Bodó Csiba Gizella - Válogatott versek | 34. oldal
HANG az Űrből (vagy csak hang a zűrből?) A frigyláda már nem titok, Üresek a piramisok, A Jordánban gyér víz csorog, Csak romok a Baál-templomok. Sem régi, sem új papok, Nem ott hoznak áldozatot. Az egész világ pogány? Lehet, hogy a vigasz sovány, A világ rohan pénze után. Lábnyomok a sivatagban Fújja a szél, betakarja, Próféták nyomát kavarja, Már senki nem hallgat szavukra, Pedig szóltak; – jön ezer átok, Sorba mind tapasztaljátok, Mégsem hisztek senki emberének, Szembe rohantok a szélnek, A port szemetekbe hordja, Hályog borul vakságtokra. A süvöltést sem halljátok, homokhegyre egyre másztok, De minél jobban tapossátok, Süllyeszt, lehúz, mint az átok, A technikát akartátok, Annak is csak önös hasznát, Mind ürítené a kasszát. A kufárokat sosem tűrték, Bottal egyszer már elűzték, A kiskapun mégis bejönnek, Régi sebek gennyesednek. Ki kell újra fakasztani. Kiégetni, hogy lángjából A Madár újra tápláljon Halottak felett új életet, Ember! Minden értünk volt! Nekem, s Neked Szólt minden ének, A felépült, lerombolt Ezred évek, Fehér galambod szállt Lélek! Ember, nyílt titok S nem érted? Vagy én tévedek Teérted, s Te érted? Látsz, hallasz s halálba mégy A feláldozott holnapodért? Egyszer legyen Mindnyájunk Napja Ami örömmel virradna, Ahogy készült kezdetekben, Az legyen a tervetekben, Mi benne él a Szeretetben! Bp. 2010. november. 11. Naplementém Szálfák fényes törzsei Vonták fogságba a naplementét, Őrizték kemény kopóként, Uralni nem tudták, elengedték. Naplemente, minden eltűnésed Közelebb repít a véghez, lelőtt sasként, vagy beteg verébként Közeledem az éghez. A fák rácsain innen Nincs kötve a szabadságom, Mégis a vörös korongon túli, Fényes-illatú mezőkre vágyom. Bp. 2010. december 12.