IRÁS ÉS KÖNYV 
HAJDAN ÉS MOST

ISMERETTERJESZTŐ ELŐADÁS

IRTA
ÉS A „MÁRIA-DOROTTYA-EGYESÜLET GYŐRI KÖRÉNEK” 
1898. ÉVI NOVEMBER HÓ 21-iki ESTÉLYÉN FELOLVASTA:
Dr. RÉCSEY VIKTOR 
PANNONHALMI KÖNYV- ÉS LEVÉLTÁRNOK.

GYŐR, 1899.
GYŐREGYHÁZMEGYEI KÖNYVSAJTÓ.

Az ésszel megáldott ember embertársával a beszéd által cseréli ki gondolatait. Ezen élő szóval neveli a felnőtt a beszélni tanuló gyermeket és a beszéddel tanította egyik nemzedék a másikat, mig az emberek azon tapasztalatra nem jöttek, hogy abból az élő szóból sok elhangzik, elröppen a nélkül, hogy embertársuk emlékezetében nyomot hagyott volna s úgy jött reá az emberiség lassan-lassan a beszéd állandósításának gondolatára.
Az emberi hangokat és gondolatokat bizonyos jelekkel állandósitani, már a legrégibb őskorban dívott minden népnél. Természetes, hogy ez eleinte csak oly tárgyaknak lerajzolásában nyilatkozott, melyek szemmel láthatók! Madarat rajzoltak, hogy a madár fogalmát kifejezzék. Ezen szoros értelemben vett képirás-ról az átvitt értelemben vett symbolikus irásra tértek át, melyben a madár képe nem annyira az állatot, hanem annak jellemző tulajdonságát jelenti, a mit másként szemléltetni nem tudtak. Ilyen a legrégibb népeknél bebizonyítható tatuirozás vagy tätovirozás; ez nevezhető a legrégibb jelképes irásnak, mellyel az emberek vad állapotukban önmagukat, vagy hozzátartozóikat a bőrükre festett alakokkal megjelelték. Később, hogy állandósítsák ezen jelképes irást a testükön, beleégették a bőrbe. Wuttke, az irás történetének egyik legalaposabb kutatója, ezen, a vad népeknél ma is dívó tatuirozást a jelképes irás legrégibb alakjának mondja. Ugyanő bizonyítja, hogy az asszonyok előszeretettel sütöttek valamely jelképet serdülő leánykájuk homlokára, vagy keblére u. m. egy halacskát, vagy csillagokat; karjaikra, lábaikra pedig geometriai idomokat égettek. A leánykák szivesen eltürték e kínzást, mert szépségnek tartották; úgy mint ma nap is mit nem szenvednek el természetadta szépségük emelésére.
E jelképes irást utóbb a tárgyakra vitték át és akkor már egész mondatokat állítottak össze a tárgyakra lerajzolt, bevésett állat-alakokból. A régi egyptomiak megörökitették jelképes irásukat a piramisokon és obeliskeken. Ily obeliskeket láttam a római tereken, Párisban a Concordia téren és Londonban az u. n. Kleopatra tűjét, 21 méter magas obelisket; de már ezeken a ránk maradt egyptomi emlékeken az ember ha még annyira töri is a fejét, nem tudja megfejteni a szöveget, mivel ez már nem tisztán reális képirás és külön tanulmányt igényel. Ebers, kit hallgatóim közől többen ismernek regényei, mint egyptologiai munkái után, mondja, hogy ez már átvitt értelemben vett fogalmi vagy hangzó-irás. Reánk tehát a hieroglif-irásnak már műveltebb alakja maradt. Tudjuk, hogy az ősi egyptomi régiségeknek Napoleon afrikai hadjárata alkalmából való felderítése a hieroglif-irás megfejtésére is vezetett. És én szerencsés voltam a párisi Louvre-ben azon egyptomi stele-ket szemlélhetni, melyeket Mariette és Maspero akkor Egyptomból elhoztak és a melyeken Champollion megfejtéseit végezte. Az angol british-museumban alkalmam volt azt a hires fekete bazalt-táblát is látni, melybe az a hieroglif és görög szöveg van bevésve, mely a tudósokat a képes irás megfejtésére és elolvasására vezette. Különös érzés az, ha az ember Rómában az Augustus, Caligula és Constantius által Egyptomból hozott 25–32 méternyi, toronymagasságú, nagy kőoszlopokon, obeliskeken oly képirást vesz szemügyre, melyet már Mózes és az egyptomi József olvashatott. Vagy ha maga előtt látja az ember, – mint én a londoni british-múseumban, a párisi Louvre-ban és berlini új museumban – hosszú papyrus-sávon az ó-egyptomi u. n. halottaskönyvet, mint egyik legrégibb emberi irásbeli nyelvemléket, mely annyi tudóst foglalkoztatott, hazánkban pedig dr. Giesswein kanonokot.
Mint az egyptologia a képírásnak, úgy az assyrologia az ékírás felfedezésére vezetett. Az angol Rich volt az, aki Niniveh felkutatása által elévülhetetlen érdemeket szerzett az emberi művelődés története körül, valamint az 1280. Kr. e. időből származó, ugynevezett ninivei-könyvtár, mely agyaglapokba és agyaghengerekre mélyített ékirásból áll. Az ékirás a képirásnak fokozatos fejlődése, mint a tudós Wuttke állítja. Abból áll, hogy ékalaku vonáskákat függélyesen, vizszintesen és haránt egymás mellé helyeztek. Az ember ilyen ékirási emlékeket nagy számmal lát a párisi Louvre »Musée des antiquités Asiatiques« cz. osztályában, mivel a francziák sokat vesződtek Ninive és Babylon felásatásával; de legnagyobb számmal láttam ily ékirási emléket a british-museumban, hova az angolok az »Assyrian, Niniveh és Nimród Gallery«-ban 60.000 darab ily feliratos követ és tégla czilindert összehordtak.
Az ékírás kétféle alkatrészből áll, fogalmi-jegyekből (ideogrammakból) és hang- vagy szótag-jegyekből. Ezeknek megfejtői Talbot, Lenormant és Schrader (Keilinsehriftliehe Bibliothek) nevü tudósok voltak. Az archaeologiai kutatások által felfedezett ezen ékirásos ősi emlékek Assyria és Babylonia és általában az ősi kelet történetének ismeretére is uj fényt vetnek; de sőt a bibliának már a mesék országába való számüzetését is megakadályozták.
Az irás egyik ősibb faja a chinaiaké is. Tudvalevő dolog, hogy »chineser«-nek még akkor csufolták az európaiak a hátramaradott, különcz embert, mielőtt a chinaiak művelődéstörténeti fejlődését behatóbban tanulmányozták volna. Manapság tudjuk, hogy a chinaiak az európaiakat sok minden műveltségi faktorral megelőzték. Ilyen az irás is. Mint Pauthier kimutatta, a chinaiak már 2650-ben Kr. e. kultiváltak oly rovásos irást, mint a milyent ezer és ezer évvel utóbb az észak-európai rúnákban ismerünk fel. A chinai nyelv szótagos nyelv levén, minden egyes szóra, illetőleg szótagra külön jeleket találtak fel.
Eddig csak a képes, rovátkos és ékirásról hallottunk; de az emberi hangoknak, szótagoknak és szóknak állandósítására legalkalmasabb és legtökéletesebb a betüirás, melynek feltalálását a görög és római történetirók a phőnikiaiaknak tulajdonították. És ezt tartották az európai tudósok a legujabb korig, mig ismét a régészet nem deritett fényt az őskor homályába. Nem régiben találtak egy stélé-t (sírkőtáblát), melyen Meša, a moabiták királyának a zsidók ellen viselt hadjárata van leirva. Ez az alfabetikus, illetőleg betüirásnak most már legrégibb emléke. Ez Kr. e. kilenczedik századból származik és minden eddig ismert phőnikiai irásbeli emléknél is régibb. Láttam ezt eredetiben a párisi Louvre-ben és hű másolatát a british-museumban. A moabiták tehát eddig ismert legősibb feltalálói a legtökéletesebb irásmódnak. E tábláról állítható össze az egész alfabet: alef, bet, gimel, dalet stb. a görög alpha, béta, gamma, delta stb. betük. A görögök irása is közelebb áll a moabitákéhoz, mint a phőnikiaikéhoz, melyből eredetileg származtatták.
A római irást, mely az egész művelt nyugaton legnagyobb elterjedésnek örvendett, a görögből fejlődött és háromféle, a capitalis, uncialis és cursiv-betükké fejlődtek.
A capitalis betük egyenes, merev vonásuak és a római birodalom egész területén, tehát nálunk, Pannoniában is sürün feltalálható római feliratos köveken találhatók.
Uncialis betük kerekded (ronde) vonásuak és az irás többi betüi felett kimagaslók voltak.
A szép uncialis betükből fejlődött gyors irással a cursiv irás, melyet a rómaiak rendesen viasztáblácskákra odavetett jegyzetek gyanánt alkalmaztak. Az iróeszköz volt a stilus, mely egyik végén hegyes, másik végén lapos volt a szövegnek esetleges letörlése czéljából. Legérdekesebb cursiv irásu viasztáblácskát épen hazánkban találtak. Silvestre »Paleografie Universelle« cz. munkájában hű másolását adja. Időszámításunk elejéről való egy másik latin cursiv-irási viasztáblácska, melyet Vöröspatakon találtak és melyet Mommsen is már bemutatott (Corpus Inser. Lat. III. 936) és ujabban dr. Weszely (Schriftafeln zur älteren lateinischen Paleographie – Leipzig 1898. Taf. II. 5.) szintén a legrégibb római irás-emlékek között tárgyal. Eredetije a »Nemz. Muzeum« régiségtárában.
Egész Európában a XIII. századig ez a római, illetőleg latin irás divott. Ekkor kezdték a szerzetesek, mint egyedüli irástudók az uncialis betüket czifrázni és ebből lettek az úgynevezett maiuscula-betük; majd a kisebb betük felső és alsó részét éles szögletekkel ékesítették és ezek voltak a minuskulák. Így fejlődött az u. n. góth betüirás, mely a mai napig fentartotta magát a német irásban.
Utóbb általánosabb lett a latin irás, mint a gót és a németek maguk is mindinkább elhanyagolják a szemrontó, gót-betüket és visszatérnek a többi európai nemzet példájára a szebb, gömbölyü latin betükhez.
Itt meg kell emlékeznem a paleografia első művelőiről, a franczia benczés maurinus congregatióról. A régi irás ezen legkiválóbb kutatói, a két benczés Mabillon és Montfaucon.
Még egy irásmódot kell felhozni és ez a gyorsirás. Már a görögök és rómaiak használták az u. n. tachygraphia alakjában. A stenografiát, mint ma művelik, 1588-ban találta fel Ratcliff angol iró és azóta három századon át sok tökéletesedésnek örvendett. Ezen gyorsirásnak sokkal nagyobb jövőt jósolnak az irás történetének ismerői, mint az ember képzelné.
Mindeddig csak a kézirásról szólottam, mely eleinte csak emlékszerü tárgyakra vésetett; de később fatáblácskákra, bőrre karczolták az irást, míg az egyptomiak a Nilus medrében tenyésző sásfajtáju papyrus-növényre kezdtek irni.
Mikor a magyar tanárok görögországi tanulmány utján Athene-ből a kis-ázsiai partok mellett Konstantinápoly felé hajóztunk, Lesbos szigeténél Trója felé néztünk távcsöveken és a régi Pergamon romjain elgondolkoztunk! Ez volt a kis-ázsiai görög intelligentia főhelye, itt alapított II. Eumenes király (197–158. Kr. e.) egy 200.000 tekercs kézirattal dicsekvő, hires könyvtárt. A mint ezt Ptolomăos Eurgetés egyptomi király megtudta, megtiltotta az irásra legalkalmasabb papyrus-növénynek Egyptomból való kivitelét. Ekkor jöttek reá a görögök Pergamonban az állatok bőrének finomabb kidolgozásának gondolatára. Igy készítették ki a kecskék, borjuk, de különösen a még burokban maradt, még meg nem született bárányok finom bőrét a kézirás megörökítésére; innen a pergamen neve, mely azután ki is szorította a gyengébb papyrust a forgalomból. A ténta szó a római tincta szóból ered, mi annyit jelent, mint festék az iráshoz. A papyrust és pergament tekercsekbe hajlították össze és állványok polczaira rakták.
Más alakja az eltevésnek volt, hogy a teleirt négyszögletes fa- vagy viasztáblácskákat szijjal kötözték össze. Ezek voltak a könyv első alakjai, mint Seneca mondja: »Plurium tabularum contextus caudex apud antiquos vocabatur; unde publicae tabulae codices dicuntur.« (Több táblának összekötését, kötegét caudexnek mondták a régiek; innen neveztettek el a nyilvános táblák codexeknek.)
Ily könyveket nagy becsben tartották a régiek. Az egyik Ptolemaeus 15 talentumot (mintegy 30.000 frtot) adott kezességül athenei gabonakereskedőknek Aischylos, Sophokles és Euripides dráma-irók munkáiért. Föntebb hallottunk Niniveh hieroglif, gazdag könyvtáráról. Cedrenus mondja, hogy csak a chaldaei és latin nyelvekből való forditások Serapis templomának könyvtárában 100.000 darabra mentek. A Ptolemaeusok a régi világ könyveit Alexandriában egyesitették. Mindez Caesar alexandriai hadjárata alkalmával a lángok martaléka lőn. Constantinus idejében 29 nyilvános könyvtára volt Rómának. A nápolyi muzeumban láttam ily római könyvtár maradványait, melyeket Pompejiben ástak ki. Elszorul az ember szive, ha látja, mily módon pusztulhat el a legértékesebb szellemi kincs.
A pergamennel ép úgy bántak, mint a régóta használt papyrusszal. Lapjait hosszú szalaggá füzték össze; e szalagot, midőn egyoldalt keskeny sorhasábokkal volt tele irva, csont- vagy fapálcza (umbilicus) körül tekerték, melynek két végén szinesre festett és ékesre csiszolt gombok diszlettek (cornua). A tekercs (volumen) metszetét (frontes) fönt és alant gondosan megvagdosták és tajtkővel megsimitották; végre pedig ezt is szinesre festették.
A füzött levelü négyszögletü könyvet (codex) csak időszámitásunk második századában kezdték általánosabban használni, különösen tudományos és irodalmi kiadványoknál. Martialis idejében (K. u. 40–101) még ritka lehetett. Mert e költő ugy beszél róla, mint ujdonságról és dicséri czélszerüségét. Az összefüzött könyvet drága szövetekbe takargatták, vagy fából készült tokokba helyezték, melyeket szijas vagy szalagos csatokkal lehetett elzárni.
A könyv külső disze mindinkább fényessebb lett. Mennél jobban kedvelték a könyvet, annál többet költöttek ékesitésére. És hogy kedvelték-e? De mennyire! Caesar, – igy olvassuk Suetoniusnál – kora legtudósabb férfiára, M. Terentius Varróra bizta könyvtára gondozását. Hadrian császár korában egy Epaphroditos nevü görög rabszolga felszabadulván és tudományából meggazdagodván, két házat vett Rómában és – ha Suidasnak hitelt adhatunk, – e két házban harmincezer kötet könyvet gyüjtött össze, még pedig a javából. Az akkori amateurök mellett a korunkbeliek egészen eltörpülnek. Voltak köztük, kik csupán olyan könyveket vásároltak, melyeket a szerzők sajátkezüleg irtak. Már Tacitus is felemliti a szónokokról irt Dialogusában, hogy ismert ilyen gyüjtőt.
A kézirat termelés a császárság korában már rendkivüli arányokat öltött. Derome, ki sokat irt a régiek könyvkedveléséről, azt mondja »Európában a XV. században, a könyvnyomtatás föltalálásának előestéjén 20.000 másoló foglalkozott. Pedig akkor csak a kolostorokban és kastélyokban tartottak és olvastak könyveket. Nagyon hihető, hogy az Antoninusok uralkodása alatt a másolók száma 15-ször, husszor nagyobb lehetett, mint a XV. században.
Diocletianus megsemmisítette a keresztények könyvtárait. Hatalomra jutva, a keresztények is követték a példát: üldözték és tüzre dobták a pogány irók összes felfedezett másolatait.
A kéziratok száma ez által nagyon megfogyott és azok, a melyek véletlenül a népvándorlás, a török inváziók veszélyeit is túlélték, a kolostorokban találtak menedéket.
Igy volt ez hazánkban is. Szt. László 1093-ban kelt diplomájában felsorolván a pannonhalmi monostor birtokait, ezek sorában 72 kötet codexet nevez meg névszerint mint nagy vagyont. A pécsváradi benczés apátságnak 37 könyvet ajándékoz Szt. István. A középkorban már annyira megfogynak a könyvek, hogy lánczra erősítve valódi kincsek gyanánt őrzik azokat s a szerzetek szabályai a büntetések egész arsenálját sorolják fel a könyvtolvajok és rombolók ellen. Szent Gellért benczés apátból lett csanádi püspök egyetlen könyv megszerzéseért Palestinába utazott. Gutkeleti Vid mesterről pedig azt jegyezték fel 1263-ból, hogy egy bibliáért a Mura melletti birtokát és Somogy vármegyében Lapocz helységbeli részjószágát adta kárpótlásul a csatári benczés apátságnak. Azért volt olyan nagy értékü Mátyás királyunk könyvtára, a hires Corvina. Még ha csak 10.000 darabra tesszük is a benne foglalt kéziratok számát, diszben és értékben egyik legjelesebb könyvtára volt Európának; oly könyvtár, a melyből a Mediciek és Sforzák is sok másolatot készíttettek. Miksa császár öt év alatt 24 izben küldte Cuspinianust Ulászlóhoz, hogy a gyüjteményt az 1494-ben Bécsben alakított császári könyvtár részére megvegye és Pázmány Péter még másfél-század mulva is 30.000 frtot igért érte a töröknek, pedig akkor már csak romjai voltak meg. Nagy fontosságot kölcsönöz e könyvtárnak, hogy országos szinezete volt és a nemzet teljes értéke szerint méltányolta azt. Erről tanuskodik az a szerződés, melyet az országnagyok 1490. junius 17-én kötöttek Corvin Jánossal, lelkére kötve, hogy az ország diszére alapított könyvtárt kiüríttetni ne engedje, hanem az összes könyveket ott őriztesse.
Giotto és D’Orcagna frescoit a középkorban a miniature-festészet helyettesítette. A kezdőbetűket a szorgalmas szerzetesek piros minium-festékkel húzták ki, utóbb más színekkel is festették és czifrázták; a kezdőbetűknek, initiálék-nek ily kis képekkel való diszítése a minium-ról miniature-festészetnek mondatik. A vörös betűről rubrum-nak, rubrikának is mondták a lap felső részének ily módon való irását; innen mondjuk manap is a fejezetek felső részét rubrikának. A hazai szerzetes könyvfestés legrégibb emléke a pannonhalmi „Liber Ruber” czímű oklevéligtató-könyv (chartularium) 1235. tájáról.
A franczia festészet története, mondja Derome, a XII. századtól a XV-ig a pergamenre irott bibliákban, missálékben és livres d’heureban található fel. A könyvek diszítése oly pazar volt, hogy Vergilius egy példányának diszítése gyakran egy esztendőt vett igénybe a művész életéből.
A papir feltalálása nem sokat változtatott a könyvek magas árán. A könyvek ritkaságát csakis a könyvnyomtatás feltalálása szüntette meg. A könyv megszünt műtárgy lenni s azzá vált, a mivé lennie a rendeltetése, az ismeretterjesztés eszközévé.
A könyvnyomtatás gondolatára úgy jöttek a középkor végén, hogy sokszorosítás végett szent képeket és játékkártyákat fára metszettek, a fatáblácskát bekenték lámpakorommal, erre fektették az akkor még primitív, de erős papirost és valami dörzsölő-készülékkel (Reiber) vagy kefével lepauzálták. Ezek az u. n. kefelenyomatok. A képekhez utóbb betűket is véstek és végre rájöttek, hogy egész táblát betűkkel, szavakkal, szöveggel is tele lehet vésni. A könyvnyomtatásnak ily primitív emlékeit a rendkivül ritka Donatus-grammatikának néhány faragott táblácskáját a párisi „Bibliothèque Nationale”-ban láttam.
Ily nyomtatást a chinaiak már a IV. században gyakoroltak.
A művelt Európában Gensfleisch (Gutenberg) János volt az első, ki ily módon egész könyvet próbált kinyomatni és ehhez eleinte közönséges szőlőprést használt.
Ezt a kezdetleges könyvprést Nürnbergben láttam a »német nemzeti muzeumban« és Berlinben a 900.000 kötetes udvari könyvtárban az első nyomatott könyvet, melyet Gutenberg 1450-ben pergamenre nyomott. Ugyanannak későbbi, 1455. kiadását a british-muzeum 2 millió kötetet számláló könyvtárában is láttam, melyért 1873-ban 3400 fontot (egy font 12 forint) adtak. Ugyanott van az első nyomatott német biblia 1466-ból és az Olaszországban nyomatott első könyv, Cicero „De oratore” 1465-ből. Cicero ezen kiadásának betüiről neveztetett el egy sajátlagos betü-alak Cicero-betünek. Ezt a subiacói benczés apátságban nyomatták. Subiaco az a kies fekvésü hely Róma mellett, hol sz.-Benedekben a nyugoti szerzetesrend alapításának eszméje megérlelődött. Ezen benczés-apátságban II. Pál pápa védnöksége alatt nyomatott könyvekben tértek vissza először a régibb és szebb gömbölyü betükhez, holott a nyomdászat első tizedében még az u. n. szerzetesirás betüit utánozták. A subiacói nyomda volt tehát a szép kerekded Antiqua-betüknek feltalálója: míg Dürer Albert a ma is divó német Fraktura-betüket állapította meg. A tetszetősebb Antiqua-betüket Aldus Velenczében (1494) és a Giunta-czég tökéletesítette, úgy, hogy a műhelyükből kikerült régi könyvek Aldina és Juntina-nevezet alatt ismeretesek a könyvkedvelők előtt. Tökéletesítette ezt a franczia Claude Garamond is, kinek nevéről egy külön betüalak garmond-nak mondatik. Hires a németalföldi nyomdászat is, melynek antiqua-betüit Elzevir tette nagyhirüvé; úgy, hogy ezen czég választékos nyomdatermékei után a legszebb antiqua-nyomást nevezték el.
Mindazon könyvek, melyek a nyomdászat első századában 1450-től 1500-ig nyomattak, incunabulum-oknak mondatnak; cunabula, bölcsőt jelent latinul, tehát oly könyvek, melyek a könyvsajtó bölcső-korában láttak napvilágot. Magyarul ősnyomtatványok-nak nevezzük ezeket és sokáig az 1525-ig terjedő időközt vették ezek ritkaságának zsinórmértékeül. Most már csak 1500 az a határidő, a meddig az ősnyomtatványokat számítják.
Németországban, Olaszországban, Németalföldön és Francziaországban rohamosan terjedt a könyvsajtó. Az első nyomda 1450-ben volt Mainz-ban, 1465. Subiacoban, 1470-ben Párisban és Nürnbergben, Angolországban 1477. Wesminsterben, 1480. Londonban,1476. Antwerpen és Brüsselben, 1482. Bécs és Münchenben. (Hain az első 50 évből 16.299 könyv czimét tudja felsorolni.)
Hazánkban megelőztünk több külföldi fővárost mert már 1472-ben állított fel Hess András Budán Karay László prépost meghivására nyomdát. Első ismert hazai sajtótermékünk az 1473-ban megjelent „Chronica Hungarorum” czim alatt. Megelőztük az angolokat meg Németalföldet, Bécset és Münchent tiz évvel. A budai könyvkiadók Feger Teobald, Ruem György, Paep János és Heckel István Augsburgban, Velenczében és Nürnbergben nyomattak magyar vonatkozásu könyveket. De külföldön is működtek magyar könyvsajtók, mint Bártfai Péteré 1477. Velenczében, Magyar Péteré 1482–1501-ig Lyonban stb.
Utóbb hiresebb hazai nyomdák lettek: Honter Jánosé Brassóban (1534), a Nádasdy Tamás (1536) alapitotta sárvári, a kolozsvári (1550), magyaróvári (1558), debreczeni (1561), pápai (1577), bártfai, nagyszombati (1578) stb. A számos magyar város között 3 olyan van, a melyben a XVI. századtól kezdve megszakitás nélkül virágzik a könyvnyomtatás: Kolozsvár, Debreczen és Nagyszombat.
Minthogy a magyar irodalom a mult századokban nem volt oly termékeny, mint a külföldi, a magyar könyvek 1711-ig is mint ősnyomtatványok szerepelnek. A nagyszombati sajtó 1711-től 1773-ig többet termelt, mint az összes hazai nyomda együttvéve.
A régibb könyveket pergamenre, később vastag meritett papirra nyomatták. Alak gyanánt először csak a fóliót alkalmazták. Ha most már egy ilyen régi könyvet felnyitunk, először is a czimlap hiánya ötlik szemünkbe. Az első lapon, vagy a fejezeteket felsoroló tábla, vagy magának a műnek kezdete látható. Legszokásosabb bekezdés »Incipit« (Itt kezdődik stb.), a lapok ritka esetben vannak számozva, legtöbbnyire csak az egyik oldalukon, a szöveg közepe alatt állanak a lapszámok. Az u. n. nagy-capital- vagy kezdő-betük helyét üresen hagyták, hogy a rubrikátorok fessék oda. A főbb betüket gyakran dúsan aranyozták s az első lap margójára virág- vagy czirádadiszeket alkalmaztak, melyek üde szinei még ma, 400 év után is felviditják tekintetünket. Gyakoriak még a berekesztő levelek is a könyv végén, hol a kiadó vagy nyomdász elmondja a kiadásra vonatkozó megjegyzéseit. Mindezek a sajátságok jellemző bizonyitékai a könyv régiségének s annak árát sokszor mesés módon fokozzák. A ritka könyvekről köteteket irtak s a ritkaság fokát megállapitani mégis szerfelett nehéz. A gyüjtők izlése vagy talán szeszélye gyakran megmagyarázhatatlan. Hogy csak egy hazai példát emlitsek s ezt is a legujabb időből: Greguss Ágost „Futár”-ját, mely Petőfi költészetének ominózus kritikáját tartalmazza, sok gyüjtő jobban megfizeti, mint a nagy költő első kiadásait.
A könyvek külső kiállitásánál rendszerint tekintetbe jönnek a diszes alak, a széles lapszél, a vastag, kemény és fehér papiros; a tisztán olvasható, arányos, el nem koptatott betük távolságának megállapitására és a szöveg javitására forditott nagy gond. Vignettek és initialék csak a legujabb időkben emelik nagyobb mértékben a könyv értékét.
Ha valamely műből, vagy annak valamely kiadásából nagyon kevés példányt nyomattak, annak ritkasága elvitázhatatlan. Rendszerint ritkák a sok kötetes, értékes metszetekkel diszített könyvek, a kisebb röpiratok, egyes városok, kolostorok, tudós-társaságok történetei, melyekből csak igen kevés levonatot csináltak.
Az ősnyomtatványoknak diszesebb, erősebb papirra nyomatott példányaiból kevés maradt reánk. Ezek annak idején festményekkel és drága kötésekkel ellátva, valódi ereklyék s ép oly drágák, mint az egykori olasz festő-iskola képei.
A középkorban a könyv alakját ismét változás érte; a változás nem olyan lényeges ugyan, mint milyet a volumentől a codexhez való átmenet képez; de azért mégis sokkal feltünőbb, semhogy figyelmünket kikerülhetné. A hártya pedig, mely végkép elnyomta vala a keskeny papyrust és a XII. században a nyugaton is felkapott pamut-papir (carta bombycina), azáltal, hogy nagyobb lapokat szolgáltatának az irás alá, lényegessen megkönnyítették a nagyterjedelmü könyvek készítését. Ekkor látjuk feltünni ama hatalmas négyszög és téglány- alaku könyveket, melyeket csak nagy erővel mozdíthatni meg helyükről. Ez időben a könyv úgy imponált az embereknek, mint a tudomány és vallás maga. Méltóságos és fönséges volt, egy helyen trónolt mindig és pedig nyugva és lefektetve. A ki tanácsot és fölvilágosítást kivánt tőle, az kénytelen volt hozzá jönni. Királyok és pápák, tudósok és kiváncsiak látogatóba jártak hozzá.
E könyvek aztán megfelelő külső díszt is igényeltek. Fölötte kedvelték a bársony és selyem mellett a piros és fehér bőrt is könyvborítéknak. A könyvek sarkai erős és gyakran művészi készítményű érczsarkokkal voltak a kopás ellen védve, tábláik közepén pedig arany-, ezüst-, vagy aranyozott rézlemezekkel diszítve, melyekben az érczdomborító és véső művészet legfényesebb remekeit csodáljuk. Hasonló művészmunkát fordítottak a csatokra is, melyek a könyvön soha sem hiányoztak.
A könyvnyomtatás első századában tehát jobbára a tekintélyes folio-alakot kedvelték.
Első negyedrétü (quart) könyv gyanánt szent Ágoston »De verae fidei cognitione« czimű művét emlegetik, melyen Schöffer és Fust hires nyomdászok czimerei láthatók.
A nyolczadrét nyomtatványok (octav) sorát szintén Augustinus »De Singularitate Clericorum« czimü, 1467-ben megjelent műve nyitja meg.
Utóbb a XVII. század a könyvkedvelésnek kevés emlékét hagyta reánk. Még Francziaország, az igazi amateurök hazája, sem járt elől jó példával e tekintetben. Hazánkban örvendetesebb viszonyokat találunk. A könyvszerzés a XVII. században főurainknál általános szokás volt. Gazdag magyar főurak s Erdély fejedelmei udvari nyomdászokat tartottak, saját költségükön bocsátották közre a jelesebb irók műveit. A Homonnai Drugeth- és Rédey családok, Czobor Imre, br. Pálffy Miklós, Koháry Péter, Bethlen Gábor erdélyi fejedelem, gr. Rákóczy László és gr. Bethlen Miklós könyvtárai hiresek voltak. Szécsy Máriának, Gyöngyösy István pártfogójának ezüst czimerével ékitett bibliája maradt reánk. A könyvgyüjtés szenvedélye a XVIII. század folyamában még általánosabbá vált és főuraink közül számosan egyenesen könyvtárak alapitása által örökitették meg nevüket. Kiváló szerepet játszott e téren a Teleky-család. Gróf Teleky Sándor korlátnok félszázad alatt 40.000 kötetet gyüjtött össze. A többi főpapokat és tudományokkal foglalkozó szerzetes rendeket nem is említve, Battyányi Ignácz erdélyi püspök hires könyvtárát kell kiemelnünk, mely főleg magyarországi munkákban volt gazdag és ő őrizte meg a hazai legrégibb kéziratos könyvet, a IX. századból való arany evangeliumot, a Codex Aureust. Mindezekhez méltán sorakoztak gróf Apponyi Antal, gróf Széchenyi Ferencz s a Ráday család gyűjteményei. Minden túlzás nélkül mondható, hogy a könyvtár alapítása főuraiknál általános szenvedély volt, sőt a műveltebb nőknél is divatba jött. A legjelentékenyebb gyűjteménye volt gr. Bethlen Katának, gróf Teleky József özvegyének. Szép könyvtárt gyűjtöttek még: Wesselényi Istvánné, b. Dániel Polyxena és gr. Gyulai Kata.
A könyvek ruházása mindenkor nagy szerepet játszott a könyv történetében. Midőn macedoniai Sándor átvette Dárius kincses szekrényét – Plutarch tanusága szerint – megkérdezte barátaitól, mit tennének a gyönyörü szekrénybe? Mindegyik azt ajánlotta, amit legérdekesebbnek tartott. »Én pedig« – mondá Nagy Sándor – »Homér Iliás-át zárom bele«. Az Iliás azon példányát értette, melyet nevelője, Aristoteles igazított ki számára. A III. és IV. században már oly fényüzést fejtettek ki a könyvkedvelők, hogy szent Jeromos fájdalmasan kénytelen panaszkodni: »a könyvek drágakövektől csillognak s a meztelen Krisztus éhen hal a templom ajtaja előtt.«
A középkor amateurjei valósággal versenyeznek abban, minő ruházatot adjanak a birtokukban levő pergamen-codexnek. Mátyás király hires könyvtárában kék és violaszin bársonyt találunk zöld selyem szalagról függő ezüst csatokkal. Ugyancsak a Corvinákon egykorú, préselt vörös és barna bőrkötések is fordulnak elő arany arabeskekkel, gyürüs hollóval és Magyarország czimerével.
A régiek nagy fényüzését mutatja az 1882-iki könyvkiállításunkon Bethlen Péter gróf özvegyének egyik könyve. A XVI. századbeli diszes mű aranyozott ezüstből készült, tábláit, hátát és az ellenző lemezeket finom filigránmű borítja; a felső lap közepét a filigrán közé rakott »erdélyi« zománczú rózsa ékíti, a hátlapot hasonló kisebb rosettek ékítik; a felső tábla négy sarkában és közepén, a hátán és a felső ellenző lemezen meg a kapcsokon fölrakott erdélyi zománczú boglárok és rosettek, összesen 12 darab drágakő ékíti a borítékot, 10 almandin és két topáz.
A könyv külső diszére nézve a XVI. század két főtypust állapít meg: az olasz-francziát és a németet, vagy hogy anyagilag még közelebbről fogjuk tárgyunkat, a fényes pompájut és az egyszerüt.
Az olasz-franczia irány legsajátosabb kifejezője a Grollier-kötés. Grollier Francziaország kincstárnoka volt I. Ferencz idejében. Szenvedéllyel gyűjtötte a szép könyveket. Rendkivül gazdag könyvtárának minden kötése valóságos remekmű volt. Könyvei finom aranyozását még mai napig sem érték utól. Tábladiszük alaprajza a legfejlettebb művészi izlést is kielégítheti. A könyv hátán az egyik felsőbb bordakörben a könyv czime meg volt ismételve. Ez a körülmény bizonyítja, hogy Grollier könyvtárában a könyvek már egymás mellé voltak állítva és nem feküdtek egymáson, mint a régebbi könyvtárakban.
A XVI. század egyszerübb, német kötésének alapmintája sem volt egészen disztelen. Fatábláinak fekete és fehér borító bőrére (borjúbőr és disznóbőr) rendesen növényelemekből szerkesztett külső keret volt préselve, melybe a második keret illesztetett. E második keret növényindákkal körülfont egyes osztályaiban bibliai jelenetek, antik hősök vagy a protestáns egyház vallásalapítóinak arczképei voltak láthatók domború nyomatban; gyakran még harmadik csipkekeret is alkalmaztatott, melyen belül a négyszög lap néha préselt vonaldisszel, máskor virágszálakkal, ritkábban ujabb bibliai jelenetekkel vagy arczképekkel ékíttetett.
Hazánkban a régi kolozsvári, brassói, szebeni, gyulafehérvári és debreczeni kötések az egyszerűbb német irányt követték; a pozsonyi, nagyszombati és nagyváradi kötések pedig inkább a pompásabb olasz-franczia izlést követik. A nagyszombati aranyozás, a kolozsvári sugarakra osztott körlap és a debreczeni hártyafestés mindannyi ismertető jel.
A könyvnek az egykori hires tulajdonos névleírása és megjegyzései mindenkor különös értéket kölcsönöznek. Ha tudjuk, hogy egyik vagy másik kötetünk valamely nevezetes emberé volt s azon annak kezeirását is megtaláljuk, az bizonyos fokig ereklyévé lesz. Régebben alig volt bibliophil, ki czimerét, nevét, vagy legalább kezdőbetüit a könyv bőrtáblájára reá nem nyomatta volna. A czimerek használása manapság már egészen kimegy a divatból s a régi könyveken is csak akkor kelt érdeket, ha az előző tulajdonos ismert, hírneves egyéniség volt. A czimerek helyét a gondosan, sokszor művészileg készített exlibris-ek foglalják el. Eredetük a XVII. század végére vihető vissza, de művészi alakot csak utóbb nyertek. Különösen sok ex libris készült a XVIII. század folyamán s ezek közül nem egy a rajznak és metszésnek valóságos mesterműve. Manapság, Franczia-országban alig van könyvgyüjtő, ki ex libris-t ne rajzoltatna. Ezeken a czimert vagy monogrammot rendesen renaissance-körzet vagy régi gót kéziratokról másolt szegletrajzok veszik körül.
Azok a bibliophilek, kik egész szüzességükben szeretik megőrizni könyveiket, ujabb időben a félbőrkötések mellett foglalnak állást. Az ilyen kötésnél a könyvet csak felül vágják meg s a lapszélek érintetlenül maradnak. Hogy a por a levelek közé ne hatolhasson, felül a megvágott részen aranymetszést alkalmaznak. Vigyázni kell, hogy a könyv hátára a czim pontosan, nevetséges vagy érthetetlen rövidítések nélkül legyen reányomva. Ujabban a megjelenés idejét s a kiadó nevét is jelezni szokták a kötet hátán. Ezáltal a kötés beszédesebbé válik s utbaigazítással szolgál, ha egy munkának több kiadása is megvan könyvtárunkban.
Addig míg a könyv, a szellemi termény, fontosabb és becsesebb; diszítése is tökéletesebb; midőn a könyv kedveltetése a köz- és magánéletből folyó okok miatt alábbszáll: külső diszítésének mestersége is hanyatlik.
A nyilvános könyvtárak felállítása is a jelen század érdeme és a könyvtártan a könyvtárak szervezésének, rendezésének, lajstromozásának manapság már külön tudománya van. Petzholdt már 119 könyvtári rendszert ismertet és a bibliographia mind nagyobb tért hódít a tudományos irodalom ismeretében.
Felsorolom azon kiváló európai könyvtárakat, melyeket állásomnál fogva is szükségesnek tartottam tanulmányozni; nem azért, hogy dicsekedjem vele, hanem, hogy adataim hitelességének nagyobb közvetetlenséget kölcsönözzek.
Párisban a »Bibliothèque Nationale«-ban Blanchet könyvtárnok kalauzolt a 2.600.000 kötetet számláló könyvtárban.
A londoni british-museumban, melyben ma 1.750.000-nyi kötet és 40.000 régi kézirat van (1897-ben), Dundas Butler magyarul is beszélő könyvtárnok járt kezemre, ki a magyar költőket sikerült angol fordításban ismerteti meg hazájában.
Münchenben a Staats-Bibliothek 77 termében 980.000-nyi köteteinek rendszerébe (1894-ben) a szintén magyar irodalmi termékekkel foglalkozó Keinz Frigyes és Hartmann könyvtárnokok vezettek be.
Berlinben a könyvtár 950.000-nyi kötet állományának kezelését magának Wilmanns (1894-ben) kormánytanácsos személyes magyarázatából ismerem.
Bécsben az 515.505 kötet könyvből és 23.600 kéziratból álló régi udvari könyvtárt többször (1887, 1889, 1890.) használtam.
Prágában a 222.511 kötetes könyvtár öreg igazgatója (1894) méltán panaszkodott, hogy a régi sötét Jezsuita-collegiumban nem jó helye van értékes könyvtáruknak.
Lipcsében láttam (1894) a legczélszerübben megépített európai könyvtárt, mely kerek számában szintén 500.000 számlál.
Dresdában a közel 400.000 kötetes kir. könyvtár hires bibliographusa Schnorr von Carolsfeld igazgató (1894-ben) az ő saját találmányát ismertette meg velem a katalogus kezelésnél.
Brüsselben a 375.000-nyi »Bibliothèque Royale«-ben tapasztaltam a lehető legmesszebbre menő liberalitást. Itt ismerkedtem meg a nemzetközi könyvészeti intézettel (Institut International de Bibliographie) melyet 1895-ben a nemzetközi bibliografiai congressus alapított.
Nápolyban a »Biblioteca Nazionale« 359.000 kötetével és a vele szorosan összefüggő »Biblioteca Brancacciana« 110.000 kötetével, tehát összesen 469.000 kötetével sok tanulnivalót nyujt a bibliographusnak. Ebben meglepett a drámairodalom gazdag képviselete, mely maga is 100.000 kötetre rug.
Firenzében 444.687-nyi »Biblioteca Nazionale«-ben gyönyörködtem (1893. tavaszán) a régi olasz sajtó remekműveiben.
Rómában a hires vatikáni könyvtárnak 25.000-nyi régi kéziratos görög és római classikus codexekben való gazdagság lepi meg az embert; nem annyira az aránylag nem nagy 250.000-nyi könyvgyüjtemény. Ebben a könyvtárban az az érdekes, hogy könyvet nem látni benne, mert renaissance faragványu zárt szekrényekben vannak elhelyezve. Kötetszámra Rómában gazdagabb a »Biblioteca Nazionale Centrale« 371.000 nyom. könyvvel, 217.467 füzettel és 5347 régi kézirattal.
Athenében a nemzeti könyvtár 184.000 kötetei között Kampuroglu Dimitrios könyvtárnok szivességéből magyar történeti vonatkozásu kéziratot is találtam, melyet azóta már közzétettem.
A hazai nagyobb könyvtárak kötetszám szerint ekként következnek egymás után:
1. A magyar nemzeti muzeum könyvtárában van legujabb kimutatás szerint 533.204 (?) kötet.
2. A budapesti egyetemi könyvtárban 217.752 kötet.
Ezen fővárosi könyvtárak után közvetetlen következik mint leggazdagabb, a pannonhalmi könyvtár most már 133.706 kötetével és 18.679 füzetével. Ötvenezeren felül van még Budapesten a m. kir. központi hivatalnak 70.365, a műegyetemnek 56.052 és a m. tud. akadémiai könyvtárnak 53.799 kötete van. Esztergomban a főegyházmegyei könyvtárban (63.741), a Kolozsvárott az egyetemi könyvtárban, a debreczeni főiskolai, az egri lyceumi, a szegedi Somogyi-féle, a zirczi apátsági, az erdélyi Bruckenthal-féle, az alsó-kubini Czaplovics-féle és még vagy 5 vidéki hazai könyvtárban.
A könyvsajtó ujabb tökéletesítése az eddiginél még nagyobb forgalmat idézett elő a könyvpiaczon, úgy, hogy tudvalevőleg van könyv-börze is Lipcsében, a melyen egyszer (1894. »Könyvszemle«) részt is vettem és mondhatom, hogy a londoni pénzbörzén nem tapasztaltam nagyobb buzgalmat a licitatioban mint a ritka könyvek árának felszöktetésén itt. E tökéletesítéshez tartozik, hogy a XVII. században találták fel Leydenben a stereotypiát. Ez oly kézikönyvek, lexikonok, melyek soká változatlanok maradnak, szedésének állandósítása. Az egész szedést gipsszel leöntik és az igy nyert matriczról az egész szöveget akárhányszor reprodukálhatják.
A mult század végén Stanhope lord feltalálta a vasprést; de legnagyobb diadala a könyvnyomdászat terén a gyorssajtónak feltalálása. König Frigyes német születésü nyomdász a jelen század elején alkalmazta ezt először Angolországban. Azóta hihetetlen gyorsasággal dolgozik a nyomda.
Azóta évenkint 17–20.000 könyv jelenik meg Németországban; holott 1564-ben csak 256 könyv került ki sajtó alól ugyanott.
A Marinoni-féle rotatiós-gépet a Petit Journal használta először, mely óránkint 11–12.000 tökéletes ivet nyomott.
Hazánkban a »Budapesti Hirlap« oly iker-körforgó gépet hozott be, mely egyszerre nyomja, vágja és hajtogatja a lapot. A londoni »Times« 1814-ben még dicsekedhetett azzal, hogy gépe óránként 1100 példányt nyomott. Most mosolygunk ily hátramaradottságon.
A sajtószabadság s az iskolázás rendszeresítésével a könyv hazánkban is mindig nagyobb számmal nyomatik. Jelenleg van, az 1896. ezredéves kiállítás hivatalos adatai szerint, hazánkban 500 nyomda; Budapestre magára esik 76 könyvsajtó 3207 segéddel. Ezenkivül van több nyomda (50–50 segéddel) Zágrábban, Pozsonyban, Aradon, Temesvárott, Debreczenben, Kassán, Nagyváradon, Sopronban, Egerben és Szegeden.
Nagyobb nyomdáink leginkább Budapesten vannak. Az államnyomda után legnagyobb nyomdáink a „Pallas” 100 lóerővel és 400 munkással, a „Pesti Könyvnyomda Részvénytársaság” 48 lóerővel és 400 munkással, a „Kosmos” 40 lóerővel és 40 munkással, az „Atheneum” 30 lóerővel és 370 munkással, a „Franklin Társulat” 30 lóerővel és 350 munkással, a „Lampel Wodianer” czég 30 lóerővel és 160 munkással, a „Hornyánszky Viktor” czég 24 lóerővel és 150 munkással.
A szellemi termékek ezen közvetítői még mindig nincsenek arányban nálunk a külföldiekkel.
A külföld művelt nemzetei között e tekintetben első helyen áll Németország, hol 1896-ban volt 75.494 nyomdász. Németországban egy nyomdai iparosra esik 657 lakos, Ausztriában 1684 és hazánkban 2433 lakos.
Számokkal mutatható ki az időszaki sajtónak is rohamos emelkedése hazánkban. 1840-ben 26 magyar hirlap és folyóirat jelent meg, 1896-ban már 1003 hirlap és folyóiratot nyomattak hazánkban és 1780 óta 3397 féle hirlapunk és folyóiratunk volt hazánkban.
E számok untatók volnának, hogyha a gondolkodó fő nem találná azokat elég beszédeseknek és az olvasmány és könyvkedvelés terjedésének hatalmas bizonyítékainak.
A mi a könyvkereskedést illeti, a rendszeres könyvkereskedés első nyomai Mátyás király uralkodása alatt mutatkoznak. A nyomtatás mesterségének feltalálása előtt, mint a külföldön, úgy nálunk is a XIII–XV. században virágzott egyetemeink pedellusai és az úgynevezett »stationarii« közvetítették a kézirati tan- és segédkönyvekkel való kereskedést s hogy a kéziratmásolás nálunk is iparszerüleg műveltetett, ezt korán elhunyt nagytehetségű irónk, Ábel Jenő egyik munkájában (A bárfai szt.-Egyed-templom régi könyvtára) bebizonyította. Attól kezdve egész a mohácsi vészig igen sok könyváros működött hazánkban, kik közül felemlítjük a következőket: Kirchhemi Feger Tibold, Ruem György, Patsch János, Kaym Orbán, Vardy István, Nagybányai Heckel István, Schuller Jakab, Murazin Antal, Milhelm Mátyás, Kaym Orbán örökösei, Sessardia Lenárd, a könyveivel együtt máglyán elégetett Gryneus György stb., kik kiadványaikat nyomdák hiányában külföldön voltak kénytelenek nyomatni részben Velenczében, Brünnben, Augsburgban, Strassburgban, Krakkóban, később Bécsben. De a Mátyás király alatt jelentéktelen Pestnek is volt könyvkereskedője: a híres nürnbergi Koburger Antal kiadó és könyváros veje itt működött, mint a nürnbergi ház képviselője (faktora).
Külömben az ambulans könyvárusok s a búcsukat látogató kompaktorok is lényegesen hatottak közre a könyvek terjesztésénél.
A mohácsi gyásznapok után a budai könyvkereskedés – mig Budavára a törökök kezében volt – két évszázadon át szünetelt. Ezen sulyos állapotok után természetesen a könyvkereskedés is csak igen nehezen fejlődhetett. A XVI. és XVII. században a következő helyeken léteztek könyvkereskedések: Brassó, Kolozsvár, M.-Óvár, Vácz, Nagyvárad, Gyulafehérvár, Eperjes, Pápa, Bártfa, Beszterczebánya, Nagyszeben, Pozsony, Kassa, Trencsén városokban, mig az ország egyéb helyein csak a XVIII. században vett az némi lendületet.
A XVIII. század második felétől egészen e század 30-as évéig a vidéki könyvkereskedés a nyomdász kiadókon kivül majdnem egészen a könyvkötők kezében volt s bátran lehet állítani, hogy ez iskolából került ki még a későbbi időben is a magyar könyvkereskedők zöme, sőt szine-java.
A szigoru czenzura roppant nehézségeket gördített könyvkereskedésünk fejlődése elé s az arra illetékes helytartóság csak igen nehezen osztogatta a concessiót s ugyancsak derekas míveltségü és kvalifikált szakembernek kellett annak lennie, a ki ily concessióhoz juthatott, mert megkivántatott sok egyéb polgári erény és tudás mellett több nyelvnek az ismerete; a tanuló évek száma pedig öt évre volt kiszabva.
A XIX. század elején már mindenütt rohamos fejlődéssel találkozunk, első helyen természetesen mindig Buda és Pest állottak; mig a vidéki városok közül különösen Pozsony, Kassa, Lőcse, Kolozsvár, Nagyszeben és Győr vitték a vezérszerepet.
Buda és Pest könyvkereskedésének tulajdonképeni kezdetét, t. i. azért, mely már a kifejlett német könyvkereskedés mintájára s azzal folytonos összeköttetésben rendezkedett be, a mult század közepére lehet tenni. Azóta mindkét testvérvárosban egyre szaporodtak az üzletek, még pedig azon mértékben, a minőben maga e két város haladott előre s az ország szellemi és anyagi góczpontjává kezdett lenni.
Legujabb korban felelevenedett az ókori könyvgyüjtési szenvedély, mely mint láttuk, keletről, Kis-Ázsián és Görögországon keresztül származott át Itáliába. De már Seneca élesen kikel a magán-könyvgyüjtők ellen: »Mit használnak – irja – ezek a könyvtárak és számtalan könyveik, melyeknek a tulajdonos, ha egész életét reáfordítaná is, alig olvashatná el a czimeit? A nagy mennyiség lenyügözi a szellemet és nem műveli azt... Megbocsátanám, ha mindez okulási vágy kifolyása volna, de ezeket a szép szellemeket csak lakások ékítése és szépítése czéljából vásárolják.« A könyvszekrények ifjabb Pliniusnál armaria, Senecánál loculamenta, Juvenalisnál foruli név alatt szerepelnek. Herculanumban talált ily 3–4 láb mély polczokkal ellátott könyvszekrényeket láthat az ember a nápolyi »Museo Nazionale«-ben; ezekbe rakták el a tekercsbe göngyölített könyveket. Seneca cedrus-fából való és elefántcsonttal diszített könyvszekrényekről beszél. Lucianus szemére veti a II. század amateurjeinek, hogy nem tudnak különbséget tenni könyvek között. »Hiába teríted ki azokat – mondja gúnyosan – hiába fekszel reájok. A majom, mondja a példabeszéd, majom marad, még ha arannyal ékeskedik is. Szüntelen könyv van a kezedben, folyvást olvasod, de nem érted meg, mit olvastál; a szamárhoz vagy hasonló, ki füleit hegyezi, hallván, hogy valahol lantot pengetnek. Ha a könyvek birása elegendő volna arra, hogy tudóssá tegye a tulajdonost, értékét nem tudnók megbecsülni, és ha a tudományt meg lehetne vásárolni, az csak a tietek volna gazdagok... vagy könyvtárnokok.«
Seneca és Lucianus azonban feledik, hogy a könyv kedvelése még a tanulatlannál is a tudomány iránt táplált szeretetet és tiszteletet jelenti s a könyvgyüjtők nélkül, kiket ők mai követőikkel annyira ostoroznak, a legnagyobb szellemek művei aligha maradnának meg az utókor számára.
Külföldön a könyvnek kedvelése ujabban szintén a század második tizedében vett erősebb lendületet. Az árak emelkedésében nagy része van Brunetnek, a tudós bibliographusnak, ki először figyelmeztette a közönséget a régi és ritkább nyomtatványok értékére. Horatius 1501-iki velenczei kiadását aranysulyban fizetik, ugyanannak Elzevir-kiadásáért valóságosan törik magukat az amateurök. Hasonló megtisztelésben részesülnek Vergilius, Juvenalis, Catullus, Tibullus és Propertius.
A modern könyvkedvelő és a régi »könyvmoly« között alig van valami családi rokonság. A mai bibliophil nem meggörnyedt pápaszemes, életunt öreg, ki reszkető kezekkel lapozza a foliánsokat; hanem a legtöbb esetben életvidám, kifogástalan modorú gentleman, ki nem tagad meg magától semmi világi élvezetet s e mellett gyönyörködik az irodalomban épúgy, mint a művészet remekeiben. A párisi könyvkedvelőknek két társasága nagyobbára kiváló állású urakból áll, kiket az irodalom pártolásán kivül első sorban a szépnek szeretete kapcsol össze.
Kétségbe vonhatatlan, hogy a régi, ritka művek fönmaradását első sorban a mindent hangyaszorgalommal összehordó könyvgyűjtőknek köszönhetjük. Ők kutatják fel a padlások s lomos kamarák rejtekeit, a porból és szemétből napfényre hozva oly nyomtatványokat, melyek nélkülök bizonyára elvesztek volna. A legrégibb magyar nyomtatvány töredéke egy felbontott könyvtáblából került ki; Milton »Elveszett Paradicsomának« londoni hires kiadása Csokonay nagyérdekü jegyzeteivel egy sajtos pakkoló papirjai között került elő.
A könyvek megbecsülése mindenkor az irók iránt tanusított hódolat. Azt mutatja a modern társadalom; uj és tekintélyes helyet jelel ki az iró számára, a ki még a mult században is kegyelem kenyéren élősködött. A jó öreg Gyöngyössi Istvánnak ékes rigmusokban kellett hatalmas murányi Venusának udvarolnia.
Nem kell felednünk azt sem, hogy az irodalmon kívül még a művelődés történetnek is jó szolgálatot tesznek ezek a sokszor ostorozott és nevetségessé tett könyvkedvelők. Midőn a bibliophilek kicsinyesnek gonddal őrzik könyveiket, a könyvhöz a borítékon kívül katalogusokat és könyvhirdetéseket is köttetnek, művelődéstörténeti szempontból nagyon érdemes munkát végeznek és a jövő idők számára is dolgoznak!
Előadásomat bezárom Ábrányi Emilnek a »könyv«-ről irt költeményének e szép szavaival:
»Ha sok reményed csalfán tünni látod,
A könyv veled van, mint örök barátod.
Legyen a sorsod bármily mostoha,
A könyv hű társad... nem hagy el soha.
Ha fáj a szíved, gyógyulsz balzsamától,
Ha tán hibás vagy, ő akkor se vádol...
Szép kincseit elhozza néked sorban,
S gazdaggá tesz a legnagyobb nyomorban.
Ha eldobod, megtiprod szívtelen,
Nem duzzog, – hívod s mindjárt ott terem,
Menj bármily messze, ő is megy veled,
Mint hű barátod s bölcs mestered.
Dicséretet nem óhajt semmikép,
Mégis tanít mindenre a mi szép:
Becsülni embert, mások igazát,
S szeretni forrón, híven a hazát!
Oh szép a rang és minden földi pompa,
Boldog, ki gyüjthet kincseket halomra,
Okos, ki buzgón házakat szerez,
Földet javít, vagyont kétszerez...
De az gyűjt legtöbb és legszebb vagyont,
Babérodat annak fejére fond,
Annak legyen megáldva minden lépte,
Ki könyvet juttat milliók kezébe!«