A MAGYARORSZÁGI KÖNYVNYOMDÁSZOK 
ÉS BETÜÖNTŐK SZAKEGYESÜLETE 
TIZ ÉVES TÖRTÉNETE

IRTA LERNER DEZSŐ

AZ EGYESÜLET KIADÁSA
Világosság könyvnyomda r.-t.
Budapest, VII., Nyár-utcza 1.

1895–1905
A modern, osztálytudatos munkásmozgalom alapján álló szakegyesületek keletkezése majdnem egybeesik magával az osztálytudatos munkásmozgalom keletkezésével.
Helyes értelemben vett osztálytudatos mozgalom pedig Magyarországon csak az örökké emlékezetes 1889. évi párisi nemzetközi szocziáldemokrata kongresszus vagyis igazabban 1890 óta van. Valójában az 1890. év deczember 7. és 8-án tartott szocziáldemokrata kongresszus teremtette meg a magyarországi osztálytudatos munkásmozgalmat.
Nyomban e kongresszus után alakultak szakegyesületek, persze kezdetben igen szerény keretekben, de már 1891-ben annyira érezhető volt jótékony hatásuk az ország munkásságára nézve, hogy a minden időben a vagyonos osztály érdekeit védő kormányhatalom idejét látta a szakegyesületi mozgalom elé akadályokat görditeni. A mi különben éppen nem akadályozta meg a munkásságot a szakegyesületekben való tömörülésben, sőt fokozottabb mértékben törekedtek annak erősitésére, fejlesztésére.
Nekünk nyomdászoknak már jóval a szakegyesületi mozgalom keletkezése előtt meg volt a mi hatalmas segélyző egyesületünk és igy csak később kezdtünk foglalkozni egy modern, osztálytudatos munkásmozgalom alapján álló szakegyesület alakitásának eszméjével.
Ez 1893-ban történt.
Akkor, midőn az 1890-iki árszabálymozgalomban állvamaradt néhány testvéráruló bünös besugására Hieronymi Károly, akkori belügyminiszter, segélyező egyesületünket azért, mert állitólag a sztrájkolókat segélyezte, föloszlatta, majd pedig a föloszlatást a képviselőházban történt interpelláczió következtében fölfüggesztésre változtatta át.
Maga a fölfüggesztés, bár hosszu tiz évig tartott, nem igen okozott látható kárt az egyesületben, legföljebb annyit, hogy ez idő alatt alapszabályokkal nem működtünk, hanem csak közgyülési határozatokkal, melyekre vonatkozólag azonban előre ki kellett kérni az illetékes előljáróság jóváhagyó véleményét, mert különben nem engedték volna meg e határozatok végrehajtását.
Anyaegyletünk azonban mindenha féltve őrzött kincse volt minden szaktársnak és igy részben a hatósági zaklatások elkerülése, részben pedig az önképzés kikapcsolása inditotta a szaktársakat arra, hogy egy minden izében modern szakegyesületet alakitsanak. Ebben vélték naggyá, hatalmassá tenni a már akkor is jelentős magyarországi nyomdász szervezetet. Ide igyekeztek bevonni a nyomdai munkások minél nagyobb tömegét, hogy itt nyiltan szembeszálljanak az akadékoskodó hatósággal szemben éppugy, mint a kapzsi főnökök mindinkább erősbödő hadával szemben.
Természetes, hogy ez eszmét a nyomdászmozgalom akkori vezetősége, az anyaegylet önképző osztályának kebelében alakult lapbizottság penditette meg elsőnek 1893 junius 4-én tartott ülésében. Ettől az időtől kezdve a Typographiának alig jelent meg száma, melyben ne lett volna egy-két buzditó, lelkesitő közlemény a szakegyesület megalakitása érdekében.
Kezdetben nagyon is radikálisan akarták megoldani szaktársaink a kérdést, később azonban, midőn az anyaegylet fölfüggesztése által jótékony hevületbe hozott kedélyek már lecsillapodtak, a radikalizmusból sokat engedtek, ugyannyira, hogy a czikkáradat végén már alig lehetett kihámozni a modern, osztálytudatos mozgalom alapján álló szakegyesületet.
A Typographia 1893 szeptember 29-én megjelent száma közölte a szakegyesület első alapszabály-tervezetét, melyből bizony alig lehetett kiolvasni többet, mint az anyaegylet akkor még működő önképző osztályának gyakorlatából. Ha volt valami uj, ugy ez az volt, hogy rendes segélyt is adott. De az eredetileg, a szervezet melegágyának hirdetett szakegyesületet alig lehetett volna ez alapszabályok keretén belül megteremteni. És az 1893. évi október hó 29-én tartott általános nyomdászgyülés egész terjedelmében elfogadta ez alapszabálytervezetet és azt jóváhagyás végett nyomban fölterjesztették a kormányhatósághoz.
A kormányhatóságnak azonban még ez is sok volt és rövid, néhány hónapi gondolkozás után visszaküldötte a szakegyesület alapszabályait jóváhagyás nélkül, a következő megjegyzéssel:
«A szóban forgó alapszabályok ellen a következő észrevételek merültek föl:
Kimondandó az alapszabályokban, hogy általános sztrájk esetén az abban összebeszélés folytán résztvevők segélyben nem részesithetők; továbbá, hogy a tagok a nekik fölajánlott munkát elfogadni s a sorrendet betartani nem kötelesek.
A heti járulékok fölemelése alapszabálymódositáshoz kötendő s végül meghatározandó az alapszabályokban a közgyülésnek s a választmányi üléseknek összehivási módja.»
Magyar kormányhatóságtól mit is lehetett volna mást várni, minthogy – munkásegyletről lévén szó – a tagok önrendelkezési jogát gúzsba kösse és segélyt csak akkor fizethessenek, mikor ez a hatalmasoknak is tetszik.
Néhány héttel e miniszteri leirat megküldése előtt, 1894 január 15-én ugyancsak a kormányhatóság megtiltotta az anyaegyletnek, hogy lapot adjon ki s ennek következtében a «Typographia» egy az egylettől teljesen független kiadó bizottság kezébe ment át, ugyancsak e bizottságra ruházta egy nyomdászgyülés a nyomdász szervezet irányitását, az egész agitáczió vezetését is.
Lehet, hogy a szabad szervezet vezetőségét képező lapbizottság működésével nagyon meg voltak a szaktársak elégedve, vagy talán a lapbizottság maga nem tartotta kielégitőnek a kormányhatóság által megnyirbált szakegyesületi alapszabályokat, avagy talán már egészen fölöslegesnek is tartotta magát a szakegyesületet is, annyi azonban tény, hogy a lapbizottságon kivül vajmi kevesen tudtak az alapszabályok visszaérkeztéről és igy annál kevésbé beszélhettek a kormányhatóság erőszakos kivánságairól, a szakegyesület megalakitásáról pedig hosszú ideig szó sem volt.
Csak az 1895 junius 28-án megjelent Typographia foglalkozik vezetőhelyen azzal, hogy körülbelül száz szaktárs részvétele mellett egy értekezlet tartatott, mely kimondotta a szakegyesület megalakitásának szükségességét és egy öt tagu bizottságot küldött ki a teendők megállapitása végett.
A lapbizottság ekkor már szintén kevésnek tartotta a körülötte csoportosuló szabadszervezetet és erélyes agitácziót inditott a közelgő mozgalomra való tekintettel a szakegyesület megalakitása érdekében azért, hogy ebben minden nyomdai munkást összegyüjtsön és megnyerje őket a szervezetnek, a mozgalomnak.
Az 1895. évi julius hó 14-én tartott általános nyomdászgyülés elfogadta a már 1893-ban kidolgozott alapszabálytervezetet és azt a kormányhatóság kivánságának megfelelőleg módositotta, azonnal fölterjesztette ismét, a szakegyesület pedig nyomban megkezdte működését.
A jól látogatott alakuló gyülés elnöke Zaka Lajos, jegyzője Salzmann Lajos volt. A gyülés Peidl Gyula inditványára kimondotta a nyomban való megalakulást és a következő tisztikart választotta meg: Elnök: Leitner Pál; alelnök: Bauer Imre; pénztáros: Novitzky László; ellenőr: Sailer Lajos; jegyző: Zaka Lajos. Választmány: Csebrenyák József, Künsztler Jenő, Enyedi János, Gatschke Miksa, Mertl Ferencz, Groszmann Lipót, Appelt József, Grünwald Ödön, Heinrich Károly, Salzmann Lajos, Herz Gyula, Hipper Sándor, Grünberger Vilmos, Salzer Győző, Kónya Imre, Tabacsák Győző, Lipp Károly, Krausz Pál, Krausz Soma I., Michel József, Peidl Gyula, Petryszin János, Hrubik Gyula, Zeke József, Pollák Béla. Számvizsgálók: Krehmann Lajos, Metzger Nándor, Stösser Adolf, id. Aigner József és Radnai Mihály.
A megválasztott ideiglenes választmány julius hó 21-én tartotta meg alakuló ülését és julius hó 27-én kezdődtek meg a befizetések.
A választmány taggyüjtés czéljából körlevelet bocsájtott ki, melynek bevezető sorai a következők:
«T. kartárs!
Az e hónap 14-én, a «Mikádó»-kertben tartott általános nyomdász-gyülésen megalakult Szakegylet ideiglenes választmánya tisztelettel kéri önt, hogy a szaktársak és segédmunkások, valamint a 14 évet meghaladott segédmunkásnők és tanonczok között az egylet részére tagokat gyüjteni sziveskedjék...»
A lelkes hangon tartott körlevélnek meg is volt a kivánt hatása.
Az első héten 23 nyomda személyzete csatlakozott a szakegyesülethez, a tagok száma 629 volt és 54 frt folyt be illetékekből, a 2-ik héten 72, a 3-ik héten 81 forintra emelkedett a bevétel, a tagok száma pedig elérte a 900-at. A vidéki szaktársak közül legelsőbben a gyomaiak csatlakoztak.
Ilyen arányban emelkedett a tagok száma mind örvendetesebben egészen az 1895. évi árszabálymozgalom bekövetkeztéig, mikorra már Budapest minden jóravaló nyomdásza, minden könyvnyomdai segédmunkás és segédmunkásnő, sőt a tanonczok nagyrésze is a szakegyesületben csoportosult, hogy ott együttesen, vállvetve vivják meg a munkaadókkal szemben inditott harczot, hogy maguknak, a kizsákmányolt nyomdai munkásoknak tisztességesebb munkaföltételeket, jobb megélhetést biztositsanak.
Az 1895. évi árszabálymozgalom azonban nem járt a kivánatos eredménnyel és a három heti sztrájk alatt sok törekvő, öntudatos szaktársnak elfoglalta helyét a betódult tudatlanok serege. Ennek tulajdonitható azután, hogy mind kisebb és kisebb lett a fizető tagok száma, ugyannyira, hogy 1500-ról 300-ra száll le és azok is teljesen el voltak kedvetlenedve, a szakegyesülettel még azok sem törődtek, kik fizettek, sőt a vezetőség sem tett semmit a szakegyesület és a szervezet megmentése érdekében, hanem hagytak szépen veszni mindent.
De csináltak e helyett mást.
A vezetők az árszabálymozgalom következményeiért egymást okozták, ezen össze is vesztek, később pedig az egész nyomdászság két pártra szakadt, mely után hosszu másfél esztendei testvérharcz keletkezett, mely csak az 1897. évi debreczeni kongresszuson ért véget.
Ennek a testvérharcznak az első áldozata a szakegyesület volt.
A befizetések lassankint egészen megszüntek, mig végre az 1896 augusztus hó 23-án tartott szakegyesületi értekezlet kimondotta az egyesület működésének fölfüggesztését. A fölfüggesztést az akkori viszonyokra nagyon jellemző következő határozati javaslattal mondta ki az értekezlet:
«Tekintve, hogy a szakegylet ma – alapszabályok nélkül – czéljának nem felel meg, amennyiben tagokat sem bir szerezni a szaktársak bizalmatlansága miatt. Tekintve, hogy a szervezkedés sem kivánja jelenleg a szakegylet működését, kimondja a mai értekezlet, hogy a szakegylet működését addig fölfüggeszti, mig alapszabályai megerősittetnek. A meglevő vagyon egy hetes bizottság kezelése alatt takarékpénztárba helyeztetik s a segélyre jogosultak kapnak esetleges munkanélküliség esetén segélyt. A vagyon mindaddig külön kezeltetik, mig vagy az alapszabályok megerősittetnek vagy hasonló czélu egylet alakul.»
A határozati javaslat benyujtója ugyanaz a Salzmann Lajos volt, ki az alakuló gyülésen a jegyzői tisztet töltötte be.
A szakegyesületnek akkor 799 frt 64 kr. készpénz vagyona volt és a lapbizottság 500 frt tartozásával együtt 1299 frt 66 kr. fölött rendelkezett, melynek kezelését, illetve gyümölcsözőleg való elhelyezését egy héttagu bizottságra bizta az értekezlet, melynek tagjai voltak a következők: id. Aigner József, Bauer Imre, Jászai Samu, Krausz Soma I., Novitzky László, Rothenstein Mór és Siegfried József.
Szerencsére azonban a szakegyesület működését nem sokáig szüneteltette, mert 1896 november 14-én a kormányhatóság már jóváhagyta az alapszabályokat, mely körülmény ujra fölrázta a szaktársakat lethargikus álmukból, ugyannyira, hogy a deczember 20-án tartott általános nyomdászgyülés már egyhangu lelkesedéssel kimondotta a szakegyesület másodszori megalakulását.
A vagyont kezelő ideiglenes bizottság nevében Jászai Samu és Bauer Imre referáltak, majd pedig a gyülés megválasztotta a választmány tagjaiul a következőket: Elnök: Jászai Samu; alelnök: Kiss Ede; pénztáros: Novitzky László; ellenőr: Varga Károly; jegyző: Zaka Lajos. Választmány: ifj. Aigner József, Benkő László, Birócz Döme, Bujnovszky Rezső, Bauer Imre, Bressán Sándor, Csebrenyák József, Erhardt József, Grünwald Ödön, Klein Ignácz I., Klein H. Lipót, Kalmár Henrik, Kiss Nándor, Lipp Károly, Lőrincz Kázmér, Morócz Jenő, Pénzes Sándor, Sándor János, Spitzkopf Sándor, Salzmann Lajos, Schelken József, Szász József, Schwarcz Jakab István, Uhl Árpád, Vörös Vilmos. Számvizsgálók: id. Aigner József, Krausz Soma I., Kronits Ljubomir, Schön János és Skodnitz Jakab.
A gyülés a többek között elhatározta, ellentétben az első alakulással, hogy tanonczok a szakegyletbe nem vétetnek föl és a segédmunkásnők közül is csak azok, kik már nem tanuló leányok.
1897 január 1-én már 100 taggal meg is kezdte működését. Kezdetben ugyan a szaktársak csak nagyon félve csoportosultak a szakegyesületbe, részint a multak hibáinak megismétlődésétől féltek, részint azonban a még mindig duló ádáz testvéri harcz volt oka annak, hogy a szakegyesület csak nagyon csigalépésben haladhatott előre.
Csak midőn az egymással farkasszemet néző két párt, a bécsi szaktársak közbenjárására, lerakta a harcz kiméletlen fegyvereit, kezdtek igazán a munkához és vállvetve, közös munkálkodással igyekeztek erősiteni a szervezetet és ezzel együtt erősödött a szakegyesület is.
Mikor a szaktársak már látták, hogy a békés együttmunkálkodás komoly és állandó jellegü és igy nincs mit tartani attól, hogy a szakegyesület ujabb megrázkódtatásoknak lenne kitéve, kezdték mind nagyobb és nagyobb számban fölkeresni a szakegyesületet.
Valójában azonban csak az 1899. évi anyaegyleti rendes közgyülés adta meg azt a lökést, mely a szakegyesület későbbi megerősödésére vezetett. E közgyülés mondta ki ugyanis az önképző osztály megszüntetését és igy akarva nem akarva is a szakegyesületbe kellett a szaktársaknak csoportosulniuk. Kezdetben ez a csoportosulás csak a budapesti szaktársak részéről történt, mig a vidéki szaktársak csatlakozása csak nagyon lassu tempóban haladt. Legelőször ismét a gyomai szaktársak léptek be a szakegyesületbe, azonban a vidékiek első jelentősebb csatlakozása a debreczeni szaktársak testületileg való belépésével történt. Ez volt a szakegyesületnek első vidéki helyicsoportja, melyet csak nagyon lassan követtek a többi vidéki városok szaktársai.
Ez ideig a szakegyesületnek nem volt külön helyisége, hanem csak az anyaegylet helyiségéből birt albérletbe egy kis szobácskát, mely az egyesület gyarapodásával, a tagok mind rohamosabb szaporodásával már mindinkább szüknek bizonyult. 1899 május havában külön magánhelyiséget bérelt 1800 korona évi bérért a szakegyesület a Stáhly-utcza 7. szám alatt, melyet öt évig birtunk.
Az 1899-ik év november 27-iki választmányi ülés elhatározta a munkaközvetités bevezetését s ugyanekkor a telefon is bevezettetett a szakegyesületbe.
Érdekes a fölemlitésre az is, hogy a szakegyesületi munkaközvetités működésének megkezdése tényleg 1900 márczius 11-én történt, ugyanakkor, mikor az állami ipari munkaközvetitő intézet is megkezdette sztrájktörő-liferáló működését.
Ekkor már a tagok nagymérvü szaporodása, a vidéki szaktársak mindsürübb csatlakozása annyira megnövelt az irodai teendőket, hogy egy állandó titkár alkalmazása többé nem volt elkerülhető.
Az 1900. évi április hó 1-én tartott választmányi ülés kiirta egy állandó titkári állásra a pályázatot. Ugyan e választmányi ülés mindjárt alkalmazta is ideiglenes minőségben e sorok iróját.
Az állandó titkári állás a május hó 25-én tartott rendkivüli közgyülésen töltetett be, mikor is a szaktársak négy pályázó közül nagy többséggel e sorok iróját választották meg, mely állásban a szeptemberi választmányi ülés, majd az 1901-dik évi rendes évi közgyülés véglegesitette.
Az 1898-ik évi április hó 17-iki választmányi ülés határozta el a Nyomdász Évkönyv és Uti kalauz kiadását, melynek azóta hét évfolyama meg is jelent és igen szép számu olvasónak örvend.
Ugyancsak az 1898. évi április hó 17-iki ülésében mondotta ki a választmány egy dal- és zenekar alakitását is, mely külön-külön meg is alakult, melyek azonban időközben megszüntek működni. A zenekar 1904-ben ujra alakittatott és – ha a jelek nem csalnak – ez alkalommal állandóan meg is marad.
Az 1899-ik évi április hó 17-iki választmányi ülés határozta el az anyaegyleti önképző-osztály könyvtárának megvételét, 2000 koronáért, 10 évi 200 koronás részletben való fizetésre.
A fővárosi szaktársak ez időben már jórészt meg is voltak a szakegyesülettel elégedve, de a vidék még mindig idegenkedett és ez idegenkedésnek oka főként az alapszabályok hiányosságának volt tulajdonitható, mely czimében ugyan a magyarországi könyvnyomdászok és betüöntőkről szólott, de lényegileg nem tartalmazott semmit, mely biztositotta volna a szakegyesületi helyi csoportok zavartalan, hatósági beavatkozástól ment működését.
A központi választmány tehát részben ezért, részben pedig, hogy a szakegyesület igazi hivatásának egészében jobban megfelelhessen, uj alapszabályok kidolgozásához fogott, melyben apróra körülirta a vidéki helyi csoportok alakitására és ezeknek működésére való jogát a szakegyesületnek s a tagok anyagi érdekeinek megóvása és még több üdvös ujitáson kivül beiktatta a 7-ik §-t, mely arról intézkedik, hogy azon tag, ki a szakegyesület vagy a tagok erkölcsi és anyagi érdekei ellen vét, a tagok kebeléből kizárható.
E módositott alapszabályokat az 1901 deczember 15-én tartott rendkivüli közgyülés magáévá tette és ez nyomban föl is lett terjesztve a kormányhatósághoz, mely – bár igen sürün zaklattuk érte – mégis csak hat havi huzavona után küldte vissza, még pedig jóváhagyási záradék nélkül. Ez alkalommal, ugy látszik, csupa megszokásból nem hagyta jóvá ismét alapszabályainkat a kormányhatóság, mert csupa olyan lényegtelen kifogásokat tett, melyeket minden további nélkül teljesitett a választmány ajánlatára az 1902. évi julius hó 13-án tartott rendkivüli közgyülés, mely után azonnal fölterjesztettük ujra.
A kormányhatóság ez alkalommal már nem találván kifogásolni valót, erélyes sürgetésre végre 1902 október 19-én ellátta alapszabályainkat a jóváhagyási záradékkal.
Éppen jókor, a budapesti árszabálymozgalom kezdetén érkeztek le jóváhagyott alapszabályaink és igy nyomban életbe is léptettük azt, melynek jótékony hatása azonnal érezhető volt.
Az árszabálymozgalom lezajlása után már a választmány élve alapszabályadta jogaival, kiközösitette a szakegyesületből mindazokat, kik az összesség érdekeit megsértették. A történelmi hűség kedvéért megjegyezzük, hogy e megtévelyedettek száma 167 volt, kiknek nagyobb része azonban okulva a tapasztaltakon azóta már jóvá tette hibáját és igy megjavulván, ma már jó részben ők is hasznos tagjai a szervezetnek.
Ez időtől kezdve a központi választmányban már helyet foglal a segédmunkásnők, majd később a segédmunkások 2–2 képviselője is, hogy igy ott is képviselhessék a nyomdai segédmunkások és segédmunkásnők érdekeit közvetlenül. Nem érdektelen talán fölemliteni itt azt is, hogy már az 1895. julius 14-én tartott alakuló ülésen is volt szó arról, hogy a segédmunkásnők képviselői a választmányba bevonassanak, de akkor a gyülés ugy határozott, hogy ezt csak az alapszabályok jóváhagyása után fogják bevezetni. Ez idő után azonban e kérdéssel sem a szaktársak, sem pedig maguk a segédmunkások vagy segédmunkásnők nem foglalkoztak s igy nem is lett belőle semmi, mindaddig, mig ezt az 1903. évi rendes közgyülés Groszmann Miksa, akkori elnök ajánlatára el nem határozta.
Az uj alapszabályok értelmében az 1903. évi rendes közgyülés elhatározta az első szakegyesületi kongresszus megtartását, a választmány pedig minden lehetőt megtett, hogy a vidéki szaktársak minél nagyobb tömegét vonja be a szakegyesületbe. Több mint száz vidéki város szaktársaival tartottunk részben önálló, részben pedig több városra szóló kerületi értekezleteket, melyeken mindenütt a szakegyesület választmányának tagjai hirdették a szakegyesületi helyi csoportok megalakitásának és igy a szaktársi élet megteremtésének szükségességét és az egész nagy nyomdászcsaládra kiható rendkivüli fontosságát.
És ennek a nagyarányu, odaadó, buzgó agitácziónak meg is lett a kivánt eredménye. Az oly városokban, melyekben több mint tiz nyomdász dolgozik, majdnem kivétel nélkül megalakitottuk a helyi csoportot, sőt van egy pár olyan helyi csoportunk is, melynek tagjai két-három egymáshoz közel fekvő kisebb város szaktársaiból kerülnek ki.
Harmincz városban emeltünk uj erős várat a nyomdász szervezetnek, melyekben ma már mindenütt erőteljes szaktársi élet és rendezett viszonyok vannak.
A helyi csoportok megalakitása után, 1903. évi augusztus 15-én és 16-án tartottuk Budapesten az első szakegyesületi kongresszust, mely, ugy a résztvevők számát, mint a nagyfontosságu határozatokat tekintve, messze tulszárnyalja az eddigi magyarországi nyomdász kongresszusokat. Legfontosabb eseménye e kongresszusnak kétségkivül az első országos egységes árszabály megteremtése volt, mely örökké emlékezetes marad a magyarországi nyomdászság történetében. A kongresszuson Budapestről 19 küldött, a vidéki városokból pedig 57 helyi csoport 61 küldöttel vett részt. A tárgyalásoknál gyorsirói jegyzőkönyv vétetett föl, mely annak idején, egész terjedelmében, nyomtatásban is megjelent.
A tagok száma 1903-ban soha nem remélt magas számra emelkedett. Több mint 50% volt az emelkedés és 3118-ról 4768-ra emelkedett, a mely szám korábban elérhetetlennek látszott. Az emelkedés nemcsak a vidéken volt nagyarányu, hanem, ha lehet, Budapesten még fokozottabb volt és mindvégig megtartotta Budapest nagy majoritását, ugyannyira, hogy a tagok ⅔-a ma is Budapesten van.
A tagok számának ily óriási emelkedését vidéken főleg a személyes érintkezésnek, Budapesten pedig a folytonos agitácziónak tulajdonithatjuk, de kétségkivül hozzájárult ehhez egy más jelentős körülmény is. És ez az 1903. évi április hó 15-én és 16-án Straszburgban tartott nemzetközi nyomdász-értekezlet ránk nézve nagyfontosságu határozata. A straszburgi értekezlet ugyanis az osztrák nyomdászszövetség küldötteinek inditványára kimondotta, hogy csak azon magyarországi könyvnyomdászokat és betüöntőket ismerik el tagnak, kik a segélyezőegyesületen kivül a szakegyesületnek is tagjai. Ma tehát az, a ki külföldön a szakegyesületi utazási igazolványát nem tudja fölmutatni, még utassegélyt sem kap. Ezért tehát napról-napra kevesebb lesz a száma azoknak, a kik még nem tagjai a szakegyesületnek.
A szaktársaknak a szakegyesületbe való nagy arányu csoportosulásával lépést tartott a segédmunkások és segédmunkásnők belépése is, ugy, hogy nem messze vagyunk már attól az időtől, midőn örömmel mondhatjuk, hogy Magyarország minden jóravaló könyvnyomdai munkása tagja a szakegyesületnek.
A kongresszus után ugy a budapesti mint a vidéki tagok, de meg a helyi csoportok szaporodása is annyira fölhalmozta az irodai munkát, hogy az eddig alkalmazott egyetlen hivatalnok már nem volt képes azt többé egyedül elvégezni. Az 1903. évi novemberi választmányi ülés ideiglenesen egy kisegitő hivatalnokot alkalmazott, majd pedig az 1904. évi rendes közgyülés elhatározta egy ellenőr-hivatalnoki állás szervezését is.
Az ellenőr-hivatalnoki állás nyilvános pályázat utján, nyomdánkénti titkos szavazással töltetett be, mely szavazás 1904 junius havában ejtetett meg, s az első szavazás alkalmával, a hét pályázó egyike sem nyerte el az abszolut többséget, mig a pótválasztásnál Gyürey Rudolf lett e tisztségre megválasztva. Ez állásában a választmány ajánlatára az 1905. évi rendes közgyülés erősitette meg.
A szakegyesület taglétszámának, kiadásainak és vagyoni állapotának rendszeres és egészséges emelkedéséről élénk tanuságot nyujt az alábbi statisztikai kimutatás:

Év	Tagok
száma	Összes	Vagyon
készpénzben
korona	Összes 
vagyon 
korona	
		bevétel
korona	kiadás
korona			
1896	100	1400,18	– –  	1400,18	1400,18	
1897	568	4077,32	1417,90	4005,60	4886,66	
1898	640	5907,08	2974,64	6938,04	7555,10	
1899	1678	8172,88	8375,66	6735,26	8765,84	
1900	2279	13019,79	11148,53	8606,52	10434,06	
1901	2589	14719,24	12875,31	10450,45	12337,84	
1902	3118	23199,20	23966,91	9682,74	12644,73	
1903	4768	28935,35	30707,16	7910,93	12059,66	
1904	5392	39291,26	37736,69	9465,50	15165,66	
1905*	6013	19797,80	17983,34	11279,96	16980,62	
Összesen	158520,10	147240,14	11279,96	16980,62	
Vagyis a szakegyesületnek 1905 junius végén 6013 tagja és 11279 kor. 96 fillér készpénzvagyona van.
A tiz év alatt kiadott 147.240 korona 14 fillér összkiadásból szervezkedési czélokra fordittatott 27.950 kor. 95 fillér (20%), önképzésre 21.896 kor. 20 fillér (15%), munkanélküliek segélyezésére 41.946 kor. (30%) és 55.446 kor. 94 fillér (35%) egyéb kiadásokra. Az elért eredmény bizonyára nem megvetendő, különösen ha tekintetbe vesszük, hogy szakegyesületünk az első években minő kis keretben mozgott.
De nemcsak a tagok megsokasodásában, nemcsak a vagyon gyarapodásában haladt nagyban előre a lezajlott tiz év alatt a szakegyesület, hanem jelentősen előmozditotta a szaktársak erkölcsi érdekeit is és kiváló része van a szaktársak gondolkozásmódjában beállott kedvező változásnak is.
Szakegyesületünk birtokában az egész országban 20.000 kötet könyv van, melyek között megtalálják tanulni és tudni vágyó szaktársaink a modern világ legjobb könyveit. Azokat, melyeket nem a hatalom konvenczionális tudósai és firkászai róttak jól-rosszul össze, hanem amelyeket nagy gonddal, tüzzel, lelkesedéssel irtak meg az igazi tudás lánglelkü apostolai.
A szakegyesület által tartott tanfolyamokon, fölolvasásokon lelket nemesitő tudományos dolgokat és a gyakorlati életben szükséges olyan tudnivalókat sajátitottak el a szaktársak, melyeket ma különben csak pénzért árulnak a hatalom és a pénz birtokosainak, de a melyektől a szakegyesületek nélkül elesne a mindig dolgozó, küzdő munkásság, mert hiszen a hatalmasoknak, a gazdagoknak az az érdeke, hogy az igátvonó munkásság mennél kevesebbet lásson, halljon és tudjon...
*
Mielőtt még szakegyesületünk dióhéjba foglalt tiz éves történetét befejezném, még egy körülményről meg kell emlékeznem. És ez a hivatalos hatalom üldözése.
Mint minden modern szakegyesület, ugy a mi szakegyesületünk is szálka volt mindenha a hatóságok szemében. Alapszabályainkat hosszu vajudás, sok szaladgálás, sürgetés és a fölterjesztések serege után vehettük csak kézhez és ekkor is olyan állapotban, mely minden volt inkább, mint egy szabad ország szabad népének szabad elhatározásából való egyesülésének szabályai. Mikor mi magunk az alapszabályokat kidolgoztuk és fölterjesztettük, már számoltunk azzal a körülménnyel, hogy szabad Magyarországon vagyunk és a szakegyesület iránt táplált igényeinket bizony nagyon leszállitottuk, csakhogy összeütközésbe ne kerüljünk a hatalom kezelőivel. És mégis találtak benne kifogásolni valót elegendőt. Ilyen körülmények között bizony bajos volt czéltudatos munkálkodást kifejteni. De azért nem maradtunk tétlenül. Működtünk ugy, a hogy silány alapszabályaink megengedték és a mit mi meg nem csinálhattunk az alapszabályok által kötött szakegyesületben, azt megcsinálták mások a szabadszervezetben. Szervezetünk azért folyton haladt és erősödött.
Ez nem tetszett a hatalmasoknak.
Minden képzelhető alkalmat megragadtak, hogy éreztessék velünk, hogy mi munkások csak másodrendü polgárai vagyunk a hazának.
A hatóság üldözése néha-néha szünetelt vagy csak kisebb körre szoritkozott, de az üldözésben mindenkor volt részünk.
Legnagyobb volt az üldözés 1898-ban.
Ekkor a munkás szakegyesületek üldözése, az agitátorok fotografálása, lezárása, kitolonczolása általános volt.
A nyomdászok közül Bauer Imre, Csebrenyák József, Kalmár Henrik és Pollák Béla I. lettek áldozatai ez őrült hajszának. E négy szaktársunk, kik a legjobbjaink közül valók voltak, kimondhatatlan sok zaklatáson mentek keresztül családjukkal együtt, csak azért, mert igyekeztek kevesebb tudással biró munkástársaikat fölvilágositani, tanitani, nevelni és ez bün volt a hatalom birtokosai szemében. Azt hitték a balgák, hogy ha elviszik, elüldözik legjobbjainkat, megölik vele magát a munkásmozgalmat is. Csalódtak.
A munkásmozgalmat e brutális, középkori eszközök alkalmazásával sem némitották el, hanem még hatalmasabbá tették. A munkások szolidaritása az üldözések közepette bámulatos dolgokat művelt és az osztálytudatos munkásmozgalom mind nagyobb tért hóditott. Minden kiüldözött agitátor helyébe tiz uj agitátor állott és odaadó buzgalommal, igaz lelkesedéssel csakhamar kiköszörültük azt a csorbát, amit a hatalom durva keze ütött rajtunk.
De nemcsak a személyek ellen indult ez az őrült hajsza, hanem a szakegyesületek ellen is.
1898 elején majdnem minden szakegyesületben garázdálkodtak a hatóság emberei és igy csak természetes, hogy a mi szakegyesületünk sem maradt érintetlenül.
Február 21-én nagy apparátussal rontott be a VIII. kerületi kapitányság a szakegyesület Kerepesi-ut 19. sz. alatt levő helyiségébe és magához kaparintván az egyesület 4000 koronát kitevő készpénzvagyonát, elvitte ezenkivül az egyesület könyveit és amit el nem vihettek, azt lepecsételték, elzárták a tagok elől.
Néhány heti vizsgálódás után azután, mivel semmiféle szabályellenes dolgot nem konstatáltak és mert nem lehetett ránk semmiféle összeesküvést kisütni, letörték a szakegyesület zárairól a pecsétet és visszaadták könyveinket, pénzünket.
A történeti igazság kedvéért meg kell jegyeznünk, hogy a szaktársakat a hatóság ez üldözése nagyon hidegen hagyta és igy a befizetések zavartalanul folytak tovább.
Még ugyanazon évben mást gondolt a belügyminiszter és alább hagyván a szakegyesületek üldözéseivel, elrendelte, hogy a rendőrkapitányságok helyett ezentul a kerületi előljáróságok évenkint kétszer vizsgálják meg a szakegyesületek ügykezelését. 1898 november első felében tartották meg a VIII. kerületi előljáróság kiküldött tisztviselői az első rendes hatósági vizsgálatot és azóta évenkint kétszer megismétlik ezt, de – szerencsénkre – eddig még semmiféle szabálytalanságot föl nem fedeztek. Az az egy előnye minden esetre meg van, hogy szaktársaink is mindenkor biztosak lehetnek a felől, hogy az ügykezelés az alapszabályok értelmében, rendben folyik.
Ugyancsak ez idő hozta meg a könyöradományok gyüjtéséről szóló tilalmat szorgalmazó belügyminiszteri rendeletet is, mely hazug farizeuskodó czimével ellentétben éppen nem a könyöradományok gyüjtése ellen adatott ki, hanem az öntudatos munkásoknak szervezkedési czélokra való gyüjtési jogát akarta elkobozni. Nagyon fájhatott a belügyminiszter urnak a sztrájkoló munkások tobzódása, ezt akarta egy kissé korlátok közé szoritani.
E rendelet kiadatása után azonnal megindult a hajsza a szabadszervezetek vezetői ellen és a mi lapbizottságunk akkori tagjainak is volt része a VIII. kerületi kapitányság előtt való vallatásokban bőviben és mivelhogy elitélésnek kellett lenni, hiába való volt minden védekezés, elitélték a lapbizottság minden tagját 60–200 koronás pénzbüntetésre, összesen 1040 koronára vagy megfelelő elzárásra, melyet a lapbizottság tagjai el is szenvedtek.
Később nem elégedtek már meg a lapbizottság tagjaival, hanem magát a Typographiát vették üldözőbe. Valahogy kipuhatolták pénztárosát és a rendőrség lakásán meglepve, elvette tőle a kiadóhivatal könyveit és mintegy 8000 koronát kitevő készpénzvagyonát. Hiába hivatkozott arra a Typographia kiadótulajdonosa, hogy a lefoglalt pénz magánvagyon, mellyel ő azt cselekszik, a mit akar, a hatóság zaklatásai csak nem akartak véget érni és egy évnél tovább tartó huzavona után kaphatta csak kézhez ujra jogos tulajdonát, mely idő alatt a költségek több mint 2000 koronát fölemésztettek.
Csak természetes, hogy ez alkalommal a lapbizottság tagjait ismételten elitélték 200–200 korona pénzbüntetésre vagy 10–10 napi elzárásra, a mit ez alkalommal szintén valamennyien el is szenvedtek.
Ez a sürü egymásutánban következő büntetés, a folytonos üldözés és zaklatás egy kissé megcsappantotta vezető embereinkben a működési kedvet és egyideig mintha megszünt volna a nyomdászszervezet működni, minden csendes volt, csupán a Typographia tartotta fönn a szaktársak között az összekötő kapcsot.
Majdnem egy fél évig tartott ez a stagnálás, mely után 1899 január 15-én egy általános nyomdászgyülés megválasztotta az első tizenegyes szervezőbizottságot, melynek tagjai közül kettő még ma is működik.
A szervező-bizottság egészen uj alapokra fektette működését és ugyancsak erélyesen hozzálátott a szervezetet átalakitó nagy munkájához, mely részben már 1899-ben meghozta eredményét. Az azelőtt nagyon is elhanyagolt vidék sok nagyobb városában rendet teremtett és azontul minden erejét a fővárosi viszonyok rendezésére forditotta.
A szervezés munkája Budapesten csak lassu tempóban haladhatott, mert szaktársaink még mindig az 1895-iki vereség lidércznyomása alatt állottak. De a vidék rendezésénél elért sikerrel a jég meg volt törve és a szaktársak mindinkább kezdtek magukban bizni. Hosszu, fáradságos, odaadó és körültekintő munka után végre tető alá került az 1902. évi árszabály, melynek életbelépte óta mintha kicserélték volna az egész magyarországi nyomdászságot. Gondolkozásmódja sokkal üdébb, tisztább és szabadabb lett. A nemes és jó iránt sokkal fogékonyabb. A szolidaritás érzete hatalmasan fokozódott és áldozatkészsége soha nem remélt magasra emelkedett.
A hatóság üldözése 1899 óta szünetelt egészen 1904 szeptemberéig, ekkor ujra eljárást inditott a VIII. kerületi kapitányság a szakegyesület választmányának minden kinyomozható tagja ellen, tiltott gyüjtés miatt, azért, mert a Typographiában hétről-hétre egy kimutatás jelenik meg. A választmány tagjai hiába tiltakoztak egybehangzóan a vád tarthatatlansága ellen, hiába hangoztatták, hogy a szakegyesület választmánya sem megengedett, sem pedig tiltott gyüjtéssel nem foglalkozik, mégis elitélte minden tagját 20–100 koronás pénzbüntetésre vagy ennek megfelelő elzárásra. Az itélet másodfokulag is jóváhagyatott és most vár elintézésre a legfelsőbb fórumnál és semmi kétség sincs az iránt, hogy ott is jóvá lesz hagyva.
Még egy másik ügyben is folyt hatósági eljárás a szakegyesület ellen az 1904. évben, melyet azonban talán már be is szüntettek. Történt ugyanis, hogy egyik, azóta elhalt budapesti nyomdatulajdonos, azért, mert személyzete nem kapván meg szombatonként rendes fizetését, egyöntetü elhatározással az Ipartörvény értelmében egyszerre kilépett, a szakegyesületet panaszolta be a budapesti rendőrfőkapitányságnál, bár a kilépésre a szakegyesület semmiféle befolyást nem gyakorolt, de nem is gyakorolhatott. Az ez ügyben kihallgatottak egybehangzóan tiltakoztak a szakegyesület oknélküli zaklatása ellen és beigazolták, hogy a szakegyesület ily ügyekkel nem foglalkozik. Lehet, hogy e kihallgatások alapján, lehet, hogy a panasz visszavonása következtében, a meginditott eljárást beszüntették, tény azonban, hogy a megigért vizsgálatnak eddig még semmi látható jele nem mutatkozott.
*
Ha végig nézünk szakegyesületünk tiz éves történetén, ugy örömmel tölti el minden igaz szaktárs szivét-lelkét az a tudat, hogy a zsenge kis egyletecskéből, melyet kezdetben maguk a szaktársak is hatosos egyletnek csufoltak, milyen hatalmas, nagy országos egyesület lett, mely mindenha erős bástyája lesz a ma már kiterjedt nagy nyomdászcsaládnak a munkaadókkal vivandó örökös harczban, örökös küzdelemben.
A szakegyesület tiz éves munkálkodásával elérte azt, hogy a szaktársak ma már egészen másként gondolkoznak az összesség közös szent ügyéről és kit nem tudnak megnyerni a szaktársi szeretet, a szaktársi becsület és kötelességteljesités nagy és magasztos eszméjének szép szóval, az igazság meggyőző erejével, azt eltiporják, kiüldözik maguk közül, mert a ki nem tart velünk, az ellenségünk...
A szakegyesület tiz éves működésének eredményével minden igaz szaktárs meg lehet elégedve és ez szolgáljon nekünk buzditásul a jövőre, az ujabb tiz évre. Legyen mindenha az a törekvésünk, az a jelszavunk, hogy tudással előre és mindig, szüntelenül csak előre!...