BAKA ISTVÁN

TŰZBE VETETT
EVANGÉLIUM

Szépirodalmi Könyvkiadó, Budapest, 1981

 
 TARTALOM

A JANTRA HÍDJÁN
Bolgárok [1974]
Székelyek [1974]
A Jantra hídján [1974]
TŰZBE VETETT EVANGÉLIUM
Vörösmarty I [1972] II [1975]
Balassi-ének [1975]
Szárszói töredék [1975]
Tűzbe vetett evangélium [1977]
KÖNYÖRÖGJ ÉRETTEM
Könyörögj érettem [1975]
Kora-tavaszi éjszaka [1975]
Tó-szoknya [1975]
Ballada [1976]
MIÉRT HALLGATSZ, TAVASZI ERDŐ
Rekviem-töredék [1976]
Miért hallgatsz, tavaszi erdő [1974]
Ősz [1974]
November [1974]
Jövendölés egy télről [1974]
Tavaszdal [1975]
Sátán és Isten foglya [1976]
Körvadászat [1976]
Trauermarsch [1977]
HÁBORÚS TÉLI ÉJSZAKA
Háborús téli éjszaka [1977]

A JANTRA HÍDJÁN
Bolgárok
Tűzvészek füstje száll – ma éjjel
felmarja tán Isten szemét.
Békákkal: rángó kézfejekkel
matat az iszamós sötét.
Krisztus vért veritékező
arca a pipaccsal teli
rét, s torra csendülnek fölöttünk
csillagok ónserlegei.
Bokrok turbánjai – törökké
válik a föld is? Azzá válhat!
Elbújtatja az anyanyelv
szerzetesköntöse hazánkat.
S ha elfogyunk – a nádasok
törnek majd kopját a szélben,
tenyerünk, arcunk ráncai
tüntetnek minden levélen.
Elvegyülünk a templomok
falán a szentek seregébe,
de emlékezni fog minden faág
bordáink görbületére.

Székelyek
Évszázadok kalászaiból
kipergő népek sorsa sorsunk?
Ringunk a szél bölcsődalában...
Holnap ki tudja már, ki voltunk?
Asszonyaink párnára, ingre
mentik a szűkülő hazát:
vásznaikon az elkaszált
rét nékünk pompázik tovább.
Űzhetnek – minket jégveréssel
szögezett e földhöz az Úr,
hol sírok kopjafái vívnak
miértünk halhatatlanul.
Szövetkezünk, hogy megmaradjunk.
Oltár az asszonyok öle:
átlobban öleléseinken
Isten teremtő gyönyöre.
Ringunk a szél bölcsődalában...
Már borzolódnak a füvek.
Villámlik – martalóc-vigyorba
rándulnak újra az egek.

A Jantra hídján
Kozák és lengyel nagyapáktól
származó bolgár és magyar,
május tizenhat, Jantra hídja,
Tirnovo, éjjel egy, vihar.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Villám lobog – országhatárok
népeket torzító hege,
vagy mást jelent – leánymosollyá
lobban el az idők dühe?
Mosollyá hamvad, mosolyoddá,
mely hetedhét századot átjárt,
míg kezed kezemben Petőfi
sebéből kihúzta a dárdát.
A vihar elvonult, kitisztul
az ég, már csillaggal tele:
népvándorlás korabeli
lószerszám ezüstverete.
Mióta ismerjük mi egymást!
Állunk a Jantra felett.
Tenyeremmé szűkült hazám,
hazámmá tágult tenyered.

TŰZBE VETETT EVANGÉLIUM
Vörösmarty
                    I 
A cserjés börtönrácsba horgad.
Már negyedik napja virrasztok
s nézem, az úton hogy vonulnak
szürkületté fakult parasztok.
Hogy hozzámvénült ez az ország!
Elerőtlenedtek a fák.
Ó, erdők, falvak, ki parancsolt
vigyázzban állnotok tovább?
Dereng a kút ráncos vize:
garasra vésett unalom.
Nézek rá, mint a semmibe,
melyen még gyűrűzik dalom.
És megszállják az eget szürke
egyenkabátos fellegek...
Hogy hozzámvénült Magyarország!
Erdők, fák, falvak, emberek.

                    II
Azt hittük, sorsunk szálait
jövendővé szövi e kor.
Megszőttek szőnyeggé, mire
a hódító tipor.
Harcolni? Itt, ahol a domb
s a rétek kendőjén a dér
a győzteseknek felkínált 
só és kenyér?
Gyászunk sötétlik, mint a vérben
megalvadt rög feketesége.
Szétporladunk vagy eljutunk a
zsarnok szívébe?
Mint sziklák közt a tűz, lapuljon
fogaink mögé a nyelvünk!
Égessen, mit kimondani
nem lehet, legalább mibennünk!

Balassi-ének
Csend támadt – a feldúlt vidékről
a zivatar már elvonul,
s ágak ínyéről vicsorít ránk
esőcsepp-fogsorral az Úr.
Végigezüstlik a tócsán
a rettegés, szellő ha rebben.
Hőköl a ló... Továbbereszt vagy
szétszaggat bennünket az Isten?
A rongyos, megfakult mezőket
rólunk, Uram, letépheted –
Magyarország határait
ránk rajzolták a sebhelyek.
Annak oltalmazzuk, ki tőlünk
elhódította – legalább
kardunk élén csillogjon ez az
esőcsepp-gyöngysoros világ!

Szárszói töredék
Városaid bogok a hálón,
mit kivetett reám az Úr.
Vergődtem hát benned, Hazám,
boldogan-boldogtalanul.
Hozzámnőttek cseréptetőid:
ne hántsd le pikkelyeimet!
Tarts meg – a Semmibe ne ússzam,
ha benned szomjan is veszek.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Úgy halok meg, hogy igazi
szép arcod nem láttam soha.
Vagy arcod volna címered:
e felpuffadt bankárpofa?
Pénz kell? Mint halott koldus szalma-
zsákját, feltépem az eget,
fogadd el: zsugori kezedbe
csillag – a vashatos – pereg.

Tűzbe vetett evangélium
Mint papírhulladékkal teli réten
ételt keresgélő kutya,
futkos pupillám a szemfehéren,
de Istenre nem talál soha.
Vágóhíd szemétgödrei, ti véres-
tályogos koldusszemek,
ti láttátok Őt, aki egykor
kigondolt benneteket?
Vadnyulak, akiket a róka
úgy lóbál fogai között,
mint tömjénfüstölőt – utolsó
percetekben láttátok Őt?
Ágak közt zápor serceg, mintha
Magdolna fésülné haját,
villámlik – szikrát vet sörénye,
nézem eszelős-boldog mosolyát.
A hold-tonzúrás éjszakában én is
prédikáljam hülye vizeknek,
hogy a Mennyek Országa ők,
hol ponty-arkangyalok lebegnek?
Futkos pupillám, mint a réten
szemét közt turkáló kutya,
papír, papír – Isten nevét nem
írom reád többé soha.

KÖNYÖRÖGJ ÉRETTEM
Könyörögj érettem
Száz szirmod, cseresznyefa-boszorkány,
sistereg, feketére sül,
szél-szította leveleid
lángokként nyaldosnak körül.
De szenesedő csontjaidból
vércseppek buggyannak – csodát
teszel holtodban, s térdre hull szent
stigmáid előtt a világ.
Hagytalak elhamvadni! Isten
nem bocsát meg nekem soha.
Feloldozhatsz-e még, szerelmem,
elvirágzó cseresznyefa?
Könyörögj érettem, ki tested
vallattam késsel és fűrésszel,
inkvizítorod, kinek mégis
gyümölcsöt teremni égsz el.
Bár tudom: enkárhozatom alól
nem oldozhat föl engem az ima,
csak ha elégek véled – hát belévetem
magamat lombod szent lángjaiba.

Kora-tavaszi éjszaka
Kora-tavaszi éjszaka.
Alszol – a takarón kezed,
álmodban csillagok fagyott
rügyeit melengeted.
A ház előtti fán, az ágak
közein: sisakréseken
keresztül bámul ránk a hold –
Isten néz farkasszemet velem?
Gyönyörű oltalmam, a holdfény
dárdája téged nem sebez meg,
mellbimbóid – hegyekre épült
végvárai a szerelemnek.
Elalszom én is, rettegésemet
lágy szuszogásod szertefújja...
S nyelved és nyelvem lángjai
holnap összelobbannak újra.

Tó-szoknya
Tó-szoknya, rétek derekán
ringó, te, belédkap a szél,
sóvárgó szemek – néz a fákról
fodraidra ezer levél.
Eső ha volnék, millió
ujjammal nyúlhatnék alád,
rengő, te, tükörképemet
vénné ne ráncold legalább!
Jaj, látom mélyedben halak
asszonycomb-villanásait,
beugrom – hínárszőrzetű
öled bár halálra szorít.

Ballada
Hold ezüst útja a tavon
ne lépj rá szép leány
Mennem kell ne tartsatok vissza
mennem kell meg kell őt találnom
ne zörögj mákgubó a szélben
hívó hangját nem hallani
ne bújjatok el margaréták
ingének gyöngyházgombjai
ne szaggassatok pipacsok irígy
kurvák vörösre mázolt körmei
mennem kell meg kell őt találnom
mennem kell ne tartsatok vissza
Hold tüllje lesz menyasszonyi
fátyolod szép leány
ruhádat kagylók karmai
megtépik szép leány
szűz öledet megökleli
nádtorzsa szőrös buzogány
nem kedvesed szemefehérje
hal villog itt az éjszakán
ne ereszkedj közénk a mélybe
maradj a parton szép leány
A rosszul megvarrt éjszakából
a csillagfény mint férc kilóg
fölfejtem én       varrok belőle
ágyunkra súlyos takarót
fölfejtem én       varrok belőle
fekete vőlegényruhát
böködöm sarkcsillaggal sodrok
a holdfényből ezüstfonált
mennem kell ne tartsatok vissza
nem várhatok tovább
Fölfejted szép leány belőle
varrhatsz majd halotti lepelt
a súlyos koporsófödélre
csillaggal íratik neved
ne lépj rá szép leány a tóra
csalás a hold-ösvény csalás
Mennem kell gyűrűm elveszett
ha nem lelem felhúzza más
fél pár cipőm is elmaradt
oltár elébe hogy megyek
fátylam is elring a tavon
mit bánom én legyen csalás
hold útján bár elsüllyedek
mit bánom én ha látomás
Gyűrűzik majd tested felett
a víz fehér cipőd a hold
felhők sarában elmaradt
lábodra föl nem húzhatod
ne lépj a tóra szép leány
csalás a szerelem csalás
Mennem kell meg kell őt találnom
mennem kell ne tartsatok vissza
ne szaggassatok pipacsok
kurvák vérvörös körmei
ne bújjatok el margaréták
ingének gyöngyházgombjai
ne zörögj mákgubó a szélben
hívó hangját nem hallani
határok fűrészfogain
lépkedve is       megtérek hozzá
népeket földhöz szögező
esőben       visszatérek hozzá
Charonnak szemem garasával
fizetve bár       átkelek hozzá
mennem kell úgyis megtalálom
mennem kell nem tarthattok vissza
Hold ezüst útja a tavon
megnyílt alattad szép leány
Ölelj ölelj tó-vőlegényem
ne sirass engemet anyám

MIÉRT HALLGATSZ, TAVASZI ERDŐ
Rekviem-töredék
Dominó ez az éj, e csillag-
pöttyös fekete csontlapok:
holt fiam játéka, mit Isten
asztalán szép sorba rakott.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Testünk elbukott forradalma,
vérízű lett minden falat:
törékeny nyakcsigolyád roppan
guillotin-fogsorunk alatt.

Miért hallgatsz, tavaszi erdő
Miért hallgatsz, tavaszi erdő?
Ím, együtt suttognék veled.
Imádkozom vagy átkozódom,
mindegy nekem. Mindegy neked?
Lázadj föl, rengeteg! Reménnyé
gyötrött zöldedre kérlek én.
Zizegsz csak – s megadás-fehéren
virágzik szilva és kökény.
Mindegy – benned leltem hazát, itt
legalább megtűr a közöny.
A fák közt szél vesszőfutása:
beléálmodhatom dühöm.
Hogy hittem én tebenned, erdő!
Hallgass csak! Ím, letérdelek.
Imádkozom vagy átkozódom,
mindegy nekem. Mindegy neked.

Ősz
A szürke szerzetescsuhás
krumpli bebújt a földbe,
és rozsdás páncélban kísért
bogáncsként Don Quijote.
Milyen rontás vetkőztetett
sorstalanná, bokrok, füvek?
Esik – Merlin csontujja ír
a vízre varázsgyűrüket?
Esik – ezer Szent György hajít
dárdát a sárkány-diófára.
Esik – a pokol köreit
rajzolgatja a pocsolyákra.
A pocakos krumpli-barátok
horkolnak már a föld alatt,
és didereg bogáncssisakban,
ami jó belőlünk maradt.

November
A fonnyadó falevelek,
mint öregasszony-ajkak.
Szétgurult olvasószemek
a réteken a varjak.
Fönn templomboltozat az ég,
a felhő Isten árnya.
Görnyed a novemberi rét
bokrok alázatába.
Imát motyognak levelek:
elfonnyadt, ráncos ajkak.
Megalvadt vércsomók utak
ereiben a varjak.

Jövendölés egy télről
Fekete ágakra telepszik
a hó – csíkos fegyencruhát
kapnak majd a kopaszra nyírt,
felemelt karu fák.
Ez lesz az erdő. De a réten
ököllé fagy a rög, s az égbe
varjakat hajigál a kínok
s dühök vad feketesége.

Tavaszdal
Hóvirágok, ti vízbe fúló
szájából villanó fogak,
összezáródtok görcsben, a
kín elsikoltatlan marad.
E földön Isten vállain
leomló sodronying a zápor,
s holnap nem porzószál: fullánk
mered reám minden virágból.
Eszelős ajkain: fehér
hab reszket majd a meggyfalombon,
fegyveren csillant fény a szó,
engem vakít meg, ha kimondom.
Hóvirágok, akik e tájban
csontfénnyel villogtok köröttem,
összezárt fogsorotokat
feltépem én – sikoly a testem. 

Sátán és Isten foglya
Rám kattan, mint fénylő bilincs,
a reggel horizontja,
világ priccsén felébredek:
Sátán és Isten foglya.
Eső kopog az ablakon,
minthogyha fakupában
kockát rázna unatkozó
börtönőröm, a Sátán.
A szél Isten szakálla, leng,
ördögmancs – ág cibálja,
s jönnek az Úr angyalai:
a felhők bamba nyája.
Nézek a szerteröppenő
siheder-ördögökre –
elgörbült, vérrozsdás karom:
platánlevél pörög le.
Lenn förtelem, fennen közöny,
sörét ver ablakomba,
vadnyúl-irhámon hajbakap
sátánhad, angyalhorda.
Szabad álmomból ébredek:
Sátán és Isten foglya,
s rám kattan, mint hideg bilincs,
a reggel horizontja.

Körvadászat
Nyírfa s tükörképe a tóban: kártyalap.
Isten és Sátán kártyáznak az őszi
táj asztalán – Isten veszít s fizet
lerogyó szarvast, felbukó nyulat.
S jönnek a vadászok, puskacsőtorkolat
szemük is, a véráztatta iszákon
Európa térképe: vérfolt-fővárosok,
szájukat nyitják – csontokkal fehérlő lövészárkokat.
A tó partján döglött halak
hevernek, mint kivájt szemek, – a vizek megvakultak,
s jönnek a vadászok, a láthatár, mint halszáj, összezárul,
s égtájak célkeresztjén megáll és vár a vad.

Trauermarsch
                  GUSTAV MAHLER EMLÉKÉNEK
Tratatatam, tratatatam, tratatatam...
A messzeségből trombiták
réztücsökcirpelése száll,
elönti a Birodalom
réteit a trombita-csiganyál.
Tratatatam, tratatatam, tratatatam...
Közeledik a gyászmenet, 
gyászfátyol-napfogyatkozás
a hölgyek arcán s rettenet,
de gyászölükben izgalom:
nyirkosodnak a gyászbugyik,
s jönnek a gyászfrakkos urak,
éjből a frakk – a csillagok
óraláncán fityeg a hold,
és gyászos nemiszervük combjuk
között lélekharangozik.
Tratatatam, tratatatam, tratatatam...
Az élen gyászkancán üget
a tábornok, mindkét fülében
vatta – ha villám csattog is,
csak annyit hall belőle, mintha
csészén ezüstkanál kocogna,
plomba a tábornok fogában:
sziklába töltött ekrazit,
gyászzsebében a pakli kártya,
s azt látja, ha álmodozik:
a kártyalapok figurái
egymásnak lábbal fektetett
véres katonatetemek.
Tratatatam, tratatatam, tratatatam...
Közeledik a gyászmenet,
huszárok mentéjén a sújtás
kanyarog, mint drótakadályok,
vonulnak a sötét mezőn,
cselédszoba-Birodalomban,
a szénaboglyák – kiscselédek
befülledt dunyhái – között.
Tratatatam, tratatatam, tratatatam...
Trombita harsan – réztücsök,
közeledik a gyászmenet,
rulettgolyó-hold körbefutja
az eget, csillagzsetonok
gyűlnek az Isten asztalára,
a gyászhintó lassúdan úszik,
bakján a Sarkcsillag a lámpa,
vonul a gyász-Göncölszekér,
a tavak ablakát betörve
vízmélyig gomolyog az éj.
Tratatatam, tratatatam, tratatatam...
Közeledik a gyászmenet,
a réztücsökciripelésben
nyikorognak gyászkerekek,
s mint körfűrész, forog a hold,
csillagon – görcsön – felsikolt,
hasad a deszka-éj, az ében,
szekercecsattogás – ki épít
ravatalt vagy vesztőhelyet?
Trombita-csiganyálas rétek,
közeledik a gyászmenet,
gyászkancáján üget az élen
a tábornok, a hölgyek arcán
gyászfátyol-napfogyatkozás,
huszárok mentéjén a sújtás
szögesdrót, zúzmara-lepett,
trombita harsan – réztücsök,
gyászarkangyal suhog az éjben,
lebeg a gyászolók fölött,
óceánjáró-nyelv ütődik
fogsora jéghegyeibe,
állnak cselédlány-dunyha boglyák
trombita-csiganyálezüstben,
rulettgolyó-hold fut az égen,
csillagzsetonok halmait
söpri maga elé az Isten,
és réztücsökciripelésben
– bakján a Sarkcsillag a lámpa –
úszik a gyász-Göncölszekér.
A tavak ablakát betörve,
mint szétdurrant pezsgőspalack,
vízmélyig gomolyog az éj.

HÁBORÚS TÉLI ÉJSZAKA
Háborús téli éjszaka
                       ADY ENDRE EMLÉKÉNEK

                       I
Különös éjszaka ez, be különösen 
fénylik – ahogy rásüt a gyertya lángja –
poharamban a vörösbor: összecsavart színházi függöny, – 
milyen színjáték kezdetére várva?
Különös éjszaka ez, kísértetesen 
ragyog fel hirtelen az ablak jégvirága, 
akárha áttetsző tenyér – nem látszik, csak a ránca; 
tenyerét az üvegnek 
ki feszíti? ki készül 
betörni hozzám? ki által leszek 
lesújtva vagy megáldva?
Különös éjszaka ez, didergek a holdnak 
mindenen átható röntgenfényében állva, 
áttetszik benne húsom, csontjaimnak 
se látszik, csak az árnya, 
de véremen megtörik, nem hatolhat 
ereim pirosába, 
állok eleven vérfaként, pirosló 
ágaimat kitárva, 
kapaszkodom piros gyökereimmel 
a téli éjszakába, 
állok meggörnyedvén az éjnek 
fekete szelében – tündérfa, Isten-átka, 
törzsemen már a kidöntetés jelével – milyen 
szekerce sújtására várva?
Ver még a szívem, 
patkók csattognak bennem, hóviharral 
küszködik egy lovas.
Hová fut?
Milyen üzenet bízatott reá?
Befútta az utat a hó, két oldalán 
a fákon varjak – csontvázakra aggatott kitüntetések. 
Hová futhatnék? Ez a föld 
fáiban is hősi halált halt, csak a csillagok 
pislákolnak: felhők sírdombjain a gyertyák. 
Didergek a mennyország 
– közönyös hangyaboly – küszöbén, tücsök a meséből. 
Kinek kell már az énekem? 
Alszik a hangya-Isten.
Befútta az utat a hó.

                   II Dal
Mint almafa lombján az ágak, 
áttetszenek húsomon a bordák, 
csüng rajtuk piros almaként 
a szívem – tépd le, Magyarország!
Nem kell? Túl keserű gyümölcs? 
Az, hisz az Isten is kiköpte. 
“Testvér, mi var voltunk e föld 
sebén – lepergünk hát örökre.”
Var voltam? Átvérzett kötés csak. 
Vér, genny, mocsok rajzolt rám mappát. 
Térképed nincs igazabb nálam, 
belém vagy írva, Magyarország.
“Hallgass, testvér! Besúg a zápor, 
úgy ver, mint meghajszolt szivünk. 
Tavaszba, nyárba, őszbe, télbe: 
tömlöcnek négy falába ütközünk.”
Piros csizmákban mégis, mintha szívek 
kelnének lábra, indulok már. 
“Piros csizmáid, mint két vérező seb, 
nem hiszem, hogy messzire jutnál.”

                           III
Különös éjszaka ez, fény lobbant a mennyben, 
s futott le pörögve, – talán 
a csillag, mely nevezteték Ürömnek, 
az hullott közibénk, 
mert a vizek megkeseredtek, 
és szívemet, mint vörös bársonyt a cigarettaparázs
átégette – íme, keresztülfúj rajtam a szél; 
állok, mint céllövöldében az átlőtt papírfigura, 
hallgatok ringlispilzenét, előttem sörhab a 
hóbuckás téli táj, álmodozom papírrózsák között, 
míg serényen töltenek, céloznak rám a legények.
A csillag, mely nevezteték Ürömnek, 
hullott a vizeinkbe, 
és váltak forrásaink keserűvé; mint lugot ivott 
cselédlány, vonaglik e meggyalázott ország; 
katonavonatok rágják le falvait: hernyók a faleveleket. 
Asztalomon bor a gyertya különös 
fényében, mint vért buzgó seb, remeg; 
s forró lámpa a hold, a holtak lelke lepkeként 
forog körötte, és megperzselődve a 
földre visszapereg.
Különös éjszaka ez, ím, a lassan forduló 
földön, mint katonaindulót harsogó 
gramofonlemezen a tű, sistereg az a csillag, 
mely Ürömnek neveztetett.

    IV (Voltak itt tavaszok)
Voltak itt tavaszok! A fűzek 
– felbátorult béreslegények –
tavak selyemszoknyáit túrták, 
kisasszonyokkal ciceréltek.
Robogott Szent Györgyként a zápor, 
kővé vált sárkánypikkelyek: 
dárdák alatt recsegtek, törtek 
kastélytetőn a cserepek.
A hóvirágok – ördögínyből 
nőtt fogak – ha ránk vicsorogtak, 
csizmáink jégállkapcsokat 
roppantva szét rájuk tapostak.
Láttuk a holdban – ezüsttálon 
Szent János levágott fejét, 
mosolygott ránk és prófétálta 
Krisztus-idők jövetelét.
Táncolhatott orfeumokban 
Salome szemérmetlenül, 
mi csillagos eget – gyertyákkal 
rakott asztalt ültünk körül.
Virrasztottunk és énekeltünk, 
szomjan forradalomra, borra, 
ittunk, amíg tábornoki 
vállrojtokat termett a bodza.
És réteket fércelt a zápor, 
ki látta, míg tartott az ünnep: 
szapora tűk varrják az ország 
testére a katonainget?
S nőttek a kukoricacsőre 
vicsorgó, sárga fogsorok, 
duzzadt a burgonya – a föld 
húsában rákdaganatok.
Virágzó fák – egyenkokárdás 
besúgók álltak sorfalat, 
és várták már Betlehem jámbor 
barmait a vágóhidak.
A világ besoroztatott, 
az erdők napszítt zubbonyán 
a vér és genny átütni készült, 
és megteltek a vagonok:
ACHT PFERDE ODER ACHTUNDVIERZIG MANN.

                           V
Különös éjszaka ez, szemközt a dombon, 
mint galléron piszokcsík, ösvény feketéllik, 
letépett ing a táj – kifosztott 
katonahulla az ország.
Most látlak igazán, Uram! 
Ereid lövészárkok, 
piszkosan hömpölyög bennük a vér, 
két szemed két puskacsőtorkolat, 
fogaid sírkövek, felpuffadt nyelved, 
mint dögön hízott eb, kushad közöttük.
Most látlak igazán, Uram! 
Katonád voltam, kiállok a sorból, 
letépem vállrózsáimat, 
letépem vállaimról a Napot, a Holdat, 
sorakozzék fel a kivégzőosztag, 
szememen fehér kendő: behavazott ország, 
holtomban is letéphetetlen.
Ágak csapódnak ablakomba, mintha 
a Semmiből lecsüggve 
kalitka imbolyogna, 
az verdesné az üveget rácsaival. 
Vergődik benne foglya: 
a téli éjszaka. 
Ki szabadítja ki? 
Ki szabadít meg engem? 
Ágak csapódnak ablakomba, mintha 
ketrecem rácsai.
Különös éjszaka ez, be különösen 
pislákol asztalomon a gyertya,
átsüt a gyertyalángon 
a börtönőr szeme: 
Istené. Égek benne, 
és égnek könyvlapok, lobognak 
bibliám lapjai, 
lángolnak angyalszárnyak, égnek a sorok, mint 
máglyán a holtak – égett toll szagát, 
égő zsír bűzét érzem én, 
érzem már holtomig.

         VI (Vadászat)
Lovas-árnyalakok a ködben, 
a horizont körhintaként forog, 
vonulnak lassan festett naplementék, 
kútgémek, őzek, bőgő szarvasok, 
cukormáz-tavon hattyúárnyak, 
s egymásba folyva virradatok, esték 
forognak a körhinta koronáján, 
deres mezőn: mézeskalács sziven 
halastó tükrös négyszöge remeg, 
kicirkalmazva rajta: Örök Emlék, 
betűi közt halszáj tátong: cselédlány 
készségesen tárulkozó öle, 
s a messzeségből csizmák döngenek, 
tágul a táj s szűkül, új s új menetre 
fordul a körhinta, kíséri 
cigánybanda és katonazene, 
Rákóczi-induló, Radetzky-mars, 
és Száz forintnak ötven a fele, 
s paták szikráznak, csizmák döngenek, 
lovas-árnyalakok a ködben, 
forog a hinta, tart tovább a búcsú, 
körvadászat papírmasé lovon, 
úri vadászat, nincsen kezdete, 
úri vadászat, vége nincs soha, 
hová futhatnál, virradat vada, 
hová futhatnál, vadnyúl, szarvas, őz, 
előtted válik hajlongó cigánnyá, 
s zendít rá trágár nótára a fűz, 
sörétszemekkel riasztgat a bodza, 
véredül fröccsen szét az áfonya, 
úri vadászat, nincsen kezdete, 
úri vadászat, vége nincs soha, 
boldog, ki hulltát érezvén megállhat, 
s golyó teríti földre, nem kutya, 
és tart tovább a búcsú, a vadászat, 
a horizont körhintaként forog, 
mézeskalács-dzsentrik nyeregbe szállnak, 
lányszobák rózsaszínű álmai, 
bugyiké, akik letépetni vágynak, 
fonnyadt emlőké, kik gyötretni vágynak, 
lapos bukszák és duzzadó herék, 
hová futhatnál, virradat vada, 
kutyák kerülnek mindenütt eléd, 
úri vadászat, nincsen kezdete, 
úri vadászat, vége nincs soha, 
és vár a bor a kocsmaasztalon, 
nagy kancsó és tizenhárom pohár, 
körben, mint Krisztus az apostolokkal, 
torzképül az Utolsó Vacsora, 
hová futhatnál, virradat vada, 
hová futhatnál, vadnyúl, szarvas, őz, 
előtted válik hajlongó cigánnyá, 
s zendít rá trágár nótára a fűz, 
üres a kocsma, de majd megtelik 
veríték-, vér-, nyers hús- és kapcaszaggal, 
okádék bűzével, no meg a nóták
édeskés akácvirágillatával, 
és kártya csattog, mintha angyalszárnyak, 
s holnap is tart a búcsú, a vadászat, 
forog tovább a horizont, forognak 
papírlovasok a papírlovon, 
mézeshuszárok a kalácslovon, 
egymásba folynak virradatok, esték, 
ezer éve vadászat, vigalom, 
úri vadászat, nincsen kezdete, 
úri vadászat, vége nincs soha, 
árnyhattyúk úsznak cukormáz-tavon, 
és kártya csattog, mintha angyalszárnyak, 
forog a hinta, kancsók, poharak, 
és Lement a nap a maga járásán, 
Akácos út, ha végigmegyek rajtad én, 
tart még a búcsú, a hajtóvadászat, 
boldog a vad, ki puska elé állhat:
SEBÉBŐL VÉRZIK EL AZ ORSZÁG.

                           VII
Különös éjszaka ez, ráng, ráng a gyertya lángja, mint 
erőszakolt asszony; lobog, 
mint katonavonat után lengetett kendő; 
leng, mint akasztott hullája a szélben; 
remeg a gyertya lángja, 
mint döngetett kapu, – 
Uram, Tehozzád kérnek 
bebocsáttást a holtak.
Áttörnek égő hajjal, 
lángoló körmökkel, füstölgő orrlukakkal, 
jönnek Galiciából, Verdun és Doberdo alól, 
elözönlik a paradicsomot, és a Te szent 
trónusod előtt összecsapnak újra.
Ezt akartad, Uram?
Ezt akartad Te, aki mint 
spongyát vetted kezedbe a világot, 
és letörölvén véle visszavont 
parancsolataidat most utolsó 
csepp vérünk hulltáig csavargatod?
Üres már a mennyek 
fekete táblája, Uram.
Remeg, remeg a gyertya lángja, mint 
tüzes kard a sötétség hüvelyéből kivonva,
remeg a kardod, Isten:
MOST ÉN KÖVETKEZEM?

         VIII (Passio)
Krisztus-éjszaka, tenyered 
átszögezték a csillagok. 
Tücsökcirpelés – tehetetlen 
kínban fogad csikorgatod.
A Mindenség feszületéről 
hogy nézel engem, Éjszaka! 
Még meddig hordja arcod e 
Veronika-kendő Haza?
Vérző vonásaid letörli 
talán mirólunk a jövő. 
Borulj ránk, Megváltó Sötétség, 
Te sorsunkká feketedő.
Peregnek még harminc ezüstként 
kalászból a búzaszemek. 
De szomjunk enyhíteni gyűlnek 
ecetes spongya fellegek.
A Mindenség feszületéről 
meredsz rám, Krisztus-éjszaka!
Ki Téged lát, nem futhat e 
kendőnyi országból soha.

                       IX
Különös éjszaka ez, be különös 
színben játszik a gyertya lángjánál a bor: 
színházi függöny vöröse, levonva még, – milyen 
színjáték kezdetére várva?
Különös éjszaka ez, sötétjében, mint lugot ivott 
cselédlány, vonaglik e meggyalázott ország. 
Katonavonatok rágják le falvait: hernyók a faleveleket.
Különös éjszaka ez, az asztalon 
reszket a gyertya lángja, 
vergődik, mint horogra akadt hal, remeg, 
mint tüzes kard a sötétség hüvelyéből kivonva.
És égnek könyvlapok, bibliám lapjai, felizzanak 
a sorok, mint máglyán a holtak – zsíros bűzüket 
érzem már holtomig.
Miért nem vetsz a tűzre 
engem is, kiszáradt tündérfát, Uram?
Üres a mennyek táblája, a csillag 
csak krétanyom repedéseiben.
Ágak csapódnak ablakomba, mintha 
a Semmiből lecsüggve 
kalitka imbolyogna, 
az verdesné az üveget rácsaival.
Ki szabadítja ki 
foglyát: a téli éjt?
És felragyognak ablakomon a 
jégvirág ráncai: tenyérráncok, a fagy 
tenyeréből ki jósol még nekem 
könnyű halált?
Befútta az utat a hó... Ver még a szívem, 
patkók csattognak bennem, hóviharral 
küszködik egy lovas.
Hová fut?
Hová futhat még, meggörnyedve, gyötrött 
arcát a halál fekete szelébe tartva?
Milyen üzenet bízatott reá?