igy, hogy a szegény Tornallyai több, mint százötvenezer forint hátrahagyásával hunyta be a szemét, senki sem gondolt arra, hogy a kis leány valaha ilyesmivel keresse meg a kenyerét. A mama, akit az egykori takarmányliferáns egy női kalapüzlet keskeny asztala mellől vezetett az oltár elé, gőgösen huzta félre az ajkát, ha valaki ilyesmit emlitett előtte:

– No hiszen szép volna, ha az én Tildám ilyenre szorulna egyszer! Arra várjon csak, aki zongorát akar hallani…

Tilda szépen megnőtt, magas, fess leány lett belőle, de a kisvárosban sem őt, sem az édes anyját nem szerették. És csakugyan van valami az öröklés teóriájában, mert a leányban, a gondos és drága nevelés daczára, még mindig nagyon sok maradt abból a borzas masamód kisasszonyból, akinek az édes mamáját ismerték. Tilda néha meggondolatlanul kimondta, ami a szivét nyomta, illetlenül bizalmas volt az urakkal szemben és oly gyakran sértve érezte magát, mint egy vénülő nevelőnő. Ragyogó szépségében alig volt valami a leányok édes poéziséből és igy történt, hogy minden gazdagsága daczára alig jutott néha tánczosa a kaszinói bálokban.

Tornallyainé, aki állitólag ismerte a férfiakat, igy szólt olykor a leányához:

– Ne menj férjhez olyanhoz, aki szivesen elvesz, mert az bizonyosan nem lenne szerencse rád…

Minthogy pedig olyanhoz, aki nem akarta elvenni, a szegény Tilda nem mehetett nőül, a mama furfangos gondolkodásának az lett az eredménye, hogy a leány, huszonötéves kora daczára, még mindig egy födél alatt lakott az édes anyjával. Ha néha, a Tilda egy-egy gyerekkori barátnőjének esküvője után, a mama könnyet látott a leánya szemében, idegesen tolta a székeket ide-oda a félhomályos ebédlőben.

– Sohasem lesz jobb dolgod, mint itthon…

És igy történt, hogy a Tilda romantikus fejecskéje lassankint egy reális számoló géppé tökéletesült, s a józan leány egy üzletember kutató pillantásával nézte a jelentkező kérőket. Tilda, amig egy-egy csinos fiatal ember elfogultan hallgatta a zongorajátékát, ezt gondolta magában, a gömbölyü puffon ülve:

– Ez az ur nem ér meg ötvenezer forintot, pedig annyi a hozományom…

Augusztus végén, mikor a fürdőből hazajöttek, már odahaza várta őket a Biarritz és társa czég levele. Tornallyainé élénk levelezésben állott a világhirü házasságközvetitő firmával és Tilda néha maga irta a leveleket az édes anyja nevében. Biarritz ur ezuttal előzékenyen tudatta velük, hogy szeptember elején egy tiszamenti gyógyszerész fog vendégképp beállitani a kis vidéki városba. A személyjogu gyógyszertár évi huszonötezer forintot jövedelmez és maga a tulajdonos alig töltötte be harminczadik esztendejét. Határozottan szerencsés választás lenne, ha a kisasszony tetszéssel fogadná ezt a legujabb pályázót.

– Bizonyosan adós a patikájára! – szólalt meg Tornallyainéban a pesszimista.

Egy vasárnap csakugyan tiszteletét tette a gyógyszertáros. Udvariasan fogadták, de mama és leánya ugy néztek rá, mint egy hétszeres rablógyilkosra. Mindketten egy vakmerő kalandort láttak benne, aki a Tilda ötvenezer forintját akarja. Kedves és derült fiunak látszott, aki könnyedén csevegett mindenről, de a mama, amig látszólag figyelmesen hallgatta, ezt gondolta magában:

– Dejszen, beszélhetsz nekem jó ember. Annyit sem adok a szavaidra, mint egy rézkarika. Kellene az ötvenezer forint, de szerencsére itt vagyok én is…

Az ebéd alatt, amikor a vendég kedveskedve dicsérte a Tilda virtuoz zongorajátékát, a leány hidegen tépegette a papirmandulák vékony héját.

– És ez mind az ötvenezer forintomért…

Mikor a gyógyszertáros elutazott, Tornallyainé levélben informáltatta magát a vagyoni viszonyai felől. Kiderült, hogy a Biarritz és Tsa czég minden egyes adata igaz, mert a patika tényleg a legjobbak közül való az egész vidéken. Magának a fiatal embernek is van tekintélyes vagyona és a gyógyszertár a saját, kétemeletes házában van elhelyezve.

Minthogy a kérő külseje ellen abszolute nem lehetett kifogást tenni, a mama irt a közvetitő czégnek, hogy a következő héten Budapestre utaznak, s a gyógyszertárost is szivesen látnák ott ugyanakkor.

Együtt vacsoráltak néhányszor, együtt jártak a szinházba s ötödnap, amig Tilda egy nagynénijével a kioszkban járt, ekként szólt a mama a gyógyszertároshoz, a fogadó első emeleti szobájában:

– Nincs kifogásom Ön ellen, s ha ugy akarja, nőül veheti a leányomat De a Tilda hozományát nem adom a kezébe, hanem magam fogom őrizni egy takarékpénztári könyvecskében…

A fiatal ember udvariasan hajlongott:

– Oh, az egészen mellékes… Én önmagáért szeretem a kisasszonyt…

Mikor Tilda hazajött, a mama gyorsan elreferálta a történteket.

– Megmondtam, hogy ne számitson a hozományodra…

– Helyes, még csak az kellene, hogy a kezébe adjuk az egész összeget…

Másnap Tilda karonfogva járt a vőlegényével. A gyógyszertáros olykor szerelmesen suttogott valamit a fülébe, de Tilda gyanakodva hallgatta. Milyen távol állt attól, hogy szerelmes legyen! Egyszerüen férjhez akart menni, mert végre is nem maradhatott örökké leány, de mennyire vigyázott, hogy a jelentékeny üzlettel meg ne csalják. A gyógyszertárost, ha látogatóba érkezett a menyasszonyához, ugy fogadták, mint egy prezumtiv váltóhamisitót. A mama figyelve nézte minden mozdulatát és este lefekvés előtt, titokban összesugott a leányával.

– Láttad, mennyire vizsgálta az ezüstnemüeket? Délután meg kiváncsian tudakozódott a sorsjegyeink és papirjaink felől. Számitja, hányja-veti magában, mennyi vagyonunk lehet körülbelül?

– Ügyelni fogunk, mama.

Óvatosan összebujtak, mint akik egy merész kalandor ellen védekeznek. Mert férjhez menni kell ugyan, de balga volna, aki egy idegen szerencse-vadásznak kiszolgáltatná magát. És mikor a szerelmes gyógyszertáros ellágyulva csókolta a menyasszonya finom kezét, Tilda ezt gondolta magában okosan:

– Mennyire buzgólkodik szegény az ötvenezer forintomért…

Veszedelmes ellenségnek nézték a vőlegényt és a mama néha gyülöletes pillantásokat vetett rá. De ez nem akadályozta meg a varrónőket, hogy szorgalmas méhekként dolgozzanak a Tilda tündérszép kelengyéjén és az apátplébánost, hogy gyors egymásutánban hirdesse ki a Tilda szerencsés eljegyzését.

Októberben, mikor a templomból hazatértek és Tilda az uti köpönyegét felöltötte, a mama igy szólt a vejéhez:

– Nem kap a kezébe semmi pénzt, hanem negyedévenként utólag meg fogom küldeni a kamatokat…

Tilda a vasutnál ezt sugta az édes anyja fülébe:

– Ne félj, vigyázni fogok magamra… A pénz pedig jó kezekben marad nálad…

Tornallyainé harmadnap Salzburgból kapott egy levelezőlapot, melyben Tilda biztositotta, hogy jól érzi magát. Negyednap Gmundenből jött egy levél és ebben ez állott:

„Édes, jó anyácskám, mégis meggondoltam azt a dolgot. A pénz jobb helyen lesz nálam, nem akarlak zaklatni ezzel a fölösleges gonddal. Csókollak, Feri is csókoltatja a kezedet”.

Mikor a mama megbotránkozva felelt, Tilda egy hosszu, ideges levelet irt.

„A pénz jog szerint engem illet meg, mint apai örökségemet. Ugyan mit gondolna felőlem, ha ezt a nyomorult összeget sem biznám rá? Ez az eljárás ugy tünik föl, mintha féltenénk a kezében az ötvenezer forintot. Nem érted, hát nem érted, hogy igy nem is léphetnék emelt fővel a szeme elé? Ő a férjem és én megkivánom, hogy éppen ugy becsüld, mint engem…”

Tornallyainé lesujtva szólott:

– Elvette az eszét ennek a szerencsétlen gyermeknek…

De másnap Gmundenbe küldte utánuk a Tilda takarékpénztári könyvecskéjét.

A hütelen anyaföld.

Néhány év előtt sokat bolyongtam a Balatonon. Nekem is, mint annyi soknak, ambiczióm volt, hogy szeptemberben négerré sülve jelenjek meg ismét a főváros utczáin. A fiumei olasz matrózok, kik tavaszszal Braziliáig járnak a Lloyd hajóin, az aszófői magyar fiuk, kik olasz pajtásaiktól teljesen megtanultak minden tengeri tudományt, kivétel nélkül ismertek, mert sokszor délben zavartam föl őket nyugalmas sütkérezésükből, mikor odafenn operette-nóták mellett ebédeltek a fürdőhely vendégei. A yacht-klub pénztáros kisasszonyát ilyenkor ebédutáni álmából kellett fölvernem, hogy jegyet adjon, mert a mozdulatlan, kék viz mellékén minden teremtett lélek aludt ebben az órában. A vizen egyetlen fodor sem libbent meg, a fürdőház hosszu hidján egyetlen szellő sem bántotta a kiaggatott, vérvörös uszóruhákat.

A partok rózsáit öntözte néhány kertészlegény, de a matrózok, a halászok, a horgászó fiuk, sőt maguk a halak is békésen szenderegtek. Néha átmentünk Tihanyba, a kápolna gyönyörü ablakából egy pillanatra végigtekintettünk a hosszu tó sikján, ittunk egy korty friss vizet a kolostor zölddel befuttatott udvarán. Ez volt életemnek legromantikusabb időszaka; néha csodálatos vágyat éreztem, hogy bezárjam magam ebbe a nyugalmas kolostorba, melynek sziklás partját szünetlenül mossák a langyos, simulékony habok. Irigyeltem a szerzeteseket, akik ötszázéves breviáriumokat forgatnak, s a tél fehér világában mint kisérteties árnyak suhannak el a templom elhagyott kövein.

Szégyeljem-e, hogy szerelmes és boldogtalan voltam, s hogy néha mitsem vártam a jövőtől? Átkoztam a czivilizácziót, mely az ő nagy erejével engem is arra kényszerit, hogy vidám asszonyokkal sétáljak az eszplanádon, s néha ternót vagy quatern nyerjek az estéli tombolák alkalmával. Bántottak a keringők, a gyógyterem kivilágitott ablakai, a délutáni tarokkpartiek, a kut körül való egyhangu hajnali séta. Futottam a pongyola reggeli kalapok elől, a selyem blúzok idegessé tettek. Ilyenkor Giovanni, az én dalmát matrózom, gyorsan igazitott egyet a spinacker-en, a main top sail-en, s kis cutterunk pár pillanat mulva a tó levegőjét hasitotta hófehér, kifeszitett vitorláival.

Egy délután – Balaton-Füreden reunion készült este a nagyteremben – Giovannival megkerültük a fürdőházat, s a zalai partok mentén siklottunk tova a vitorlással. A nap égetett bennünket, a vitorlák nem tartottak árnyékot, kabinnak hire sem volt a yacht belsejében. Távolról reszketett a tihanyi kettős torony és homályosan kékelltek a zamárdi part bokrai. Délfelé még lebegett egy kevés szellő és lassan tüntek el hajónk mellett az apró zalai falvak: Arács, Csopak, Alsó-Eőrs, Paloznak, Felső-Eőrs, Lovas, parányi vinczellér-házaikkal, földbe ásott pinczéikkel, néhol egy verandás, emeletes nyaralóval, a honnan messzelátóval nézegették a yacht hófehér szárnyait. Négy óra felé visszafordultunk, mert valahogy kedvem kerekedett, hogy a tihanyi félszigetet megkerüljük. De félórányira a füredi parttól a szél hirtelen megállt, s a yacht mellé szórt papirszeletek mozdulatlanul usztak a hajó oldalán. Giovanni szorgoskodott még egy darabig, hogy a vitorlákkal csináljon valamit, de később lemondólag intett:

– Lehetetlen. Innen nem mozdulunk, mig a hold föl nem jön.

A nap kegyetlenül sütött, én szinte éreztem, mint sülök barnára az afrikai hőségben. Hanyatt feküdtem a vitorla mellé, s az eget bámultam, melyen egy felhő sem uszott. Végtelen távolságban láttam valahol egy fehér yachtot, mely Siófok táján várta az alkonyati brise-t, olykor egy ezüstös ponty ütötte ki magát a kis hullámkarikából, s vérvörös kopoltyuját izgatottan tátogatta felénk. Később megszomjaztunk és Giovanni azt ajánlotta, vessünk horgonyt a hajóval s menjünk ki csónakon a partra. Ugy is tettünk, s valahol Arács tájékán kötöttünk ki, a magas Tamáshegy alján. A kis parti csermely mellékén alig járt valaki, csak a dombos pinczék előtt játszottak néhol félmeztelen parasztgyerekek. Egy kis leány az ér sikos, zöld kövei fölött lubiczkolt. A viskók előtt, a petrezselyem- és zellerágyak között, itt-ott nagy rózsák nyiltak; egy-egy magányos házból, ahol pestiek laktak, álmos zongoraszó hallatszott ki. A hidon egy szalmakalapos könyvvezető ült, akinek arczáról leviritott a háromhetes szabadságidő. Az ösvényen, mely a hegy felé kigyózott, egy vászonruhás, körszakállas ember állt a bokrok között, kampós botjára támaszkodva. Giovanni figyelmeztetett rá.

– Ez Kis ur, az arácsi Szeretetház segédtanitója, aki mindenféle gizgazt összeszed, hogy oda haza lepréselje.

Kis ur száraz és unalmas volt, mint egy lévita, de mi mégis megörültünk neki. Közeledésünket bizonyos tartózkodással fogadta, de később barátságosan szóba állt velünk. Kiderült, hogy sohasem járt még Budapesten, s mióta a csurgói preparandiát elvégezte, mindig itt tanitóskodik a Balaton partján. Olyan nyelven beszélt, mintha egyenesen a hitvitázó századból lépett volna közibénk, s az én ideges, hangulatokban fürdő lelkemnek igazi enyhülés volt ez a falusi mester, aki reggeltől estig egy csomó kékzubbonyos, árva fiuval bibelődik. Jól esett volna azt hallanom, hogy Kis urat boldogtalan szerelem üzte a magányba, ahol romantikus olvasmányokkal tölti az idejét; de kiderült, hogy a tanitó már huszonkétéves korában feleségül vette a falusi korcsmáros leányát és sohasem olvas egyebet a „Protestánsok Hetiközlöny”-énél.

Együtt ballagtunk fölfelé a hegynek, a tanitó azzal biztatott, hogy fenn, valamelyik vinczellérházban, okvetetlenül kapunk néhány korsó hideg tejet. Giovanni abban reménykedett, hogy balatoni bor is akad a Tamáshegy pinczéiben. Kissé bágyadtan törtettünk előre a mogyoróbokrok közt. Engem egyszerre elkapott megint a boldogtalanság érzete, mint mindig, amikor hegyek közt járok. Idegeim nem birják meg az óriási méreteket, a föld misztikus pupjai az emberi magányosság és jelentéktelenség tudatát keltik életre bennem s néha ugy vagyok, mint a gyerek, a ki elmosódó óriásokat lát a hegyek körvonalaiban s az erdők homályba vesző fái között. A hegy magasabb pontjain megszünt minden nesz, a kis bogárhátu házikók hallgattak a nyáresti melegségben, a fák között rigók és tengeliczek füttyentgettek. Egy pillanatra átvillámlott lelkemen a jövő egész üressége; éreztem, hogy e csalódás után nem lesz többé részem asszonyi szeretetben, s hogy ő előtte, aki most egy árnyékos villa verandáján ül rózsaszinü blúzban, egészen közönyös az én lelkem minden szomjusága, minden vágya, érzéseim minden melege és lángolása. Ez a felületes, kaczér teremtés sohasem fog megérteni engem és nincs messze az idő, amikor egy aranyszegélyü kártya fogja tudtomra adni, hogy ő egy hadaró doktor, vagy egy kövér bérlő jegyese. Kétségbe voltam esve, de azért figyelmesen hallgattam Kis urat, aki lelkesen beszélt azokról az eredményekről, melyekkel a gyakorlati földmüvelés oktatása jár az osztatlan népiskolákban. A Tamáshegy közepe táján, egy omladozó pincze előtt, valami öreg paraszt ült mozdulatlanul, s Giovanni megkérdezte a segédtanitót, nem lehetne-e itt kapni egy-két pohár tavalyi arácsi bort?

– Nem hiszem, – szólt – itt már tavaly nem igen termett bor. Egyébiránt megszólithatjuk az öreg Somogyi Dánielt.

Közelébb mentünk a vén paraszthoz, aki megbillentette előttünk a kalapját. A pincze olyan volt, mintha egy festő cseppentette volna valami bujazöld mezőség közepére. Somogyi Dániel tisztes kékbe volt öltözve, mint a zalamegyei parasztok általában és csak a nyaka körül viselt egy csomó szürkésfehér szakállt. Giovanni kért tőle egy pohár bort, az öreg előhozta a pinczekulcsot s pár percz mulva egy üveg rózsaszinü folyadékot tett elénk egy hordóra.

– Ez tavalyi, – szólt – de akkor már alig csöppent egy-két hordóval. De tavaly mégis szüreteltünk valamicskét. Az idén már csak gyönge kukoricza terem a szőllőmben.

Csakugyan kukoricza hullámzott a pinczeház körül, a csövek hosszu levelei most kezdtek sárgulni a hegyoldalon. Az öreg végignézett a kunyhó tájékán, a Balaton felől szembesütött vele a nap vérpiros golyója.

– Az apám is, az öreg apám is, – folytatta – minden Somogyi a szőllőből élt egész holta napjáig. Közönséges paraszt volt minden ivadékom, de a venyige mindannyinak becsületes kenyeret adott. Itt a kolnákban szeptember végén durrogattak a puskákkal, a hegyen szüretelők jártak-keltek, a présházban két-három héten keresztül taposták a szőllőszemeket. Száz-kétszáz akót mindig kiadott a föld. Veszprémben, Sümegen, Tapolczán annyi pénzt kaptunk érette, a mennyiből tisztességgel kiteleltünk. Egy-két esztendővel ezelőtt jött az istentelen bogár, neki esett a szőllő gyökerének és kirágott mindent, ameddig itt az ur szeme ellát. Tavaly már csak itt-ott nyitogatták föl a présházak ajtaját, de az idén valamennyi zárva marad. A szüretelő puskák megrozsdásodnak a padláson, a lányok aratni járnak a szomszéd vármegyékbe. Olyan csönd van itt szeptember derekán, akár egy kripta fenekén. Nincs semmi, a pogány féreg elrágott mindent. A kukoriczát őrzöm vénségemre mint egy halinás csősz. Nemrégiben jártak itt megyei urak, biztattak bennünket frányával, amerikai vesszővel, de ettől a bortól már nem lesz nedves az én bajuszom. A korcsmánkban talján bort mérnek, Arácson, Csopakon, Eőrsön nem terem más, mint kukoricza.

Olyan fanyarul, hidegen mondta mindezt, mintha az egész nem is őt érdekelné. A hegyen már tompult kissé a világosság, a Balaton mosolygó kék vize egy árnyalattal sötétebb lett. A segédtanitó biztatta Somogyi Dánielt:

– Nyugodjék meg öreg, majd másképp lesz mindez egy-két esztendő mulva…

Somogyi Dániel durván förmedt rá:

– Egy-két esztendő mulva, az köllenék csak. Nem cselekszi velem azt az Isten, hogy még ezen a télen is életben hagy. A Somogyiak nem élhetnek meg, mint kukoricza-csőszök, egyetlen ivadékom sem lakott góréban, a vetés közepén. Mint igaz református ember várom az Urtól, hogy elszólit ezen az őszön e földi siralom völgyéből.

Nehézkesen fölkelt, leczammogott ismét a pinczébe, s mint e környéken mondják, megbuktatta megint a boros üveget. Talán nem maradt neki több egynéhány itczénél, de hozott, a mennyit megittunk, a magyar paraszt áldott, becsületes jó szivével. Mig mi lefelé indultunk a hegynek, ő tovább is ott maradt a lóczán, a tó csöndes tükrét bámulva. A lenyugvó nap pirossága egészen körülfolyta s messziről olyan volt az öreg paraszt, mint egy óriás hollandi kép.

A segédtanitó beszélt valamit a Somogyi-familiáról, de én nem hallgattam rá. Lelkemben szégyeltem magam előbbi borongós gondolataimért. Meghalni, mert egy kaczér leány elhagyott! Mily semmiség ez a vén paraszt bánatához képest, akihez az öreg, szerető anyaföld lett hütelenné.

Lőrincz pályadija.

Ebéd után volt és esett az eső. Az udvaron, az eresz alatt lármásan kalimpázott a bádogos. A leányok mosogattak a konyhában, a mama a cserép lábasokat rakosgatta. Néha megcsörrent a porczellán, de ilyenkor hirtelen megszólalt valamelyik a három nő közül, kik a konyha csipkézett papirjai közt foglalatoskodtak.

– Pszt, csönd legyen gyerekek! A papa elbóbiskolt egy kissé.

A szegény papa valóban édesen szunnyadt a fogyatékos divánon; a multéjjeli fáradalmak nagyon kimeritették. Mert szomoru dolog, de ugy van: az öreg Timár vén napjaira mint kisegitő járt a többi boltossal vásárról vásárra, két vagy három forintnyi napi dijért, amiért az éjjelét és nappalát is föláldozta. A szép bolt, a pompás portékák mind elpusztultak a rossz idők következtében s a kis házba leverő nyomor köszöntött be lassanként. A mama egy napon a Zsuzsánna utját is kiadta, aki tizenegy esztendeig aludt a konyhabeli faágyban, s a két leány kivonult a takaréktüzhely mellé, a nagy lúgos vajdlinghoz, melyben a régi evőeszközöket mosogatták. Véghetetlenül szomoru volt, mikor a leányok egy-egy gazdag nagynéni viseltes ruháiból alkottak meg nagy nehézséggel egy uj toilette-et s a mama önmaga ballagott el hajnalonként a mészárszékbe, hogy a félkiló hus miatt negyedórákig pöröljön a mészárossal. Szóval hideg, csunya nyomor volt ez, melyet a Lőrincz keresete alig enyhithetett némileg.

Mert Lőrincz, a család egyetlen fia, mindig megtette a magáét. Helyettes tanára lévén a főváros egyik reáliskolájának, ez a jó fiu minden krajczárt a szüleinek küldött, melyet a költségvetésében megtakarithatott. Persze ez a fölösleg alig rugott tiz-husz forintra havonkint; de Vági bácsi, a levélhordó mindig hűségesen betoppant elseje körül a várva-várt utalványokkal. Sőt néha váratlanul, hónapközben is megjelent a konyhaajtó küszöbén s vörös orra szinte ragyogott, mikor a bőrbekötött postakönyvet fölnyitotta:

– Aláirni, aláirni kisasszonyok!…

Egy-egy kalap vagy keztyü volt, amelylyel Lőrincz a hugait meglepte; persze mindannyiszor sokszorta több volt benne a jóakarat, mint a nagyvilági izlés.

A mai esős, csunya nap éppen huszonkettedikére virradt s igy Vági bácsinak abszolute nem lehetett keresete a kis udvari lakás konyhájában. De ime, a rézkilincs egyszerre csak megcsörrent s egy torzonborz, jókedvü ábrázat jelent meg a kisasszonyok előtt, kik egyszerre abbahagyták a mosogatást.

– Levél? – kérdezte Timár mama izgatottan.

– Nem, mondotta az öreg levélhordó, hanem a Rothschild egész vagyona!

S a bőrtáskája fenekéről egy vastag, ötpecsétes levél vándorolt a keskeny vágóasztal tetejére s a levélből – mintha az Ezeregyéjszaka álmai valósultak volna meg egyszerre – valóságos tömege hullott ki a százasoknak és a tizeseknek. A leányok egyszerre remegni kezdtek ijedtükben s a papa, aki a nagy lármára rémülten ébredt föl, hófehéren állt meg, az ajtó küszöbének támaszkodva.

De Róza, az ifjabbik leány, most hirtelen olvasni kezdte a mellékelt levelet s izgatottan, kifogyó lélegzettel váltotta föl élőszóra a Lőrincz irásbeli üzenetét:

„Édes, drága szüleim! Csak egy szót, egyetlen szót akarnék közölni veletek e pillanatban, midőn az Isten annyira kegyelmes volt hozzám. Munkám, „A háromszögtani függvények elmélete” megnyerte az akadémia ezer forintos pályadiját. Itt küldök a pénzből nyolczszáz forintot, hogy papa megint kinyithassa a boltját, minél szebben, minél előbb, hogy a régi vevők hamarosan visszaszokjanak. Lehet, én is jövök egy-két nap mulva, hogy a portékákat együtt fogjuk rakosgatni, hogy az állványokat együtt festhetjük be, mint régente, de most nem tudok, semmit sem tudok egyebet, minthogy az Isten velem van, hogy titeket sem hagy el, ha biztok benne. Isten veletek kedveseim, a viszontlátásig.

U. I. Papának vettem egy monogrammos tajtékpipát, de azt nem zárhatom ebbe a levélbe. Micsoda blúzokat szeretnétek leginkább? Én azt hiszem, mama használhatna egy pár füzér száritott cseperkét. Mit gondoltok?…”

*

– Az ördögbe, ez a lécz még mindig hosszabb a kelleténél… Vigyázzon azzal a fürészszel!…

Mert a kalapács, a fürész reggeltől-estig szünetlenül munkában volt s Timár-papa naphosszat müködhetett, dirigálhatott, mint a régi boldogabb napokban. Micsoda öröm volt, a hosszu megaláztatások után, megint ilyen szabadon, önérzetesen gorombáskodni, fülön csipve egy-egy rakonczátlanabb inast, ki a hosszu fenyődeszkákat gyalulgatta. Mert Timár-papa a természettől gorombább volt a pokrócznál, s akkor élt csak a kedve szerint, ha a többi embertársával veszekedhetett.

A szomszédok, a tulsó utczákból is, minden öt perczben átnézegettek, hogy a munka folyamatát megszemlélhessék.

– Még mindig folyik a dolog?

– Rettenetes, mennyi bajom van ezekkel az emberekkel! Megkeseritik az életemet, higyje el!

S izzadó homlokát törülgetve, Timár-papa boldogan folytatta a veszekedést, csak olykor szaladva át a szomszédos sörházba, hogy egy pohár friss csapolást kiüritsen.

A leányok, bizalmasan karonfogózva a barátnőikkel, dicsekedve mesélgették esténként:

– Egy hét mulva megnyitjuk a boltot! Remélem, eljöttök délutánonként!…

Ők már ismét maguk előtt látták a régi életmódot; amikor a papa délutánonként a kávéházba ballag, hogy egy stácziót végig szunnyadjon a kártyázók háta mögött, s a mama bóbiskolva huzódik hátra a mákos és diós zsákok mögé, hogy az örökös harisnyaszárait kötögesse. Ilyenkor a leányok minden barátnője át szokott látogatni a kis szatócsboltba, s végtelen pletykák, tervezgetések indultak meg a látóhatár összes eseményeiről. Az ankét csak akkor oszlott föl, mikor Timár papa apró, gömbölyü alakja ujra megjelent a kávéház ajtajában. Mert ő – mi tagadás benne – egy cseppet sem szerette a vendégeket s napokig dörmögött, ha valakit ott talált a leányoknál:

– Jobb lenne, ha komoly dolgokon törnétek a fejeteket. Ki fogom utasitani ezeket a vendégeket. Minden szerencsétlenségnek ez a sok látogatás az oka.

Mama most ismét cselédet fogadott, mert ő a délelőttjét kizárólag az üzletnek akarta szentelni. Odahaza reggeltől estig nem állt meg a kis varrógép kereke; kötények, perkálruhák készültek, az üzletben való üldögélés szempontjából. A leányok zsákokat, zacskókat varrtak, mig papa a fiókok pléhföliratait festette reggeltől-estéig…

Éjjel, mig a leányok aludtak, olykor megszólalt egy hang a benső szoba sötétjében:

– Enyvet nem fogok tartani, azt hiszem!

S mama meggyőződéssel ismételte:

– Nem, enyvet nem fogunk tartani.

S pár percz mulva, érett megfontolás után, az előbbi hang ugyanoly komolysággal szólalt meg:

– A kocsikenőből különböző skatulyák kellenek… Csak ne legyen nagyon zsiros ez a jószág Az ostornyelekkel is nem tudom, hogy leszünk…

S mama kontemplálva tette hozzá:

– Birkasajt okvetetlen szükséges. De én pipákat nem tartanék a helyedben…

– Oh persze, érted is te, – válaszolt Timár papa fitymálózva. – A pipa hozza a legkülönb vevőket. No hiszen szépen volnék, ha tereád hallgatnék…

De azért mégis csak a felesége tanácsai után indult, s a bevásárlások legjelentéktelenebb részleteit is közös konferencziák előzték meg éjjelenként. Micsoda pompás áruczikkek halmozódtak föl ebben a boltocskában! A barnára föstött, lakkos fiókok szegfüszeggel, sáfránynyal, gáliczkővel, szerecsendióval, ultramarinnal, babérlevéllel, keményitővel, börzsönynyel teltek meg, fekete czukorsüveg-gulyák tornyosultak az állványokon, s a plafondra szögzött képen kéjesen szürcsölte a kávét a füszerkereskedések ismeretes dámája. A kis zsákocskákban aszalt szilva, kávé, dió támaszkodott a polczokhoz, nagy héringes hordók, fejetlen orosz halak huzódtak meg a tiszta üvegharang mellett, mely a sárga gróji sajtot befödte. A leányok naphosszat a szálkás mazsolaszőlőt válogatták és sáfrányt, gyömbért csomagoltak a régi iskolai irkák papirosába. Csupa láz és izgatottság volt mindenki, mely még a látogató szomszédokra is elragadt.

– Kérek egy hatos ára birkasajtot!

Az első vevő mondta ezt, egy kövér gabonaalkusz, aki a kenyeret is magával hozta. De micsoda szenzácziót okozott ez az első bevásárló!

Timár mama a kötényével törölte tisztára a mérleget, a papa kétszer vágta el az ujját a nagy sajtszelő késsel, a leányok a papirt készitették kéz alá. De végre mégis pompásan sikerült a müvelet s az első hatos szerencsésen bevándorolt a kis kasszabeli fatálba, mely még a régi üzletből maradt fönn mindekkorig.

Pénteken, az első hetivásár alkalmával, a falusiak kiváncsian kukkantottak be az uj boltba:

– Nini, a haragos embernek megint boltja van.

Öreg, fehér szakállas parasztok barátságosan nyujtogatták a kezüket, ismerős asszonyok sopánkodva álltak meg a leányok előtt, kik a nagy czukorkupokat vágták apróra:

– Ej, hogyan megnőttek a kisasszonykák! Egy pár év előtt még mindakettő akkorka volt, mint az öklöm.

De a papa, aki boltban mindig haragudott, nyersen szólt közbe ilyenkor:

– Ugyan minek az a sok beszéd? Aki megkapta a magáét, menjen isten hirével!

Mire az asszonyok csititgatva szóltak közbe:

– Ugyan, ugyan ne haragudjék már olyan nagyon! Szóljon neki a ténsasszony, hogy ne haragudjék!…

De Timár papa boldogan haragudott s este, hazatéret, sóhajtva ismételte néhányszor:

– Ugy el vagyok fáradva, mint valami kutya! Ez aztán a strapáczió!

És ilyenkor csordulásig érezték azt a boldogságot, amelyet a „Háromszögtani függvények elmélete” szerzett nekik, a m. t. Akadémia jóvoltából.

A kulcsok.

Tiz nappal az ultimo előtt, január 21-én, az öreg Welser táviratot küldött budapesti főraktárába, hogy az éjjeli gyorsvonattal megérkezik a fővárosba.

– Ideje! – dörmögte Blank ur, a pénztáros, aki a Meynert Fülöp és fiai nagy áruházából lépett be ide hat hónap előtt, de az állapotokkal már e rövid idő alatt is teljesen tisztába jött. Micsoda különbség volt a Meynerték pedáns, szilárd alapu üzlete s ez ingatag, gyönge kereskedőház között! Blank, kinek a fizetése kétezer forinttal többre rugott itt mint Meynertnél, szivesen visszatért volna a régi állásába, ha az öreg morva kereskedő kiméletlen gunyolódásától nem tart. Bár a Welser János fia czég még idáig a legelső ranguak közé tartozott, e száraz, számokból megkonstruált férfiu jól tudta, hogy a bukást már nem lehet soká kikerülni s a hajó menthetetlenül sülyedni fog. A lékek nem voltak többé betömhetők. Még egy-két hét, vagy legjobb esetben hónap, s a nagy köruti főraktáron hosszu időre földig lesznek bocsátva a vasredők s mind e gyárak, hámorok, huták elhagyatva meregetik majd kéményeiket az égnek, zaj és élet nélkül, fütetlenül, hidegen.

A gázlángos pénztári rekeszték mögött üldögélve, mig az üzlet egyenruhás szolgái sürgölődve szaladtak ki és be, mig odakünn a vidéki vevőket szolgálták, mig a könyvvezetők hangosan diktálták egymásnak a tételeket, Blank komoran vetett egy-egy pillantást a nagy Wertheim-szekrények mélyébe, a rézkapcsos főkönyvekbe s ujjaival idegesen dobolt a pénztár márványlapján, mintha csak ezt dörmögte volna:

– Micsoda csönd és hidegség lesz itt egy vagy két hét mulva. Ezeken az asztalokon egerek fognak futkározni, a kiket a sötétség meg a csönd ide csal! De legalább lesz nekik mit enni, hiszen a szalma nem fogy innen ki egyhamar!

Mert az egész roppant üveggyári raktár, az üzlet és a raktárhelyiségek a padlótól a padlásig csupa szalmával, üveggel voltak tele, s a gázlángok fényében itt-ott kicsillant a kristályüveg szivárványa a sárga szalmaburkolat mögül. A Welser-féle üvegáru-raktár az egész monarkhiában egyike volt a leghiresebbnek. Még 1839-ben alapitotta az öreg Welser János az első gyárat; egy földszintes, hosszu épületet a turóczi hegységek között, ahol kizárólag durva, zöldes szinü vizes üvegeket készitettek. A hosszu, rideg bajor maga is odaállt a huta kemenczéi mögé s a pesti vásárokra sajátkezüleg pakkolta föl az áruczikkeket, melyekből ritkán hoztak valamit vissza. Az ötvenes években megnagyobbodott a gyár; a csinos portékának mindinkább hire szárnyalt s ötvenkilenczben megnyitották az első budapesti üvegraktárt. Welser Ernő, a fiu, ekkor már husz esztendős volt; maga is gyakorlott a munkában, de törekvőbb, modernebb, mint az édes atyja, aki minden ujitástól irtózott. A hatvanas évek elején, mikor az öreg meghalt, a czéget már az egész monarkhiában ismerték; illusztrált árjegyzékek keringtek Galicziától a dalmát hegyekig s tizenöt-husz millió ember az öblös Welser-féle vizespoharakat emelgette gyermekkorában az ajkához. De az üzlet, a fiatal gazda kormányzása alatt, roppant lendületet vett; a kárpáti hegységek rejtekeiben hét emeletes huta gyártotta a legdiszesebb üvegárukat; a kiállitásokon a pompás Welser-féle csemegetányérokat aranyéremmel és diszoklevéllel tüntették ki s a japáni stilü, ernyős lámpákat, melyeket esténkint a váczi-utczai fióküzlet csillogó gázlángjai világitottak meg, hetekig bámulta a közönség.

1873-ban egy millió kétszázezer forintért vette meg Welser a prodniczi kőedény- és porczellángyárat, mely a részvénytársaság kezelése alatt némileg hanyatlásnak indult. De ez a vállalkozás nem tartozott a sikerültebbek közé. A gyár roppant befektetéseket igényelt s Welser, kinek az üzleti tőkéjére folytonos szüksége volt, nagyobb kölcsönt kényszerült fölvenni egy budapesti pénzintézettől. Hiába volt minden szorgalom és találékonyság: a prodniczi vállalat mindegyre veszteséggel dolgozott s ezt a Welser János fiá-nak többi üzletágai is megérezték. Az állapot évről-évre rosszabbra fordult s a prodniczi négyszáz ember közül kétszázötvenet már a nyolczvanas évek közepén el kellett bocsátani. De a huták még mindig frissen és jókedvvel dolgoztak, mintegy utolsó erejüket szedve össze, hogy gazdájukat kimentsék az örvényből. Fájdalom, ez hiábavaló buzgalom volt; a vidéki vevők közül sokan csődbe jutottak, konkurrens vállalatok keletkeztek s a nagy czégnek egy napon meg kellett érnie azt a szégyent, hogy egy nagy bank fölmondotta a nyilt hitelét. Az igazgató, kit Welser Ernő azonnal megkérdezett az eljárás oka felől, zavartan motyogott valamit:

– A piaczon kevés a pénz… Roppant vállalatokkal vagyunk most engageálva, de talán később…

Az üzletmeneten még nem lehetett megsejteni a közelgő katasztrófát; de Blank, a pénztáros mindent tisztán látott. Welser hetenkint felutazott a gyárakba, három-négy napon át ott maradt a hlobutkai kastélyban, veszekedett a gyárfőnökkel, a munkásokkal, a vasuti raktárossal s a hét végén fáradtan, kimerülve jött vissza, alig csókolva meg a nejét és leányát, akik mitsem tudtak a keserves állapotok felől.

Blank már január elején sopánkodni kezdett.

– Ultimora nyolczvanhatezer forint áru váltót fognak bemutatni a banktól beváltás végett. A kisasszony hozománya hatvanezer forint. Körülbelül másfél százezer forintra lesz szükségünk s a pénztárban alig van pár ezer. A vidéki vevők pedig mindannyian moratoriumot kérnek…

De Welser, a másolókönyv fölé hajolva, szárazon szólt:

– Csak legyen nyugodt, majd minden meg lesz!…

Otthon, a fényes erzsébettéri lakásban minden a régi módon folyt tovább; esténkint, vacsora alatti mosolygó arczok ülték körül a fehér, ebédlőben az asztalt; tréfa, mulatság, táncz járta mindennap, mivel a kis Welser Ilonka két hónap óta menyasszony volt. Még november elején kérte meg kezét egy gazdag vállalkozó: a fiatal Ulmy Felix, kit Budapest összes eladó leányai kitünő partienak tartottak. De Felix, a Caudersék házi bálján, egész a szemüvegje csucsáig beleszeretett ebbe az apró, kékruhás leánykába s lemondván a negyedmilliókról, melyek sovárgón nyujtották feléje karjukat, kérőképp állitott be a Welser-családhoz. Természetesen szivesen fogadták s e naptól kezdve minden este vidám vacsorák zárták be a napot, a szalonbeli zongora sokszor hajnalig is nyitva állt, s a ház barátai, barátnői hetenkint kétszer álltak kolonne-ba a tágas tánczterem parkettjén. Csinos, világos ruháju szobacziczusok sürüen szolgálták föl a fagylaltot, a Welser-papa kitünő bockjai gyors tüzhalált szenvedtek. Az ebédlőben pattogtak a pezsgők, a magas üvegtálakból ritka gyümölcsök, hamvas parfait-gulyák törtek az égnek s közbe-közbe megcsendült a kis Welser Emil, az unokaöcs harsány hangja:

– Balance!… Simple chaine!… Hölgyeim előre!…

De e zajt, e vidám sürgést-forgást szemlélgetve, az öreg Welser sokszor kimerülten dőlt le a dolgozószobája egyik fauteuiljébe s szemét behunyva, nagyon komor, keserves dolgok felől gondolkodott. Kétségtelen és bizonyos volt immár, hogy mindennek vége van. Tizenkét éves kora óta ebben az üzletben növekedvén fel, most, öreg napjaira egyszerre kiszaladt lábai alól a föld s koldusul, ostobán fog állani a küzdelmek előtt, mint valami részeges, öreg csavargó, aki a mások jóvoltából él. Éppenséggel nem volt érzelmes ember, de a szive, ugy hitte, megszakad arra a gondolatra, hogy feleségét nem veheti körül többé a régi fénynyel, hogy reggelenkint nem mehet az irodába, hogy nem veszekedhetik a vidéki vevőkkel, hogy a hutákat, gyárakat bezárják s az iparkamarai üléseken, hol eddig mindenki tisztelettel köszöntötte, többé nem vehet részt. Eszébe jutott, hogy a jövőben talán kopott kabátban jár s valahová a Terézvárosba kell költözködnie egy harmademeleti folyosóra, ahonnan az egész ház minden ételszaga beverődik, hogy ügynökként bolyong majd egyik kereskedőtől a másikhoz, mint a kis Adler, aki valaha milliomos volt, de hetvenháromban egészen tönkrejutott. Az ilyen pillanatokban nem hallotta többé a zenét s azt hitte, nincs meg a józan esze többé. Aki a vendégek közül a kis dolgozószobába tévedt, mosolyogva állt meg a küszöbön s kezét titkolódzva tette az ajkaira:

– Pszt!… Az öreg ur elaludt. Hja, sok már neki a korhelykedés!…

A felesége némelykor váratlanul betoppant az irodába s friss jókedvvel szólott:

– Kérek nyolczszáz forintot… Az Ilonka kelengyéjére tetemes fizetéseim vannak.

De Blank, mikor a pénzt leolvasta, savanyuan morgott magában:

– Szeretném látni a végét… A jövő héten már nem fizetek ki ilyen könnyen nyolczszáz forintot.

Január harmadikára volt kitüzve az Ilonka lakodalma. Már reggel négy órakor mindenki talpon volt a házban, a czukrász és a szakácsok egész éjjel nem feküdtek le. A plébánia kis gót kapuja előtt már kora délutántól kezdve nagy csoportok álldogáltak, rendőrök jártak föl meg alá s a budai hegyek csillogtak a tavaszias verőfényben. Fényes, ezüstzablyás lovak, sötétkék és fekete batárok robogtak diadalmasan a templom elé, egy-egy országos czelebritás, képviselő, a két család bizalmas barátja, ismerőse. Fényes és üditő képpé csoportosult mindez a fény és ragyogás; a menyasszony szüzies csipkéi, a mamák káprázatos boutonjai, egy-egy fiatal asszony fraise vagy galambszin uszálya. A szentek aranyos szobrait nehéz illat-áramlatok szinte gomolygó felhők közé vonták; tömjén és heliotrop, komoly áhitat és könnyü frivolitás különös vegyülékbe olvadtak össze s az orgona bugva zenditett meg egy dallamos világi indulót, amikor a nászmenet a templomba lépett. Az öreg czimzetes püspök, az Ulmy-család távoli rokona, vékony és remegő hangon mondta el az áldást s mind e sok kaczér, prémes asszonyka, kik a nézőközönséget megalkották, csaknem fölfalta szemével a kis Ilonkát, kinek gömbölyü, pufók arcza rózsásan villogott ki a hófehér csipkefelhők közül. A vőlegény selymes frakkja, apró gyöngyvirág csengetői szinte elvesztek a finom illuzion-fellegek szomszédságában.

A Welserék mindkét szalónjában, a hosszu ebédlő asztalai mellett, sőt odébb, az ur dolgozó szobájában is ünneplő közönség szivta a virágok illatát, koczczintott a finom csemegeborokkal, csevegett, tréfált, mulatott késő hajnalig. Karcsu frakkok bókolva hajoltak egy-egy hófehér, dekolletált váll fölé s künn, a nagy előszobában a czigányok tust huztak az iparkamarai elnök lelkesült felköszöntőjére. S este, asztalbontáskor, Welser Ernő, ki a leánya szépségében gyönyörködve, mindaddig hallgatva ült a helyén, hirtelen felállott s egy fejedelmi gyémánt éket kulcsolt a kis Ilona hófehér nyaka köré. Senkisem látta, hogy a kis leány az atyja keblére borult, s ahogy a száraz, szótalan Welser egyszerre hörögve zokogni kezdett. Senki sem hallotta, amint Ilonka gyöngéden suttogta az édes atyja fülébe:

– Ne sirj papa, hiszen nem megyek oly messze tőled!

S Welser keservesen válaszolt:

– Messze, nagyon messze mégy tőlem, kis leányom!

És másnap, mikor Ilonka elment a háztól, mikor a gyorsvonat már a hullámos Adria felé száguldott velük hegyeken és völgyeken át, Blank, a pénztáros, sötéten szólt az egyenruhás bankszolgának, ki az ultimói váltókat jött beváltani hozzá:

– Sajnálom, de nincs fedezetem… A pénztáram üres…

S mig a mama otthon a meghatottságtól és álomtól elnyomva, csöndesen pihent az elsötétitett hálószobában, Welser János fia szinte surranva ment végig a hosszu törvényszéki folyosón s döczögősen, ridegen szólalt meg valami mogorva bajusz előtt:

– Csődöt kérek magam ellen… Itt hozom az üzleti kulcsokat!…

E perczben mitsem látott; sem a feleségét; sem a kis leányát, aki már boldog; csak e nagy, fényes aczélkulcsokat, melyek mindent örökre bezárnak előtte: a boltot, a hutákat, a porczellán-gyárat, az üzlet egész mozgalmasságát; bezárják a gyermekkor minden emlékét, a levegőt, melyhez szokott, a boldogságot, sőt az életet is talán.