Bodó Csiba Gizella - Válogatott versek | 15. oldal
Amíg nem késő Engedd kelyhedbe a méhet, bibédről vihesse a mézet. Szirmod elhervad, a tél beáll s akkor feletted sem donganak már. Páncél gubóban lesz lovagod, megfagyott álmodás ha most hagyod úgy szálljon el, hogy nem tudod, a méhek csókja mily varázslatos. Bp. 2008. Séta a parkban Két csend között a tónál, a fák között a csendben csak mentem. Hagytam lelkem belefolyni e duzzadó zöld árba, hol platánok öles ága ölelt volna át, – de ne! inkább tovább mentem, tovább. Féltem roppant erejüket, lombjuk között a kék eget is alig akarták megmutatni, a parkot úgy uralták, ahogy királyi szarvasok tartják fejük díszét, trófeáját. Büszke volt mindegyik fajta a tölgy, a fenyő, s száz év avarja adta át a táplálékát erjesztette tapló-gombát, előtte csupasz-csiga mászott, rozsdaszínű, levél-forma a métert egy hétig haladta – nem sietek már sehova - gondolta, s lehet, hogy szült egy aforizmát, s hódított volna rózsa-prizmát, ha valaha elér oda hol a rózsakert lugasa mint trónus zárta le a kertet, az illat bódító volt, frissen erjedt, részegített, mint decemberi pince hová csak lefelé visz út, s bódultan esel össze. A dombon egy hölgy bronzba törölte a lábát, nem billentette ki stabilságát, hogy a darázs-raj körötte zsongott, mint távoli repülő morajlott, csípésük nem zavarta e mozdulatba, hisz a darázs csókolt volna vasba ha belé ereszti fullánkját, nem választották hát a halálnak ezt a formáját, hagyták, a lány lábát, hátát más hódolók pásztázhassák. Ó hercegem! Így bandukoltam a méh raj család cseléd-szobámig kísért, kilincsemen két rózsa várt, nem kellett szólni semmiért. Nappalokon e természetet habzsoltam, szót inkább csak este szóltam, ez őskertet bár nem birtokoltam egy teljes hétig mégis hercegnő voltam. * (Szigliget)