Bodó Csiba Gizella - Válogatott versek | 26. oldal
Az évszakok is felborulnak A drága májust Medárd zavarta el, Sürgette távozását, június, hullámzó forróságot lehelt, gyorsítva szirmok hullását. S most itt a nyár-vég, Még a vénasszonyok Színesbe öltözésének Sincs itt az ideje, S már zárt ajtók Küszöbe alatt fúrja Magát október ijesztő hidege. Ti évszakok is hová siettek, Nem elég, hogy mi rohanunk? Minden szédült pörgésbe Kezdett, úgy tűnik, nem habozhatunk. Természet tiszta rendje, Kinek ostora hajt, Eddig Te adtad ritmusunk, – Vetéshez, szürethez magot És talajt, – de reményt Most kitől kapunk? Ha minden felborul, Van-e igazodás, iránytű A világ-rengetegben? Vagy épp önmagától, S önmaga által lesz reménytelenül Elveszett az ember? Bp. 2010. szeptember 15. Spanyol parton Szikla hegyére tűztem magam, Hogy hangod igyam Valenciánál Jó tengerem. Kezem oldalamnál ernyedten hever, Fókuszába májusi napot gyűjt Sors-vonalakkal a tenyerem. Alattam hűvösen harap az ultramarin Víz krétája fodrokat rajzol, Majd szétmázolja a finom homokon. Agávék pengéi pihennek Szemem horizontja előtt cikázik Egy féltékeny sirály szerelem. Hallgatnálak az idők végéig ősi ritmus, Ha olykor az égből egy falatot Pottyantanál nekem. Neki csapódsz a sziklaágynak, Ringatsz, lazítasz, felemelsz, Könnyű játékként kezelsz, Gömbölyű tengeri sünt terelsz, Erőd, nyugalmad, dühöd tisztelem, Testem átengedem Hátadon fekve, ringón evezem tükrözöl; ég kékjét, égi tengert a két világ között összeolvadásunk Végtelen. Bp. 2010. szept. 17.