VÁZLATOK
MAGYARORSZÁG EGY KIVÁLÓ NYOMDÁSZÁNAK 
ÉLETÉRŐL ÉS MŰKÖDÉSÉRŐL

NAGYSÁGOS 
LOVAG FALK ZSIGMOND 
KIRÁLYI TANÁCSOS ÚRNAK
A PESTI KÖNYVNYOMDA-RÉSZVÉNY-TÁRSASÁG 
ÉRDEMDÚS VEZÉRIGAZGATÓJÁNAK.
1843–1893

KERESKEDELMI TANÁCSOS
A CSÁSZÁRI AUSZTRIAI VASKORONA-, 
FERENCZ JÓZSEF-, FRANCZIA BECSÜLET-REND, A BELGA LIPÓT-REND 
ÉS A PORTUGÁLI KRISZTUS-REND LOVAGJA.
AZ ORSZÁGOS IPAREGYESÜLET ALELNÖKE
A KERESKEDELMI ÉS VÁLTÓTÖRVÉNYSZÉK, VALAMINT 
A KERESKEDELMI ÉS IPARKAMARA TANÁCSOSA
A BUDAPESTI BANKEGYESÜLET A III. KERÜLETI TAKARÉKPÉNZTÁR, 
AZ ELSŐ MAGYAR BETŐÖNTÖDE-RÉSZVÉNY-TÁRSASÁG, 
A BUDAPESTI KERÜLETI BETEGSEGÉLYEZŐ-PÉNZTÁR ELNÖKE.

NYOMDÁSZSÁGÁNAK 
ÖTVEN ÉVES ÉVFORDULÓJA 
ALKALMÁBÓL 

HÓDOLÓ TISZTELETTEL

AZ ÖSSZ-SZEMÉLYZET

Look back, how much there has been won,
Look round, how much there is to win,
The watches of the night are done,
The watches of the day begin.
Walt Whitman

ÉLETRAJZ
A Gondviselés csak kegyeltjeinek adja meg, hogy habozás nélkül, zsenge korban már arra az életpályára lépjenek, mely megfelel egyéni hivatásuknak, a bennük rejlő szellemi és erkölcsi erőknek, t. i. képességüknek és becsvágyuknak. De még ritkább a szerencse azon kegyeltjeinek száma, a kiknek megadatott, hogy e hivatáshoz hívek maradhassanak tántoríthatatlanul egész életükön keresztül. Legritkábban találkozunk azonban olyan emberekkel, a kik idejekorán léptek a helyes hivatásra, ez életpályájukon mindvégig megmaradtak s a kik ezenfelül a saját maguk választotta működési téren fényesnél fényesebb erkölcsi, szellemi és anyagi sikereket érhettek el. E ritka providentiális férfiak közé tartozik Falk Zsigmond lovag, a hazai könyvnyomdászat egyik legkiválóbb előharczosa, a magyar ipar fejlődésének köztiszteletben álló, fáradhatlan bajnoka, közéletünknek általánosan tisztelt, a nemzeti közvélemény által őszinte rokonszenvvel koszorúzott férfia.
Életpályája, a melynek egyik fontos és örvendetes sarkkövét üljük meg e napon, sajátságos compromissuma az egyéni tetterőnek, a sorsnak Gondviselés-parancsolta hatalmával. Saját akaratából választott hivatást, de saját akarata azt a hivatást készté választani, a mely egyéni tulajdonságainak legjobban megfelelt; és e pályán mindvégig megmaradt, bár a kezdet nehézségeinek keserű megpróbáltatásai ugyancsak súlyossá tevék neki e ragaszkodást. A latin költővel elmondhatja ő is magáról, hogy: »multa tulit fecitque puer, sudavit et alsit«: sokat tűrt és munkált gyermekéveiben, sokat izzadt és fázott. A nálánál kisebb jellemek beleúntak volna a minden erőt kimerítő harczba, a melyet munkálkodása kezdetén ki kell küzdenie. De ő érezte becsét, tudatában volt hivatásának és hivatottságának és e tudatban nyugton, majdnem antik derültséggel viselte a küzdés ólomterhét, bízva az eltökélt szilárdság és a rettenthetetlen becsületes igyekvés el nem maradható győzelmében.
És ha van, a mi e pálya történetében minden objektiv szemlélőt megnyugtat és felemel, úgy ez abban a nagy tanulságban rejlik, melyet Falk Zsigmond élete történetéből meríthetünk. Ez a tanulság pedig arra vall, hogy a mit szilárdul akar egy jellemes férfiú és a mihez a kisértések közepett is erősen ragaszkodik a saját becsét ismerő ambiczió, azt elvégre is a siker kénytelen megkoszorúzni. Ötven éve, hogy Falk Zsigmond arra a pályára lépett, a melynek egyik büszkeségét tiszteli benne a szaktársak közvéleménye, sőt minden túlzás nélkül mondhatni: a nemzet elismerése. Ez ötven év legelső peripetiái az emlitett súlyos küzdelmekkel voltak betöltve. Második phasisa e pályának az emelkedés derült és biztató képe mutatja és e harmadik stádiuma az aratás stádiuma, a melyben az előző működés gyümölcsei megérnek és búsásan jutalmazzák az évtizedek nehéz harczaiban és súlyos munkájában kifejtett fáradalmakat.
Falk Zsigmond életének története e szempontból nézve egy érdekes és lélekemelő jellemképet tár fel. Van egy antik vonás e jellemben, a mely megmagyarázó kulcsa az ő győzelmes küzdelmeinek. Ha van a modern nemzedékben valami, a mely megfejti a disharmonikus belső életet, a gyakori hajótörést, a korai csüggedést és a sors kemény akarata ellen való keserű kifakadásokat, úgy ez az akaratszilárdság hiányában áll. Gyönge jellemmel és törékeny akarattal lép az életnek küzdterére a modern nemzedék. Az első nehézségek már elriasztják, az első harczok már kifárasztják s az első vereségek már elcsüggesztik az újabb kor embereit. Innen aztán a meghasonlás önmagával és a világgal, az elégületlenség a társadalmi renddel, a perbeszállás a Gondviseléssel, szóval az erkölcsi bomlás mindama jelei, melyekben a modern társadalom leledzik.
Ennek a tannak egyenes negatiója az, a mi Falk Zsigmond életének történetéből elénk tárúl. Ő tudott akarni s ez megfejtése az ő sikeres igyekvésének, ez magyarázza meg az általa elért díszes és jelentőségteljes eredményeket. Valóban szépen illik rája halhatatlan Arany Jánosunk mély értelmű szózata, melyet a modern kor nem szívlel meg eléggé: »S tudod mi az erő? Akarat, mely előbb vagy utóbb, de borostyánt arat.« Igenis, Falk Zsigmond tudott akarni; felvértezve az akaraterő pánczéljával, lépett az élet harczterére és mi, ha visszatekintünk élete folyására, látjuk, hogy e pánczél megóvta őt a balsors minden támadása ellen. Jellemszilárdsága bátorságot adott neki arra, hogy felvegye a kesztyűt, melyet a viszontagságok elébe dobtak, élt benne a hit hivatásában és hivatottságában s e hit zászlajával kezében, diadalmasan nyomúlt előre minden akadályon keresztül, mig a kishitűek csudálva nézték e fényes pályafutást, a melyet maguknak megmagyarázni nem tudtak, mert saját erkölcsi hiányaik gátolták meg ez eredményteljes pálya megértésében.
Falk Zsigmond e század harmadik évtizedének gyermeke. Egy heroikus kornak szülötte ő. Abban az időben látott napvilágot, midőn a magyar nemzet ébredezni kezdett, felocsudva sok százados lethargiájából. A harminczas évek géniusza állott bölcsejénél, ama géniusz, mely egy Széchenyi István lángoló szózatában lelte legékesebb és legelragadóbb kifejezését. Midőn e férfiú életrajzát megirjuk, lehetetlen rá nem utalnunk amaz összefüggésre, mely az ő pályája és születésének kora közt fennáll. Hippolyte Taine, a nemrég elhúnyt franczia tudós, felállitotta a »milieu« elméletét. Kimutatta azt, hogy a kiváló emberek sorsa nem egyéni erők működésének kifolyása, hanem egy kölcsönhatás productuma, a mely előáll a környezet, a körülmények, a korszellem, az égalj s az illető nép történeti hagyományai együttes működéséből. Nos hát, Falk Zsigmondra alkalmazva, az elmélet fényes megerősítést talál. Magyarország akkori helyzetéből szükségképen folyt az ifjú Falk Zsigmondnak későbbi életpályája. Vissza kell gondolnunk arra, hogy ifjú korának éveiben csendültek meg Széchenyi lángelméjű szavai, melyek a tespedő nemzetet felrázták renyheségből. Látnoki hévvel jósolta volt meg a legnagyobb magyar, hogy e nemzet nagyságának előfeltétele az anyagi haladás terén elérendő sikertől függ. Doktrinája az volt, hogy csak gazdag népek lehetnek szabadok s ezen tételt gyakorlatilag alkalmazva, ostorozta a magyar nép tétlenségét, meddő alkotmányos harczait, közjogi vitatkozásait, a melyek elfecsérlék a nemzeti életnek amúgy is gyér erőit. Tanítása úgy szólt, hogy legyen a magyar előbb gazdag, vesse le magáról a szegénység rabszolga-bilincsét és ha meg lesz az anyagi ereje hozzá, csak akkor lásson szabadsága kiküzdéséhez, mert csak az erőseké a győzelem, holott a gyengékre a legyőzetés szégyene és szerencsétlensége vár. Ez volt az a lángszavú szózat, a mely a gyermek Falk Zsigmond füleit megütötte. Ez volt a koreszme, melyet Széchenyi erélyes keze beléoltott e nemzet öntudatába. Ez volt a zászló, a mely alá sorakoztatni akarta a magyar hazafiakat, ez volt a programm, a mellyel nemzetének restaurálásához fogott. Falk Zsigmond ennek a kornak lévén szülöttje, a Széchenyi eszméinek légkörébe jutott. Okos gyermek volt, ritka éles ésszel megáldott és ítélő tehetségének korán érettsége csak jellemszilárdságában birtak vetélytárssal.
Már fiúkorában megcsapta őt a jövendő idők lehe, fuvallata ama kornak, a melyet Széchenyi működése megjósolt és megmutatott. Dolgozni! A magyar ember vigye előbbre hazája iparának ügyét, legyen gazdaggá maga és tegye azzá hazáját, akkor jobb idők fognak felderülni az elnyomott, tespedő hazára. Félig megértve, félig megsejtve e tan horderejét, az ifjú Falk arra szánta magát, hogy az ipart választja élete pályájául és hivatásául a könyvnyomdászatot szemelte ki.
Nem kis bátorság kellett ama korban e pályaválasztáshoz. A negyvenes évek elején voltunk, ama korban, a midőn a szabadsajtó eszménye még csak a legmerészebb hazafiak legmerészebb álmaiban honolt s midőn a czenzura járma meggátolt minden szabadabb szellemi munkálkodást. A nyomdászat tehát már eleve szűk körre volt utalva. – Szerények voltak a szegény sorsú nemzet szellemi igényei és még e szerény igények kielégítését is meggátolta a czenzura brutális működése. Látszólag tehát semmi biztató nem volt a nyomdászati hivatásban. De ugyanaz a meggyőződés, mely a gyermek Falk Zsigmondot erre a pályára terelte, ugyanaz a meggyőződés sugalhatta neki, hogy nemsokára alapos változás fog beállani ez iparág fejlődésének feltételeiben. A politikai légkör telítve volt villamos feszültséggel s a kinek fogékony lelke volt a világtörténelem fejlődésének tünetei iránt, az tisztán, előre láthatta, hogy nemsokára nagy viharnak kell bekövetkeznie s hogy e zivatar pusztító ereje legelső sorban a sajtó bilincseit fogja szétzúzni. Ha igaz volt Széchenyi tanítása, mely szerint a nemzetnek gazdagodnia kell, hogy szabaddá legyen, akkor alapos volt ama remény is, hogy a szabaddá leendő nemzet első dolga lesz a sajtó megváltása ama százados nyűg alól, a melyet a kényszeruralom ráhelyezett volt. Erős hit a nemzet jövendő sorsában kellett ahhoz, hogy ama súlyos viszonyok közt valaki a nyomdász-ipart válassza élete hivatásául, erős hit nemcsak a maga képességeiben, de a nemzet jövőjében, a magyar politikai aspirácziók diadalában is.
Ismételjük: Falk Zsigmondot a saját képességébe vetett erős hit is kellett, hogy vezérelje. Hiszen szegény szülők gyermeke volt ő. Az apai házban becsületes, de fárasztó munkát látott maga előtt, oly munkát, mely az erők végső megfeszítéseivel folyt s a melynek gyümölcse legjobb esetben is legfeljebb annyi volt, hogy máról holnapra meg lehetett utána élni. Vagyongyűjtésről, kincsek szerzéséről, tőkeképzésről akkor még csak álmodni sem mertek Falk Zsigmond szülőinek házában. Már pedig a nyomdász-ipar űzéséhez épen az kell, a mire Falknak akkoriban legkevesebb kilátása volt: vagyoni erő, tőke a gépek és egyéb berendezések megszerzésére. De a fiatal Falk Zsigmondot ez az akadály sem riasztotta vissza. Ő hitt a nemzet jobb jövőjében s bizalma volt a saját maga képességéhez is. Ismerte a saját szorgalmát, intelligencziáját, fáradhatlan munkaerejét s el volt tökélve rá, hogy dolgozni fog mindaddig, mig munkája sikere meg nem adja neki a módot arra, hogy minden nehézséget leküzdve, elérje a minden iparűző ifjú ember eszményét: az önállósitást. – 1841-ben, tiz éves korában lépett be Falk Zsigmond mint tanuló a Beimel-féle nyomdába Pesten. Nem sokáig birta ki ez első helyen, de ez egyenesen dicséretére válik, mert becsvágyát az a méltatlan bánásmód, mellyel ott találkozott, nemcsak hogy ki nem elégitette, de egyenesen megszegte. Az akkori idők patriarchális felfogásából származott az a sajátságos viszony a gazda és az inas között. Az inas minden volt csak az nem, a minek ő maga szánta magát: t. i. egy iparág tanulója. A mesterségével csak keveset törődhetett, inkább háziszolgája volt a gazdájának és a gazdája feleségének. Igy volt ez akkor az ipari élet minden terén. Az inas a gazda háztartásának eszköze volt, instrumentum, a melyet ide-oda dobhatott; semmi más. Az inasnak súrolnia is kellett, mosogatnia is, hordania kellett a kosarat asszonya után a piaczon, küldöncze volt a gazdának és a segédeknek, szóval lealacsonyitó munkát kellett végeznie s oly munkát kellett végeznie, a mely ha csak nem volt erős erkölcsi konstitucziója, elölhette benne az emberi öntudatot és mindenre inkább képesítette, mint arra, hogy alaposan megismerkedjék annak az iparnak lényegével, a melyet ő élete hivatásául választott. Falk Zsigmond nem sokáig mosogatta, fűtötte és seperte a Beimel-féle műhelyt. Megunta és megutálta az inaskodás e módját és tetemesen lejebb szállított reményekkel odább állott egy házzal, más helyet keresendő, a hol talán most már redukált eszményének megfelelőbb alkalmaztatást fogna találhatni.
Pestnek akkoriban legelőkelőbb nyomdája az egyetemi nyomda volt. Ide bejutni, ez volt most már ambicziója Falk Zsigmondnak. Egyéb ajánlata ez intézet vezetőségéhez nem volt, mint kitünő iskolai bizonyítványai eltökélt szilárdsága, hogy ez iparágnak szentelendi fiatal életét. Ajánlkozott és ajánlkozását el is fogadták. Az egyetemi nyomda, bár két tanulónál többet nem tarthatott, felvette őt a maga kebelébe. Igy lett Falk Zsigmond Budapest legelső nyomda-intézetének tanulója, vagy, mint az akkori hivatalos elnevezés szólott: praktikánsa. Bizony fizikai sorsa a szegény fiúnak e nagy fordulat daczára nem igen fordult jobbra. Az egyetemi nyomda a budai várban volt, Falk szülői pedig Pesten laktak, a Terézvárosban. A fiúnak hóban, szélben, nap nap után meg kellett tennie a nagy és fárasztó utat a Terézvárosból fel a várhegyre és onnan vissza. Hogy délben az ebédhez ne kelljen mindig haza szaladgálnia, szülői négy garast adtak neki naponként. Ebből kellett magát egész napon át fenn a várban eltartania. Négy garas kis pénz volt akkor is, de hát több nem tellett a szegény családtól, sőt ez a szerény összeg is nagy, igen nagy áldozatot jelentett az inséggel küzdő családra nézve. Falk Zsigmondot nem bátortalanítá el a sanyarú sors és a kemény megpróbáltatásoknak egész özöne, a melyekkel szemben találta magát. Komolyan hozzálátott a tanulás munkájához. Az egyetemi nyomdában már nem kellett lealacsonyító munkát végeznie, egészen hivatásának szentelhette magát s ügyessége, valamint szorgalma, komolysága megnyerte számára úgy a munkásszemélyzet, mint főnökeinek rokonszenvét és becsülését. Jellemző ez utóbbi körülményre nézve az, hogy akadt a személyzet között egy derék munkás, a ki oly gyengéd figyelemmel és rokonszenvvel kisérte az igyekvő praktikáns fejlődését, hogy amikor megtudta, hogy a szegény fiú négy garasból kénytelen egész napon át táplálkozni, közbenjárt egy polgári családnál, hogy Falk Zsigmond ezentúl e családnál az ő négy garasáért naponként tisztességes, jól tápláló ebédet kaphasson. Három évi tanonczkodás után, Falk felszabadult. Eltelve saját akaratból választott pályája iránt táplált lelkesültségétől, bízva a saját maga, valamint hivatásának és hazájának jövőjében, 1843-ban, az akkori czéhbeli czeremóniák szerint, ünnepélyesen segéddé avattatott.
Mint segéd eleinte az egyetemi nyomdában működött. Későbben a Beimel és Kozma-féle nyomdába került vissza, a hol a későbbi magyar nyomdász-ipar nem egy vezető férfia az ő keze alatt képezte ki magát. Az utóbbiak közül felemlítjük Wodianer Fülöpöt és Kertész Józsefet, jelenleg budapesti könyvnyomdatulajdonosokat. 1848-ig működött Falk Zsigmond e nyomdában. Hosszabb időn át tördelője volt itt a »Der Ungar« czímű lapnak, mely az akkori politikai napisajtónak egyik előkelő orgánuma volt. Mint tördelője egy politikai ujságnak, Falk Zsigmond a kemény czenzurával közvetlen összeköttetésben állott és egy ízben kis híja, hogy e minőségben politikai fogságba nem került.
Elmondjuk életének ez epizódját, mely valóban igen jellemzi a szabadságharcz előtt hazánkban dívott közállapotokat. Ugyanis megtörtént egyszer, hogy az említett lap szinházi kritikájában egy fiatal szinésznő játékáról nem a legkedvezőbben nyilatkozott. A lapnak e száma, mint rendesen, mielőtt a sajtóba került, láttamozás végett felküldetett a czenzurára. Az akkori időben a nagyhatalmú czenzor – a kiről csak azután tudta meg Falk és a nyomdavezetőség, hogy a szóban forgó szinésznőhöz gyengéd kötelékek fűzik – árgusszemeivel azonnal észrevette a kérdéses szinésznő ellenében elkövetni szándékolt főbenjáró vétséget és vörös czeruzájával még nyomát is eltüntette a vakmerő kritikus merényletének. A fiú a megplajbászolt lappal a nyomdába visszakerülvén, átadta azt Falknak, hogy mint tördelő vegye ki a lapból a kifogásolt sorokat; Falk azonban, minthogy sejtelme sem volt a mindenható czenzor tettének titkos rúgóiról, nem vette komolyan a dolgot és a lapot a megplajbászolt sorokkal együtt kinyomatta. Volt aztán másnap hadd-el-hadd! Csak sok utánjárással sikerült Falknak megmenekülni egy pár heti fogságtól vagy megfelelő pénzbirság fizetése alól. Valóban ez intermezzó jobban jellemzi a korviszonyokat, mint egy egész foliánsnyi történeti tanulmány.
Következtek az 1848-iki márcziusnak jelentőségteljes napjai. Az új szabadság hajnala felvirradott és napsugarai bevilágítottak ama nyomdába is, melyben Falk Zsigmond eddig zavartalanul folytatá polgári pályáját. A kivívott új szabadságnak védő karokra volt szüksége és Falk Zsigmond bármily lelkesültséggel is fogott volt hivatásához, ott hagyta a műhelyt, hogy mint nemzetőr a szabadság védelmére alkotott phalanx-sorba álljon. Az iparos háttérbe vonult a hazafi elől s a honszeretet fegyvert adott annak a kezébe, a ki békés munka által készült hona javát előmozdítani. Ennek a fordulatnak nem maradtak el súlyos következményei. Mikor Világosnál a harcz koczkája eldőlt és a hazára a legyőzetés, az elnyomatás keserű napjai borultak, Falk bujdosásnak indult és hosszabb bolyongás után felkerült Bécsbe, a hol testvérbátyja, dr. Falk Miksa, jelenleg hazánk egyik politikai kitünősége, a hazai sajtó és irodalom kiváló büszkesége, akkor a »Wanderer« czímű befolyásos napilapnak társszerkesztőjeként működött. Falk Miksa a testvéröccsének sorsa iránt természetesen a legmelegebben érdeklődött, hisz a leggyengédebb szeretet lánczai kapcsolták együvé ezt a testvérpárt. A »Wanderer«-t akkor a Sommer-féle nyomdában nyomták és Falk Miksa közvetítése folytán Falk Zsigmond mint szedő talált alkalmaztatást.
Hogy látszólag kis eseményeknek döntő befolyás jut későbbi fontos fejleményekre, hogy jelentéktelennek tetsző okok néha messzire kiható okozatokat szülnek, azt ez eset által élénken látjuk illusztrálva. Falk Zsigmond életében valóban fontosnak alig látszott, vajjon Pesten vagy Bécsben, vagy egyebütt keresi-e meg kenyerét, mint szedő. És mégis épen Bécsbe érkezése volt elhatározó jelentőséggel életpályája további irányára nézve. Itt ismét a Taine-féle milieu-elméletre kell visszatérnünk. A látszat szerint magyar ifjúnak és pláne a szabadságharczban kompromittált magyar ifjúnak, épen Bécsben, a kényszeruralom fészkében, az absolutimus székhelyén semmi kilátása sem lehetett a boldogúlásra. Hiszen Bécsben az ötvenes évek elején bizalmatlanul fogadtak mindent, a mi magyar, sőt nemcsak bizalmatlanul, de – hosszas küzködés után leveretvén a szabadságharcz – fennhéjázó lenézéssel is. És azután, mily sorsa lehetett a nyomdászatnak az absolut hatalom székhelyén, a legszigorúbban kezelt rendőrállam legbarátságtalanabb városában; ott, hol a sajtó és a politikai irodalom fejlődése ellen már eleve is mély ellenszenv volt feltehető, oly ellenszenv, melyet az absolutismus a maga despotikus eszközeivel könnyen üldözéssé változtathatott át?
És mégis, a kerek világon sehol kedvezőbben nem dőlhetett el e magyar nyomdásznak sorsa, mint épen az ötvenes években Bécs városában. Lássuk csak: miért?! A mily fanatizmussal üldözte az osztrák rendőrség elnyomott magyar hazánkban a sajtót és a politikai irodalmat, mégis magában Bécsben, bármily paradoxnak is lássék a dolog, a politikai irodalom szabadabban mozoghatott. És így ott a nyomdászat fejlődésének meg volt adva a lehetősége. A kényszeruralom ugyanis nem akarta végkép elnyomni az eszméket, csak erőszakkal magához akarta őket idomítani. Az absolutismus nem üldözte feltétlenül a nyomtatott igét, ellenszenve az utóbbi iránt csak abból eredt, hogy tíz sajtótermék között, ha a természetes fejlődés nincs megzavarva, kilencz a szabadelvűség zászlaját dicsőíti rend szerint. Bécs némi értelemben nemcsak tűrte, de kegyelte is a politikai irodalmat; oly értelemben ugyanis, hogy ez propagátorává szegődjék a szabadságról való lemondásnak, az absolut rendszer megszilárdulásának. A birodalom egyéb részeiben és kivált Magyarországon nem igen merték az akkori hatalmasok ugyanezt a tant követni. Elvégre is Pest messze van Bécstől, a czenzorok pedig csak szolgalelküségükre nézve megbízhatók, de nem intelligentiájukra nézve is. Attól tartottak Bécsben, hogy a czenzura Magyarországon nem lesz elég ravasz arra, hogy magát meg ne csalassa; és így Bécsen kivül az volt a mot d’ordre, hogy elnyomandó lehetőleg minden, még a leggutgesinntebbnek látszó sajtótermék is. Nem így Bécsben. Ott az absolut rendszer vezérférfiai személyesen jelen voltak, minden kétes esetben az ő döntésük alá volt a kérdés bocsájtható; itt tehát a nyomtatott szó inkább talált talajt, meg lévén adva a birodalmi egység megteremtésére irányuló rendszernek az a természetes hajlama, hogy elveit, tanait s az ez elvekben és tanokban rejleni látszó előnyöket a monarchia központjából annak periferiája felé hirdesse. Igy Bécsben az absolutismus őrködő szeme alatt a birodalom egyéb részeihez képest meglehetősen élénk nyomdászati tevékenység folyt és így Falk Zsigmond Bécsben telepedvén meg, aránylag a legkedvezőbb talajra jutott. Egyedüli akadályul most már csak magyar volta maradt fenn.
De a szerencsés véletlen olyan működési térre sodorta mindjárt, a melyen magyar eredete inkább ajánló tulajdonság volt, semmint gyanút keltő körülmény. A Sommer-féle nyomda, a melyben a »Wanderer« cz. lap készült, csakugyan – hogy úgy mondjuk – psychologice elütött Bécs legtöbb tipografiai intézetétől annyiban, hogy a szabad szellem menedékhelye, az uralkodó áramlat ellen küzdő tábornak asyluma volt.
Ott, a hol Falk Miksa suhogtatta a maga Botond-bárdját az absolut uralom kapui ellen, ott Falk Zsigmond magyar eredete nem lehetett akadály az ő további boldogulásának útjában.
Megkezdte tehát a fiatal magyar nyomdász a maga működését a Sommer-féle nyomdában. Kifejtette szorgalmát, megmutatta ügyességét, bebizonyította műízlését és számos tanújelét adta ritka intelligentiájának. A jövevény respektusa mindig magasabb fokra hágott. Új környezete becsülni tanulta őt, új feljebbvalói bizalommal néztek jövendő fejlődése elé. Ekkor nemsokára elhalálozván az intézet nyomdavezetője, Falk Zsigmondot kinálták meg e fontos és díszes, de sok munkával és még több felelősséggel járó állással. A benne helyezett bizalom csakugyan nem vallott kudarczot. Falk a szó szoros értelmében megfelelt minden várakozásnak, a melyet kinevezéséhez kötöttek. A Sommer-féle intézet akkoriban úgyszólván elzüllőfélben volt; állandóan el lévén hanyagolva, hírneve tünedezett s a reputáczióval együtt veszendőbe ment lassan-lassan azelőtt tágas üzletköre is. Mindez egy csapással megváltozott attól a percztől fogva, hogy a Falk Zsigmond szelleme és akaratszilárdsága lett uralkodóvá a vállalatban. Az új nyomdavezető igyekvése oda irányult, hogy az intézet visszanyerje újra régi jó hírét s ismét felemelkedhessék hanyatlásából a maga előbbi színvonalára. E törekvés nem maradhatott sikertelenül. Falk Zsigmond vezetése áldásthozó volt az üzletre nézve. Már-már halványuló félben levő csillagzata új fényt nyert, visszavívta jó hírnevét s új lendületet vett a csaknem az összeomlás veszélyének kitett intézet. Ez a nem várt siker jutalmat érdemelt és el is nyerte méltányos jutalmát. Az ötvenes évek végével az üzlet tulajdonosa Falk Zsigmondot az intézet igazgatójává nevezte ki.
A magyar közszellem felébresztésére irányuló mozgalom, a mennyiben a sajtó eszközeivel iparkodott érvényre jutni, akkortájt a már említett okokból szintén Bécsből sugárzott ki. És Falk Zsigmondnak kijutott a maga része ezen a téren is. Az ő vezetése s az ő igazgatósága alatt álló nyomdában jelent meg az ötvenes évek közepén a Török János »Magyar Sajtó«-ja, tíz év mulva pedig a Kecskeméthy Aurél által szerkesztett »Bécsi Hiradó« czímű politikai napilap. De Falk Zsigmond nemcsak a magyar politikai irodalom ápolásával foglalkozott; volt gondja arra is, hogy az európai tudományos és szépirodalom termékeinek magyar átültetései napvilágot lássanak s bejussanak hazánkba, nehogy ott a magyar nyelv terjesztése s fejlesztése megszakítást szenvedjen. Falk Zsigmond meghitt barátja lett Hartleben Konrád Adolfnak, a világhirű könyvkiadó czég főnökének s e barátságának jó hasznát vette az akkori súlyos viszonyok közepette a nemzeti irodalom ügye. Falk rábeszélésére s az ő meggyőző érveinek hatása alatt, Hartleben rászánta magát számos kiadványa magyar fordításának közzétételére s így általa ama szomorú napokban a magyar nép szellemi szükséglete bőséges és egészséges táplálékot nyert. Ebbeli működését talán a modern kor már nem tudja eléggé méltányolni. Hisz a ki biztos révből még soha nem mozdult ki, hogyan érthetné az meg a viharkorbácsolta tengeren az elmerűlés veszélyének kitett csónakban ülők halálfélelmét? A ki dús asztalnál ül és soha szükséget nem látott, miként birhatna az érzékkel a nyomorúltak sorsa iránt, a kiket az éhség szörnyű kínja bánt? Ma, hál’ Istennek, már semmi nyűg nincs a magyar nemzet fejlődésén. A nemzeti irodalom büszkén virágzik és termékeit mohón szedi be a lelkes olvasók egyre növekvő tömege. Mit tud a mai nemzedék arról, hogy mekkora jelentőséggel birt még csak ezelőtt harmincz évvel is egy magyar tankönyv megjelenése? Pedig érdemes volna a kortörténetet visszalapozni s tájékozást szerezni e viszonyok felől. Az absolutizmus legnyersebb erőszaka a magyar iskola ellen fordult. A mit Világos megkezdett, azt az osztrák közoktatásügyi politika volt hivatva bevégezni: leteperni a magyar nemzeti érzületet, kiirtani a szivekből a honszeretet gyökereit. Ki volt adva a jelszó, hogy németesítendők az iskolák. Az új nemzedék hadd veszítse el a nemzeti öntudatot, az iskolában szívjon magába idegen nyelven idegen érzést, idegen gondolkozást. Német tankönyvekkel árasztották el a hazát, német tanerőkkel az iskolákat.
Ily viszonyok között mi volt egy magyar tankönyv? Mentő horgonya az elmerűlés veszélyétől fenyegetett nemzeti érzületnek, biztosítéka a jövendő nemzedék magyar voltának, sikeres óvástétel a germanizáló erőszakkal szemben. Ily szempontok alatt kell megbirálni a Sommer-féle nyomda igazgatójának hazafias működését. Szerény működési körben, kicsinynek látszó eszközök útján nagy dolgokat művelt Falk Zsigmond. Apostolává szegődött a nemzeti ügynek, segített megbuktatni a nemzeti érzület ellen intézett támadásokat. Hajoljunk meg előtte őszinte tisztelettel, hisz megérdemli a nemzet háláját áldásos működéseért!
Falk Zsigmond pályájának kiinduló pontja ugyanaz, a mely minden self-made man életéé. Legalulról küzdötte fel magát magas polczára, mint a német mondja: »er hat von der Pike auf gedient.« És mi sem válhatik inkább becsületére jellemének, mint az, hogy sikerének tetőpontján is nem röstelkedve, de büszkén gondolt vissza mindig arra az időre, midőn közkatona volt még csak s a marsall-botot még nem kezében, hanem csak tarisznyájában hordotta. Valóban, az igazgatóvá lett Falk Zsigmond meleg rokonszenvet, baráti részvétet, csaknem bajtársi szeretetet támasztott mindenkor munkásai iránt. Alárendeltjei iránt mindig igaz rokonszenvvel viseltetett s gondoskodott arról, hogy méltányos kivánságaiknak mindenkor elég tétessék. Midőn Bécsben a nyomdászok önképző-köre megalakult, ő volt egyike a legelsőknek, kik abba beléptek. Hogy mennyire sikerült Falknak szaktársai, különösen pedig nyomdaszemélyzete tiszteletét és szeretetét megnyerni, kitűnik abból, hogy midőn 1868-ban búcsút mondott Bécsnek, hogy visszatérve Pestre, itt az újonnan alapított Pesti könyvnyomda részvény-társulat igazgatói tisztét átvegye: a Sommer-féle nyomda egész személyzete, lelkes és őszinte szerencsekivánatok mellett, távozó igazgatóját igen díszes aranyserleggel lepte meg és tüntette ki.
Abban, hogy Falk Zsigmond életének képe oly derült és oly harmonikus, nagy része van az ő szerencsés családi életének. Családi környezete gyöngéd szeretettel veszi őt körül harmincz esztendő óta; és ki ismerné félre a boldogság e fajtájának üdvös kihatását az egyéni jellemképződésre? A kinek az otthona csöndes és enyhe rév, amelybe be nem hatolnak az élet viharai; a kinek családi tűzhelyéből melegség és fény árad ki szüntelenül; a ki szeretteinek vonzalmában bir azzal a varázsforrással, a melyből mindig meríthet új bátorságot, új harczi erőt és új lelkesültséget, ha az életharcz prózája kifárasztotta és kiábrándította: annak nemes szívébe a sors viszontagságai rést nem tudnak ütni, annak fenkölt gondolkodása hanyatlásnak nem indulhat s annak szive mindig oltára marad a tiszta eszmények kultuszának. Ilyképen nemcsak munkatársa, de jó géniusza volt Falk Zsigmondnak az a nemeslelkű hölgy, a ki odaadó hűséggel, buzgó szeretettel, kiapadhatatlan gyöngédséggel kiséri őt immár harmincz esztendő óta élete útján. 1863-ban ismerkedett meg Falk Zsigmond Dirnhuber Leopoldina kisasszonnyal, egy jóhírű bécsi könyvkötő-iparos bájos leányával, kit még azon évben oltárhoz vezetett. E boldog frigynek gyümölcse három gyermek – két leány és egy fiú, – a kiknek szeretete boldogsággal környezi a sokat fáradozó férfiút családi otthonában. S e napon, midőn Falk Zsigmond ötvenéves ipar-pályája befejezését üljük, lehetetlen nekünk is a mély tisztelet s a hálás meghatottság hangján meg nem emlékeznünk azokról, a kik eszményei a mi eszményeinknek, a kik szerettei annak, a ki iránt mi ez alkalomból a szeretet adóját lerójjuk.
A hatvanas évek végén nagy fordulat állott be Európa politikai történetében s a mélyre ható változások, melyeket ez a fordulat világrészeink térképén okozott, nagy mértékben befolyásolták Falk Zsigmond további életpályáját is. Valóban az ő életének története még arra nézve is vonzó és tanulságos, a kit a hálás tisztelet nem oly benső kapcsai fűznek vele össze, mint bennünket. Vonzó és tanulságos az ő pályája, mert vörös fonálként végig huzódik rajta egy nagy elvnek következetes bizonyítása: t. i. az elmaradhatatlan kölcsönhatás az egyének és az összeség sorsa közt. Valóban, az élet művészetének egyik legfontosabb kelléke az, hogy felismertessék és kiszámíttassék mindenkoron, hogy az egyes ember ténykedése mikép befolyásolja nemzetének sorsát s a nemzetek ténykedése az összes emberiség végzetét, valamint hogy a világpolitika egyes fázisai miként folynak be a nemzetek sorsába s a nemzetek sorsa miként hat ki az egyesek életére. Falk Zsigmond életrajzában ez a kölcsönhatás tisztán kimutatható. A Széchenyi eszméi vezették őt a nyomdász-ipar terére; nemzetének balsorsa a hazából kibujdosni kényszeríté olyan helyre, a hol szerencsés körülmények az ő jövendő nagyságát megalapíták. Azután beállott a világpolitikában az a nagy esemény, a melynek neve Königgrätz és ez visszahozta Falkot hazájába, a hol huszonhat év óta fejti ki sokfelé elágazó, de minden téren áldásos működését.
Az osztrák-porosz háború lezajlása után beállott a korona részéről a magyar nemzetre való kiengesztelődés feltétlen szüksége. Deák Ferencz politikai előrelátása diadalt aratott. Bécs elismerte a nemzeti jogok összeségét, a kiegyezésben a nemzet és királya egyetértően megvetették alapját a modern magyar állam nemzeti önállásának, állami egyéniségének s jövendő fejlődésének. Az új korszak beköszönése mint egy varázsige átalakította Magyarország belső életét. Lehullottak a békók, beállott a szabadság, a nemzet visszanyerte korlátlan önrendelkezési jogát és ez az áldásos változás majdnem meseszerű fejlődésnek indította a nemzet szellemi és anyagi életét.
És talán nincs ipar, a melyre az új korszak beköszönése élesztőbben hatott, mint a nyomdászati ipar. Valóban elmondható, egy ismert közmondást variálva: »Mondd meg nekem, mi a sorsa a nyomdász-iparodnak és én megmondom neked, milyen viszonyok között folyik le nemzeti életed.« Ez az iparág a kifejezője a népek politikai és gazdasági állapotának. Szolganépnek és maradi nemzetnek tespedő a nyomdászata; haladó és szabad államokban ellenben leghamarább és a legszebben indul virulásnak ez az ipar. A beállott nagy politikai változás fölélesztette a nemzeti öntudatot halottjaiból, feltámasztotta a magyar állameszmét s a haladás útjára terelte ezt a megifjodott erejű nemzetet, tehát legelső természetes hatása a nyomdászati ipar fellendülésében nyilvánult.
Az élénken pezsdülő nemzeti életnek szüksége volt könyvnyomdákra és a rohamosan emelkedő kereslet kielégítésére szűknek bizonyult az a kinálat, melyet a magyar nyomdászat akkori fejlettsége nyujthatott. És így beállott nemsokára annak az öntudatos szüksége, hogy a magyar nyomdász-ipar telepei szaporíttassanak. Ez a szükséglet nem pusztán gazdasági, de egyuttal politikai és szellemi szükséglet is lévén, nem csoda, hogy a kielégítésére czélzó mozgalom a nemzet egyik politikai és vezérférfiától indult ki. Klapka György halhatatlan nevéhez fűződik a Pesti könyvnyomda részvény-társaság megalapításának emléke. Ő pendítette meg az eszmét, hogy létesüljön hazánkban is a külföld nagyszerű tipografiai műintézeteinek példájára egy magyar minta-nyomda; és ez eszme megvalósítására sikerűlt maga köré toborzania egy lelkes férfiakból álló kis csoportot, a mely az intézet létrehozásához szükséges tőkét csakhamar előteremtette. A társaság az ifjú vállalat technikai vezetését Falk Zsigmondra bízta, a ki szakképzettségénél és elért nagy sikereinél fogva erre leghivatottabbnak is látszott. Ime, a nagy politikai események kihatása e kiváló férfiú egyéni sorsára. Világos kiszorította őt a hazából s Königgrätz újból hazahozta.
Minden túlzás nélkül mondható, hogy Falknak működése az új magyar tipografiai intézet élén korszakalkotó hatással volt a magyar nyomdászat fejlődésére. Falk nem járt a chablon útjain, új csapásokon haladt az általa kitűzött czélok felé s az általa elért eredmény által úgyszólván iskolát teremtett iparunkban. Az új intézet berendezését a legmodernebb műszaki vívmányok magaslatára emelte; kipróbált ember- és szakismerettel, körülvette magát oly személyzettel, melynek ügybuzgósága és komoly igyekezete ügyességgel és szakavatottsággal volt párosulva. Jó gépekkel s kitünő munkásokkal szerelvén fel intézetét, hozzálátott nagy feladatához: a magyar nyomda-ipar műízlésének fejlesztéséhez. Kiváló gondot fordított arra, hogy az intézetből kikerült termékek minősége szolid és előkelő ízlésről, ügyes kezelésről s megbizható szakavatottságról tegyenek tanúságot.
A Pesti könyvnyomda részvény-társaság telepe igy reformálólag hatott egyrészt a közönség igényeire, másrészt a nyomda-ipar technikai és esztétikai fejlődésére; iskolája lett a publikumnak is és a magyar könyvnyomdászoknak is. E becsületes igyekvésnek nem maradhatott el a jótékony hatása egy irányban sem. Ha jelenleg ez iparág hazánkban győzelmesen megállja a versenyt a külföld vállalataival szemben; ha a közönség maga is megtanulta becsülni a szolid és ízléses tipografiai munka értékét; ha a magyar nyomda-ipar lépést tudott tartani a nemzeti élet egyéb ágainak rohamos fejlődésével: úgy ebben nem csekély része van Falk Zsigmondnak, a kit bátran nevezhetünk a magyar nyomdászat terén az új korszak megteremtőjének. De kedvező hatással volt a Falk működése az ő vezetése alatt álló intézet sorsára is.
A Pesti könyvnyomda részvény-társaság megalakulása első perczétől fogva kitünően jövedelmezett s a felvirágzásnak egyre magasabb fokára hágott. Tanulságképen álljon itt a következő táblázat, mely az 500 frttal befizetett részvényeknek jövedelmezőségét tünteti fel.

ÉV	OSZTALÉK	
	forintokban	százalékban	
1869	48	93/5	
1870	45	9	
1871	60	12	
1872	70	14	
1873	70	14	
1874	70	14	
1875	60	12	
1876	60	12	
1877	50	10	
1878	45	9	
1879	50	10	
1880	60	12	
1881	55	11	
1882	60	12	
1883	70	14	
1884	75	15	
1885	75	15	
1886	75	15	
1887	80	16	

1887-től kezdve mostanáig az osztalék állandóan 80 frtra, azaz 16 százalékra rúgott, úgy, hogy a részvények jelenlegi árfolyamértéke 1400 frtot tesz ki.
De ez a táblázat Falk Zsigmond működésének csak egyik oldalát tárja elénk; belőle ugyanis csak az tűnik ki, hogy mit tett ő a részvényesek érdekében. Bátran mondhatjuk, hogy működése ép oly áldásos volt a munkások sorsának javulására nézve is. Láttuk már Bécsben kidomborúlni Falk jellemének a vonását, mely őt a nyomdászsegédek jóakaró és őszinte rokonszenvű barátja gyanánt tüntette fel. Ugyane jellemvonás még erősebben lépett előtérbe itt a hazában. Falk Zsigmond munkásainak atyai jóakarója volt mindenkor. Kivánalmaikat, anyagi és szellemi törekvéseiket részvéttel kisérte, istápolta és a hol csak lehetett, hathatósan előre is mozdította. Az árjavítási mozgalmak alkalmával Falk Zsigmond az ő magatartásával mindig elítélte a munkaadók közül azokat, a kik merev visszautasitással vélték ellensúlyozhatni a munkások kivánalmainak teljesülését. Ő nem a daczos harcz, hanem a békés megegyezés embere. Ha a munkások munkabérük felemelését követelték, ő mindig egyike volt a legelsőknek, kik jóakarattal, vizsgálták meg a kivánalmak jogosságát és a kik sohasem vonakodtak, ha arról volt szó, hogy az általa jogosaknak elismert kivánságok teljesíttessenek is. Sokat köszön neki e tekintetben a magyar nyomda-ipar munkásosztálya, mely benne igazságos, rokonszenves és önzetlen pártfogóját tiszteli. De hervadhatatlanok amaz érdemek is, melyeket Falk Zsigmond a nyomdász-segédek társadalmi és szellemi érdekeinek fejlesztése körül szerzett. 1869-ben, egy évvel hazatérése után, bizalomteljesen megkinálták őt a fővárosi nyomdászok az elnöki tisztséggel és ő ezt készséggel elfogadta, de roppant elfoglaltsága miatt kénytelen volt 1872 elején attól visszalépni. Falk elnökségének ez idejében történt az alapszabály-reform, melynek sarkkövét a segédek befolyása a segélyző-egylet ügyeire képezte; addig jobbára csupán princzipálisok és faktorok kezeiben lévén az egylet vezetősége.
Hornyánszky Viktornak, az egylet érdemes és buzgó elnökének, 1882 május havában, tíz évi elismerésre méltó elnökösködés után történt váratlan elhunytával az elárvult elnöki szék betöltése végett a tagok összesége újra Falk ügyszeretetéhez és emberbaráti érzelmeihez apellált. Falk egy perczig sem habozott a nehéz terhet ismét vállaira venni és e tisztségének pontos és lelkiismeretes betöltésében találta örömét és büszkeségét. Az egylet, daczára a tagok közt minduntalan megújuló, olykor-olykor igen heves pártküzdelmeknek, mégis virúlt és gyarapodott, a mi kétségtelenül nagy részben Falk tapintatos és czéltudatos elnökösködésének volt köszönhető, ki békítő és intő szavával mindig a kellő sikerrel hatott a felizgatott kedélyekre. Ezelőtt három évvel elnöki állásáról leköszönt, de nem vonta meg az egylettől jóakaratát, sőt ellenkezőleg állandóan még most is jóltevője az egyletnek. Hogy Falk mennyit áldozott ezenkivül anyagilag ez egyletért, azt, mint általánosan tudvalevő dolgot, nem szükséges bővebben taglalni. Legyen elég azon nem eléggé méltányolható tényre még utalni, hogy az 1885-ik év szeptember 6. és 8-án az ország minden részéből összesereglett küldöttekkel együtt buzgón fáradozott a magyarországi nyomdászegyletek egyesítése érdekében.
***
Daczára a mélyreható szakbeli munkálkodásnak, Falk a társadalmi és közgazdasági élet számos terén élénk tevékenységet fejt ki évtizedek óta s mi sem bizonyítja élénkebben az ő szellemének és jellemének kiváló tulajdonságait, mint az, hogy közéletünk számos ágán vezérszerepet visz s nevét mindenütt ott találjuk, a hol nemzetünk erkölcsi és anyagi érdekeinek önzéstelen támogatásáról van szó. Falk Zsigmond az »Országos Iparegyesület«-nek majdnem negyedszázad óta tagja. Ez előkelő egylet igazgatóságába 1878-ban választatott; 1885-ben pedig első alelnöke lett ugyanazon helyen, melyet előtte Feszt Imre, Zichy József gróf és Keleti Károly töltöttek be. Ez idő óta folyvást alelnöke az egyletnek és mint ilyen példás buzgóságot fejt ki; minden ülésen jelen van, tapintattal vezeti a tanácskozásokat és ritka áldozatkészségével az egyesületet mindenkor megkínálja, valahányszor az ipar érdekeinek támogatásáról van szó.
Az ipar- és kereskedelmi kamarák intézményét hazánkban az 1868: VI. törvényczikk lépteté életbe. E törvény alapján 1869-ben először választotta a kereskedők és iparosok egyeteme Budapesten az új kereskedelmi és iparkamarának negyvennyolcz tagját. Az első ízben választott tagok mandátumának lejártakor 1875-ben a kereskedelmi és iparkamara tagjainak új választásáról volt szó s ekkor iparos társainak bizalma a kereskedelmi és iparkamara ipari osztályának rendes tagjai közé választotta őt. Az 1881., 1886. és 1893-iki választások alkalmával Falk Zsigmond mindannyiszor újra megválasztatott, úgy, hogy e jeles férfiú a kamarában már tizennyolcz év óta működik szakadatlanul. A kortársak előtt s kivált azok előtt, a kik Falk Zsigmond tevékenységének közeli megfigyelői, felesleges bővebben fejtegetnünk azt a fontos szerepet, melyet ő úgy az iparegyesületben, mint a kamarában fáradhatatlanul betölt. Hisz köztudomású, hogy e két nagy jelentőségű testületben nem merülhet fel oly ipari kérdés, a melyet Falk az ő lelkiismeretességével és az ő tapasztalatokban gazdag szakértelmével buzgón fel nem karolna. Tanácsainak nagy súlya van, ítéletében megbíznak úgy kollegái, mint a közvélemény képviselői és közhasznú tevékenységének önzetlensége a nemzeti ipar nagy hasznára oly befolyással ruházza fel szavát, a melyet mindenkor a haza közgazdasági viszonyainak fejlődésére s a magyar ipar művelőinek érdekében érvényesített. A budapesti kereskedelmi- és iparkamara, még mielőtt Falk Zsigmondot tagjai közé számíthatta volna, már jelét adta őszinte elismerésének e férfiú ritka érdemei iránt. 1873-ban megválasztotta őt a budapesti kereskedelmi- és váltótörvényszék ülnökének, mely állásban mindez ideig a nála meg szokott pontossággal és lelkiismeretességgel működik. A kamara körében felmerülő fontos kérdések tárgyalásainál Falk úgy a kamara plenumában, mint az ipari osztályban, valamint az egyes bizottságokban fáradhatatlan tevékenységet fejt ki s jellemző reá nézve, hogy a kamara jegyzőkönyveinek tanúsága szerint Falk Zsigmond tizennyolcz éves tagsága folyamán egyetlenegy összes ülésről sem hiányzott. Nem akarunk ez életrajz keretében kritikát gyakorolni mások felett; de annyit talán mégis szabad lesz minden polemikus él nélkül megjegyeznünk, hogy nemzeti iparunk és közgazdasági fejlődésünk ügye egészen másként állana, ha az e téren vezetői szerepre hivatott férfiak Falk Zsigmond példájából merítettek volna okulást arra nézve, hogy milyen pontossággal és lelkiismeretességgel tartoznak azon ügynek, mely gondjukra bízatott.
Áthatva ama meggyőződéstől, hogy a tulajdonképeni kézműves osztály egy gazdaságilag is egészséges és szolid elemet képvisel s hogy a kisiparos anyagi jólétének egyik előfeltétele abban áll, hogy el lévén előle zárva a nagyobb pénzintézetek hitelforrása, legyen kihez fordulnia szükség esetén egy olcsón kamatozó szerény hitel elnyerése végett, e meggyőződéstől áthatva, Falk Zsigmond 1869-ben megragadta a kezdeményezést a »Pest-Budai Kézműves-Bank« megalapítása czéljából. Maga is kézműves lévén, lelkes örömmel állott élére ama mozgalomnak, mely a szorgalmas és igyekvő iparosokra nézve oly üdvös intézmény létesítését tűzte ki feladatául; s a mozgalom sikerre vezetvén, a derék Ellenberger Henrik oldala mellé egyhangúlag a bank alelnökévé választatott. Fárasztó szakbeli hivatása és sokoldalú egyéb elfoglaltsága daczára Falk Zsigmond kiváló előszeretettel gondozta és ápolta ezt az intézményt, a melynek társulati tőkéje hetenkinti huszonöt krajczárnyi befizetésekből volt összegyűjtendő. Neki, a ki mindenkor a kézműves osztállyal élt és érzett, csaknem életszükségletévé vált, hogy sikeres közreműködését a kézműves bank megizmosodásának és felvirágozásának szentelje. S valóban méltó büszkeséggel és benső elégtétellel töltheti el keblét, hogy e kedvencz alkotása oly örvendetesen fejlődött s az idők folyamán oly szépen gyarapodott, hogy a primitiv alapon létesített kézműves bank tíz év mulva átfejlődhetett a budapesti Bankegyesületté, melynek részvénytőkéje ma már három milliót s melynek általános tartalékalapja 60.000 frtot tesz ki. Ellenberger Henrik elhalálozása után Falk Zsigmond lovagot a budapesti Bankegyesület 1884. január 26-án tartott közgyűlésében egyhangúlag elnökévé választotta és bár az évek hosszú során keresztül – 1869-től 1893-ig – az igazgatóság számos tagja kidőlt és változott, Falk Zsigmond lovagnak jutott osztályrészül, hogy egy teljes negyedszázadon át megszakítás nélkül élén maradjon ez intézetnek, kiérdemelvén kötelességtudásával, lelkiismeretével, harmonikus lényével és szeretetreméltóságával, nemcsak szeretetteljes becsülését igazgató kollegáinak, de őszinte tiszteletét mindazoknak is, a kik ez intézet körén belül vele hivatalos érintkezésbe jutottak. Falk Zsigmond lovag ezenfelül elnöke a III. kerületi takarékpénztárnak is és e pénzintézet élén szintén kitűnik ama példás buzgósággal és komoly lelkiismerettel, mely egyéniségének egyik legimpozánsabb jellemvonása.
Ám nagyon csalódnék az, a ki azt hinné, hogy Falk Zsigmond lovag működése az eddig mondottakban ki van merítve. Bízvást mondhatjuk róla, hogy a főváros társadalmi életében minden nemes és jó eszmének nincs nálánál lelkesebb felkarolója s áldozatkészebb művelője. Évtizedek óta, fáradságot nem ismerve, közreműködik mindenütt, a hol a társadalmi jólét fejlesztéséről, nemzeti eszmék szolgálatáról van szó. Elnöke volt a Pénzintézetek tisztviselői országos nyugdíjintézetének, tagja a kereskedelemügyi miniszter elnöklete alatt működő országos ipartanácsnak, igazgatósági tagja a Hirlapirók nyugdíjintézetének, pénztárosa a Klotild fővárosi szeretetháznak, a Budapesti önkéntes mentő-egyesületnek,az »Otthon«-nak, az V. kerületi jótékony egyesületnek és a »Charité«-egyletnek, választmányi és igazgatósági tagja vagy tisztviselője csaknem minden egyes emberbaráti egyesületnek, úgy hogy e tekintetben is mintaképül állíthatjuk oda polgártársai elé.
Az önkéntes mentő-egyesület eszméjének megpendítésekor, 1886-ban, az elsők elseje volt, a ki az eszmét lelke egész melegével felkarolta. Az egyesület megalapítását előkészítő bizottságnak éltető szelleme volt. Az előkészitő értekezletek összehívásának lehetővé tétele neki köszönhető, a mennyiben az ahhoz szükséges nyomtatványokat ingyen szállította. Az alakuló közgyűlésen 1887 május 8-án választmányi taggá, a választmány megalakulása alkalmával egyhangúlag az egyesület pénztárosává választatott. Az alakuló közgyűlés őt küldvén Bécsbe egyik tagul azon bizottságba, mely köszönetet volt mondandó Wilczek grófnak azon adománytárgyakért, melyekkel az egyesület működésének már május 10-én való megkezdése lehetővé tétetett. A bécsi mentő-egylet tiszteleti tagjává választotta s a választásról díszes okmány kiséretében értesíttetett. Az egyesület megalakulása óta minden közgyűlésen egyhangúlag választmányi taggá s minden alakuló választmányi ülésen egyhangúlag pénztárossá választatott. Valamennyi közgyűlés jegyzőkönyve – 1893 márczius 28-án a VIII. rendes közgyülés tartatott meg – tanúskodik a meleg hála és elismerés érzelméről, az egyesület összesége adózván neki azzal kiváló szakértelme, lelkiismeretes buzgóságáért, mellyel nemcsak az egyesület pénztárát kezelve, hanem fáradságot nem kimélve, mindent elkövetett, hogy az egyesület alapítványi tőkéit minél kedvezőbben gyümölcsöztesse. Ezen fáradhatlan buzgóság eredménye az, hogy 1892–93-ban oly magas kamatra vannak az egyesület disponibilis tőkéi elhelyezve, a mily magas kamatot a pénzért nem adnak, hanem attól vesznek. Azonban legnagyobb hálára kötelezte az egyesületet 1890-ben, mikor a mentők palotája építése alkalmával az annyiféle iparos oly tömérdek érdembe hozott követelései kiegyenlítését készséggel elvállalta. Ebben az évben nem volt nap, a melyen egész nyaláb számlát ne kellett volna kifizetnie. Az egyesület azzal vélte iránta való háláját némi részben leróhatni, hogy arczképét olajba festtette s a képet közgyűlési termében az egyesület legfőbb védnöke, József főherczeg cs. és kir. Fensége és elnöke Andrássy Aladár gr. v. b. t. t. arczképei mellé függesztette.
***
A Rudolf trónörökös nevét viselő, most is fennálló jótékony egyesületnek szintén Falk Zsigmond lovag a megalapítója.
Helyén találjuk még ama tényt is felemlíteni, hogy a legelső küldöttség, melyet Rudolf trónörökös a király engedelmével »hivatalosan« fogadott, az volt, melyet Falk, a »Rudolf koronaherczeg jótékony egyesület« akkori elnöke, ezen egylet nevében vezetett, hogy a koronaherczeg előtt felséges apja, királyunk trónraléptének 25-ik évfordulójára az egylet szerencsekivánatait tolmácsolja. Ez 1873 őszén volt; a koronaherczeg akkor, 15 éves korában, a bécsi Burgban fogadta a küldöttséget; környezetét képezték Latour tábornok, nevelője és Pálffy gróf főudvarmester; a koronaherczeg fekete szalon-öltözetet viselt fehér nyakkendővel, nyakán az aranygyapjas renddel. Falk magyar nyelven tartott beszédére a trónörökös hosszasabban felelt tiszta, folyékony magyar beszédben; e beszéd kéziratát a főudvarmester később Falknak átadta. A királyné, a ki ugyanazon a napon, mikor a küldöttség fogadtatott, valamely utazásról jött vissza, a mint Latour tábornok Falknak elmondta, élénk érdeklődéssel tudakozódott a trónörökös ezen első fogadásának minden részlete felől.
Hogy Falk Zsigmond lovag egész egyéniségénél fogva egyik legbuzgóbb bámulója volt a lángeszű és vaskezű Baross Gábornak, azt talán felesleges is bizonyítani; hiszen ez a korán elhunyt államférfiú volt megtestesülése amaz eszménynek, a melyet Falk Zsigmond lovag a magyar gazdasági élet reformátoráról magának megalkotott. Baross Gábor szelleme előtt nem hajlik meg senki őszintébb hódolattal, mint ő s mikor a kérlelhetetlen halál a minisztert elszólította az élők sorából, Falk volt az, a ki fényes áldozatkészségével sietett megvalósitani azt az eszmét, hogy Baross érdemeit a nemzet elismerése egy monumentális emlékműben örökítse meg, jeléül a magyar nép hálájának és buzdításul a jövendő nemzedékek számára. Falk Zsigmond lovag tekintélyes összeggel járult a Baross-szobor felállításához, a mennyiben mintegy ezer ötszáz forint ára nyomtatványt teljesen díjmentesen bocsájtott rendelkezésére a szobor-bizottságnak.
Kiváló érdemeket szerzett Falk Zsigmond a budapesti kerületi betegsegélyző pénztár megalakitása körül is.
Hogy mily bizalmatlansággal fogadta ezen intézményt úgy az alkalmazottak, valamint a munkaadók egy része, hogy mily agitácziót fejtettek ki egyesek s egyes testületek ezen intézmény zavartalan létesíthetése ellen, az közismeretű; az azonban kevesek előtt ismeretes, kinek köszönhető nagyrészt az, hogy ezen betegsegélyző pénztár életbe léptetése mégis úgy szólván akadály nélkül volt eszközölhető.
Az érdem oroszlánrésze itt is Falkot illeti.
A kerületi betegsegélyző pénztár igazgatósági tagjait és pedig 21 munkaadót és 43 alkalmazottat az illetékes hatóság 1892. évi május havában kinevezvén: az igazgatóság elnökének megválasztására hívatott fel.
Úgy a munkaadók, mint az alkalmazottak meg voltak győződve arról, hogy az egész munkásvilágra oly fontossággal biró s mégis oly ellenszenvvel fogadott intézmény, csak az esetben működhet eredménnyel, ha az elnöki tisztet egy oly férfiúra ruházzák, ki úgy a munkaadóknál, mint az alkalmazottaknál egyenlő népszerűséggel, működésében kitartó eréllyel, nemkülönben kellő szakavatottsággal, tapintattal és főként rendíthetlen igazságszeretettel bir; a mely tulajdonságok őt képessé teszik arra, hogy a tanácskozásokat mindkét fél megelégedésére vezetve, a már amúgy is oly feszültté vált ügyet közmegelégedésre megoldani képes legyen.
A közbizalom a mai napon ünnepelt férfiúban találta fel azon egyént, ki mindezen tulajdonokkal ékeskedik s ez okból őt az elnöki állásra egyhangúlag meg is választotta.
Hogy mily szerencsés volt e választás s hogy a választás érdemesebb férfiúra nem eshetett, azt az eredmény fényesen igazolta.
A pénztár működésének megkezdésétől kezdve testtel-lélekkel ez ügynek szentelte magát.
Jellemzőbbet az ő egyéniségére nézve alig lehet felhozni, mint jelmondatát, a melyet ő rendesen használni szokott akkor, midőn az egyes ügyek tárgyalása a sok szóbeszédben már-már elposványosodni kezdett:
»Többet tenni, mint beszélni!«
Ez volt ilyenkor figyelmeztető szava s ezen jelmondata vezérfonalként huzódik át egész működésén. 
A sok beszédnek embere nem volt, hanem ha tenni kellett, a tettek mezején találtuk.
Időt, költséget nem kimélve, egy bizottság élén megtekintette a bécsi kerületi betegsegélyző pénztár berendezését, hogy az ott már kipróbált s jónak talált intézményeket itt is alkalmazhassa.
A pénztár működésének megkezdésekor a szükséges első költségeket sajátjából előlegezte, csak hogy a munkálat keresztülvitele halasztást ne szenvedjen.
Hogy a pénztár működését teljes erővel megkezdhesse, több ezer forint befektetési tőkére volt szükség. 
Ezen is segített az ő kiváló erélye és mozgékonysága.
Sorba járta az illetékes hatóságokat, kért, sürgetett, követelt s végre is előteremtette azon összeget, a mellyel a pénztár működését egész terjedelemben megkezdhette.
Akaratereje előtt le kellett dőlni minden akadálynak.
A hatóság által utalványozott előleg azonban mind kevés volt a legnélkülözhetlenebb szükségletek fedezésére.
Ezen is segítve lett. Még egy más, hason vállalat igazgatójával alkalmazottjaik után egy évre esedékes járulékokat a pénztár rendelkezésére bocsátották s a pénztárhiányon ismételten segítve lett s a pénztár működését akadálytalanul folytathatta.
Hogy mennyire szivén viselte a pénztár érdekeit, igazolja már magában véve azon kiváló s hálás elismerést érdemlő tette is, hogy a pénztár részére szállított s tetemes összeget tevő nyomtatványokat még az előállítási áron is alól bocsátotta a pénztár rendelkezésére.
Működése ment volt minden dicsvágytól, minden egyéni érdektől, egyedül a humanizmus nagy eszméje volt vezércsillaga, mely őt ezen pénztár érdekében kifejtett mindennemű működésénél vezette.
A törvény által kijelölt utat el nem hagyta soha egy pillanatra sem s a törvény rendelkezéseinek mellőzését el nem tűrte senkitől.
A törvények és rendeletek szigorú megtartása, egymás jogainak tiszteletben tartása, a felmerült ügyekben egyenlő igazságos mérték alkalmazása mindenki irányában s a munkának tisztelete mindenkiben: ezek voltak azon alapelvek, melyek tetteit mindenkor vezérelték s bátran állíthatni, hogy az ő erélye, önzetlen igazságszeretete volt egyik tényezője annak, hogy ezen pénztár működését akadálytalanúl megkezdhette s oly rövid idő alatt annyira megerősödhetett, hogy áldásos működése immár teljesen biztosítva van; de biztosítva van több mint húszezer munkáscsalád is azzal, hogy betegsége esetén segélyt, orvosságot kap a kerületi betegsegélyző-egylettől.
Ezen pénztár körül szerzett érdemei oly nagyok, hogy azért nemcsak egyesek, hanem az emberiség jólétét szivén hordó minden hazafinak köszönetét kiérdemelte s itteni működése egy újabb babérlevéllel gyarapítja azon koszorút, melyet közhasznú munkásságával már eddigelé is jól kiérdemelt.
A humánus czélokon kivül érdemeket szerzett Falk Zsigmond lovag a nyomdászati szakképzés és szakirodalom fejlesztése körül is. Többször pályadíjakat tűzött ki és a nyomdászsegédek által a szakképzés és a szakirodalom fejlesztésére alakitott Könyvnyomdászok Szakkörét kitűzött czéljainak elérésében folyton hathatósan támogatta és ma is szakadatlanul támogatja. Ezért a Kör Falk Zsigmond lovagot e téren szerzett érdemeinek némi elismeréseül 1890-ben örökös tiszteletbeli tagjává választotta.
***
A mondottak után magától értetődik, hogy Falk Zsigmond lovag kiváló gondot fordított arra, hogy valahányszor alkalom nyilt rá, úgy saját intézete, mint általában a magyar nyomdászat a kiállításokon méltó alakban legyen feltüntetve. A bécsi világtárlaton 1873-ban állított ki először a Pesti könyvnyomda részvény-társaság s mindjárt ez első alkalommal fényes sikerrel, a mennyiben a legelőkelőbb kitüntetésben részesült. Innen túl minden egyes kiállításon vagy a nyomda, vagy a személyzet egyes tagjai nyertek kitüntetést. Az 1873-iki bécsi világkiállításon, a szegedi és székesfehérvári országos kiállításokon 1876-ban és 1879-ben, továbbá Triesztben 1881-ben Falk Zsigmond mint jury-tag működött. Az 1878-iki párisi világkiállítás alkalmával Falkot nagy megtiszteltetés érte, a mennyiben a magyar miniszterium kormánybiztosságának tagjává nevezte ki. Az 1885-iki budapesti országos kiállításon Falk Zsigmond lovag és az igazgatása alatt álló intézet példás módon vett részt. A Pesti könyvnyomda részvény-társaság külön pavillonja egyike volt a tárlat legdíszesebb és legérdekesebb épületeinek. Mindezek után, bár a millenniumi kiállítás még csak az előkészítés stádiumában van, már eleve jelezhető, hogy Falk Zsigmond lovag, mint a sokszorosító műiparágak (XV.) csoportjának elnöke, a nemzeti tárlat érdekében buzgón fog közreműködni s hogy nyomdája új babérkoszorúval díszítve fogja elhagyni a magyar ipar nemes mérkőzésének e színhelyét.
Falk sokfelé ágazó, közhasznú és hazafias működése nemcsak a nemzeti közvéleménynek háláját, de a korona elismerését is kinyerte. Már 1877-ben Ő Felsége által a Ferencz József-rend lovagkeresztjével tüntettetett ki. Rövid időre rá a vaskorona-rend harmadik osztályát s e rendjel alapján úgy maga, mint gyermekei számára a lovagi rangot nyerte el. Birja ezenfelül tizenöt év óta a franczia becsületrend lovagkeresztjét és számos más külföldi rendjelet. Az 1885 őszén megtartott budapesti országos kiállítás körül szerzett s mindnyájunk által ismert működésével kifejtett érdemei elismeréseül Ő Felsége a királyi tanácsosi czimmel ruházta fel.
***
Íme ez rövid vonásokban Falk Zsigmond lovagnak élettörténete. Most, hogy ötven éves nyomdász-jubileumát üljük, kétszeres meghatottság fog el bennünket, midőn e díszes életpálya képe elénk tárul. Gazdag volt e pálya fáradalmakban és küzdelmekben; de dús gyümölcsöket hozott és a közbecsülés zománcza veszi körül e sok érdemű és kiváló férfiút. Már utaltunk Falk Zsigmond lovag lényének és pályafutásának jóltevő harmoniájára. És valóban, ez az összhang az, a mi örömünnepe alkalmával mindnyájunkat megragad. Látjuk az ő nagy sikereit, de tudjuk, hogy azok csak ugyanoly nagy érdemeknek méltó jutalmát képezik. Látunk egy erkölcsi diadalról erkölcsi diadalhoz vezető életpályát, de tisztán áll előttünk az a mozgató erő, mely ez életet vezette: a nemes ambiczió, a becsületes igyekvés, a szorgalom és a hajthatatlan akaraterő mozgató ereje. Az iparnak szentelte minden erejét s az ipar elhalmozta őt minden sikerével. Hazáját szolgálta zsenge kora óta s hazája őszinte és meghatott elismeréssel adózik érdemei iránt. Nemzete kulturális felvirágozását vágyott mindig előmozdítani és igyekvése sikerülvén, a magyar nemzet művelődésének visszfénye őt magát is körülveszi súgárzó nimbuszával. Nincs semmi ellenmondás ebben az életpályában, semmi következetlenség ebben a jellemben. Hű marad magához, hű az ügyhöz, melynek zászlaja alá szegődött, hű e honhoz, mely benne egyik leglelkesebb fiát ismeri. Neki nem maradtak teljesítetlen kötelességei; lerótta a társadalom irányában a köteles hazafiasságot, lerótta a szakmája iránt érzett szeretetet egy félszázadon át, a mely alatt a nálunk még járatlan talajon mint úttörő szerepelt.
Áldást vetett és áldást aratott.
Ő nem maradt adósa a világnak semmivel s a világ sem ő neki. Méltó volt ő a saját sorsához s a saját sorsa is méltó volt ő hozzá. Felemelő látvány ennek az életnek a képe. Van tehát még erkölcsi becse az önzetlen igyekvésnek, a kimerülést nem ismerő szorgalomnak. A siker nem a vak szerencse ajándéka, mely mindig csak érdemetlenek ölébe hull, hanem méltó jutalma az igazi érdemnek. Falk Zsigmond élete egy monumentális bizonyítéka annak, hogy az egyén diadalmas érvényesüléséhez bár rögös, de rövid út vezet: az az út, a melyen mértföldmutatói a szilárd jellem s a lankadatlan munkaerő.
Ez életpálya előtt megszégyenülve vonja be vitorláit a kishitű skepsis és a sötét pesszimizmus. Derűlt filozófia az, melyet belőle meríthetünk: a győzelmes igyekvés filozófiája. Ez bátorítja fel keblünket a mai ünnepnapon. Ez fokozza lelkesedésünket ama férfiú iránt, a kin amúgy is hálás szeretettel csüggünk s a ki méltán szolgálhat nekünk mintaképül ötven éves működésével, mely nyitott könyvként áll előttünk.
Ötven év nagy idő. S mégis e félszázad csaknem nyomtalanul vonult el Falk Zsigmond lovag feje fölött. Testi ereje teljének örvend még és lelki üdeségénél még csak kedélye ifjúsága nagyobb. Még nincs befejezve az ő pályája. Vár még reá munka elég s még nem egy sikert tart számára készletben a jövendő.
Valóban, mintha csak reá gondolt volna a dalnok, midőn megirta szózatát:
Nézz hátra, mennyi van kiküzdve már,
S előre nézz, még mennyi munka vár,
Az éji őrszem ideje letünt,
A regg őrsége felvonul megint.

Függelék

A 
PESTI KÖNYVNYOMDA RÉSZVÉNY-TÁRSASÁG 
SZERVEZETE 
TOVÁBBÁ 
TECHNIKAI SZEMÉLYZETE 
ÉS 
MUNKÁSAI 
A JUBILEUMI ÜNNEPÉLY IDEJÉN
1893

A RÉSZVÉNY-TÁRSASÁG ELNÖKE: 
BARANYAVÁRI 
ULLMANN M. G.

IGAZGATÓSÁG:
Dr. Falk Miksa
Lovag Falk Zsigmond
Baranyavári Ullmann M. G.

FELÜGYELŐ-BIZOTTSÁG:
Deutsch Simon
Lévay Henrik
Schweiger Márton

VEZÉRIGAZGATÓ: 
Lovag Falk Zsigmond 
királyi tanácsos

HELYETTES IGAZGATÓ: 
Dr. Falk Zsigmond.

KÖNYVVIVŐSÉG:
Schlesinger Sándor 
főkönyvvivő
Gawel Gyula 
hivatalnok

TECHNIKAI SZEMÉLYZET

SZEDŐ-OSZTÁLY:
MŰVEZETŐ Tanay József

JAVITNOKOK:
Firtinger Károly
Gelléri Mihály
Grócz Ernő
Scheicher Géza

SZEDŐK:
Aigner József
Arleth József
Bauer János M.
Beck Lajos
Beck Tivadar
Bittermann Andor
Botsák Ferencz
Braun Zsigmond
Breisach Emil
Darida István
Deutsch Mór
Erdélyi Mihály
Faller Károly
Faludi Mihály
Fésűs József
Filach Géza
Fürtös Ármin
Fleischmann Izidor
Frech Sándor
Gál Károly
Gelberger Mihály
Gondos József
Götz József
Gyarmathy Ferencz
Gyöngyösi Sándor
Gyulai Nagy József
Gyulai Nagy Sándor
Haas Manó
Harangi János
Haraszti József
Hebalik János
Heller Adolf
Hill József
Hovanyetz Ferencz
Jahn Antal
Jaks Károly
Jamnitzky Ede
Jándy Imre
Jaschitzky Lipót
Kaim János
Kellner Lipót
Keményffy Dezső
Klitsch István
Kluger Lajos
Kaufmann József II.
Kocsis István
Kollmann József
Köhler János
Kőrösi Imre
Kőrösi József
Link József
Lipnyiczky Károly
Losigon József
Löblovitz Zsigmond
Löffler Lipót
Lustig Samu
Mahr Ferencz
Manykov György
Mayernik Miklós
Melbinger Antal
Metzger Nándor
Nagy Zsigmond
Neubauer Mihály
Neufeld Mór
Pollák Simon
Panker Sándor
Plachy Lajos
Pringyes Ferencz
Pataky István
Payer Adolf
Pfligler Tivadar
Pötzl Ede
Rencsisovszky Ferencz
Riedl Ágoston
Riegl Gyula
Riesz Dávid
Róth Lipót
Rothmann Soma
Rotter Imre
Rusz Mátyás
Sallay Gusztáv
Sándor József
Sembery Pál
Scheicher Vilmos
Schivanovits Adolf
Schosulan Ede
Schwarcz Pál
Schwert Frigyes
Simon János
Sonnenfeld Jónás
Sorger Zsigmond
Staubach Károly
Steiner Károly
Stöcklin Nándor
Strasser Géza
Szeghő Alajos
Szentkirályi Márton
Szikora János
Szimhart Imre
Szirucsek Ferencz
Tüskés Mihály
Ványi Lajos
Varga Géza
Vecsery Lajos
Vormündl Antal
Wasserburger Henrik
Weber György
Weisz Jakab
Wellesz Béla
Wendler Károly
Zahumenszky Géza
Zechmeister György
Zgórsky Nándor
Zimmermann Adolf

TANONCZOK:
Dvorszky Kálmán
Ehrenfeld Zsigmond
Hódy Ignácz
Kiss Ferencz
Linzenpoltz János
Medveczky Lajos
Meilinger Gusztáv
Pénzes Sándor
Salzer Jakab
Szabados József
Vogl Vilmos
Wellesz Ákos
Zuráv Béla

GÉP- ÉS NYOMÓ-OSZTÁLY:
MŰVEZETŐ Bauer Ferencz

GÉPMESTEREK:
Hedrich Antal
Hollubek Lajos
Kapuvári István
Kerl Gyula
Nagy János
Nohál Antal
Pumsenberger Antal
Theiner Róbert
Valentin János
Wachtler Károly

NYOMÓ-OSZTÁLY:
Bosnyák Ágoston
Fauszek Károly
Medetz Gusztáv
Perl Ignácz

TANONCZOK:
Bauer Henrik
Brunner Ignácz
Cziegler Kálmán
Engelhardt István
Kohn Imre
Kőváry Ödön
Krenn Rezső
Ludmányi Lajos
Rohrbeck Ferencz
Sturm Richárd
Watzulik Fülöp

ÖNTŐ-OSZTÁLY:
MŰVEZETŐ Mosböck József

ÖNTŐK:
Janetschka Antal
Merczel Antal
Ochs János
Sándrik Sándor
TANONCZOK:
Penz József
Ruck József
Schauer Ferencz
Szucsánszky József

KÖNYVKÖTŐ-OSZTÁLY:
MŰVEZETŐ Zobl Károly

KÖNYVKÖTŐK:
Angyal Károly
Baroska Pál
Bencze László
Bognár János
Felbermeier József
Gerstner Ferencz
Geyer István
Hamada Gyula
Hatvani Lajos
Kenderessy Gyula
Kigyósy József
Kippian Gusztáv
Klein Mór
Laib Károly
Novatzky János
Pozeg Ferencz
Prechtl Venczel
Rechák József
Schnabel Boldizsár
Schritt József
Schulz Simon
Tóth János
Weisz Izidor
Wirth Károly

HANGJEGY-OSZTÁLY:
MŰVEZETŐ Noske Ernő

HANGJEGYMETSZŐK ÉS NYOMÓK:
Edel Ferencz
Habinstroh Kálmán
Jatzkó Győző
Krüger Emil
Scherbaum János
Vondracek Károly

SEGÉD-SZEMÉLYZET

NŐK:
Arleth Mária
Bachmann Erzsébet
Bartolome Mária
Bianki Hermin
Budinszky Róza
Burger Anna
Czinghand Emilia
Czinghand Kornélia
Deutsch Margit
Devits Ida
Dvorcsák Mária
Echten Friderika
Echten Henrietta
Esztveller Emilia
Finszter Gabriella
Forceschin Mária
Frech Julia
Fritz Teréz
Gáncs Vilma
Gansmüller Amália
Gédi Jozefin
Grund Aloizia
Handlosz Katicza
Hatvani Francziska
Hiller Erzsébet
Juhász Julia
Klajo Katalin 
Kopetzky Irma
Kozlák Ágnes
Kozlák Mária
Krajcsovics Zsófia
Králik Emilia
Kvarik Katalin
Medetz Julia
Mráz Irma
Nagele Borbála
Navratil Paula
Niklai Mária
Peitl Karolin
Rákos Francziska
Regovits Teréz
Révai Anna
Richter Mária
Rohn Julia
Ruchti Mária
Rusz Julia
Schachtitz Irma
Schärf Izabella
Schwarzer Gizella
Springer Ilona
Szalkay Róza
Szalma Mária
Szamoszter Róza
Tigyi Ilona
Turcsányi Leopoldin
Wavrek Emma
Weisz Anna
Wesely Gizella
Winter Róza
Wositz Antónia
Zámbori Irma

FÉRFIAK:
Bachmann Antal
Balog János
Balzar Ferencz
Binder István 
Brunner Adolf
Gallusz József
Holler Konstantin 
Krenn József
Léber József 
Lovász Gábor
Lubeck Károly
Moravetz Ferencz
Nagy Vincze
Novák Károly
Pinke Mihály
Pusch Ádám
Putterlik Alajos
Radva János
Riedl József
Spaczil Pál
Turzik József
Türk Jakab
Wokaun Miklós